Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1955 by Fawcett Publications, Inc.

Al rights reserved.

Z anglického originálu Death of a Nurse

(Poprvé vyšlo jako Murder in the Navy vydané

pod pseudonymem Richard Marsten

v nakladatelství Pocket Books, USA, 1991)

přeložila © 2007 Ludmila Havlíková

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Pavel Tučka

Grafická úprava obálky © 2007 Bohumil Fencl

Tisk: Centa, s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První brožované vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-395-6

Tuto knihu věnuji Harrymu – svému tchánovi

Poznámka

Součástí americké námořní flotily není žádná loď nazvaná U.S.S. Sykes ani torpédoborec číslo 012.

Loď, o které se píše na následujících stránkách, nereprezentuje žádné skutečné americké plavidlo.

Navíc, pokud je autorovi známo, na palubě žádné lodi amerického vojenského námořnictva nebyla spáchána vražda. Smyslem knihy tedy nebylo popsat skutečné osoby, ať již z řad ošetřovatelek, anebo personálu vojenské nemocnice v Norfolku v americkém státě Virginia. Všechny postavy jsou dílem autorovy fantazie a nemusí nutně vyjadřovat jeho názory.

PRVNÍ KAPITOLA

SEDĚL NA LEVOBOKU, nedaleko vchodu k radaru a poblíž žebříku vedoucího vzhůru na můstek.

Seděl na bedně s municí, ruku opřenou o dvacetimilimetrové protiletadlové dělo, které právě teď nebylo přikryté, protože na loď dorazila návštěva.

Měl na sobě jenom kalhoty a košili od uniformy, jak zněl rozkaz „starého“. Na ty košile si nepotrpěl, protože měly jenom krátké rukávy a bez manžet a jemu se zdálo, že na Den námořnictva by se víc hodila klasická uniforma. Těkal očima po okolí, jestli neuvidí nějaké důstojníky, jelikož věděl, že by ho setřeli, kdyby ho některý z nich zahlédl, jak tu jen tak nečinně vysedává v době, kdy se to na lodi hemžilo návštěvníky. Ale nechtěl promeškat okamžik, až se tu objeví i ona, a tohle místo hned pod můstkem mu nabízelo dokonalý výhled na celé přístaviště.

Zaletěl pohledem k dalším dvěma lodím, které tu kotvily. Jedna z nich byla bitevní loď, která připomínala obrovský šedivý hotel tyčící se nad hladinu. Největší pozornost návštěvníků teď ale podle všeho přitahovalo druhé plavidlo – ponorka – což považoval za přirozené. Musel uznat, že jeho vlastní loď, torpédoborec, vypadala moc pěkně. Na každé straně přístavního můstku stál na stráži v pohovu jeden muž v modré uniformě, doplněné opaskem a dokonale tvarovanou čepicí, nohy mírně rozkročené, pažbu pušky opřenou o zem, hlaveň mírně nakloněnou dopředu. K oběma mužům teď po přístavišti mířil nějaký major. Když došel až k lávce, oba muži srazili paty do pozoru a pušky bleskurychle zvedli vzhůru k pozdravu, pažbu zapřenou do dlaně levé ruky, připažené ke stehnu.

Major jim zasalutoval a vykročil na můstek.

Třeba ani nepřijde, napadlo ho.

Při tom pomyšlení znejistěl, vstal z bedny s municí a začal přecházet po palubě. Loď se mírně pohupovala na hladině. Všiml si, že po levoboku rázuje pan Haverford, nesmírně elegantní v dokonale padnoucí uniformě a s novou čepicí ozdobenou zlatým prýmkem. Bleskově se přikrčil do uličky, chvilku vyčkával a potom se zase vrátil k protiletadlovému dělu. Pan Haverford mezitím zmizel.

Zaletěl pohledem k přístavišti. Jakmile spatřil hlouček žen v uniformě, srdce se mu rozbušilo.

Naklonil se přes zábradlí, aby měl lepší výhled, zaostřil zrak a snažil se zjistit, jestli je mezi nimi i ona.

„…Napravo vidíte bojové informační středisko,“ ozval se za ním čísi hlas. „Nesmírně rád bych vás tam zavedl, ale bezpečnostní předpisy to bohužel neumožňují.“

Kvapně se otočil a za sebou spatřil skupinku návštěvníků vedenou panem Carluccim. „Tohle je to místo, kde je schovaný radar?“ zeptala se postarší korpulentní dáma s bystrýma očima.

„Ano, paní,“ přitakal Carlucci zdvořile.

„Nemohli bychom jenom…“

„Je mi líto, paní,“ trval na svém Carlucci. „Bezpečnostní předpisy. Tenhle žebřík vede na můstek, a pokud dovolíte, ukážu vám skutečný mozek lodi.“ Dáma nadšeně zavýskla a celá skupinka pak prošla kolem něj a vystoupala po žebříku na můstek. Vrátil se k zábradlí a zadíval se na hlouček žen v uniformách, které se už kvapem blížily k lodi. Určitě je mezi nimi, mohl by na to přísahat. Prohlížel si jednu po druhé, dokud ji mezi nimi neodhalil. Šla úplně vzadu a při chůzi ladně pohupovala boky.

Nemohl odtrhnout oči od její siluety na pozadí slunečních paprsků. Ani uniforma nedokázala zakrýt její dokonalou postavu. Zatajil dech a uvědomil si, že se mu po obličeji rozlévá úsměv. Dívala se teď vzhůru na loď. Přepadla ho chuť zamávat jí, ale okamžitě se vzpamatoval.

Zase spustil paži podél těla a vyrazil do uličky. Doběhl k průlezu vedoucímu na palubu se záchrannými čluny a pokračoval dál prostřední uličkou kolem torpédometů a potom dolů po žebříku na zadní část paluby vyhrazené pro důstojníky. Na hlavní palubu dorazil přesně v okamžiku, kdy vstupovala na přístavní můstek.

Hlídkující muži znovu srazili paty do pozoru a pozvedli k poctě zbraň a dívky v uniformě jim zasalutovaly. Uvědomil si, že on sám také zvedá ruku k pozdravu, a přitom ho napadlo, že vojačky jsou vlastně moc divná věc, ale hned tuhle myšlenku zaplašil. Není pouhá vojačka. Jmenuje se Claire a je zdravotní sestra.

Vstoupila na zadní část paluby vyhrazené pro důstojníky, letmo zasalutovala směrem ke státní vlajce na zádi a potom stejným gestem pozdravila službu konajícího důstojníka. Když jí na oplátku také zasalutoval, usmála se a čekala, až se k ní připojí další mladé ženy. Napadlo ho, jak by se měl těch ostatních dívek zbavit, ale Claire věděla, že tady na ni čeká, a určitě mu nějak pomůže.

Nenápadně se rozhlédla kolem dokola. Poznal, že pohledem hledá jeho, a ta myšlenka ho zahřála u srdce. Počkal, až se celá skupina – všech šest žen – ocitne na palubě, a sledoval, jak jim službu konající důstojník přiděluje průvodce. Claire se zařadila na konec řady, a když dívky přecházely přes prostřední uličku, ohlédla se přes rameno, zadívala se mu přímo do očí, ale nedala na sobě nic znát.

Chytrá holka, pomyslel si. Vážně moc chytrá holka.

Znovu se vyšplhal na palubu se záchrannými čluny a zjistil, že dívky ještě nevyšly ze spojovací chodby. Napadlo ho, že ze všeho nejdřív asi zamířily na marodku, což považoval za logické vzhledem k tomu, že šlo o zdravotní sestry. Doběhl tedy zpátky na levobok a odtud do spojovací chodby, která vedla k radaru a pak k žebříku na hlavní palubu. Pokračoval dál a zastavil se až u žebříku do podpalubí – do rozlehlé společné jídelny. Vyčkával, dokud se ženy neobjevily na druhém konci chodby. Jejich průvodce jim ukazoval marodku a dívky uznale pokyvovaly hlavou a polohlasně si špitaly. Claire stála schovaná za ostatními ošetřovatelkami, takže ji moc dobře neviděl.

Zaslechl, že jim průvodce cosi vykládá, a viděl, že dívky vykročily po chodbě a míří k němu.

Ustoupil o krok dál, až za žebřík, takže mu zpoza něj vykukovala jenom horní část čepice, a pak ještě o další krok, takže už nebyl vidět vůbec.

Skupinka ho minula bez povšimnutí a zamířila po žebříku na můstek. Podíval se vzhůru a spatřil několik párů pevných nohou a okraje bílých spodniček. Ošetřovatelky si vzrušeně vyměňovaly názory. Neslyšely ho, když naléhavým tónem zašeptal: „Claire!“

Prudce se otočila, a když ho spatřila na žebříku pod sebou, zůstala stát, dokud všechny její kolegyně nevystoupaly nahoru. Vylezl za ní, počkal, dokud celá skupinka nezmizela z dohledu, a pak ji s úsměvem pozdravil: „Ahoj, Claire.“

„Ahoj,“ odpověděla. Zdálo se mu, že její hlas zní trochu odměřeně, ale přičítal to prostředí, které je teď obklopovalo. Čepici měla koketně nasazenou na černých vlnitých vlasech, které jí rámovaly tváře pokryté vzrušeným ruměncem. Nejradši by ji objal a pevně si ji přitiskl na prsa, ale bolestně si uvědomoval důstojnický emblém na její čepici a blýskavé stříbro na rameni.

„Tudy,“ hlesl.

Vystoupal s ní po žebříku a zastavil se na chodbě před bojovým informačním střediskem.

„Tady uvnitř je radar,“ vysvětlil jí. „Návštěvníci tam mají vstup zakázán.“

„Myslíš –“

„Je to v pořádku, Claire,“ chlácholil ji. Zalovil v kapse košile a vytáhl z ní klíč. Zasunul ho do zámku, rozhlédl se po chodbě, bleskurychle klíčem otočil a jediným mocným pohybem otevřel dveře. Vzal ji za ruku, zatáhl ji dovnitř, dveře zase zavřel a zevnitř zamkl.

Místnost tonula ve tmě. Radar byl mimo provoz a jediné matné světlo vycházelo od pracovního stolu s obrazovkou v rohu místnosti.

Otočil se k ní, uchopil ji za ramena a přivinul ji ve tmě k sobě.

„Bál jsem se, že nepřijdeš,“ řekl.

Jemně se mu vymanila. Cítil, jak jí ztuhla ramena, a litoval, že tu není víc světla a nevidí jí do obličeje.

„Nechtěla jsem,“ odpověděla.

Její hlas mu připadal cizí a odměřený. Viděl, že sahá do kabelky, potom se rozsvítila sirka, a než si Claire zapálila cigaretu, na okamžik zahlédl její tvář. Potom oheň zhasl a v místnosti se zase rozhostila tma.

„Proč… proč jsi nechtěla?“ zeptal se a ruka mu znovu zajela do kapsičky košile. Vylovil krabičku, vytáhl z ní jednu cigaretu, zapálil si a nervózně vyfoukl oblak kouře. „Proč, Claire?“

„Přemýšlela jsem.“

„O čem? O čem, Claire?“

„O nás.“

Na okamžik se odmlčela. Potáhla z cigarety a její žhavý rudý konec jí ozářil ústa i špičku nosu.

„Jak o nás?“ zeptal se tiše.

„Nemá to smysl.“

„Proč ne?“ pokračoval poraženeckým tónem.

„Nekřič tak. Proboha, chceš, aby nás tady na lodi všichni slyšeli?“

„Promiň,“ omlouval se zamračeně.

„Podívej se, berme to rozumně. Poslali tě do nemocnice, tak ses tam seznámil s ošetřovatelkou.

Jistě, bylo to docela fajn. Vlastně nevím, proč jsem souhlasila, že se s tebou budu scházet i po propuštění ze špitálu, ale nevadí, i tohle bylo prima. Jenomže teď musíme na všechno zapomenout.

Říct si, že to bylo fajn, a dost.“

„Zapomenout –“

„Nepřerušuj mě, prosím. Nedělej mi to ještě těžší.“

„Ale mluvíš se mnou jako s cizím. Proboha, Claire, vždyť spolu chodíme už měsíc. Ten víkend ve Wilmingtonu… můžeš…?“

„Na víkend ve Wilmingtonu zapomeň. To se nikdy nemělo stát.“

„Nikdy nemělo –“

„Říkala jsem ti, abys nekřičel!“

Znervózněl. Ruce se mu roztřásly a pokoušela se o něj panika. Ochromil ho podobný pocit, jako když ho onehdy na můstku seřval „starej“. Připadal si úplně stejně. Hodil oharek na podlahu a kvapně ho zašlápl.

„Chceš mě vyslechnout?“ zeptala se ho.

„Ano. Ano, pokračuj.“

„Snažím se ti vysvětlit, že se mi tyhle tajnosti příčí. Předpisy znáš stejně dobře jako já.“

„Předpisy! Jak můžou platit pro dva lidi, co se –“

„Platí. Zatraceně dobře víš, že platí. Jsem ošetřovatelka, to je celá moje kariéra. A nenechám se vyhodit kvůli románku s řadovým námořníkem!“

Skoro to znělo, jako by poslední slova vyplivla. Jejich ozvěna teď visela ve vzduchu a ukapával z nich jed.

„Takže o tohle jde.“

„ O tohle.“

„Podívej, Claire…“

‚ Je konec. Prosím tě, nesnaž se

„Claire, už brzy budu mít o víkendu volno. Mohli bychom si znovu zajet do Wilmingtonu. Zase tam co posledně. Claire, nikdo neví, že sloužíme u armády. Mohli bychom se zase obléknout do civilu a –“

„Ne.“

„Claire, přece to všechno nemůžeš takhle hodit přes palubu.“

„Proč ne? Proč, proboha? Co si sakra myslíš? Párkrát si vyjdeš s děvčetem na rande a už si myslíš, že ti patří.“

„Párkrát? Párkrát?“ Natáhl k ní paži. „Claire…“

„Nesahej na mě,“ zarazila ho. „Cožpak nedokážeš pochopit, že to nemá smysl? Nedochází ti to?“

Divoce ji uchopil za ramena a přitiskl ji k sobě. „Ne,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Vůbec to nechápu. Claire, miláčku…“

„Ach, proboha!“ Vymanila se mu, sáhla po klice a on ji uchopil za zápěstí. „Pusť mě,“ pronesla upjatě.

„Ne.“

„Podívej, určitě nechceš, abych začala křičet, nebo ano? Víš, co se stane, když zdravotní sestra někoho obviní ze znásilnění, viď? Takže mě pusť.“

Divoce mávl rukou. Skoro ještě dřív, než si stačil uvědomit, co vlastně dělá, jeho dlaň s plesknutím dopadla na dívčinu tvář. Ucítil v ruce lehké mravenčení.

Poodstoupila dozadu a pomalu si přitiskla dlaň na obličej. „Jsi mizera,“ ucedila mezi zuby. „Jsi mizera a všivák a hrubián. Musela jsem ztratit rozum.“

„Je mi… moc mě to mrzí, Claire. Já…“

„Zmiz. Odemkni ty dveře, jestli nechceš od zítřka lámat kámen v Portsmouthu.“

„Claire, jsi jenom rozčilená. Jsi –“

„Chceš, abych začala křičet?“

„Claire…“

„Tak dobře. Dobře, varovala jsem tě.“ Otevřela pusu a nadechla se, aby svou hrozbu splnila.

Napřáhl paži a přitiskl jí dlaň na ústa tak pevně, že cítil její vlhkou rtěnku. Otřásla se a pokusila se ho do ruky kousnout. Otočila hlavu stranou, na okamžik si uvolnila ústa, otevřela je dokořán a znovu se nadechla k výkřiku.

Chytil ji za krk. Snažila se mu vytrhnout a během tohoto krátkého potácivého zápasu se dostali až těsně k radaru, narazili do jednoho z pracovních stolů v rohu a shodili sluchátka, která při dopadu na podlahu zarachotila. Co se stane, pomyslel si, když ji teď pustím?

Sevřel jemnou pokožku na dívčině šíji ještě pevněji a cítil, jak se jí svaly na krku pod jeho dlaní napínají, jako by se bránily. Stisk neuvolnil, i když ho kopla tak zprudka, až se jí vyzula bota.

V matném světle, které dopadalo na pracovní desku stolu, viděl, jak na něj Claire třeští oči, jak jí doslova vylézají z důlků. Vtom se prudce zachvěla a on z toho škubnutí poznal, že je po všem.

Zůstala mu bezvládně viset v sevřených dlaních. Uvolnil stisk a nechal ji dopadnout na podlahu.

Zapálená cigareta, kterou ještě před chvílí kouřila, ležela o kus dál. Bleskurychle ji zašlápl a rozdrtil podpatkem.

Zadíval se na ni. Sukně se jí vyhrnula až ke stehnům, takže se mu naskytl pohled na pružný lem jejích punčoch, na podvazky, které se jí zarývaly do pokožky. Všechno mohlo být úplně jiné, pomyslel si.

Pot se z něj doslova řinul. Utřel si kapky, které mu vyskočily nad horním rtem, naposledy se rozhlédl po místnosti a skrčil se pod pracovní stůl v rohu. Poslouchal, jestli odvedle neuslyší nějaké zvuky, ale bylo ticho, takže rychle otevřel dveře do přilehlé místnosti, vybavené zařízením pro zvukovou navigaci a zaměřování. Odsud se mohl dostat ven, aniž použil žebřík vedoucí na můstek.

Sem průvodci také nikoho nepovedou, takže se může od sonaru nepozorovaně přesunout na hlavní palubu. Zamíchá se mezi ostatní námořníky, možná by mohl dojít až k prodloužené zádi a nenápadně hodit do vody klíč od místnosti s radarem.

Kvapně za sebou zavřel dveře.

Chuck Masters se na kavalci posadil. Byl oblečený do šedivých kalhot a trička. V tenké bavlně trika měl teď obtisknutý nápis z kovového identifikačního štítku příslušníka americké armády.

Zapálil si cigaretu, upřel pohled na výkonného důstojníka a řekl: „Byl bych radši, kdybych do tý komise nemusel, Miku. Upřímně řečeno, vyhovovalo by mi to mnohem víc.“

Mike Reynolds zavrtěl hlavou. „Nejde to, Chucku. Mám málo poručíků.“

„Můžeš to změnit, jestli chceš,“ poznamenal Masters podrážděně.

„Nemůžu, věř mi. Starej chce vytvořit vyšetřovací tým. Máš vůbec ponětí, kolik lidí se v tom maléru angažuje?“

„Kolik?“ zeptal se Masters suše.

„Spousta. V první řadě jsme to okamžitě neformálně oznámili veliteli flotily; ještě dřív, než jsme mu poslali oficiální zprávu. Potom jsme museli informovat vrchní velení vojenskýho námořnictva a taky velitele pátý bojový skupiny. Vrchní velení nám sem poslalo právníka a agenta výzvědný služby a teď –“

„Ty dva pitomce, co jsem je přistihnul, jak se mi šťourají v radaru?“

„Jo. Ale na těch tak moc nezáleží. Už sem jedou agenti FBI.“

„Agenti FBI?“ Chuck tiše hvízdl. „Proč?“

„Za prvý kvůli tomu, že když to ta ošetřovatelka schytala, byli na palubě civilisti, a za druhý kvůi tomu, že je tahle loď federální majetek. Pokud někoho obžalujou, u okresního soudu to dostane na triko přímo federální prokurátor.“

„Přesně tohle jsem měl na mysli. Už tady na tom pracujou všichni naši lidi. Teď ještě ti dva pitomci, a navíc FBI. K čemu tedy potřebujeme svou vlastní vyšetřovací komisi?“

Reynolds zavrtěl hlavou. „Jako bys neznal vojenský námořnictvo. Starej má tři frčky a náramně stojí o čtvrtou. Pokud to rozlouskne sám, bude to v pořádku. Máš dojem, že mrtvá ošetřovatelka u radaru mu k tý čtvrtý frčce dopomůže?“

„Pro něj tak budu cedit krev,“ ušklíbl se Masters.

„Naceď jí trochu pro mě, Chucku,“ odpověděl mu bryskně Reynolds. „Starej chce pět lidí a zapisovatele.

Tu vyšetřovací komisi by měl řídit starší důstojník, což jsem já. Potřebuju tedy další lidi, nejlíp poručíky, jednoho mladšího důstojníka a někoho z lodní kanceláře jako zapisovatele.“

„Takže?“

„Takže mám Carlucciho a Davise, což jsou poručíci, a pak ještě praporčíka Le Page“

„Toho troubu?“

„A potřebuju dalšího důstojníka. Toho člověka z kanceláře jako zapisovatele už mám… Jak se sakra jmenuje? Jo, Schaefer. Takže musím sehnat ještě jednoho poručíka,“

„Proč sis sakra vzpomněl zrovna na mě?“

„Napadá tě snad někdo jinej? Tohle je jen kocábka, žádnej bitevní křižník, Chucku.“

„Co třeba Ed?“

„Má dovolenou. Podívej, Chucku, prošel jsem si celej seznam posádky. Chci tebe.“

„Je to rozkaz?“

„Propána, rozkaz! Jestli to chceš slyšet takhle, tak tedy jo. A teď koukej zvednout ten svůj línej zadek a oblíkni si košili. Za deset minut máme sraz v důstojnický jídelně. Starej chce, abysme se do toho pustili, než se tu objeví ty lidi od FBI.“

„Jako soukromý očka,“ utrousil Masters dost znechuceně.

„Co sakra frfňáš? FBI nám to zřejmě zatrhne, ještě než se vůbec stačíme někoho na něco zeptat.“

„Stejně bych byl radši, kdybys mě z toho vynechal. Už tak v tom lítám víc, než je zdrávo.“

„Jak to?“

„Tu ženskou našli vedle radaru. Jsem spojovací důstojník.“

„Tohle pusť z hlavy,“ okřikl ho Reynolds. „Už tak je to dost zlý.“

Mastersovi to leželo v hlavě ještě odpoledne, když mířil do ubikace zdravotních sester. Situace byla skutečně zlá, když si úctyhodný spojovací důstojník musí hrát na soukromého detektiva.

Zadíval se na ceduli, která mu zvěstovala, že je u cíle, ztěžka vzdychl a vystoupal po nízkých schodech.

Vstoupil do rozlehlé místnosti vybavené křesly a pohovkami. Několik žen si tady tiše četlo a jedna stála u klavíru na protějším konci místnosti. Kvapně přistoupil k recepčnímu pultu, sundal si čepici a čekal. Mladičká spojovatelka zvedla oči od telefonu a usmála se.

„Můžu vám nějak pomoct, pane?“ zeptala se ho.

„Ano. Hledám slečnu Dvořákovou. Čeká mě. Jsem člen vyšetřovací komise ze Sykese.“

„Oh,“ vzdychla spojovatelka. „Kvůli slečně Coleové?“

„Ano.“

Mrkla za sebe na velkou tabuli s několika řadami bílých kulatých visaček označených čísly.

Přejela je zkoumavým pohledem a řekla: „Myslím, že slečna Dvořáková je nahoře, pane.

Neposadíte se?“

„Děkuju,“ odpověděl. Přejel prstem okraj čepice a sebevědomě odkráčel k jednomu z křesel.

Uvelebil se v něm, ale hned vzápětí si uvědomil, že až slečna Dvořáková přijde, nebude si mít kam sednout. Připadal si hloupě, takže zase zprudka vstal, popošel k nedaleké pohovce a posadil se na ni. Ošetřovatelka na druhém konci místnosti k němu zvedla oči, on se jí zběžně podíval na nohy a odvrátil hlavu stranou. Spojovatelka už někomu cosi oznamovala do telefonu, takže to zřejmě nebude dlouho trvat. Uvelebil se na pohovce a čekal.

Seděl asi pět minut, když se objevila ve dveřích na protější straně místnosti. Šla svižným krokem a sněhobílá sukně se jí vlnila kolem krásně tvarovaných nohou. Měla světlé vlasy a na hlavě bílou čepici s jednoduchým zlatým prýmkem, který se blýskal ve slunečních paprscích, jež se draly dovnitř skrz okno. Postavil se a otočil se k ní. Když ho spatřila, zamířila přímo k němu.

„Slečna Dvořáková?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ přisvědčila. „Pan Masters?“

Přikývl. „Posadíte se na chvilku, budete tak hodná? Doufám, že příliš neruším, nebo ano?“

„Vůbec ne, pane. Promiňte ten nemocniční stejnokroj. Právě jsem se vrátila ze služby.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji zdvořile, jako kdyby se nakazil jejím formálním tónem. „Jenom bych vám rád položil několik otázek ohledně Claire Coleové. Byla to vaše spolubydlící, že ano?“

„Ano, pane.“

„Měla hodnost podporučíka?“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho jste spolu bydlely?“

„Od té doby, co jsem nastoupila do nemocnice, pane. Šest měsíců.“

„Aha.“ Připadal si nemotorný a tahle dívka mu nijak nepomáhala rozpaky překonat. Proč se sakra trochu neuvolní? „Ehm, byla jste s ní i během Dne námořnictva? Myslím tím v době, kdy vstoupila na palubu Sykese.“

„Ano, pane. Byla.“

„Můžete mi povědět, co se tehdy přihodilo?“

„No, můžu vám vylíčit jenom to, co se stalo v době, kdy byla s námi. Chci říct, že o tom… o tom, jak byla zabita, nevím vůbec nic.“

„Rozumím.“

„Tak tedy, na palubu Sykese jsme vstoupily kolem třetí – asi v patnáct hodin, pane. Claire šla jako první, ale zůstala stát na zadní palubě pro důstojníky a čekala na ostatní, včetně mě. Šly jsme tam totiž ve skupině.“

„Rozumím.“

„Službu konající důstojník nám přidělil průvodce, mám dojem, že to byl nějaký mladý dělostřelec, a ten nás okamžitě zavedl nejdřív na marodku a odtud pak na můstek. V té době se nám Claire ztratila.“

„Všimla jste si už tehdy, že s vámi není?“

„Ne, pane, nevšimla.“

„Nemohli bychom toho ‚pána‘ vynechat, co říkáte?“

„Ano, pa…“

Zarazila se, po tváři se jí rozlil úsměv a Masterovi neušlo, jak jí ten úsměv změnil celý obličej.

Připadala mu v tu chvíli skoro krásná. Nemohl od ní odtrhnout oči, ale brzy se vzpamatoval a v duchu si připomněl, že za ní přišel, aby ji vyslechl.

„Kdy jste si uvědomila, že je pryč?“

„Když nás průvodce zavedl na můstek, pa… Na můstku. Rozhlédla jsem se, ale Claire jsem neviděla.“

„Co jste udělala?“

„Došla jsem k žebříku, podívala se dolů a zavolala jsem na ni. Nikdo mi neodpověděl. Pomyslela jsem si, že šla asi napřed. Chci říct, že Claire patřila k dívkám, které se o sebe dokážou postarat samy.“

„Jak to myslíte?“

„No, že se o sebe dokázala postarat.“

„Myslíte tím, pokud jde o muže?“

Mladá žena se začervenala a Masters měl co dělat, aby se nerozesmál. „Ano, pane, pokud jde o muže.“

„Měla mezi muži hodně přátel?“

„Ano, pane. Myslím, že ano.“

„Na palubě Sykese také?“

„Pane?“

„Jmenuju se Chuck,“ poznamenal, „pokud vám to pomůže.“

„Promiňte.“

„Věřte mi, že mě tohle všechno netěší o nic víc než vás. Snažte se uvolnit a třeba pokročíme kupředu.“

„Tak dobře,“ přikývla a po krátkém zaváhání dodala ještě „Chucku“.

„To už je daleko lepší. Měla nějaké přátele v posádce Sykese?“

„To vážně nevím.“

„Svěřovala se vám se svými známostmi?“

„Moc často ne.“

„Ale občas ano?“

„Ano, tu a tam. Ale nikdy se nezmínila o nikom ze Sykese.“

„Tu prohlídku Sykese navrhla ona?“

„To si nepamatuju.“

„Přemýšlejte.“

„Nevím. Mám dojem, že na to prostě přišla řeč, vždyť víte, jak to chodí. Ale nevzpomínám si, že bychom to já nebo ona navrhly.“

„Někdo s tím přijít musel,“ naléhal na ni, podrážděný její odpovědí.

„Chcete, abych vám řekla, že to byl její nápad?“ zeptala se ho. „Pomůže vám to nějak?“

„Promiňte,“ omluvil se. „Možná mi ta hra na policajta příliš nejde.“ Na malý okamžik se odmlčel. „Jak se jmenujete?“ ean.

Usmál se. „Těší mě.“

Zdálo se, že neví, co na to odpovědět. Pousmála se, sklopila oči a upřela je na ruce složené v klíně.

Zhluboka vzdychl. „Takže, nevzpomínáte si na něco neobvyklého, co by mohlo na celou událost vrhnout aspoň trochu světla? Třeba na něco, co řekla nebo udělala?“

„Nemám tušení, co je důležité a co není,“ odpověděla Jean.

Masters se usmál. „Mám úplně stejný problém. Možná… Vzpomínáte si na nějaké muže, s kterými se stýkala pravidelně?“

„Už jsem vám řekla, že o nikom nevím. Leda…“

„Leda co?“

„No,“ začala, ale okamžitě se zarazila. „Špatně se mi o Claire mluví. Chci říct, že mám takový divný pocit. Je mrtvá a…“

„O co jde?“

„No, asi před dvěma týdny měla volný víkend a někam jela, ale dělala kolem toho ohromné tajnosti. Děvčata si ji kvůli tomu dobírala a ona jim jejich poznámky vracela, ale kam má namířeno, nám neprozradila.“

„Jak si ji dobíraly?“

„No, však víte. Normálně. Třeba jako ‚Buď opatrná, Claire!’“

„Co jim na to odpověděla?“

Jean se znovu začervenala a Masters čekal. „Prohlásila… No, vlastně, já…“

„Co to bylo?“

„No, řekla Jestli na to máte chuť, udělejte to s námořníkem.“

„To řekla Claire?“

„Ano.“

„Rozumím. Takže si myslíte, že ten víkend strávila s námořníkem?“

„Já… myslím, že ano. Snad.“

„Zjistila jste, kam tehdy odjela?“

„Ano.“

„Vážně?“ podivil se a cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. „Kam?“

„Do Wilmingtonu.“

„Jak jste se to dozvěděla?“

„Viděla jsem jízdenku do Wilmingtonu v Delaware. Když si brala jinou kabelku. Ta jízdenka ležela na prádelníku.“

„Jedna jízdenka?“

„Ano. Jenom jedna.“

„Aha.“

„Má to nějaký význam?“

„Možná že ano. Aspoň si to myslím. Kdy to bylo? Říkala jste, že je to čtrnáct dní?“

„Ano.“

„Mám dojem, že by se dalo docela snadno zjistit, kdo z naší posádky měl před dvěma týdny volný víkend,“ poznamenal. Hned nato se kvapně zvedl a napřáhl ruku. „Mockrát vám děkuju, Jean.

Moc mě těšilo.“

Vstala také a pevně mu stiskla nabízenou ruku. „Doufám, že jsem vám řekla aspoň něco, co se třeba může hodit,“ odpověděla mu s úsměvem a Masters si znovu uvědomil, jaká změna se s ní při tom úsměvu odehrála.

„Poslechněte, vím, že je to trochu náhlé, ale… no, je mi nepříjemné, že jsem vás musel podrobit takovému výslechu, a rád bych to nějak napravil. Myslíte, že bychom si mohli zajít na večeři?“

„No, já nevím. Já…

‚ A co tedy do kina na základně? Co vy na to? Do kina a potom na sodovku? Vím, že nemáte službu, protože jste se z ní právě vrátila. Co říkáte?“

Na okamžik se mu pátravě zadívala do očí. Nakonec odpověděla: „Ne, pane, myslím, že ne. Ale děkuju vám.“

Úsměv se z Mastersovy tváře vytratil. „No, stejně vám děkuju,“ odpověděl. Zase si připadal nemotorný a prsty mu bloudily po vnitřní výztuži čepice. „Děkuju,“ zopakoval ještě jednou, otočil se na podpatku, vykročil k recepci a seběhl ze schůdků před hlavním vchodem.

DRUHÁ KAPITOLA

KDYŽ FREDERICK NORTON a Matthew Dickason vystoupili na letecké základně v Norfolku z letadla, v okruhu nejméně čtyř kilometrů by se nenašel člověk, který by v nich nepoznal agenty FBI. Vůbec se však nedalo říct, že za to mohl jejich vzhled, protože rozhodně neodpovídali všeobecně vžitým představám, jak má takový typický agent FBI vypadat. Neměli na sobě ani nepromokavé pláště, ani měkké plstěné klobouky naražené hluboko do čela. Zbraně jim netvořily podezřelé boule pod sakem. Nenašlapovali opatrně ani se neplížili pokradmu jako kočky.

Frederick Norton byl poněkud tělnatý pětačtyřicátník, oblečený do šedého obleku s tenkými proužky, a na hlavě mu seděl plstěný klobouk. Sněhobílou košili měl pod límečkem sepnutou nenápadnou zlatou sponou. Pod ním měl uvázanou úzkou modrou hedvábnou kravatu s droboučkými zlatavými heraldickými liliemi. Vypadal spíš jako unavený obchodník, kterého shodou nešťastných náhod letadlo vysadilo v Norfolku namísto v Palm Beach, kam měl původně namířeno. Zdálo se, jako by to potvrzovaly dokonce i jeho plné tváře a chladné oči.

Matthew Dickason, v pomuchlaném hnědém tvídovém obleku a bez klobouku, by se dal docela klidně považovat na Nortonova zaměstnance. Vlasy měl sestříhané nakrátko, což byla móda, kterou si oblíbil už při nástupu na vysokou školu a setrval u ní i během studií práv, ale zůstal jí věrný až doposud. Měl jasně modré oči a poněkud plochý nos, a přestože mu táhlo na třicet, působil dojmem zeleného studentíka a mnoho lidí ho za něj také považovalo.

Oba muži vystoupili z letadla, nasedli do přistaveného džípu a všichni piloti i další členové posádky okamžitě poznali, že právě tohle jsou ti dva agenti FBI, kteří sem přijeli, aby vyřešili zmatek kolem zavražděné ošetřovatelky. V džípu seděl řidič a poručík. Poručík si s oběma agenty potřásl pravicí, vyštěkl na řidiče rázný pokyn a pohodlně se uvelebil ve voze, který okamžitě zamířil přes přistávací plochu k námořní základně.

„Byl jste už někdy v Norfolku?“ zeptal se poručík Nortona.

„Ne,“ odpověděl agent.

„Moc pěkné městečko,“ ujistil ho poručík. „Zalíbí se vám.“

„Myslíte?“ řekl Norton.

„No, ano. Myslím, že ano.“

„To mě těší,“ odpověděl Norton. Sáhl si do náprsní kapsy a vytáhl z ní kožené pouzdro na doutníky. Jeden z něj opatrně vytáhl a rozbalil. Potom z kapsy ještě vylovil stříbrný ořezávač, kterým zručně odstřihl špičku doutníku. Dickasonovi nenabídl, protože věděl, že jeho kolega nekouří.

Nenabídl ani poručíkovi, protože věděl, že jejich známost má jen krátkodobé trvání a vezme za své, jakmile džíp dojede k lodi. A rozhodně nemínil plýtvat svým prvotřídním kuřivem kvůli člověku, kterého už nikdy v životě neuvidí. Zapálil si, pohodlně se uvelebil v džípu, který si mezitím houpavě razil cestu čistými, upravenými ulicemi města, a sledoval výjevy, které mu nabízelo okolí základny.

„Ano,“ pokýval hlavou poručík. „Myslím, že se vám tady bude líbit. “

Norton potáhl z doutníku a neodpověděl.

„Dá se tady ve městě vůbec někam jít?“ zajímal se Dickason. Hluboký, znělý hlas jaksi nekorespondoval s agentovým mladistvým vzezřením.

„No, vždycky se něco najde,“ odpověděl poručík. „Když víte, kde to hledat.“

„A vy víte, kde to hledat?“ zeptal se Norton.

Poručík se vlídně usmál. „Sloužím tady už tři roky,“ odpověděl.

„Zasloužíte si metál,“ pokračoval Norton.

Poručík dost dobře nevěděl, co by na to měl odpovědět. Přeletěl Nortona zkoumavým pohledem a po zbytek cesty už nepromluvil.

Americká loď Sykes nevypadala zle. Měla ladné protáhlé křivky a byla plná zbraní. Nezasvěcený člověk, který nedokáže odlišit křižník od torpédoborce, by ji patrně považoval za dokonale vyzbrojenou bitevní loď. Ale Sykes bitevní loď nebyla. Byl to torpédoborec, který vládl obrovskou ničivou silou. Džíp dojel až k přístavnímu můstku a poručík podal Dickasonovi a Nortonovi ruku na rozloučenou.

„Takže, tady máme ten člun,“ prohlásil Dickason ledabyle.

„Lod,“ opravil ho Norton. „Kdyby tě tihle pitomci od námořnictva slyšeli, že o jejich plavidle mluvíš jako o člunu, asi by ti dali co proto.“

Potáhl z doutníku a chvíli se kochal pohledem na ušlechtilé tvary torpédoborce. Potom zakašlal, odfrkl si, odhodil nedopalek do vody a vkročil na můstek. Dickason ho v těsném závěsu následoval.

U zábradlí stála skupina námořníků. Norton je nevšímavě minul. Prošel kolem nich se sklopenou hlavou, oči přikované k prkenné lávce. Nepodíval se před sebe, dokud se neocitl na zadní části paluby vyhrazené pro důstojníky. V tu chvíli se mu naskytl pohled na usmívající se andělský obličej, který patřil praporčíkovi Le Pageovi.

Le Page napřáhl baculatou pihovatou ruku.

„Pan Norton?“ zeptal se. „Pan Dickason?“

„Ano,“ přitakal Norton.

„Jmenuji se Le Page, jsem palubní důstojník.“

„Těší mě,“ řekl Norton.

„Kapitán na vás už čeká, pánové. Povím mu, že jste dorazili.“

„Děkujeme.“

Le Page přistoupil k lodnímu telefonu umístěnému na rampě uprostřed lodi a potom se otočil k oběma agentům.

„Sejde se s vámi hned teď. Čeká v důstojnické jídelně.“ Le Page luskl prsty na mladého dělostřelce, který stál po jeho boku a podle všeho plnil úlohu kurýra. „Vezměte tyhle pány do jídelny.“

Mladík přikývl a vykročil kupředu. Norton si odfrkl a pustil se za ním, vědom si všech tázavých pohledů, které se na něj upíraly. Dickason přeletěl očima členy posádky, potom zvedl hlavu ke stožáru a nakonec se zadíval na můstek, jako turista při prohlídce New Yorku. Kurýr je zavedl do chodby a zaklepal na dveře.

„Ano?“

„Palubní důstojník mi uložil, abych k vám zavedl tyto pány, kapitáne,“ ohlásil se dělostřelec.

„Tak je vezměte dál,“ ozval se zpoza zavřených dveří hlas kapitána Glenburna.

Mladík otevřel, postavil se u zárubně do pozoru, vpustil oba agenty do jídelny a zase za nimi zavřel. Glenburne povstal a nabídl jim opálenou pravici. Bylo mu asi padesát, měl vysokou, trochu nachýlenou postavu a poněkud povadlou, opálenou a větrem ošlehanou pokožku, na které se podepsala léta strávená na můstku. Když pak oběma agentům pevně tiskl ruku, Norton si pomyslel, že těmhle typům s chlapským stiskem asi nikdy nepřijde na chuť.

„Pánové,“ začal Glenburne, „jsem rád, že vás tady máme. Posaďte se, prosím.“

Norton s Dickasonem zasedli k dlouhému stolu.

„Kávu?“ zeptal se Glenburne.

Dickason už otvíral ústa, aby řekl, že ano, ale Norton ho za oba předběhl zvučným „Ne!“.

„Cestovalo se vám příjemně?“ zeptal se Glenburne.

„Přiletěli jsme letadlem,“ odpověděl Norton.

„Jedním ze strojů našeho námořního letectva, že ano? Musel jsem to nechat na –“

„Dopravila nás sem armáda,“ skočil mu do řeči Norton.

„Oh,“ vzdychl Glenburne a odkašlal si. „No, myslím, že bychom měli přejít k věci. Předpokládám, že pokud jde o tu mrtvou zdravotní sestru, máte k dispozici veškeré informace.“

„Ano,“ přitakal Norton.

„Je to zpropadená věc. Museli tu mrtvolu nechat zrovna vedle radaru, jako bychom neměli už tak dost starostí.“ Glenburne nevěřícně zavrtěl hlavou. „No, vy si se vším poradíte, mládenci.“

„Ano,“ přisvědčil Norton.

„Už jsem jmenoval vyšetřovací komisi.“ Glenburne se usmál. „Napadlo mě, že se pokusíme něco vypátrat, a uvidíme, co –“

„Zakázal jste posádce opustit loď?“ zeptal se Norton.

„Proč? Ne. Chci říct, vůbec mě to nenapadlo. Myslíte, že –“

„Pokud je jeden z nich vrah, mám dojem, že by to nebyl špatný nápad,“ poznamenal Norton suše.„Ano. Ano, samozřejmě. Já… udělám to. Musím to zařídit okamžitě.“ Kapitán přistoupil k telefonu a spojil se s ubytovací palubou. „Le Pagei, sežeňte mi výkonného důstojníka. Pošlete ho za mnou do jídelny. A Masterse také, rozumíte?“ Potom se na okamžik odmlčel a poslouchal a nakonec zavěsil sluchátko. „Poručík Masters je můj spojovací důstojník. Zavede vás k radaru, do místnosti, kde jsme to děvče našli. Předpokládám, že chcete začít okamžitě.“

„Ano,“ přikývl Norton.

„Požádám Mika… Reynoldse, svého výkonného důstojníka, aby posádce zakázal opustit loď.

Jsem nesmírně rád, že jste přijeli, pánové. Můj vyšetřovací tým ještě –“

„Kapitáne,“ zarazil Glenburna Norton. „Doufám, že se nám ta vaše komise nebude plést pod nohama.“

„Cože?“ zeptal se Glenburne, jako by nevěřil svým uším.

„Ten váš vyšetřovací tým. Taková skupina amatérů může vyšetřování vraždy jenom hatit.

Chápete, pane?“

„No, ano. Ale –“

„Jestli chcete, klidně si tu komisi nechte. Neberte to ve zlém. Ale upřímně doufám, že ti lidé svoje vyšetřování omezí jenom na –“

„Upřímně jsem doufal, že vám budou pomáhat. Vždyť koneckonců –“

„Omezí svoje vyšetřování,“ skočil Norton kapitánovi do řeči zvýšeným hlasem, „na shromažďování údajů do lodních záznamů. Jinými slovy, uvítáme důkazní materiály, ale nepřejeme si, aby nám zasahovali do práce.“

„Chápu.“

Vtom se ozvalo zdrženlivé zaklepání.

„Pojďte dál,“ vyhrkl Glenburne zprudka.

Dveře se otevřely a do důstojnické jídelny vstoupil j Mike Reynolds. „Poslal jste pro mě, kapitáne?“ zeptal se.

„Ano. Chci, abyste s okamžitou platností zakázal všem mužům odcházet z lodi. Zrušte všechny schválené dovolenky.“

„Ano, pane,“ odpověděl Reynolds.

„Kapitáne,“ ozval se Norton.

„Ano?“

„Doufám, že se ten zákaz týká také všech důstojníků.“

„Důstojníků?“

„Vycházím z toho, že v námořnické hantýrce se výrazem ‚muži‘ označují řadoví vojáci. Chci, aby ten zákaz platil i pro důstojníky.“

„Ale snad si nemyslíte, že –“

„Kapitáne, dokud nezjistím nic dalšího, předpokládám, že tu ošetřovatelku jste mohl zabít dokonce i vy.“

„Rozumím.“ Glenburne se pokusil o úsměv, ale jeho snaha vyšla naprázdno. „Dobrá, Miku,“ řekl.

„Oznamte, že odteď nikdo nesmí opustit loď.“ Potom se otočil k Nortonovi. „Doufám, že mé vyšetřovací komise se to netýká.“

Norton pokrčil rameny. „Dobrá, svému týmu ponechte volné ruce.“

„Děkuji. Postaráte se o to, Miku, že ano?“

„Ano, pane,“ přisvědčil Reynolds, vykročil ke dveřím a otevřel je právě ve chvíli, kdy na chodbě za nimi Masters zvedal ruku a chtěl vzít za kliku. Na Reynoldse spiklenecky zamrkal, vešel do jídelny a zavřel za sebou.

„Chucku,“ začal Glenburne, „pan Norton a pan Dickason jsou agenti FBI, na které jsme čekali.

Pánové, tohle je náš spojovací důstojník Chuck Masters.“ Kapitán si odkašlal. „Je také členem té vyšetřovací komise.“

Norton potřásl Mastersovi pravicí. „Těší mě.“

Masters agentovi jeho stisk oplatil a potom podal ruku Dickasonovi. „Rád vás poznávám.“

„Slíbil jsem pánům, že je zavedete k radaru, Chucku. Jestli chcete, můžete se tam vypravit hned teď. Chci tím jen říct, že už žádné jiné požadavky nemám.“ Starej vypadá namíchaně, pomyslel si Chuck a docela rád by se dozvěděl, co se tady před jeho příchodem vlastně odehrálo.

„Ano, pane,“ odpověděl. „Kdybyste šli laskavě za mnou, páno –“

„Aha, ano,“ přerušil ho Glenburne. „Ještě něco. Mohl bych vás ubytovat na lodi. Důstojníci by určitě nic nenamítali a –“

„Zůstaneme ve městě,“ zdvořile odmítl jeho nabídku Norton.

„Chápu.“ Glenburne si odkašlal. „No, takže hodně štěstí.“

„Děkuji,“ odpověděl Norton a vykročil za Mastersem a Dickasonem z jídelny na chodbu.

„Po tomhle žebříku nahoru,“ řekl Masters oběma agentům přes rameno. Norton s Dickasonem ho mlčky následovali. Když se ocitli na chodbě před taktickým centrem vojenské lodi – střediskem bojových informací, Masters prohlásil: „Tady je radar. Od vraždy je místnost zamčená.“

„Tělo bylo odvezeno, že?“

„Ano, ale jeho polohu jsme pro vás zakreslili křídou. Takže uvidíte, kde ta ošetřovatelka ležela.

Nikdo se tam ničeho nedotkl.“

„Kromě kliky u dveří,“ poznamenal Norton suše.

„Pane?“

„Právě teď ji berete do ruky vy,“ pokračoval Norton. „Kolik dalších lidí mohlo setřít otisky, které na té klice třeba zůstaly?“

Masters už už pokládal dlaň na kliku, ale vtom ucukl, jako kdyby se kov nějakým zázrakem zčistajasna rozžhavil. „Promiňte. Tohle mě nenapadlo.“

„Jsou ty dveře zamčené?“ zeptal se Norton.

„Ano, pane.“

„Jsou zamčené už od vraždy?“

„Ano, pane.“

„Byly zamčené, když jste objevili tělo?“

„Ano, pane.“

„Dobře, tak je odemkněte. Co je dál na téhle chodbě?“

„Radiotelegrafické zařízení,“ odpověděl Masters. „A za ním paluba pro čluny. Je tam průlez.“

„V pořádku, odemkněte.“

Masters otočil klíčem a otevřel dveře dokořán. Místnost tonula v černé tmě.

„Když jste to tělo objevili, bylo tu rozsvíceno?“

„Jenom obrazovka radaru,“ řekl Masters. „Stropní světla byla zhasnutá.“

„Hmmm.“ Norton se rozhlédl po místnosti. „Kde je vypínač?“

„Nalevo, pane.“

Norton bleskově sáhl do náprsní kapsy, vytáhl z ní kapesník, rozložil si ho, přehodil přes prsty a jimi pak stiskl vypínač. Celé radarové zařízení se rozkládalo podél přepážky po agentově pravici.

Naproti stály pracovní stoly s kolmým panelem pro zakreslování údajů ze sledované oblasti a o kus dál za nimi dveře do místnosti s radiotelegrafickým zařízením. Norton se mlčky rozhlížel kolem dokola.

„To tělo jste našli tady?“ zeptal se Dickason a ukáj zal na podlahu s křídou zakresleným obrysem lidské postavy.

„Ano, pane.“

„Byla uškrcena, viďte?“

„Ano, pane.“

„To budeme muset prověřit, Frede,“ poznamenal Dickason. „Třeba zůstaly nějaké otisky na krku.“

„Možná,“ odpověděl Norton pochybovačně. „Když jste ji našli, ty cigarety tu takhle ležely?“

„Ano, pane.“

Norton se sehnul, opatrně sebral cigarety do kapesníku a zlehka je zavinul do měkké tkaniny.

„Dotkl se jich někdo?“

„Ne, pane.“

„Kde je tělo té dívky teď?“

„Řekl bych, že v nemocnici,“ odpověděl Masters. „Myslím, že ho tam nechávají kvůli vám.

Rodiče té dívky –“

„Dobrá, potom se na to podíváme,“ skočil mu do řeči Norton. „Můžete jít, pane Mastersi.“

Masters zaváhal a pak řekl: „Vyslechl jsem spolubydlící té dívky. Řekla mi –“

„Jak se jmenuje, pane Mastersi?“

„Jean Dvořáková.“

„Kde ji najdeme?“

„Je to zdravotní sestra, pracuje tady na základně. Můžete –“

„Děkuju. K ní se dostaneme později.“

„Řekla mi –“

„K ní se dostaneme později,“ opakoval Norton.

Masters chladně přikývl. „Takže kdybyste mě potřebovali…“

„Obrátíme se na kapitána. Děkujeme vám za pomoc, pane Mastersi.“

Masters znovu pokýval hlavou a došel ke dveřím. Zaváhal, podíval se do místnosti a pak vyšel ven. „Vyšetřovací komise!“ ušklíbl se Norton.

Dickason pokrčil rameny. „Třeba by mohli na něco přijít, Frede. To člověk nikdy neví.“

„Jsi v týhle branži nováček,“ namítl Norton. „Dej na mě, chlapče, nepřijdou vůbec na nic, na to vem jed. S podobnýma komisema mám svoje zkušenosti.“

„Myslíš tím loď vojenskýho námořnictva?“

„Ne, ale něco podobnýho. Stanoviště Americký legie. Jednou tam zabili nějakou kabaretní umělkyni. Nasadili nás na to kvůli tomu, že to děvče tam přijelo vystupovat po státní lini . Ti veteráni tam založili cosi, čemu taky říkali vyšetřovací komise. Do hajzlu, než jsem to tam skončil, měl jsem sto chutí všechny je postřílet.“

„Jenomže tihle mládenci –“

„Tihle mládenci jsou všichni do jednoho amatéři. Jako třeba s tou klikou. Možná že jsme z ní mohli něco dostat. Jenomže teď na ní máme stopu po každým flinkovi, co od smrti tý ošetřovatelky zašel dovnitř. Zatracená práce.“

„Myslíš, že něco vyčteme z těch cigaret?“

„Nemám tušení. Radši bysme je měli poslat do Washingtonu, aby se na ně pořádně podívali tam.

Mám dojem, že bysme tady na tu místnost měli vzít vysavač a podívat se, jestli by se nenašlo ještě něco.“

„Co chceš dělat, Frede?“

„Chci se mrknout na to tělo. A potom vyslechnout tu zdravotní sestru. Třeba něco ví.“

„Ten důstojník povídal – “

„Jo. Já vím. Už ji vyslechnul. Nejspíš ji tak vyplašil, že nám teď bude k ničemu. Proč si sakra lidi nehledí svý vlastní práce a tu ostatní nenechají profíkům? Co kdybych za ním přišel a začal se mu šťourat v radaru? Pane bože, asi by puknul.“

Dickason se zčistajasna rozesmál.

„Co je na tom tak směšnýho?“

„Ten kapitán. Pěkně jsi ho usadil, jen co je pravda.“

„Musel jsem. Podívej se na to takhle, Matte. Je to kapitán tyhle lodi, zvyklej komandovat každýho, kdo mu přijde do cesty. Takže kdybych mu nedal jasně najevo, kde je jeho místo, myslel by si, že jsme jenom jeho další dva poskoci. Ať si tady spánembohem normálně šéfuje, ale tohle vyšetřování vedeme my. Chtěl jsem, aby si to uvědomil hned na začátku.“

„Vážně si myslíš, že ji moh zabít kapitán?“

Norton pokrčil rameny. „Vypadá, jako kdyby i nedokázal ublížit ani mouše.“ Odmlčel se a pak dodal: „Ale kdo ví?“

„No to snad ne,“ řekl Dickason.

„Běž dolů a pusť se do toho,“ řekl kolegovi Norton. „Měl bys začít co nejdřív.“

„Zatímco ty si budeš prohlížet tu mrtvolu.“

„Zatímco já si budu prohlížet tu mrtvolu. Chceš jít se mnou?“

„Ne, díky.“

„Myslel jsem si to. Měl by sis nechat narůst fousy, aby tě mohli poslat do Ruska, Matte. To by bylo něco pro tebe. Tam bys pracoval v utajení a čelil smrtelnýmu nebezpečí.“

„Stejně jako když dělám s tebou,“ opáčil Dickason.

Norton si odfrkl a vypochodoval z místnosti.

TŘETÍ KAPITOLA

„Je TO JENOM TVOJE DOMNĚNKA, že šlo o řadovýho námořníka,“ řekl výkonný důstojník Mastersovi. „Mluví z tebe důstojnická nadřazenost.“

„Ne, tak to není,“ namítl Masters. „Rozhodně ne. Je to prostě výsledek normální úvahy, za kterou by se nemusel stydět ani Sherlock Holmes. Prostě zjišťuju, že u tohohle zatracenýho vojenského námořnictva jenom ztrácím čas, nic víc.“

„Tak dobře, ty šerloku, vyklop to.“

„Fajn. Zprvu jsem si myslel, že ji má na svědomí důstojník, protože jsem nemohl přijít na to, jak by se s takovou zdravotní sestrou mohl seznámit obyčejnej námořník. Tancovat spolu tyhle lidi nechodí a obvykle ani nevyrážejí na stejný místa. Takže muselo jít o důstojníka. Pokud samozřejmě předpokládáme, že ji ten člověk, co ji zavraždil, ať už to byl kdokoliv, znal.“

„Pokračuj.“

„Dobře. Takže ta Dvořáková mi prozradila, že Claire s někým strávila víkend ve Wilmingtonu.

Před dvěma nedělema. Zkontroloval jsem si rozpis služeb. O víkendu měli tehdy volno tři důstojníci.“

„Kdo konkrétně?“

„Carlucci. Ten odjel do New Yorku navštívit manželku. Haverford. Strávil víkend v Norfolku a asi si dovedeš představit, co tam dělal. Vrátil se a smrděl jako tchoř. Vím, že když odcházel z lodi, měl v kapse třicet dolarů a ani se nepřevlíknul do čistýho. Na víkend ve Wilmingtonu se tedy rozhodně nechystal, to vím zatraceně dobře. Kromě toho jsem na něj tehdy v neděli v Norfolku narazil.“

„A kdo byl ten třetí důstojník?“

‘ „Ty, Miku.“

„No to mě podrž!“ podivil se Reynolds.

„Takže ta důstojnická teorie nesedí. Ledaže bys ji zabil ty.“

„Neblázni,“ vyhrkl Reynolds a zatvářil se dost nakvašeně.

„Nemyslím si, žes ji zabil ty, Miku. Takže jsem se probral seznamem řadáků, co měli tehdy o víkendu volno.“

„Musels jich objevit spoustu.“

„Taky že jo. Celá druhá směna.“

Reynolds ožil. „Tím se to dost zúžilo, ne?“

„Moc ne. Ale je tu něco jinýho.“

„A co?“

„Claire Coleová byla zavražděná u radaru. Na Den námořnictva byla místnost zamčená. To znamená, že ten člověk, co ji zabil, měl klíč.“

„Už jsme zkontrolovali zásuvky celýmu mužstvu,“ připomněl mu Reynolds. „Jestli si myslíš –“

„Netvrdím, že ten klíč ještě má, Miku. Ale měl ho, aby se dostal dovnitř. To je jasný.“

„Dobře, pokračuj.“

„Řekl jsem si, kdo z řaďáků by ten klíč asi tak mohl v neděli mít.“

„Tak kdo?“ zeptal se Reynolds.

„Samozřejmě obsluha radaru. Ta mě napadla ze všeho nejdřív. Ale znáš kluky. Chodí k radaru na kafe, vysedávají tam, a jestli má klíč jeden, je to to samy, jako kdyby ho měli všichni. Ale mohl ho mít ještě někdo.“

„Kdo?“

„Někdo z lodní kanceláře.“

„To nechápu.“

„Všechny klíče, ke každý místnosti a kajutě, jsou uložený v lodní kanceláři.“

„Ale klíč od místnosti s radarem tam pořád visí.“

„Jasně, ale to ještě vůbec nic neznamená. Ať už ji zabil kdokoliv, naplánoval si, jak ji dostane na palubu, a naplánoval si i to, kam ji potom zavede. Mohl si podle toho klíče z lodní kanceláře nechat udělat duplikát.“

„Dobře, uznávám, že na tom něco je. Takže v tom může jet operátor, anebo někdo z kanceláře.

Kolik lidí mělo tehdy o víkendu volno?“

„Šest kluků od radaru a tři lidi z kanceláře.“

„To už je hodně úzkej okruh lidí.“

„Docela jo. A zúžil jsem ho ještě víc.“

„ Jak?“

„No. Zajímalo mě, při jaký příležitosti se řadovej voják může seznámit se zdravotní sestrou a sblížit se s ní natolik, aby ji mohl pozvat na víkend do Wilmingtonu. Odpověď je jednoduchá.“

Reynolds zhluboka vzdychl. „Co je to za odpověď?“

„Byl v nemocnici.“

Reynolds zbystřil pohled. „Pokračuj, Chucku,“ vybídl kolegu.

„Prověřil jsem si to, Miku. Ode dne, co jsme zakotvili tady na základně, leželo v nemocnici třicet členů posádky. Dvanáct během posledních tří měsíců a jedenáct přinejmenším týden nebo víc.

A z těch jedenácti jich osm leželo na oddělení Claire Coleový.“

„Takže?“

„Dva patří k obsluze radaru. Tři jsou z lodní kanceláře.“

„Zdá se, že to svědčí o velký nemocnosti bílých límečků mezi řadovýma příslušníkama americkýho vojenskýho námořnictva, co? Zjistil jsi ještě něco?“

„Všechny jsem si je pořádně prověřil, Miku. O tom víkendu, co ho Claire strávila ve Wilmingtonu, měl ze dvou mládenců od radaru volno jeden. Z těch, co slouží v lodní kanceláři, měli volno dva.“

„Co teď tedy víme?“

„Jména. Tři jména. Všichni tři měli příležitost seznámit se s Claire Coleovou. Všichni měli volno o stejným víkendu jako ona. A všichni měli přístup ke klíči od místnosti s radarem.“

„Co jsou zač?“

„Alfred Jones, obsluha radaru, specialista třetí třídy. Perry Daniels, lodní kancelář, druhá třída.

A Richard Schaefer, lodní kancelář, druhá třída – člen našeho vyšetřovacího týmu.“

Reynolds se na okamžik zamyslel. „Ještě něco, Chucku,“ řekl po chvilce.

„Copak?“

„Mám dojem, že ti agenti FBI už tohle stejně všechno vědí.“

„Jdi k čertu,“ vyhrkl Masters.

Vypadá docela poctivě, pomyslel si Masters. Rozhodně ne jako vrah.

Sledoval štíhlého mládence, který stál před ním u stolu v důstojnické jídelně. Byl vysoký, měl pronikavé modré oči a oválný obličej. A velké ruce, které teď nervózně zatínal v pěst a zase uvolňoval.

„Jmenujete se Alfred Jones?“ zeptal se ho Masters.

„Ano, pane. Vždyť mě znáte, pane. Patřím k obsluze radaru.“

„Hodnost?“ pokračoval Master, jako by mladíkovu poznámku neslyšel.

„Obsluha radaru, třetí třída. Ti agenti FBI mě už vyslýchali, pane. Chci říct, že jestli je to kvůli –“

„Pohov, Jonesi.“

Masters se zadíval na mládence před sebou a potom zaletěl pohledem na druhý konec místnosti, kde si pilně dělal poznámky zapisovatel vyšetřovací komise Schaefer. „Posaďte se, Jonesi,“ řekl a ukázal na židli. Voják ho poslechl. Důstojník si všiml, že zůstal seděl na samém krajíčku. Sáhl do kapsy košile, vylovil z ní balíček cigaret a nabídl ji Jonesovi.

„Kouříte?“

Jones zavrtěl hlavou a oči se mu zúžily. „Snažíte se zjistit, jestli jsem kuřák, pane?“

Masterse svou poznámkou překvapil. Nechal ruku nataženou a přisvědčil: „Ano, snažím.“

„Napadlo mě to. U radaru našli dva nedopalky, viďte? Jeden patřil té ženské a druhý tomu člověku, co ji uškrtil.“

„Vidím, že jste dobře informovaný, Jonesi.“

Jones pokrčil rameny. „Řeči se šíří rychle, pane. Kromě toho jsem slyšel, že ti agenti nenašli nic kromě rozmazaných otisků na cigaretě toho chlapa.“ Odmlčel se a po tváři mu přeletěl úsměv. „Já jsem kuřák, pane.“

„Tak si vezměte,“ vybídl ho Masters.

„Ne, děkuju.“

Masters zase zasunul krabičku do kapsy. „Víte, proč jste tady, Jonesi?“

„Jistě. Sloužím u radaru. Usoudil jste, že pokud byla na Den námořnictva místnost zamčená, musel ji odemknout někdo z obsluhy, pane.“

„Máte od té místnosti klíč, Jonesi?“

„Míval jsem.“

„Co jste s ním udělal?“

„Totéž, co s ním udělali všichni ostatní kluci z obsluhy, jakmile se našla ta ošetřovatelka. Hodil jsem ho přes palubu.“

„Proč?“

„Promiňte, pane, ale jak dlouho sloužíte u námořnictva? Hodil jsem ho přes palubu, protože to udělali všichni ostatní kluci. Nechtěl jsem být jediný, u koho se ten klíč najde.“

„Rozumím.“

Na okamžik se v jídelně rozhostilo ticho a Masters znovu zaletěl pohledem k Schaeferovi.

Mladík měl hlavu skloněnou nad blokem a pero mu zuřivě létalo po papíru.

„Není to na vás moc rychlé, Schaefere?“ zeptal se ho Masters. Schaefer zvedl hlavu. Měl širokou tvář s hnědýma očima, teď naprosto bez výrazu, a byl zbrocený potem. „Ne, pane.“

Masters přikývl a otočil se k Jonesovi. „Znal jste j Claire Coleovou, Jonesi?“

„Ne, pane. Nikdy v životě jsem ji neviděl. Ani ži1 vou, ani mrtvou.“

„Kde je Wilmington, Jonesi?“

„Pane?“

„Kde je Wilmington?“

„V Delaware, aspoň myslím, ne?“

„Byl jste tam někdy?“

„Ne, pane.“

„Kdy jste měl naposledy volný víkend, Jonesi?“

„Už je to pár týdnů.“

„Kdy přesně?“

„Datum si nepamatuju, pane. Už je to dost dlouho. Myslím, že je to asi čtrnáct dní.“

„Kde jste tehdy byl?“

„V Newport News.“

„Kde konkrétně?“

„V jednom hotýlku. Jméno si už nepamatuju.“

„Byl jste tam s někým?“

„Určitou dobu.“

„S kým?“

Jones se nepatrně usmál. „Tohle jsou dost osobní otázky, pane.“

„Ty poznámky si radši odpusťte, Jonesi. S kým jste tam byl?“

„S jednou holkou. Sbalil jsem ji v baru.“

„Jak se jmenovala?“

„Vím já?“

„Kdy jste s ní byl?“

„V sobotu večer.“

„Myslíte, že byste ji zase našel?“

„Možná. Proč? K čemu? Proč je to tak důležité?“

„Určitě si nepamatujete, jak se jmenovala, Jonesi?“

„Tak dobře, pamatuju. Agnes. Stačí?“

„Agnes a jak dál?“

„Nevím. Ale pokud chcete vědět, jaká mateřská znamínka měla na –“

„To stačí, Jonesi.“

Jones toporně vstal. „Nemyslíte si, že jsem tu ošetřovatelku zabil, že ne? Viďte, že si to nemyslíte?“

„Zmizte, Jonesi,“ řekl Masters, „než se dostanete do maléru.“

Jones srazil paty do pozoru, nasadil skoro kamenný výraz a vykročil k východu.

Když za ním zaklaply dveře, Masters se otočil k Schaeferovi a řekl: „Co si myslíte, chlapče?“

„O čem, pane?“

„O tom člověku, který teď odešel. Mluvil pravdu?“

„Nemám tušení, pane,“ odpověděl Schaefer zvolna. „Pamatujete si Claire Coleovou, Schaefere?“

„Pane?“

„Byl jste na základně v nemocnici, ne?“

„Oh. Oh ano, pane.“

„Vzpomínáte si na ni? Viděl jste ji tam?“

„Ano, pane,“ odpověděl Schaefer. „Ano, pamatuju.“

„Hezká?“

„Ano, pane.“

„Kdyby ji nějaký muž uviděl, pamatoval by si ji?“

„Já… myslím, že ano, pane.“

„Proč tedy Jones tvrdil, že ji nikdy neviděl? Ani živou, ani mrtvou. Jak si to vysvětlujete? Také ležel na oddělení slečny Coleové.“

Schaefer neodpověděl.

„Proč myslíte, Schaefere?“

„Třeba se bojí, pane.“

„Vy se bojíte, Schaefere?“

Schaefer dlouho váhal, než odpověděl. Nakonec ze sebe vypravil. „Proč bych se měl bát, pane Mastersi?“

Tehdy večer v důstojnické jídelně, potom co kapitán odešel do své kajuty, Reynolds s Mastersem se posadili ke kávě. Reynolds uchopil kouřící bílý šálek do opálených rukou a pára, která stoupala vzhůru, dodávala jeho tváři jakoby ďábelský, satanistický výraz. Masters se zadíval na výkonného důstojníka, zahaleného mlžným oparem, a prohlásil: „Vypadáš děsivě.“

„Cože?“

„Nic. Jen jsem vtipkoval.“

„Viděl jsi starýho?“ zeptal náhle Reynolds.

„Viděl.“

„Brácho, radši se mu kliď z cesty, nic víc. Mám dojem, že by dokázal vraždit pohledem, jak se teď cítí.“

„Má to těžký,“ poznamenal Masters. „Proč proboha neudělá, co se od něj čeká, a nenechá to na těch agentech FBI?“

„Nechává to na nich, ale stejně ho to hryže. Vražda na vojenský lodi. Je jako mezi mlýnskýma kamenama, který se na něj řítí. Rodina tý mrtvý holky a její přátelé píšou dopisy a posílají telegramy svým kongresmanům. Kongresmani přitlačí na svoje poskoky. Poskoci nasednou na bílý koně a podniknou nájezd na čtyřhvězdičkovýho šéfa celýho námořnictva; ten skřípne podřízenýho velitele flotily a ten si zase podá našeho starýho a chce vědět, co a jak. No a náš starej má ze všeho vítr, a jestli agenti FBI nebo někdo jinej nezjistí, kdo to udělal, tahle loď už nebude připomínat nic, co patří do atlantický flotily, brácho. Starýmu to nemůžu mít za zlý. Chovají se k němu, jako kdyby tu zatracenou holku zavraždil vlastníma rukama on.“

„Třeba jo,“ poznamenal Masters.

„Možná ta uštěpačnost není na místě,“ napomenul ho Reynolds.

„No tak se uklidni, Miku. Co od nás sakra čeká? Jsme námořníci, ne policajti!.“

„Tu ošetřovatelku někdo zabil tady na týhle lodi. A všichni se chovají tak, že z toho má starej dost těžkou hlavu.“

„Jasně. Jenomže teď z toho máme těžkou hlavu my.“

„Jak jsi pořídil s Jonesem?“

„Je to arogantní mizera, víš? Jakmile tohle všechno skončí, pořádně si ho podám.“

„Pokud není ten vrah.“

„Pokud ten vrah je,“ odpověděl Masters, „podá si ho někdo jinej.“

„Mluvil jsi už s Danielsem nebo Schaeferem?“

„Danielse si zavolám ráno. Schaefera zatím nechávám v klidu.“

„Proč?“

„Za prvý ví, na co všechno se ptám. Vždyť je náš zapisovatel, vzpomínáš?“

„A za druhý?“

„To je všechno. Žádný za druhý není.“

Nazítří našel Masters Perryho Danielse hned po ránu mezi kajutami. Mladík, který sloužil v lodní kanceláři, seděl na uzamykatelné skříňce na obuv a leštil si boty. Z koutku úst mu visela cigareta a kolem nakrátko ostříhaných vlasů na hlavě se mu vinul proužek dýmu. Masters zůstal stát na konci žebříku a chvilku ho probodával zkoumavým pohledem. Danielsovi bylo asi šestadvacet a sporou kostru měl potaženou tuhými svaly. V ruce svíral kartáč a při každém pohybu mu hrály všechny svaly na paži. Oči měl přimhouřené, protože mu do nich pronikal kouř z cigarety, a řetízek s identifikačním štítkem mu při práci chřestil.

Masters si odkašlal a pomalu sešel ze schodů. V celém těsném prostoru mezi kajutami se vznášel pach potu a Masters zapochyboval, jestli to byl dobrý nápad, když si s Danielsem přišel promluvit právě sem. Ale teď už bylo na podobné úvahy pozdě.

„Danielsi?“ oslovil vojáka zabraného do práce.

Muž zvedl hlavu, oči stále přimhouřené kvůli I kouři. Odložil kartáč, vytáhl cigaretu z úst a hodil ji na podlahu. Byl bos, takže ji nezašlápl.

„Ano, pane?“

Daniels se nadzvedl a chtěl vstát, ale Masters ho zarazil. „Nenechte se rušit.“

DANIELS, JEDNU BOTU STÁLE V RUCE, SE TEDY PŘEDKLONIL K ŽHNOUCÍMU OHARKU

A PODPATKEM HO ROZDRTIL.

„Chci vám položit pár otázek, Danielsi,“ začal Masters.

„Jistě, pane,“ odpověděl Daniels naprosto bezstarostným tónem, ale Masters by rád věděl, jestli námořník klid jenom nepředstíral. Mladík uchopil flanelový hadřík, obul si botu a ještě si ji leštil přímo na noze.

„Byl jste někdy v nemocnici na pobřeží, Danielsi?“

„Ano, pane.“

„Pamatujete si zdravotní sestru Claire Coleovou?“

„Ano, pane. Je to ta, kterou někdo zabil u radaru.“

Masters se posadil na skříňku naproti Danielsovi. Ten si plivl na flanelový hadřík a důkladně pokračoval v leštění, aby dosáhl kýženého lesku.

„Setkal jste se s ní v nemocnici?“ pokračoval Masters.

„Ano, pane. Mluvil jsem s ní. Byla moc příjemná. Vždycky člověka uměla povzbudit. Milé děvče.“

Daniels si obul i druhou botu, plivl na flanel a dál usilovně leštil.

„Pokusil jste se někdy pozvat ji na schůzku?“

Daniels vytřeštil oči. „Já, pane?“

„Ano, vy. Proč ne?“

„Sakra, vždyť měla hodnost podporučíka, víte, jak to myslím.“

„Co? Co bych měl vědět?“

„No, pane, takovéhle bratříčkování se přece netrpí. Je to zakázáno.“

Z Danielsova hlasu zaznívalo ohromení spojené s přímo posvátnou úctou vůči nadřízeným a Masters zapochyboval, jestli voják svou okázalou naivitu jenom nepředstírá. Vtom zachrastilo v lodním amplionu a Masters protáhl obličej. Z tlampače se ozvalo zapískání a pak chraplavý hlas loďmistra, který oznamoval: „Věnujte mi pozornost. Věnujte mi pozornost. Všichni okamžitě nastupte se svými lůžkovinami.“

Masters v duchu zaklel. To znamená, že tu teď propuknou velké přesuny. Daniels už mezitím vstal, zul si boty a sáhl do skříňky pro předpisové černé ponožky. Rychle je natáhl na nohy, obul se, zavázal si tkaničky od nablýskaných bot a čisticí potřeby uložil do botníku.

„Nechte lůžkoviny lůžkovinami,“ řekl Masters Danielsovi. „Pojďte se mnou nahoru, než se sem všichni nahrnou.“

„Chci si tam zajistit volné místo, než přijdou ostatní,“ ošíval se Daniels. „Když neodnesu matraci nahoru hned teď –“

„To volné místo vám tam zajistím, Danielsi. Později. Pojďte.“

„Tak dobře, pane,“ svolil Daniels zdráhavé.

Společně pak vystoupali po žebříku a nahoře Masters vykročil k prodloužené zádi. Opřel se o výstupek a zadíval se do vody. Daniels zůstal stát vedle něj a zlehka oddychoval.

„Jste ženatý, Danielsi?“

Daniels na okamžik zaváhal. „Pane?“

„Jste ženatý?“

„Ne, pane. Ne, nejsem.“

„Máte nějakou známost?“

„Ne, pane,“ vyhrkl voják.

54

„Co si o tom děvčeti, o té Coleové, myslíte?“

„Pane?“

„Nechte toho, Danielsi. Povězte mi, co si o ní myslíte, jako chlap chlapovi.“

„No, pane, já vážně…“

„Zapomeňte na moje frčky, Danielsi. Co si myslíte o Claire Coleové?“

Danielsovi přeletěl po tváři letmý úsměv. „Z postele bych ji nevyhnal, pane.“

„Kam jste šel, když jste měl tehdy o víkendu volno?“

„Do Norfolku, pane.“

„Proč právě do tohohle všivého města?“

„Byl jsem na dně, pane.“

„Potkal jste tam někoho?“

„Mám dojem, že pár mládenců. Už si to ale nepamatuju.“

„Takže jste byl sám?“

„Ano, pane,“ odpověděl Daniels a na okamžik se rozpačitě odmlčel. „Rád chodím sám. Mořský vlk nemá nikde stání.“

„Kde ve městě jste potkal ty mládence?“

„To si nepamatuju, pane.“

„Do Wilmingtonu jste nejel?“

„Pane?“

„Do Wilmingtonu. Jel jste tam o víkendu?“

„Kde to je, pane?“

Vtom se nahoru začali trousit členové posádky s matracemi, smáli se a vtipkovali. Masters je sledoval, jak potom matrace odkládají na vyskládané hlubinné pumy, na bedny s municí, přes zábradlí, prostě všude. Daniels se začal nervózně ošívat.

„Myslím, že už můžete jít, Danielsi,“ prohlásil Masters.

„Děkuju vám, pane. Jenom jsem si chtěl najít volné místo na svou matraci, nic víc.“

„Kdybyste měl nějaké problémy, přijďte za mnou, Danielsi. To volné místo vám najdu.“

„Ano, pane. Děkuju, pane.“

„Mimochodem, Danielsi, je to v Delaware.“ Daniels zamrkal. „Co je v Delaware, pane?“

„Na tom nesejde,“ odpověděl Masters.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Bylo TO PĚKNÉ MĚSTO, TICHÉ A POKLIDNÉ. Kupodivu si dokázalo uhájit svou rázovitost a nepodlehlo uniformitě, do které se nechala vmanipulovat většina obdobných městeček. Teď, uprostřed podzimu, se chodcům válelo pod nohama spadané listí. Toto roční období, kdy zima dosud nepřevzala vládu a ulice ještě nevypadaly smutně a opuštěně, městečku svědčilo.

„Je tu fajn,“ poznamenal Dickason. Vykračoval si svižně a snažil se držet krok s Nortonem.

Počasí bylo neobvykle mírné a Dickason si zase připadal jako student vysoké školy. Přistihl se, jak pokukuje po každé sukni a prohlíží si nohy dívek, které je míjely. Cítil se skvěle. Jako kdyby teď skutečně pracoval. Tohle bylo daleko lepší než se pídit po otiscích prstů v těsné místnosti s radarem.

Dickason potřásl hlavou. „Je tu vážně moc pěkně,“ opakoval.

„Na tomhle městě je pěkná jenom jedna věc, Matte.“

„Jaká?“ zajímal se Dickason.

„Že je odsud docela blízko do Washingtonu. Protože nechci za telefon ženě platit majlant.“

„Proč ses vůbec dal k FBI?“

„Lákal mě nebezpečnej život.“

„Ne, vážně.“

„Zabezpečení, plat. Jak to mám sakra vědět?“

„Já vím, proč jsem si vybral tuhle práci.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Norton nezúčastněně.

„Kvůli takovejm dnům, jako je tenhle. Chci říct, kvůli tomu, co děláme právě teď. Připadá mi to strašně zajímavý.“

„Protože jsi zelenáč. Až si odkroutíš ještě pár let, začneš tyhle pochůzky nenávidět.“

„Mám dojem, že něco takovýho nezačnu nenávidět nikdy.“

Norton neodpověděl. Chvíli pak oba muži pokračovali mlčky, ale potom se znovu ozval Dickason. „Myslíš, že něco zjistíme?“

„Možná,“ odpověděl Norton. „Stejně na tom nesejde.“

„Co?“

„Už se nám to zúžilo na tři lidi,“ řekl Norton. „Můžeme si tedy dovolit dnešek obětovat a producírovat se s těma fotkama mrtvý ošetřovatelky a tří podezřelejch. Třeba je někdo pozná.

Upřímně řečeno, dost o tom pochybuju.“

„Byla to moc hezká holka,“ poznamenal Dickason poněkud melancholicky.

„Na hezký holky narazíš všude, kam se vrtneš. Nenech se unášet nějakou klamnou představou.“

„Proč klamnou?“

„Že hezkou holku si lidi pamatujou mnohem dýl než obyčejnou. Lidská paměť je ošidná. Jednou jsem dělal na případu, kdy jsme mohli identifikovat podezřelýho jenom díky jedný ženský, která si zapamatovala, že ten člověk měl na nose chlupatou bradavici.“

„Už jsi řešil hodně případů, Frede?“

Norton se najednou zastavil. „Hele, Matte, víš, že máš někdy pitomý otázky?“ usadil mladšího kolegu.

Jak to myslíš? Jenom protože jsem

„Dej s tím pokoj, nech toho. Jo, dělal jsem na spoustě případů. Už jsem ti vyprávěl, jak jsem odhalil plán na vyhození Pentagonu do vzduchu?“

„Vážně jsi ho odhalil?“ podivil se Dickason.

„Jasně. Potom co jsem to rozlousknul, chtěli vyhodit Hoovera a nabídli mi jeho místo, ale odmítnul jsem to. V jádru jsem strašně jednoduchej člověk.“

„Oh, plácáš nesmysly,“ usadil ho Dickason.

„Já vím. Hele, tady je další penzion.“

Oba muži se zastavili před úpravným domem pobitým bílými prkny. Nebyl nijak zvlášť velký, měl dva štíty a v horním patře vikýře. Všechna okna zdobily červené okenice a rozložitý stříbrný javor v předzahrádce se snažil, seč mohl, udržet na svých větvích poslední hnědnoucí listy, ale jeho snaha vyznívala naprázdno. Norton otevřel branku a zamířil k hlavnímu vchodu. Zatáhl za staromódní zvonec a trpělivě vyčkával.

„Co to bude tentokrát?“ poznamenal Norton a otočil se k Dickasonovi.

„Nerozumím.“

„Myslím tím výraz v obličeji. Vždycky když prohlásíme, že jsme z FBI. Šok? Strach? Smrtelný mdloby? Nevšim sis, jak se ty výrazy mění?“

„Když teď o tom mluvíš, tak jo.“

„Tentokrát to bude nějaká postarší dáma,“ odhadoval Norton. „Až jí povíme, že jsme z Federálního úřadu pro vyšetřování, pozve nás dál a předloží nám seznam sousedů, o kterejch je přesvědčená, že jsou to zakuklený komunisti.“

„Já to odhaduju na mladou bloncku s nádhernýma nohama,“ přistoupil na hru Dickason. Práce s Nortonem občas přinášela spoustu legrace.

„Dělám tuhle práci šestnáct let, ale ještě nikdy jsem při těchhle pochůzkách nenarazil na bloncku s krásnýma nohama.“

Bloncka s krásnýma nohama jim neotevřela.

Dveře se jen pootevřely a zpoza nich vyhlédla ven žena ve středních letech. Ještě než se nadechla, přejela Nortona pátravým pohledem.

„Ano?“ zeptala se.

„Federální úřad pro vyšetřování, madam,“ začal Norton. „Rádi bychom vám položili pár otázek.“

Oba agenti ženě ukázali průkazy FBI.

Žena se podvědomě chytila za krk. „Oh,“ hlesla. „Oh, ano.“

„Můžeme dál?“

„Ano. Ano, pojďte, prosím. Stalo se něco? Co se přihodilo?“

„Nic, madam, jenom pár běžných otázek.“

„Oh, ano,“ přikývla žena. „Pojďte prosím dál.“

Otevřela dveře dokořán a Norton s Dickasonem vešli do ponuré chladné haly.

„Pronajímáte pokoje, nemýlím se?“ zeptal se Norton věcně.

„Ano, pane. Ale mám solidní klientelu.“

„O tom nepochybujeme, madam. Jenom vám chceme ukázat několik fotografií. Byli bychom rádi, kdybyste nám pověděla, jestli jste někomu z těch lidí nepronajala pokoj.“

„No, já nevím. Chci říct…“

„Aspoň to zkuste, madam,“ pokračoval Norton. Sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl z ní kožené desky s fotografiemi. Nejdříve podal majitelce penzionu snímek Claire Coleové. Byla to momentka z léta a zachycovala dívku v uniformě, s úsměvem na tváři, před ubytovnou zdravotních sester.

„Ne,“ odpověděla žena okamžitě. „Ženám od armády pokoje nepronajímám,“ prohlásila.

„Jenom pletou mužským hlavu. Ne, vojandám pokoje nepronajímám.“

„Tahle dívka byla zdravotní sestra.“

„No, ale pokoj jsem jí stejně nepronajala.“

„Podívejte se jí pořádně do obličeje,“ nenechal se odbýt Norton. „Na tu uniformu nehleďte, protože mohla být v civilu. Viděla jste ji někdy?“

Majitelka penzionu se pozorně zahleděla na fotografi . „Ne,“ prohlásila nakonec. „Nikdy.“

„Je možné, že si pronajala pokoj s nějakým mužem a zřejmě se zapsali jako manželé. Nepoznala byste někoho z těchhle snímků?“ Podal jí fotografie Jonese, Danielse a Schaefera.

„Námořníci,“ vzdychla žena. „Proboha, ne!“

„Takže tedy nepronajímáte pokoje ani mužům od armády?“

„Vojákům ano. Ale námořníkům ne. Těm ne, je to opilecká sebranka. Ne, ne. Nikdy v životě jsem v domě námořníka neměla. A nikdy ani mít nebudu.“

„Jak už jsem vám říkal, třeba měli na sobě civilní oblečení. Mohla byste si prosím ještě jednou pořádně prohlédnout jejich obličeje?“

Žena se znovu zadívala na fotografie a každou z nich přepečlivě prostudovala. „Ne, nikoho z těch lidí jsem nikdy v životě neviděla. Ani to děvče, ani ty mužské. Proč? Provedli něco?“

„Děkujeme vám, madam,“ řekl Norton. „Promiňte, že jsme vás obtěžovali.“

„Provedli něco?“ snažila se znovu vyzvědět žena.

Norton už ale stál na prahu před hlavním vchodem. Dickason se otočil a zamával jí. „Sbohem,“

zavolal na ni zvesela.

Vykročili společně k brance, Norton mlčky.

„To ale byla mrcha, viď?“ ozval se Dickason.

„Ani ne.“

„Myslel jsem –“

„Protože si vybírá, koho vezme pod vlastní střechu? Na to má svaty právo. Já nemám o námořnících taky žádný valný mínění.“

„Dobrá,“ připustil Dickason.

„Tohle všechno je stejně jenom mrhání časem,“ pokrčoval Norton. „Kam jsem strčil ten zatracenej seznam?“ Zalovil v kapse a vytáhl z ní list papíru s hlavičkou FBI. Přeletěl po něm očima, zvolil další z uvedených adres a zatrhl si ji tužkou. „Teď je na řadě tahle. Čeká nás jich ještě sedm.

Cítíš se na to, anebo si nejdřív skočíme někam na kafe?“

„Kafe by docela bodlo,“ řekl Dickason.

„Už začínáš přicházet k rozumu,“ usmál se Norton.

„Proč si myslíš, že je to jen mrhání časem, Frede?“

„Prostě to tak je,“ řekl Norton.

„Ale proč?“

„Protože si myslím, že si je nikdo nezapamatoval. Ale všechno dopadne dobře, to si piš. Než se naděješ, jsme zase zpátky doma ve Washingtonu.“

„Jak to?“

„Podívej se na to takhle, Matte: Někde na tý lodi se pohybuje vrah. Předpokládáme, že je to jeden z těch tří. Aspoň důkazy – i když nejsou nijak zvlášť pádný – nasvědčujou tomu, že je to některej z nich. Z toho, co zatím máme v ruce, ho nemůžeme usvědčit, ale tohle ten vrah neví.

Ledaže by mu to výjimečně pálilo.“

„Třeba jo,“ ozval se Dickason.

„Vrah, kterýmu to výjimečně pálí, nezabije člověka na vlastní lodi. Z toho usuzuju, že mu to zas až tak nepálí.“

„Dobře. Takže co?“

„Takže moc rozumu nepobral. U vojenskýho námořnictva už slouží nějakej pátek a má vítr z nadřízenejch. Zabil vyšší šarži, navíc ženu, a zatraceně dobře si uvědomuje, že mu teče do bot. Na palubě i na celý základně je kvůli tomu poprask. Začíná se trochu potit.“

„Jo. Začíná se trochu potit.“

„Vrchní velení flotily sem posílá právníka a vyšetřovatele. Náš vrah se začíná potit trochu víc.

Pak kapitán jmenuje vyšetřovací komisi a náš vrah je už potem úplně zbrocenej.“

„Připadá mi to jako reklama na toaletní mejdlo.“

„Ne. Náš mládenec je už vyděšenej. Smyčka se stahuje. A potom přijedeme my. Federální úřad pro vyšetřování.“ Norton to vyslovil s náležitou pompou. „Tajný agenti. FBI. Postrach všech kriminálníků, symbol odplaty za veškerý zlo. Takže dorazíme na loď. Bác ho, nikdo nesmí ven z lodě.

Bác ho, posádka ví, že snímáme otisky prstů kolem radaru. Bác ho, začínáme klást otázky na tělo a tyhle otázky mají největší dopad na tři členy posádky: Danielse, Schaefera a Jonese. Pokud je náš vrah jeden z nich – a vsadil bych se, že jo ztrácí teď nervy. Koneckonců jak dlouho může vodit všemocnej Federální úřad pro vyšetřování za nos?“

„Nechápu, kam tím vším míříš, Frede.“

„Mířím tím k jediný věci. Nemáme nic, čím bysme kohokoliv usvědčili. Jenomže to náš vrah, jak doufám, netuší. Vidí jenom to, že se kolem něj děje spousta věcí. Na loď přicházejí tajný agenti a zase z ní odcházejí, chovají se tajuplně, a kromě toho, že všechny vyslýchají, toho moc nenamluví.

Ten chlap není profesionál, Matte. Vyptáváme se na Wilmington. Takže fajn, dojde mu, že o tom víkendu ve dvou víme, a začne mu to vrtat v hlavě. V duchu se ptá, jestli víme i to, proč byla ta ošetřovatelka uškrcena. My to sice nevíme, ale tohle on netuší. Těhotná nebyla, jak se zjistilo při pitvě. Fajn, třeba šlo jenom o mileneckou hádku. Jenomže něco ho k tý vraždě vyprovokovalo. Zabil ji a my se teď vyptáváme na Wilmington. Jak jsme na ten Wilmington vůbec přišli? Dozvěděli jsme se to od některý z kamarádek tý mrtvý zdravotní sestry? Svěřila se jim Claire Cole«vá s něčím? Zná některá z nich jeho jméno? Jak těsná je ta smyčka, která se kolem něj stahuje? Nehrajeme si s ním jenom na kočku a na myš? Jakej trest se uděluje za vraždu? Tohle všechno ho začíná užírat. Ten člověk je zkrátka setsakramentsky vyděšenej, Matte, a je jenom otázkou času, kdy mu rupnou nervy.“

„Rupnou nervy? Myslíš, že se k nám sám rozběhne a přizná se?“

„Možná. Nebo provede něco, čím na sebe přímo ukáže prstem.“

„Jako třeba co?“

„Jak to mám vědět? Třeba zajde za některou z ošetřovatelek, která tu mrtvou znala. A tím nám poskytne aspoň něco, za čím bysme se mohli pustit. Možná že uteče nebo se o útěk aspoň pokusí.

Kdo ví? Ať tak, nebo onak, prostě se přestane kontrolovat. A my můžeme udělat jen jedno – čekat.“

„Já nevím,“ vzdychl pochybovačně Dickason.

„Já jo. Už jsem tyhle vraždící amatéry zažil. Úplně ztrácejí hlavu.“

„No, doufám, že máš pravdu.“

„Já taky,“ vzdychl Norton. „Nesnáším Norfolk a nesnáším vojenský námořnictvo. Čím dřív se zpátky vrátíme do Washingtonu, tím budu štastnější.“

„Norfolk není tak špatnej,“ namítl Dickason.

„Ne, ale Delia je lepší.“

„Delia? Aha, tvoje žena.“

„Jo,“ přitakal Norton. „Moje žena.“

„Tak proč se vlastně vláčíme od jednoho hotýlku nebo penzionu ke druhýmu?“ zeptal se rozladěně Dickason. „Chci říct, jakej to má vůbec smysl?“

„Může se tím všechno urychlit. Třeba někdo ty lidi na fotkách pozná. A jestli ne, tak si počkáme.

Nás vrah brzy něco podnikne, uvidíš. Vždycky to tak dělají, prostě něco provedou. Když mají pocit, že je pro ně jejich břemeno příliš těžký, začnou si myslet, že se proti nim spiknul celej svět – a bác ho! Rupnou jim hned nervy.“

„Rupnou jim hned nervy,“ opakoval jako ozvěna Dickason.

„Tady je nějakej podnik,“ obrátil list Norton. „Zajdeme si na to kafe.“

PÁTÁ kapitola

BYL DOCELA SPOKOJENÝ, jak všechny ty výslechy přečkal. Nic na něj samozřejmě neměli, kromě toho, že ležel v nemocnici. No, zvládl to dobře, pomyslel si. Jak před agenty FBI, tak před Mastersem.

Na ty otázky se dalo reagovat mnoha způsoby. Hlavně šlo samozřejmě o to, aby v nich nevzbudil podezření, a toho mohl docílit buď tím, že se k té záležitosti postaví namyšleně a sebevědomě, anebo naopak bezelstně a naivně. Rozhodl se a v duchu tohoto rozhodnutí se choval po celou dobu, kdy ho vyslýchali.

Podezírali ho. O tom nemohlo být pochyb. Ale podezírali ještě dva další a kvůli pouhému podezření nikdo nikoho nepověsí. Nějak se domákli toho víkendu s Claire ve Wilmingtonu. Když teď věděl, jak na tu záležitost pohlížela Claire, a zpětně o všem přemýšlel, mohl by odpřísáhnout, že se s tím nikomu nesvěřila. Takže ta informace o Wilmingtonu jí musela nějak uklouznout, musela se o tom před někým zmínit naprosto bezděčně. Ano, věděli, že se Claire ve Wilmingtonu tehdy o víkendu s někým sešla. Bylo mu jedno, jak to zjistili. Stačilo mu jenom, že to vědí.

A protože to vědí, určitě si už zkontrolovali soupis lidí, kteří měli v ty dny volno, a porovnali ho se seznamem všech, kdo poslední dobou leželi v nemocnici a měli možnost se s Claire seznámit.

Z tohoto porovnání jim vyšel jako jeden z podezřelých. Ale tím to končilo. Věděl určitě, že nic víc na něj nemají. Kdyby měli, už by ho zajistili.

S Claire ho nikdy nikdo neviděl a to hrálo rozhodně v jeho prospěch. To místo, kde se scházeli, si vybrali skutečně pečlivě. Nic jiného jim nezbývalo, protože ošetřovatelka s důstojnickou hodností se s řadovým námořníkem jen tak na veřejnosti neproducíruje. Teď mu to nahrávalo, což bylo dobře.

A víkend ve Wilmingtonu pojali také konspirativně. Ona tam přijela dřív, autobusem a vlakem, a on dorazil až po ní. Ubytovala se u Davida Blakea a v recepci nahlásila, že manžel přijede později.

V hotelu byli zapsáni jako manželé Knowlesovi. Měla zavazadlo. Vypadala úctyhodně. Claire vždycky působila úctyhodně. Nikdo se na nic nevyptával.

Když přijel do Wilmingtonu, zatelefonoval do hotelu a požádal, jestli by mu nemohli zavolat paní Knowlesovou. Claire hned přiběhla, a když se ohlásila do sluchátka, zdálo se, že nemůže popadnout dech.

„Claire? Miláčku! Jsem tady.“

„Ach, zlato, jsem tak šťastná!“

„Proč? Měla jsi problémy?“

„Ne, ne. Vůbec ne. Jenom si připadám opuštěná.“

„No, už jsem tady.“

„To je dobře. Jdeš sem?“

„Ano. Co je to za pokoj?“

Řekla mu číslo. Zaplatil za telefon a vypravil se přímo do hotelu. U recepce se neohlásil. Prošel přímo k výtahu a vyjel nahoru. Počkal, dokud se dveře kabiny nezavřely a mechanismus se zase nedal do pohybu. Potom vykročil k pokoji.

Skoro celý víkend strávili uvnitř. Když si vyšli na večeři nebo do kina, vykradli se ven úplně nenápadně. Claire nikdy nenechala klíč v recepci. Měli na sobě nenápadné civilní oblečení. Se žádným z hostů ani – personálem hotelu se nedali do řeči. Z praktických důvodů prostě působili jako úplně obyčejní příjemní manželé, kteří si na víkend vyjeli do města. Když se pak odhlašovali, postupovali stejně tiše a nenápadně jako po celou dobu svého pobytu. Claire zaplatila za celý víkend hned po příjezdu, takže si jenom vzali zavazadla a vyšli ven. Claire vrátila klíč do recepce, poděkovala za krásný pobyt a odešla. Na nádraží zamířili společně, ale potom nastoupili každý do jiného vagonu a od odjezdu z Wilmingtonu už spolu nepromluvili. Za celou dobu se nevyskytl sebemenší problém.

Teď stál na prodloužené zádi a do chřípí se mu dral odporný zápach z kontejnerů s odpadky a ještě intenzivnější pach vody, která ve vlnách narážela na kovový plášť lodi. Dostanu se z toho, pomyslel si a potáhl z cigarety.

Byl si naprosto jistý. Dokonce navzdory všem výslechům i navzdory utajovanému mumraji kolem celého případu se z toho dostane. Věděl určitě, že ve Wilmingtonu si na Claire ani na něho nikdo nevzpomene. Ano, dostane se z toho.

Nijak ho to ale netěšilo, protože by byl mnohem radši, kdyby zůstala naživu. Claire byla třída.

Rozhodně byla třída. Hned od začátku. Tohle se stává, když to mezi dvěma lidmi zajiskří. Takové zvláštní světlo, které vychází ze dvou párů očí. Měla sice důstojnickou hodnost, ale ten žár z ní přímo sálal. Znovu si vybavil její tělo, představil si ji v náručí, zase ji v duchu viděl, jak vypadala tehdy o víkendu ve Wilmingtonu. Ta vzpomínka se mu bolestně zabodávala do srdce. Měla v sobě tolik ženskosti, víc než všechny ostatní, které měl předtím. Proč se od něj tak hloupě odvrátila? Proč všemu nenechala volný průběh? Proboha, vždyť všechno šlo jako po másle a klapalo jim to spolu.

No, byly tu i jiné ženy, s tím člověk může vždycky počítat. Zeny. I když se člověku v životě nedaří, i když dává armáda námořníkovi pořádně zabrat, nějaká žena se vždycky najde. Jakmile opustil tu zatracenou loď, dokonce i v tak ctnostném Norfolku, kde se nemůže ani pořádně napít nebo si zanadávat, v tomhle směru si vždycky poradil. Se ženami mohl vždycky počítat. Ale Claire byla mnohem lepší než většina z nich.

Třeba by si zase mohl jít lehnout do nemocnice a seznámit se s nějakou jinou ošetřovatelkou.

No ne, to není špatný nápad. Samozřejmě až tohle všechno skončí. Ten příkaz, že nikdo nesmí opustit loď, se mu ‘ už začínal setsakramentsky zajídat. Jak dlouho ještě je můžou držet takhle zkrátka? Je to horší než výcvikový tábor pro nováčky. Ale ten nápad s nemocnicí je rozhodně dobrý.

Sakra, když se to povedlo minule, tak proč ne znovu? Přirozeně až bude po všem. Až se tady přestanou hemžit všichni ti čmuchalové. Masters ho rozesmál, jen co je pravda. Pálil jednu otázku za druhou, jako nějaký okresní prokurátor v soudní síni. Vážně k smíchu.

Ti agenti FBI jsou taky směšní. Abbott a Costel o nebo Martin a Lewis. Sakra, nenašli by ani nos mezi vlastníma očima.

Zasmál se, potěšený svým vlastním smyslem pro humor, naposledy potáhl z cigarety, odhodil nedopalek do vody a sledoval, jak jeho žhavý konec svítí na pozadí černé oblohy i jak potom zhasl, když dopadl na hladinu.

Ti mládenci z FBI se vrátili na palubu kolem deváté hodiny večer. Teď už bylo půl jedenácté, ale k dalšímu výslechu ho ještě nikdo nezavolal, takže by se klidně vsadil, že nic nového nezjistili. Mohl být klidný. Na tomhle soustu si vylámou zuby. Znovu se uchechtl a otočil se k odchodu, když vtom uslyšel kroky, které se blížily přímo k němu. Na okamžik ho zachvátila panika, ale hned nato se snažil dodat si odvahu. Klid. Jen klid.

Přimhouřil ve tmě oči a přál si, aby někdo otevřel poklop od průlezu ke kajutám a tak aspoň trochu osvětlil palubu. Postava se teď přiblížila skoro až k němu a on stále nevěděl, o koho jde.

Třeba je to Masters a přišel sem, aby mu položil ještě pár otázek. Nebo zase ten Martin s Lewisem.

Možná přece jenom něco zjistili. Možná… Ne, ne, nemohli. Nikdo o jeho cestě do Wilmingtonu neměl tušení. Nikdo ho neviděl. Zádně nebezpečí mu nehrozí.

„Kdo je tam?“ zeptal se do tmy.

„Já.“

„Kdo já?“

„Schaefer.“

„Oh. Co chceš?“

Sledoval Schaefera, jak se k němu přibližuje, a zaťal ruce v pěst, připravený na všechno, co by mohlo případně nastat. Schaefer našlapoval tiše a právě teď míjel kontejnery s odpadky. Vrhl na něj obezřetný pohled.

„Právě jsem se chystal odejít,“ řekl.

„To může počkat,“ odpověděl Schaefer.

„Jasně.“ Vytáhl z kapsy denimové košile cigaretu, ale pak si to rozmyslel a zasunul ji zpátky do krabičky. „Na co myslíš, Schaefere?“

„Na tu mrtvou ošetřovatelku,“ odpověděl Schaefer mírně.

Cítil, jak se mu zachvěly ruce, ale ovládl se a položil Schaeferovi otázku: „Na co konkrétně?“

„Vždyť víš,“ odpověděl Schaefer.

Bleskurychle se rozhlédl po prodloužené zádi. Na palubě nebyla jediná živá duše. Celý trup lodi zahalovala tma.

„Ne,“ prohlásil. „Nevím.“

„V tý nemocnici,“ ozval se Schaefer. „Ty a ta sestra.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Víš to moc dobře. Ležel jsem v pokoji přímo proti tobě a viděl jsem, jak to na ni hraješ. Viděl jsem tě, takže mi to nevymlouvej.“

Horečně vzpomínal. Opravdu Schafer ležel na protější posteli? Nebo je to jenom nějaká další Mastersova lest?

„Dobrá,“ začal opatrně. „Hrál jsem to na ni. No a co?“

„Taky jsi jel do Wilmingtonu,“ pokračoval Schaefer. „Když jsi měl o víkendu volno. Vím to.“

„Jsi blázen.“

„Ne, nejsem. Vím to, protože pár dní před tím víkendem jsi v kanceláři po mně chtěl vlakový spojení do Wilmingtonu. Pamatuju si to. Psal jsem zrovna seznam lidí navrženejch na povýšení. Vím to jistě.“

„Jsi blázen,“ opakoval, ale mozek mu horečně pracoval, jak se snažil upamatovat. Vážně si řekl o to vlakové spojení? Proč to sakra udělal? Ano, ano, už si vzpomněl. Skutečně si o něj řekl. Claire usoudila, že bude bezpečnější, když to zjistí on na lodi. Ze to vyvolá menší podezření, než kdyby se na to ptala ona na pevnině. Protože muži nejsou ani zdaleka tak zvědaví a upovídaní jako ženy.

Ano, o to spojení se zajímal; a Schaefer, ten hajzl – si to zapamatoval.

„No a co? Co se mi tu snažíš naznačit, Schaefere?“

„Pan Masters si myslí, že to spolu souvisí. Předtím jsem o tom mlčel, protože nejsem žádnej práskač.“

„Chceš snad říct, že jsi Mastersovi všechny tyhle nesmysly vyklopil?“

„Ne. Ještě ne. Ale jestli jsi tu ošetřovatelku zabil…“

Zvedl zprudka ruku sevřenou v pěst a zasáhl Schaefera přímo do brady. Ten zavrávoral, udělal několik nejistých kroků dozadu a narazil do jednoho z kontejnerů s odpadky. Udeřil ho znovu a Schaefer tentokrát ztratil rovnováhu a zhroutil se na zem.

Když se pak k němu sklonil, ztěžka oddychoval. Ohlédl se přes rameno, vděčný, že nikoho nevidí.

Zvedl bezvládného muže a odtáhl ho od kontejneru na prodlouženou záď. Zvedl ho nad úroveň řetězů, které tam visely, a potom ho pustil. Čekal, dokud neuslyšel, že tělo spadlo do vody. Potom vykřikl „Muž přes palubu! Muž přes palubu!“ a rozběhl se na pravobok, hbitě vyšplhal po žebříku na palubu pro čluny a ukryl se do stínu. Za sebou slyšel dusot mužů, kteří vybíhali z kajut a šplhali po žebříku nahoru.

Dne 4. listopadu ve 22 hodin 47 minut Richard N. Schaefer, záložník Amerického vojenského námořnictva, vykonávající službu v lodní kanceláři jako specialista druhé třídy, skočil do vody z paluby torpédoborce U.S.S. Sykes. Když se ozvalo zvolání „Muž přes palubu!“, vyběhla posádka z kajut na palubu, která byla dějištěm sebevraždy. Po jedné hodině a třinácti minutách bylo za pomoci háků konečně vyzvednuto mrtvé tělo jmenovaného. Celou akci komplikovala skutečnost, že toto tělo se zachytilo pod lodním šroubem. Oživovací pokusy pomocí umělého dýchání byly bezvýsledné a 16 minut po půlnoci prohlásil lodní lékař Richarda Schaefera za mrtvého.

Dickason s Nortonem byli v době sebevraždy Richarda N. Schaefera s kapitánem Glenburnem v důstojnické jídelně a probírali s ním negativní výsledky své cesty do Wilmingtonu. Krátce poté, při ohledání místa sebevraždy, si Dickason všiml na Schaeferově čelisti a lícní kosti zhmožděnin, jejichž původ lze přičíst tomu, že po dopadu do vody zanesl proud bezvládné tělo pod lodní šroub. O tom, že se tělo dostalo do těsného styku s trupem lodi, svědčí i stopy laku na zápěstích oběti.

Jak už bylo uvedeno ve zprávě číslo 32-A-741 z 1. listopadu, Schaefer patřil mezi hlavní podezřelé z vraždy Claire Coleové, zdravotní sestry s hodností podporučíka. V této věci jsme až dosud shromáždili následující fakta, která však nemůžeme opřít o žádné vědecké důkazní metody: a) Schaefer slečnu Coleovou znal. Seznámil se s ní během své hospitalizace v nemocnici na místní vojenské základně letos koncem září.

b) Schaefer měl přístup do prostorů střediska bojových informací (k radaru), protože klíč je uložen v lodní kanceláři.

c) Schaefer měl volno během víkendu, který Coleová údajně strávila s blíže neurčeným námořníkem ve Wilmingtonu.

Usuzujeme, že Schaefer, pronásledovaný výčitkami svědomí a strachem z odhalení, zvolil takový způsob sebevraždy, který mu v dané chvíli připadal nejsnazší. Podle oficiálních záznamů byl Schaefer dobrý plavec, ale předpokládáme, že doplaval pod prodlouženou záď lodi a vrhl se na lodní šroub. Námořníci sloužící na téže lodi potvrzují, že Schaefer se od smrti zdravotní sestry Claire Coleové a během následného vyšetřování choval zvláštně. Z výše uvedených důvodů žádáme o laskavé povolení uzavřít celý případ a umožnit tak kapitánu Glenburnovi obnovení normální činnosti na lodi U.S.S. Sykes.

Frederick Norton (agent)

Dickason podal písemnou zprávu Nortonovi.

„Četl jsi to?“ zeptal se Norton kolegy.

„Ano. Ano, četl jsem to.“

„Dobře?“

„Jéje, Frede, já nevím.“

„Co myslíš tím, že nevíš?“

„No, nevím, jestli jsem si tím tak jistej.“

„Proboha, Matte –“

„No tak dobře, vím, že máš s těmahle věcma spoustu zkušeností, Frede, ale stejně nevím.“

„V čem je problém? Co tě trápí, chlapečku?“

„Nic. Asi je to jedinej závěr, k jakýmu jsme mohli dojít, ale stejně bych byl radši, kdybysme se mohli o něco opřít. Žádný otisky prstů, prostě zhola nic, a přitom se v době, kdy ta ošetřovatelka přišla o život, brouzdaly po lodi miliony lidí. Jenom doufám, že je to ten pravej, Frede.“

„Moc si to bereš,“ prohlásil Norton. „V takovýmhle případu musíš brát fakta tak, jak přicházejí.

Řekl jsem ti, že tomu vrahovi rupnou nervy, ne?“

„Jo, řekl.“

„No a ruply. Podívej, Matte, souhlasím, že tu ‘ zatracenou ošetřovatelku mohl zrovna tak dobře zabít Daniels nebo Jones. Ale z tý zádě skočil Schaefer! Přidej si to ke všemu, co jsme zjistili, a dojde ti, že je to náš člověk.“

„Jo. Asi jo.“

76

„Zamlouvá se ti tahle námořnická díra?“ zeptal se jslorton.

„Ne. Jasně že ne.“

„Chtěl by ses vrátit do Washingtonu?“

Jo

„Můžu ti teda něco poradit? Zapomeň na to. Je to jenom jedinej případ, navíc nijak zvlášť důležitej.“

„No, nechci vypadat jako nějakej horlivec…“

„Tak to nech plavat.“

„Je tohle standardní vyšetřovací postup?“

„Žádnej vyšetřovací postup není standardní. Každej případ je jinej, v závislosti na zjištěnejch faktech. Pokud jde o mě, Schaefer tou sebevraždou jasně dokázal svou vinu. To mi stačí.“

„Ale pokud existujou odůvodněný pochybnosti, neměli bysme ve vyšetřování ještě pokračovat?“

„Jaký odůvodněný pochybnosti?“

„No…“ Dickason zaváhal.

„Cožpak to nevidíš? Vždyť žádný pochybnosti nemáš. Jen to přiznej. Zabil by ses, kdybys nic nespáchal?“

„Asi ne.“

„Takže je to v pořádku. Podepiš to zatracený lejstro a pusť to z hlavy. Při troše štěstí jsme do konce týdne zase zpátky ve Washingtonu.“

PAN FREDERICK NORTON

HOTEL FIELDS

NORFOLK, VIRGINIE

VRAŤTE SE DO WASHINGTONU PRO DALŠÍ ÚKOLY. SDĚLTE KAPITÁNU GLENBURNOVI, ABY NA LODI OBNOVIL NORMÁLNÍ REŽIM. POVAŽUJTE PŘÍPAD ZA UZAVŘENÝ.

SALVATORE D‘OGLIO

ŘEDITEL POBOČKY

MANŽELÉ SCHAEFEROVI

VÝCHODNÍ 217. ULICE 831

BRONX 67, NEW YORK

MUŽSTVO I DŮSTOJNÍCI LODI U.S.S. SYKES VÁM VYJADŘUJI UPŘÍMNOU SOUSTRAST

V SOUVISLOSTI S ÚMRTLM VAŠEHO SYNA RICHARDA SCHAEFERA.

JAK UŽ VÁS INFORMOVALO MINISTERSTVO OBRANY, PODOBNÉ TRAGICKÉ UDÁLOSTI JSOU

ZCELA VÝJIMEČNÉ, A TUDÍŽ VELICE PŘEKVAPIVÉ.

OSOBNÍ VĚCI VAŠEHO SYNA VÁM BUDOU PŘEDÁNY BĚHEM NĚKOLIKA DNÍ. CHCEME VÁS

UJISTIT, ŽE UPŘÍMNĚ SDÍLÍME VAŠI ZTRÁTU.

JONAS R. GLENBURNE,

VELITEL, VOJENSKÉ NÁMOŘNICTVO USA

„To je hnus,“ ulevil si Masters. „Ten starej mizera to pojal, jako by šlo o nějakou zábavnou historku.“

„Ale byl aspoň natolik útlocitnej, aby se vůbec nezmínil, že byl Schaefer sprostej vrah.“

„Pokud byl vrah,“ namítl Masters.

„Zdá se, že ti agenti FBI v tom mají jasno. Podívej, Chucku, nech to plavat. Město, odkud pochází ta ošetřovatelka, je spokojený, velení vojenskýho námořnictva je spokojený, velitel flotily je spokojenej a – co je hlavní – náš starej je taky spokojenej. Nech to plavat.“

„Jasně, nech to plavat.“

„V čem je problém?“

„V ničem.“

„Ne, v čem je problém? Myslíš, že to Schaefer neudělal?“

„Neudělal co? Nespáchal sebevraždu, anebo nezabil tu ošetřovatelku?“

„Můžeš si vybrat.“

„Myslím, že neudělal ani jedno.“

„Jak to?“

„Viděl jsi jeho věci? Já jo.“

„Viděl.“

„Tak dobře. Jestli jsi je viděl, tak tedy víš, že měl rozepsanej dopis domů. Označenej datem, kdy spáchal tu údajnou sebevraždu. Můžeš mi prosím tě říct, jak je možný, že chlap, co se chystá skočit přes palubu, přeruší psaní uprostřed věty, vrhne se do vody a vlastním rodičům ani slovem nic nenaznačí?“

„Všichni sebevrazi dopisy na rozloučenou nenechávají.“

„Ne, ale většina sebevrahů po sobě nechává svoje věci aspoň trochu v pořádku. A Schaefer nechal ležel mejdlo a ručník na kavalci.“

„Co si o tom teda myslíš?“

„Kdo to má sakra vědět? Možná ho něco vyrušilo. Možná přerušil psaní a šel se projít, anebo šel za šéfem. Možná cestou někoho potkal a zastavil se s ním na kus řeči. Možná ho do tý vody někdo hodil.“

„To se mi příliš nezdá. To se mi vážně moc nezdá, Chucku.“

„Jo? Tak dobře, možná by sis měl prohlídnout jeho záznamy. A pak bys mi možná mohl říct, proč se takovej člověk, jako byl Schaefer, rozhodne právě pro tenhle způsob sebevraždy.“

„Nechápu, co tím chceš říct,“ podivil se Reynolds.

„Nechápeš, jo? Vždyť je to v jeho papírech. Schaefer byl skvělej plavec. Hned jak nastoupil k námořnictvu, podal si žádost o zařazení do kurzu pro vojenský potápěče. Můžeš mi teda prozradit, jak vůbec může takovej špičkovej plavec čekat, že se utopí, když se vrhne přes palubu?“

„No…“

„Zamysli se nad tím, Miku. A až budeš u toho přemýšlení, zkus přijít taky na nějakej motiv.

Dejme tomu, že Schaefer tu ošetřovatelku zabil. Kdyby ho chytili, námořnictvo ho nechá pověsit. To je trest za vraždu, ne?“

Jo.

„Fajn, takže mohl ztratit jenom jednu věc – život! Jako záložník se mohl vykašlat na nějakou kariéru u námořnictva, na metály, slávu nebo na co všechno si ještě vzpomeneš. Takže jenom počítá dny a čeká, až se zase bude moct vrátit do civilu. Pokud mu ta vražda projde, odejde od námořnictva a je volnej. Když ne, pověsí ho – a přijde o život. To je to jediný, o co může přijít.

O život. Člověk, kterej se odvážil zabít Claire Coleovou, by projevil stejnou odvahu a dokázal by riskovat. Ale Schaefer to neudělal, nebo aspoň ty mi tady tvrdíš, že to neudělal. Vzal si život – jedinou věc, kterou mohl ztratit.“ Masters se odmlčel. „Promiň, ale tohle neberu.“

„Co tedy bereš?“

„Myslím si, že vrah pořád ještě běhá po tyhle zatracený lodi. Jenom s tím rozdílem, že teď má na svědomí dva lidi, ale všechno je smazaný. Všechno zase běží ve starejch kolejích a všichni se zase můžou volně pohybovat, nikdo už není nijak omezovanej. Ten hajzl si musí připadat jako v sedmým nebi. Tohle mě žere. Ten člověk si myslí, že mu tohle všechno klidně projde. Když na to pomyslím, je mi zle. A je mi ještě hůř, jakmile si vzpomenu na ty pitomce v nejvyšším velení, co mají z tý údajný Schaeferovy sebevraždy ještě radost.“

„Přestaň mluvit o ‚údajný sebevraždě, Chucku. Vrchní velitel –“

„Vrchní velitel, zatraceně! Vrchní velitel z toho má úplně stejnou radost jako všichni ostatní.

Napětí pominulo a všichni si zase můžou vydechnout. Můžou si zase nechat zdát o čtvrtý frčce, anebo si třeba udělat míchaný vajíčka v čepici. Můžou zase chlastat v důstojnickým klubu a připíjet si na úžasnou vyšetřovací komisi. A všichni můžou klidně zapomenout na tu mrtvou ošetřovatelku a ubohýho maníka, co žil v Bronxu! Je to svinstvo. Nejradši bych –“

„Uklidni se, Chucku. Ten případ je uzavřenej. “

„Já vím.“

„Uvolni se, Chucku.“

„Přesně tohle dneska večer udělám. Půjdu do klubu a opiju se do němoty.“

Šestá Kapitola

Je TO TADY MOC PŘÍJEMNÉ, pomyslel si Masters.

To osvětlení se mi zamlouvá, ta nevtíravá hudba se mi taky zamlouvá, a dokonce se mi zamlouvají i ty tlumené hlasy, co k tomu všemu tvoří kulisu. A nejen to, zamlouvá se mi i ta skotská.

Člověk to musí nechat na námořnictvu, protože námořnictvo ví, jakou skotskou vybrat.

A skotská je zázračný lék na všechny bolesti. Ušklíbl se, protočil sklenku, kterou držel v ruce, a poslouchal, jak ledové kostky cinkají o stěny. Prvních pár doušků jako medicína člověku dokonce i chutná, pomyslel si. Ale jenom prvních pár. Potom si na to ale zvykne a připadá mu, že ten zatracený mok už nemá vůbec žádnou chuť, což je ta největší poklona, jaké se nějaké medicíně vůbec může dostat.

Napadlo ho, jestli součást zdravotnických zásob na palubě netvoří náhodou i skotská. Skotská ne, ale koňak asi ano – ale poddůstojníci zdravotní služby ho už zřejmě dávno spotřebovali. Škoda toho mizery, co spadl přes…

No, pomyslel si, a máme to tady zase. Je to jako na kolotoči, poručíku Mastersi. Pořád dokola.

A pokaž –

82

Jé se dostaneme k tomu hajzlovi z lodní kanceláře, co se nechal shodit do vody.

Udělal to někdo z nich, to je jasné. Buď Jones, ten mládenec od radaru, nebo Daniels, další muž z lodní kanceláře. Byl si tím jistý. Kdyby se to nestalo u vojenského námořnictva, vzali bychom si oba chlapíky do parády a mlátili je tak dlouho, dokud by se jeden z nich nepřiznal. Kdyby se to nestalo u vojenského námořnictva. Jenomže my tady u vojenského námořnictva jsme, poručíku Mastersi, bože můj, tohle byste přece měl vědět.

Ano, nejspíš to vím. Tohle je vojenské námořnictvo a my jsme připraveni pustit se do dalšího případu, tentokrát skotského. Nechtěl jste se někdy stát nadporučíkem, poručíku Mastersi? Pokud ano, tohle vypijte a zapomeňte na Claire Coleovou a zapomeňte na Richarda Schaefera a starejte se o sebe. Vypijte to.

Jezte, pijte, dobře se bavte a někoho sbalte, protože zítra…

Zítra. Aha, zítra. Koho mám sbalit? Kde asi nějakou tu Mary seberu? To je otázka ušitá přímo na tělo tomu slavnému vyšetřovacímu týmu. Koho asi tak můžu sbalit?

Upil ještě trochu skotské a přitom si uvědomil, že se mu v hlavě začíná všechno plést a mozek už zdaleka nepracuje tak jasně. Dopil sklenku do dna, rozhlédl se po matně osvětlené místnosti a v duchu si položil otázku: Koho bys asi tak sbalil? Je tu snad nějaká taková Mary?

K čertu s balením, pomyslel si. Vždyť není koho. Je čas na další skotskou. Tu mám po ruce.

Nejistě vstal a na vratkých nohou si razil cestu k baru. Postavil skleničku na pult a řekl: „Skotskou s vodou, prosím. A s tím ledem to nepřežeňte.“

„Ano, pane.“

Ano, pane, ano, pane, bia bia bia. Potřebuju si dát do nosu. Tak kde je sakra ta skotská?

„Hej,“ zavolal na obsluhu.

„Už jdu, pane.“

„Jo, ale aby to bylo pokud možno ještě dneska, ne až někdy příští rok.“

„Tady to máte, pane. Skotskou, vodu a ne moc ledu.“

Skotskou, vodu, ne moc ledu, to vidím už od pohledu. No ne! Kdo je tady největší básník? Tahle nejnižší forma života je největší básník.

Zvedl hlavu a zadíval se na muže za barovým pultem, na muže s nataženou rukou, který mu podával jeho drink.

„No tak,“ zahalekal nahlas.

„Pane?“

„No tak, pane Jonesi. Pane radarový specialisto třetí třídy. Co tu sakra děláte? Jak to, že mi servírujete drinky?“

Jones se usmál a postavil na barový pult vysokou láhev. „Objednal jste si skotskou a vodu, pane,“ řekl.

V očích mu hrály pobavené ohníčky, jako kdyby ho pohled na důstojníka, opilého, jak zákon káže, nesmírně těšil.

„Vím, co jsem si objednal, Jonesi. Vím setsakramentsky dobře, co jsem si objednal. Povězte mi, co děláte za barem, Jonesi. Přišel jste si odkroutit normální službu u radaru sem do klubu?“

„Tu službu jsem si vyměnil, pane.“

„Měl jsem dojem, že o službách rozhodujou první důstojníci a tak, Jonesi.“

Jones spiklenecky zamrkal. „Ne, když máte známosti, pane.“

„ A vy TY ZNÁMOSTI MÁTE, JO? Copak JE TO za LIDI, JONESI?“

„Mám svoje kontakty, pane. Loď totiž není jen plivání na špičky bot a pulírování.“

„Možná bych měl ty vaše známosti taky poznat, co, Jonesi? Třeba bych pak nemusel chodit v noci na hlídku, ne?“

Jones se znovu usmál. „Možná, pane.“

„Povězte mi, Jonesi, co je na službě v klubu tak zvláštního? Jak to, že potřebujete známosti, abyste ji dostal?“

Jones pokrčil rameny. „Však víte, pane.“

„Ne, nevím. Poctivě přiznávám, že nevím. Tak mi pomozte. Povězte mi to, Jonesi.“

„No, je tady totiž všude spousta pití.“

„Aha, tak pití.“

„Ano, pane.“

„Mám si snad myslet, že se občas rád napijete, Jonesi?“

„Řekl jsem snad, že ano, pane?“ Jones se teď na Masterse zeširoka usmíval.

„Ne, neřekl. Dal jste si setsakra pozor, abyste to nepřiznal. Pálí vám to, Jonesi.“

„Děkuju, pane.“

„Vážně vám to pálí. Vám i tomu dalšímu, ale jenom jeden z vás má rozumu za dva. Musí mít, když se člověk zamyslí nad tím, co udělal a jak to zaonačil. To je mozek. Jste to vy, Jonesi?“

„Pane?“

„Vidíte, právě tohle je inteligentní reakce. Tvářit se nechápavě. Moc bystrá reakce. Vážně inteligentní. Opravdu vám to pálí, Jonesi.“

K barovému pultu přistoupila žena v uniformě a postavila na něj skleničku dnem vzhůru. Byla to rudovláska, měla svlečené sako a halenka jí vzadu vylézala ze sukně.

„Hej, Jonesi,“ zavolala na barmana. „Potřebuju službičku.“

„Ano, madam,“ odpověděl Jones. Popošel z druhé strany barového pultu k ženě, usmál se a vzal si od ní prázdnou skleničku. „Totéž, madam?“

„Jsem slečna, žádná madam,“ namítla žena.

„Ano, slečno. Totéž?“

„Totéž, Jonesi.“

Helemese, pomyslel si Masters. Tady máme někoho, kdo by se dal třeba sbalit. Kdo to je?

Jones nalil do skleničky whisky s citronovou šťávou, přidal pár plátků citronu a pomeranče, donesl drink ženě u barového pultu a postavil ho přímo před ni. Žena uchopila sklenku, asi půlku okamžitě hodila do sebe a pak se naklonila dopředu, ňadra přitisknutá na desku.

„Jste zlatíčko, Jonesi, víte to?“

„Děkuju, madam.“

„Slečno. Nejsem žádná madam, Jonesi. Zapište si to za uši.“

„Ano, slečno.“ Jones pokýval hlavou.

„Dobře. Měl byste si to zatraceně dobře zapamatovat, protože jsem vyšší šarže než vy.“

„Ano, slečno,“ přisvědčil Jones.

„Vyšší šarže.“ Pokývala hlavou, sebrala skleničku 2 barového pultu a odpochodovala s opileckou důstojností ke svému stolu v rohu.

„Pěkná, co?“

„Pane?“

„Ta kočka.“

„Oh. Ano, pane. Když myslíte, pane.“

„Není právě tohle jeden z důvodů, proč vás ta služba v klubu tak láká, Jonesi?“

„Myslíte tyhle kočky?“ Jones pokrčil rameny. „Jsou to vyšší šarže. Důstojníci, pane, nic pro normální námořníky.“

„Zdá se, jako kdyby vás to mrzelo, Jonesi.“

„Mě? Na to zapomeňte, pane. Já jsem na světě rád.“

„ Pro

“„Prostě jsem. Proč by mě něco mělo mrzet? Život je už beztak pes –“

„Jo. Já vím.“

„Chcete ještě další drink, pane?“

„Ne. Děkuju, Jonesi. Myslím, že se tady poohlídnu, jestli třeba neobjevím nějakou Mary.“

„Koho, pane?“

„To byste nepochopil, Jonesi. Taková důstojnická záležitost.“

Otočil se, opřel se lokty o barový pult a začal systematicky zkoumat celou místnost. Ta rudovláska s whisky seděla s velitelem, takže žádné balení nepřipadalo v úvahu. Stejně nebyla jeho typ, rozhodně ne.

Neustále pootáčel hlavu a vysílal po místnosti pátravé pohledy, jako když přejíždí zkoumavým pohledem p0 horizontu, jestli nespatří nepřátelskou loď. Dokonalá pozorovací praxe, pomyslel si.

Když o ni zavadil pohledem, hned ji nepoznal. Měla na sobě uniformu, a on si ji pamatoval ve sněhobílém naškrobeném nemocničním stejnokroji. Ale potěšilo ho, že ji vidí, a zároveň docela překvapilo, že sedí sama.

Zvedl svůj drink, vykročil na protější konec místnosti a snažil se udržet rovnováhu. Pohrávala si se sklenkou a nevšimla si, že se k ní blíží. Když došel až k jejímu stolu, odkašlal si.

„Slečna Dvořáková,“ řekl. „Jean Dvořáková.“

Všiml si, že znervózněla, a jenom doufal, že se zase nezačne červenat, protože červenat se podle něj mají jenom růže, a ne ženy. „Buďte zdráv, pane Mastersi,“ odpověděla.

„Chucku,“ připomněl jí. „Můžu si přisednout?“

„No…“

Zaváhala a rozhlédla se po místnosti, takže se jí Masters kvapně zeptal: „Jste tady s někým?“

Kousla se do dolního rtu. „No, byla jsem. Ale zdá se, že někam zmizela nebo co.“

Masters se posadil. „Ona?“ vyhrkl.

„Ano. Ona.“

Zakřenil se a Jean Dvořáková mu úsměv oplatila. Přitom se jí celý obličej rozsvítil jako posledně a Masters si uvědomil, že to děvče asi nikdy nepochopí, jaký div s ní takový úsměv dokáže udělat.

„Měla byste se usmívat častěji,“ poznamenal.

„Opravdu? Proč?“

Pokýval hlavou. „To byla trefná odpověď. Když se muž pokusí o poklonu, žena by mu neměla zůstat dlužná náležitou odpověď.“

Jean se začervenala a Masters se za svá slova okamžitě zastyděl. „Promiňte,“ řekla měkce.

„Jenom jsem nechtěla vypadat jako stydlivka.“

„A já jsem se chtěl předvést jako kavalír. Měla byste se smát častěji, protože když se usmějete, vypadáte nádherně.“

„Děkuju.“

„Není zač. Co pijete?“

Sklopila oči ke své skleničce, jako kdyby ji viděla poprvé v životě. „Oh, vlastně ani nevím,“

odpověděla a zase jí zrůžověly tváře. „Objednala mi to Mary. To ona mě sem –“

„Mary!“ Masters vytřeštil oči a pak se od srdce rozesmál. „Mary! Bože můj, to snad ne!

Proboha, to snad není pravda. Mary! Není divu, že zmizela.“

Jean na něj vrhla ohromený pohled. „Promiňte, tomu nerozumím.“

„To je jen takový soukromý vtípek,“ odpověděl Masters. „Promiňte, nebylo to moc zdvořilé.“

„Nic se nestalo.“

„Takže mi odpouštíte?“

„Vždyť se nemusíte –“

„Řekněte, že mi odpouštíte. Prosím vás.“

Nepatrně se usmála a on jí úsměv podvědomě oplatil. „Odpouštím.“

„Dobře. Výborně. Hned se cítím líp.“

„Řekla bych, že se cítíte dobře i bez toho.“

„To ta skotská,“ prohlásil. „Je to všelék. Utápím v ní smutek.“

„Smutek?“

„Smutek z té sebevraždy.“

„Aha. Ten mládenec z vaší lodi.“

„Ano.“

„Viděla jsem to v novinách, co vycházejí na základně. Bylo to hrozné, viďte?“

„Víc, než si myslíte.“

„Nerozumím.“

„Nebyl to ten pravý, moje milá. Byl to někdo jiný.“

Svraštila čelo a Masters jí řekl: „Nedělejte to, prosím vás.“

„Cože?“ zeptala se.

„To čelo. Ty vrásky. Aby vám tak nezůstaly.“

„Oh, promiňte. Co jste to říkal? Jak to, že to nebyl ten pravý?“

„Zapomeňte na to. To je ten smutek, o kterém jsem mluvil.“ Zadíval se na ni a dodal: „Už zase vraštíte čelo. Ve čtyřiceti toho budete litovat.“

„Chcete říct, že to nebyl ten člověk, co zabil Claire?“

„No, ano. Přesně tohle si myslím. Nebo mám za to, že si to myslím. Poslechněte, musíme tu zůstat? Nemáte už ze všech těch uniforem kolem sebe kopřivku?“

„Víte…“

„Vím. Neříkejte to nahlas. Čekáte na pana Pravého. Viděl jsem vám to na očích už tehdy, když jsem vás pozval na večeři. Fajn, poníženě se omlouvám. Nenápadně zlikviduju tu whisky, jako to dělají Arabové, a tiše se odplížím.“

Vtom se zachichotala a hned nato si přikryla ústa dlaní. „Je s vámi vážně legrace, když jste…

když jste… no, však víte. Promiňte, neměla jsem se smát.“

„Zlatíčko, ten smích je ještě daleko lepší než předtím ten úsměv.“ Pak se zamračil. „Daleko. Tohle slovo se mi dost těžko vyslovuje, vzhledem k tomu, co cítím. Seberu se a vypravím se daleko od vás.

Děkuju vám, že jsem si směl přisednout, slečno Dvořáková.“

Vstal a ona mu položila dlaň na rukáv.

„Ne, nechoďte,“ zarazila ho. „To je v pořádku.“

Zadíval se na ni. „Co je v pořádku?“

„Chci říct…“

„Chcete říct, že půjdete se mnou? Ze tady necháme všechnu tu ofrčkovanou chamraď, promiňte ten výraz, a půjdeme se nadýchat svěžího vzduchu, co nepáchne námořnictvem?“

Znovu se zachichotala. „No, přímo takhle bych to neřekla.“

„Madam,“ začal. „Slečno Jean, jinak se to říct nedá. Jenom takhle. Pojďte, vypadneme odsud, ale nejdřív mi dovolte, abych se rozloučil s třetím členem našeho triumvirátu.“

„Bože můj, kdo to je?“

„Teď se snaží tvářit, že je Bakchus, ale ve skutečnosti je to možná Morfeus.“

„Morfeus?“

„Ten chlápek, co uspává lidi. Hned jsem zpátky.“

Vykročil rázně na druhý konec místnosti a zastavil se před barovým pultem.

„Hej, Jonesi,“ zavolal. „Hej, Jonesi, vy mizero, tady jsem.“

Jones se obezřetně otočil. „Ano, pane?“

„Přestaňte s tím svým věčným anopanováním, jo? Pamatujte si jenom jedno, vy mizero.

Nespustím vás z očí. Stejně na tý mizerný lodi nemám co na práci, takže vás nepřestanu sledovat.

Oběma očima, Jonesi. Každým z nich. Nespustím z očí ani vás, ani toho druhýho hajzla a bůh vám pomoz, jestli jeden z vás vybočí z lajny. Dobře si to zapamatujte.“

Jones si Masterse změřil vyrovnaným pohledem. „Proč na mě máte takhle spadeno, pane?“

„Pchá,“ odfrkl si Masters. Otočil se, nejistým krokem došel zase zpátky ke stolu, chytil Jean za ruku a vedl ji ke dveřím. „Varoval jsem toho mizeru. Jeho i Danielse. Pojďte, Jean, slečno, madam.

Mám tady někde džíp.“

„Chcete říct, že budete řídit? Totiž…“

„No, neměl bych,“ odpověděl. „Ale stejně budu. Bojíte se o život?“

„Ne,“ odpověděla tiše.

„Bojíte. Bojíte, a proto je od vás milé, když tvrdíte, že ne. Heleďte, půjdeme pěšky.“ Na chvilku se odmlčel. „Žádný džíp nemám. Kde bych sakra sebral džíp?“

Vykročili po jedné z ulic základny, lemované stromořadím. Kasárna nebyla osvětlená a stromy vrhaly stíny na cihlové zdi.

„Je to pěkná základna,“ řekl Masters. „Jedna z nejhezčích.“

„Ano, je.“

„Jenom je škoda, že leží v tak prohnilém městě. V takhle prohnilých městech by se krásné základny stavět neměly.“

„Neměly.“

„Tímhle jsem pro dnešek s filozofováním skončil,“ prohlásil. „Kam jdeme?“

„Nevím. Jdu tam, kam vy.“

„No, nabízí se nám tu fůra příležitostí. Můžeme chodit kolem dokola a pozorovat stromy a kytky. Co vy na to?“

„Jestli chcete?“

„Nebo se můžeme projít až k letecké základně a dívat se, jak ve tmě přistávají letadla. Jenomže by to mohlo být trochu nebezpečné.“

„Tak tam tedy nechoďme.“

„Vy si asi na nebezpečné situace moc nepotrpíte.“

„Občas.“

„Fajn. Takže pak nám ještě zbývá úchvatné hřiště s bílými lajnami a spoustou zelené trávy.

Počasí nám mimořádně přeje, je nezvykle teplo a můžeme třeba předstírat, že se díváme na nějaký zápas. Co vy na to?“

Zaváhala. „Nevím!“

„Je to zakázané,“ pokračoval. „Ale mám dojem, že vchod hlídá jen jediný řadový voják. A když spojíme svoje šarže, můžeme mu nahnat strach a zahnat ho, podporučíku Dvořáková.“

„Dobře,“ řekla, tiše se zasmála a chytila se jeho paže o něco pevněji. Šli pak mlčky, dokud se před nimi neobjevilo sportovní hřiště. U brány hlídkoval voják s puškou.

Masters k němu přistoupil a řekl: „Hej vy! Poztff!“

Muž srazil paty. „Promiňte, pane. Já… neviděl jsem vás.“

„To je výborné doporučení pro člověka, který drží hlídku. Na protější straně hřiště jsem viděl pár záložaček, jak se jenom ve spodním prádle snaží podlézt plot. Běžte tam a udělejte tomu přítrž.“

„Ano, pane.“ Voják se rozběhl a Jean se rozesmála.

„Určitě si myslí, že jste se zbláznil,“ řekla.

„Ne. Ale určitě bude hrozně zklamaný. Stejně jako vy, moje milá.“

Vykročili na trávník, Masters si svlékl sako a bez ohledu na její protesty ho rozložil na zem.

Posadili se, nad hlavou jim jasně zářily hvězdy a Chucka a Jean v tu chvíli zaplavil pocit, jako kdyby svět končil za hranicemi hřiště.

„Už začínám střízlivět,“ prohodil.

„Vážně? No, to je dobře.“

„Proč? Už si začínám vzpomínat, proč jsem se tak nadrátoval.“

„Zase ten Schaefer?“

„Ano, zase ten Schaefer. Sakra, proč jen mě u všech čertů najmenovali do toho vyšetřovacího týmu?“

„Chucku, nemůžete na to zapomenout? Znáte vojenské námořnictvo stejně dobře jako já.

Podívejte se na to takhle – kolik lidí zahyne, když se potopí loď?“

J asně.

„Chucku…“

„Ano?“

„Nenecháte se kvůli tomu otrávit, že ne?“

„Ne, nenechám,“ odpověděl a vtom se rozesmál.

„Co je vám k smíchu?“

„Mary. Vzpomněl jsem si na Mary.“

„Na mou kamarádku?“

„Ne. Na jinou Maiy. Na takové děvče, jaké vy nejste, ale myslím, že vás i přesto políbím.“

„Chucku…“

Objal ji a ona se mu chabě vzepřela, ale jen v první chvíli, dokud si nenašel její rty. Potom se niu jen lehce zachvěla v náručí a polibek mu oplatila.

„Budu se s tebou scházet hodně často, víš?“ řekl.

„ Já – “

„Ano, budu. Ach ano, budu. Aby sis zvykla, jak líbám.“

Zalapala po dechu a vydechla tichým hlasem: „Už jsem si zvykla.“

SEDMÁ KAPITOLA

Nazítří RÁNO MaSTERSE VYBURCOVAL zvuk budíčku, který se rozléhal po celé lodi, ale z postele ho nedostal. Slyšel, jak se Le Page na protějším kavalci probouzí. Překulil se na druhou stranu, obličejem ke stěně, a přetáhl si polštář přes hlavu. Le Page se teď už štrachal po kajutě a hledal boty a Masters se v duchu ptal, proč s ním sakra ubytovali takového pitomce, jako je tenhle praporčík. Po ránu by se měl člověk chovat tiše. Měl by pomalu přicházet k sobě. Neměl by vletět do nového dne s pocitem, jako by ho někdo fláknul přes obličej syrovou makrelou.

Co to ten Le Page ksakru vyvádí? Masters slyšel cinknutí kovového identifikačního štítku na řetízku a pak ještě další zvuk, který nedokázal okamžitě identifikovat. Hodil to tedy za hlavu a měl sto chutí hodit na praporčíkovu dutou hlavu polštář. Ten blbec si stele postel!

„Hej, Mastersi! Vstávej, Mastersi! Budíček.“

Masters dělal mrtvého brouka. Když vydrží nehnuté ležet, nepohne ani brvou a nebude dýchat, třeba Le Page vypadne. Třeba vyleze na palubu se čluny a vrhne se do moře.

„Hej, Mastersi!“ zavolal Le Page. „No tak, hochu, budíček! Nechci přijít o snídani.“

„Jsi vzhůru, Mastersi?“ pokračoval Le Page, protože zřejmě uslyšel tiché mumlání, které vycházelo zpod Mastersovy přikrývky.

Masters zadržel dech.

„Jsi vzhůru?“ opakoval Le Page.

„Jo, sakra, jsem vzhůru!“ vykřikl Masters. „Ten randál, co tu děláš, by vzbudil i mrtvýho.“

„Ale no tak, Chucku,“ chlácholil ho Le Page. „Myslel jsem, že se chceš nabaštit.“

„Nechci,“ odpověděl Masters.

„No a jak to mám vědět?“

„Nechci nic. Chci jenom jedno – ticho. Naprostý ticho,“ prohlásil Masters. „Chci si jenom ještě trochu zdřímnout.“

„Divoká noc?“ zajímal se Le Page.

„Nemám náladu na hodinový hovory,“ odpověděl Masters netrpělivě. „Chci spát. Běž, Le Pagei.

Běž a nabašti se. Vem si i moji porci. Nacpi si břicho. Nacpi si ho k prasknutí. Ale hlavně odsud vypadni a nech mě na pokoji!“

„No, jasně, Chucku. Chci říct, jestli chceš…“

„Je to rozkaz!“ zařval Masters.

„Ano, pane,“ odpověděl Le Page, zmizel v chodbě oddělené závěsem a Masters se s úsměvem znovu zavrtal pod pokrývku.

Zavřel oči a snažil se zase usnout, ale marně. Byl zkrátka vzhůru. No, už jsem se prostě probudil, pomyslel si. Takže máme na obzoru další mizernej den, pomyslel si. Protože co je tak zvláštního na…

Jean. Jean Dvořáková.

To jméno mu najednou vytanulo na mysli a Masters si vybavil všechno, co se odehrálo včera večer. P0 tváři se mu mimovolně rozlil široký úsměv. Milé děvče. Moc milé děvče, jedno z nejpříjemnějších, která mu v životě zkřížila cestu. Slíbil Jean, že jí dneska zavolá?

Nevzpomínal si. Ale zatelefonuje jí, ať už jí to slíbil, nebo ne, hned jak se dostane z lodi. Takže v tomhle případě vylezeme z tý zatracený postele.

Spustil nohy z kavalce, bezmyšlenkovitě se podrbal na prsou a slyšel, jak mu zacinkal řetízek s kovovým identifikačním štítkem. Zívl na celou pusu, zvedl svalnaté paže nad hlavu a potom vzdychl.

Uniforma, kterou měl přehozenou přes kovovou židli, vypadala neupraveně a pomuchlaně.

Vtom si vzpomněl, kolik skotských do sebe včera obrátil. Zpil se, to je to pravé slovo, a to pořádně.

Napadlo ho, jestli se k Jean choval slušně. Ano, vsadil by se, že ano. Byl by to setsakramentský malér, kdyby se právě takovéhle dívky nějak dotkl. Se ženou, jako je Jean, se člověk nesetkává každý den.

„Tóóóreadóóóre,“ zanotoval najednou, „póóózor si dej, na zem neplivej,“ zanotoval.

„Tóóóreadóóóre, máš tu Le Page, tak mu naplivej přímo do tváře.“

Usmál se a natáhl si šedivé kalhoty. Potom přistoupil k umyvadlu a opláchl si obličej. Kolik podobných písniček by takhle mohl zazpívat? Zamyslel se, proč ho vlastně dneska ráno napadají takovéhle popěvky. Samozřejmě popěvky, které se dají všelijak překroutit.

Třeba tenhle: „Já mám tě rád…“

„Ten tvůj potrat,“ zanotoval působivě, „byl na mý kapse znát…“

Tohle byla stará melodie. Tehdy se naučil ještě další, pěkně hnusnou, ve které se rýmovala slova „nevěra“ a „tubera“.

„Tubera, tubera,“ zanotoval tiše, „mrtvolu ze mě udělá.“

Energicky si vyčistil zuby a zbavil se tak pachuti svých nevybíravých popěvků i zápachu skotské z předešlého večera. Myje se ten Le Page vůbec? Mám dojem, že ten mizera dělá jenom jedno – žere. Mám dojem, že za celou dobu, co slouží na lodi, se neosprchoval ani jednou. Jednou mu to povím. Le Pagei, řeknu mu, už tady v tom příšerným smradu žiju spoustu měsíců, ty můj kluku.

V jakým příšerným smradu, Chucku? zeptá se Le Page opatrně.

V tom příšerným smradu, kterej vychází z celý tvojí sudovitý figury, Le Pagei, tohle mu povím.

Něco ti navrhnu, Le Pagei, vlez do sprchy. Něco ti navrhnu, Le Pagei, umej ze sebe všechnu tu malou havěť, co se ti hemží kolem pupíku a možná se dusí i kolem všech otvorů, který máš po těle.

Navrhuju ti, abys to udělal okamžitě, Le Pagei, a kdyby ses náhodou divil, proč mi na tom tak strašně záleží, tak to ber jako rozkaz, Le Pagei! Je to prostě rozkaz a basta! A teď se do toho pusť!

Jednou.

Teď ne. Ne hned teď. Hned teď jdu do důstojnický jídelny, kde do sebe nacpu ty odpadky z kuchyně, kterým se tu všeobecně říká ranní žrádlo, což vlastně dokonale sedí. A odtud na důstojnickou palubu k nástupu. A hned potom se z týhle plovoucí skořápky vytratím a zatelefonuju do ženských kasáren, kde bydlí ošetřovatelky, a možná že mi Jean nedá košem a večer si se mnou někam vyjde.

Utřel si ruce i obličej, hodil ručník na postel a vyšel na chodbu a odtud na hlavní palubu. Když vstoupil do důstojnické jídelny, přeletěl pátravým pohledem celou místnost, aby zjistil, kde sedí Le Page, a schválně zamířil jinam. Posadil se mezi Reynoldse a Carlucciho a čekal, až se u něj objeví obsluha, aby si mohl objednat jídlo. Dnes ráno měli na výběr z několika druhů vajec. Rozhodl se pro míchaná a hned také požádal o šálek kávy, který do sebe hodil, hned jak se před ním objevil na stole.

„Jak je ti po ránu?“ zeptal se ho Reynolds.

„Prostě skvěle,“ odpověděl Masters. „A co tobě?“

„Mizerně. Ráno je mi vždycky mizerně. Ptám se proto, že včera ses nijak zvlášť čiperně necítil.“

„To bylo včera. Dneska už se čiperně cítím.“

„Takže jsi na všechny ty mrtvý zapomněl?“

„To jsem neřekl,“ vysvětlil mu Masters.

„Hele, Reynoldsi,“ ozval se Carlucci. „Čím sis zasloužil ty palačinky?“ Zaletěl pohledem k Reynoldsově snídani a potom se zadíval na svůj poloprázdný talíř.

„Jsem výkonnej důstojník,“ odpověděl Reynolds a zakřenil se. „Zvykl jsem si na výhody, který mi z toho plynou.“

„Co kdyby ses třeba rozdělil?“ zeptal se ho Carlucci.

„Ty vajíčka ti svědčí určitě mnohem víc,“ prohlásil Reynolds.

„Kde je vůbec dneska ráno náš starouš?“ zajímal se JVlasters.

„Podle mě ještě spí. Kdy jsi ho vůbec naposledy viděl u snídaně?“

„Nikdy. Jenom jsem doufal, že třeba dneska spadnul přes palubu.“

„Jsi na něj moc tvrdej,“ poznamenal Reynolds s vážným výrazem. „Má plnou hlavu starostí.“

„Dokonce i potom, co FBI ten nepříjemnej skandálek vyšetřila? Sakra, myslel jsem si, že teď už si těžkou hlavu dělat nemusí.“

„Jak ses vůbec mohl stát důstojníkem, Chucku?“ zeptal se ho Reynolds.

„Ve výcvikovým táboře pro nováčky jsem všem lezl do zadku.“

„Plácáš, kamaráde!“ ozval se Carlucci a nepříliš nadšeně se pustil do vajíček.

„Ne, vážně,“ nenechal se odbýt Reynolds.

„Vážně? Ve skutečnosti jsem chtěl jít k FBI. Já –“

„To je kravina.“

„Je to pravda, jak je bůh nade mnou. Ale utekl jsem během výcviku. Udělal jsem blbost,“ přiznal Masters s nešťastným výrazem. „Ale ta utkvělá představa, že chci pracovat ve státních službách, mě neopustila, a tak jsem šel k vojenskýmu námořnictvu. A ministr ze mě hned udělal důstojníka.

Takhle se to stalo, Miku.“

„Jo,“ pravil Reynolds suše.

„A tady mám ty vejce,“ řekl Masters, když mu obsluha přinesla snídani. Vzal si talíř a pustil se do jídla. Zaletěl pohledem ke stolu, u kterého seděl Le Page, a užasl, jak obrovské sousto si praporčík dokáže najednou nacpat do pusy a zřejmě i polknout, aniž by ho rozkousal.

Reynolds s Carluccim odešli od stolu, ještě než Masters dojedl. Objednal si další šálek kávy a seděl u něj s cigaretou, dokud loďmistr neohlásil nástup na ubikacích.

Muži, kteří procházeli kolem Masterse, dnes vypadali spokojeněji než včera. Loď je vlastně docela zvláštní věc. Nesmírně úzký okruh lidí. Malé omezené společenství mužů žijících ve stísněných kajutách. U radaru se najde mrtvá ošetřovatelka a mrtvolný zápach se přirozeně rozšíří po celé lodi. Lidé, kteří jsou naživu, mrtvolný zápach nesnášejí. A příčí se jim pomyšlení, že se po palubách, které na téhle lodi plní úlohu ulic, pohybuje vrah. Ta představa se nikomu z nich vůbec nezamlouvá. Takže Schaefer tyto rozpačité pocity posádky rozptýlil. Schaefer – údajně – skočil přes palubu. Ten mrtvolný zápach vzal s sebou a zároveň odsud vyhnal vraha.

Posádce, za těchto okolností úzce zaměřené na poslední události, se teď Schaefer zamlouval mnohem víc, než když byl ještě naživu. Schaefer z nich sejmul tíživé břemeno. A navíc se zasloužil o zrušení všech omezení. Posádka zase mohla vyrážet na tah. Posádka se zase mohla zabydlet v matně osvětlených tanečních podnicích ve městě, což byl v tomto případě Norfolk. Nebo mohla rozfofrovávat svůj žold u spousty herních automatů a na sportovních střelnicích. Anebo se mohla dávat tetovat, nechávat si šít šaty na míru, případne utrácet čas i peníze mnoha jinými způsoby, z nichž žádný nebyl nijak zvlášť zábavný.

Ale přestane někdy posádce vrtat hlavou otázka, jestli Schaefer tu ošetřovatelku skutečně uškrtil? Zajímá se vůbec někdy průměrný občan o metody, jaké používá policie? Pokud nějaký zločinec děsí celé okolí tím, že přepadává a znásilňuje bezbranné ženy, a policie posléze oznámí, že ho chytila, tráví snad obyvatelé dotyčného místa i po tomto oznámení bezesné noci přemítáním?

Ne. Spadne jim kámen ze srdce.

Také posádce spadl kámen ze srdce. Muži se zase začali usmívat. Pohvizdovali si. Klít nepřestali nikdy, ale teď jejich výlevy nabraly na síle. Všechno se zase vracelo do vyježděných kolejí.

Skoro.

Nic se nemohlo vrátit do vyježděných kolejí úplně, pokud byl vrahem Jones nebo Daniels. Nic se nemohlo úplně vrátit do vyježděných kolejí, pokud je to tak.

Jenomže tohle nikomu v hlavě nevrtá, určitě jenom mně, pomyslel si Masters.

Charles Stanton Masters, obránce nevinných, zastánce počestných, ochránce spravedlnosti.

Charles Stanton Masters, hlupák první třídy.

Měli by mě nechat odlít do bronzu.

Colombo, první proviantní důstojník, podal Mastersovi jmenný seznam mužů. Colombo byl vysoký, nakláněl se dopředu a při ranním nástupu se pokaždé objevoval s jasnýma očima a úsměvem na rtech. Masters mu ten svěží výraz v obličeji záviděl. On sám se po ránu nikdy nedokázal dát pořádně dohromady.

Muži, kteří zabezpečovali komunikaci – obsluha rádia, radaru, sonaru, signalizačního zařízení – a kromě nich ještě kormidelníci každé ráno nastoupili do řady na záď lodi, do prostorů mezi kajutami a zábradlím. Stáli obrácení čelem k moři a v očích měli většinou skelný pohled.

Masters a Colombo se pokaždé postavili naproti nim. Občas, když měl Masters po ránu příliš vratké nohy a necítil se ve formě, Colombo seznam předčítal místo něj. Colombo neměl vratké nohy nikdy.

V jiné části členité zádě se ráno pravidelně shromažďovali také dělostřelci. A v ostatních částech lodě se podobně scházeli k rannímu nástupu i další členové posádky a také proti nim stáli důstojníci se soupiskami.

Pak se četl seznam mužů. Pokud se někdo nedostavil k nástupu, nebo dokonce bez dovolení opustil loď, měl malér. Pokud někdo jenom zaspal, vždycky se našel kolega, který se při přečtení jeho jména ohlásil místo něho – ale jenom když měl jistotu, že ospalec skutečně leží dole v posteli.

Důstojník pokaždé poznal, že se místo opozdilce ozývá jiný hlas. A – popravdě řečeno – někoho za spáčem poslal, aby ho vytáhl z pelechu.

Kromě toho, že zkontroloval prezenci, důstojník obvykle svým mužům sdělil, co je ten den čeká.

Například je upozornil, že na poledne je naplánovaná inspekce. Nebo jim uložil, aby se všichni nechali ostříhat. Nebo že peníze se budou vydávat v patnáct hodin. Anebo že se nikdo nesmí vzdálit z lodě, protože byla u radaru nalezena mrtvá ošetřovatelka. Prostě podobná sdělení. Protože námořnický život se n eskládá jenom z ranního nástupu, po kterém se všichni rozejdou po své práci.

Sloužili tu muži, kteří svým podřízeným přesně vysvědovali, jak by si měli při práci počínat, a Masters byl jedním z nich.

Dnes ráno je žádný zvláštní úkol nečekal, takže jim neměl co oznámit. Netečně přečetl jména svých mužů ze seznamu a každý z nich pak zvolil svou vlastní verzi odpovědi, aby dal najevo, že je přítomen – od „jo“ přes „ano“, „přítomen“ či „na palubě“ až po „zde“, které vojáci používali jen velice zřídka. Jones odpověděl slovem „jo“. „Jo“ byla nejmazáčtější možná varianta. Každý námořník velice brzy pochopil, že „zde“ odpovídají zásadně zelenáči, kteří právě přišli z výcvikového tábora pro nováčky. Kontrola prezence proběhla bez jediného zádrhelu. Všichni byli přítomni a ohlásili se. Muži teď postávali na místě, unaveně se hrbili a klábosili, dokud loďmistr nezatroubil na lodní píšťalu a tak nedal povel k rozchodu. Muži se rozprchli. Colombo si dal načas. Byl to lodní poddůstojník první třídy. Lodní poddůstojníci první třídy nemívají naspěch.

Masters byl pouze poručík, takže se vrátil do kajuty, aby proboha zjistil, co má dneska na triku.

Je poslední den, kdy je možné podat návrhy na povýšení. Seznam je už napsaný, ale ještě se dá doplnit, než ho odešlou. Svůj stanovený počet poddůstojníků už odevzdal, ale napadlo ho, že by třeba nebylo na škodu doplnit soupis o některé nováčky a navrhnout na první povýšení také je. Pár jmen se mu už honilo hlavou, takže je napsal na papír. Počítal, že s ním skočí do lodní kanceláře, odevzdá ho tam úředníkům a potom si doběhne na břeh a zavolá Jean.

Vykročil po pravoboku k prostřední spojovací chodbě a potom zamířil k přepážce, za kterou sídlila kancelář. Opřel se o pultík a naklonil se dovnitř.

U stolu seděl Perry Daniels a psal na stroji.

„Zdravím vás, Danielsi,“ pokusil se Masters upoutat úředníkovu pozornost.

Daniels nezvedl oči, dokud nedokončil řádku a nepootočil válec. Když spatřil Masterse, pozdravil ho. „Oh, dobrý den, pane Mastersi, co pro váš můžu udělat?“

Odstrčil židli, vstal a přistoupil k pultíku.

„Chci dodat ještě pár jmen do toho seznamu návrhů na povýšení. Z námořníků druhé třídy na námořníky první třídy.“

„Postaráme se o to, pane,“ ujistil ho Daniels.

„Máte tady teď asi spoustu práce, co, Danielsi?“

Daniels si změřil Masterse vyrovnaným pohledem. „Jak to myslíte, pane?“

„Když je teď Schaefer mrtvý.“

„Oh.“

„Asi vám chybí pracovní síla, ne?“

„No, pane, hodně nám pomáhá 0‘Brien. Je to námořník, ale dnes možná dostane třetí třídu. Je to fajn chlap.“

„Takže vám Schaefer vůbec nechybí, co, Danielsi?“

„Ach ne, pane, to jsem neřekl, pane.“

„Vycházeli jste spolu dobře? Vy a Schaefer?“

„Oh ano, pane,“ odpověděl Daniels. „Nikdy jsme neměli sebemenší problém. Samozřejmě by mě nikdy nenapadlo, že to byl on, kdo zabil tu ošetřovatelku, působil jako velmi příjemný chlapík, jestli víte, jak to myslím.“

„Ano, vím, jak to myslíte,“ odpověděl Masters.

„Něco takového člověk asi nikdy neodhadne.“

„Ne, máte pravdu.“

„O ty návrhy na povýšení se postarám, pane. Nedělejte si starosti.“

„Nebudu, Danielsi. A vy si nedělejte starosti kvůli Wilmingtonu.“

Daniels zvedl o pár milimetrů obočí. Zamrkal a řekl: „Pane?“

„Myslíme si, že ten člověk, který řekl, že vás tam viděl, lhal,“ hodil mu udičku Masters.

„Někdo tvrdil, že mě viděl ve Wilmingtonu, pane?“ podivil se Daniels, který úplně zbělel v obličeji a nespouštěl z Masterse oči.

„Ano,“ přitakal Masters.

„Kdo? Chci říct, kdo by měl zájem něco takového tvrdit?“

„Proč? Co na tom záleží, Danielsi? Na výletu do Wilmingtonu přece není nic špatného, ne?“

„No, není. Sakra, samozřejmě že není. Ale chci říct, proč bych měl jezdit až tam?“

„Proč byste měl jezdit až kam, Danielsi?“

„Až do Wilmingtonu.“

„Měl jsem dojem, že nevíte, kde to je, Danielsi.“

„No, nevím,“ odpověděl Daniels a olízl si rty. „Chtěl jsem jen říct, že to bude zřejmě někde na severu, ne?“

„Ano,“ přisvědčil Masters zamyšleně. „Ano, je.“

„Nemám žádný důvod tam jezdit, pane,“ pokračoval Daniels.

„Ne. Už ne.“

„Pane?“

„Nechte toho, Danielsi. Poslechněte, můžu jít dovnitř a podívat se u vás do nějakých záznamů?“

Daniels znovu zaváhal. „No, ehm, jistě, když chcete. Já… stejně tam musím něco vyhledat.

Aspoň mi ušetříte problémy se zamykáním.“

Masters zvedl horní desku pultíku a vešel do kanceláře. Daniels vykročil za ním, a když pak procházeli skrz přepážku do archivu, Masters ho pevně chytil za paži.

„Vy víte, kde je Wilmington, viďte, Danielsi?“ řekl.

„Ne, pane,“ odpověděl Daniels. „Nevím.“

„Schaefer si to už odskákal, Danielsi. Už nemá smysl lhát.“

„Nevím, o čem to mluvíte, pane,“ bránil se Daniels.

„Nevíte?“

„Ne, pane. Jestli prominete, musím si teď na chvilku za někým odskočit.“

„Jistě.“

„Za chvilku jsem zpátky, pane. Všechny klíče, které budete potřebovat, najdete tady na té desce.“

„Klíč od vchodu k radaru taky?“

„Proč? Ano. Ano, ten taky.“

„Dobře, Danielsi, běžte.“

„Byl bych vám vděčný, kdybyste tu vydržel, než se vrátím, pane. Bude to jen chvilka.“

„Kam jdete, Danielsi?“

„No, pane, půjčil jsem jednomu chlapíkovi plnicí pero, a on mi ho nevrátil. Chci si ho odchytit, než na to zapomene a začne si myslet, že je jeho.“

„Aha. Ten seznam k povýšení mi vyřídíte potom?“

„Oh, ano, pane.“

„Jak jste na tom vy, Danielsi?“

„Myslíte s povýšením?“

„Ano.“

„Seznam lidí z kanceláře jsem vůbec neviděl, pane. Arnecht – to je náš šéf – nechce, abychom ho před odesláním četli. Měl jsem v ruce všechny ostatní návrhy, ale náš seznam před námi tají.“

„Chápu.“

„Můžu už jít, pane?“

„Jistě, jen běžte.“

Masters Danielse ještě sledoval, jak vychází do spojovací chodby a míří k zádi. Zůstal stát u přepážky a dumal, proč Daniels o tom Wilmingtonu lhal. Klidně by odpřísáhl, že ten kluk lhal, o tom nepochyboval. Byl Daniels jeho člověk? Byl Daniels ten mizera, který si s Claire vyrazil na rande do Wilmingtonu? Byl to on, kdo Claire u radaru uškrtil? Shodil Schaefera přes palubu?

Nevypadá jako vrah. Jenomže jako vrah vlastně nevypadá ani Jones. Když jsme tak u toho, sakra, jak vlastně vypadá vrah? Má těkavý pohled? Ochablé rty? Křivý nos? Kravina.

Masters si odfrkl a odemkl registračku se záznamy všech mužů na palubě. Znovu si pročetl údaje o Schaeferovi, probral se celou jeho složkou, aby si potvrdil, co o něm zjistil už předtím. Ano, Schaefer se skutečně přihlásil do výcvikového potápěčského programu a chtěl se stát členem námořní demoliční jednotky.

Hergot, na tom se vůbec nic nezměnilo, rozhodně ne, pane. Probíral se složkou dál. Bylo mu dvaadvacet. Služba v lodní kanceláři byla jeho první štací v námořnictvu. Zřejmě se tak chtěl vyhnout přidělení k dělostřelcům. No, na tom nebylo nic nenormálního. Masters dál otáčel stránky.

Na konci našel zprávy FBI a vyšetřovacího týmu, kterými Schaeferova kariéra u námořnictva skončila.

Masters vzdychl a probral se dalšími složkami, aby se podíval na materiály muže od radaru – Jonese. Výcvikový tábor pro nováčky v Great Lakes. Potom odborný výcvik pro obsluhu radaru na základně Fort Lauderdale. Dále přijímací stanice v Miami. Pak výcvik pro členy posádky torpédoborce v Norfolku. Po něm měsíční pobyt v Bostonu, přijímací stanice Fargo Building.

A nakonec loděnice a přidělení na torpédoborec Sykes. Od té doby pracoval na lodi nepřetržitě, až do chvíle, kdy se po cvičné plavbě na základnu Guantánamo na Kubě zase vrátili do Norfolku. Nic neobvyklého. Žádná nepovolená absence, žádné svévolné opuštění lodi. Žádný kázeňský trest.

Ideální námořník.

Masters zabručel a sklapl desky se záznamy. Probral se dalšími složkami a vytáhl dokumentaci označenou jménem Perryho Danielse.

Prolistoval úvodní nesmysly a právě se chystal otočit další stránku, když vtom ho upoutala jedna kolonka v životopise.

„Ženatý.“

Znovu se na to slovo zadíval.

„Ženatý.“

Kristepane, je to tady napsáno. Ženatý, ženatý! perry Daniels je ženatý!

Počkat, jenom okamžik, jen chviličku.

Nezeptal se Danielse právě na tohle? Nezeptal se ho na to, hned jak s ním mluvil poprvé?

Nezeptal se ho doslova: „Danielsi, jste ženatý?“

A neodpověděl mu tehdy Daniels „ne“?

Určitě mu odpověděl přesně takhle. Jenomže v záznamech má napsáno, že ženatý je. A tyhle záznamy Mastersovi také prozradily, že Danielsovy peníze chodí každý měsíc na adresu jeho ženy.

Ale proč hergot…

Bydlí snad Danielsova manželka ve Wilmingtonu? Není právě tohle důvod, proč lhal, že to město vůbec nezná, a proč také zapřel, že je ženatý? Věděl o té schůzce s mrtvou ošetřovatelkou ve Wilmingtonu? Věděl o ní a lhal, aby mu nenateklo do bot?

Ale jak by se o ní dozvěděl, pokud by nebyl jedním z obou aktérů on sám?

Počkej, Mastersi, jenom okamžik. Podívejme se, kam chodí každý měsíc ten zatracený šek na Danielsovy peníze. Co kdybychom se podívali na tohle, místo abychom se zbrkle hnali dopředu?

Pozorně studoval dokument. Ty peníze jsou posílány na adresu v Jižní Dakotě, na jméno paní Danielsové.

Tak dobrá, Danielsova žena ve Wilmingtonu nebydlí.

Tak dobrá, začněme tímhle.

Začněme románkem s Claire Coleovou, začněme tímhle, jestli proti tomu nic nemáte, Mastersi.

Nic proti tomu nemám, takže se do toho pusťme. Věděl někdo o tom románku? Vlastně ne, nevěděl o něm nikdo. Tak proč hergot o tom Wilmingtonu lhal?

A proč lhal o svém manželství?

Sakra, má vůbec někdo z posádky ponětí, že je Daniels ženatý? Přirozeně ten, kdo jí každý měsíc posílá ty šeky. Podporučík Dave Bermon. Ty peníze posílá on. Ale ví to i někdo z ostatních námořníků? Tuší to – takříkajíc – jeho sousedé?

Do pytle, jak to ten Daniels řekl? Že na břeh nejradši vyráží sám. No, tohle sedí. Jestliže se ženáč vydává na zálety, rozhodně si nepřeje, aby se to dozvěděli všichni chlapi na lodi.

Ani tohle ale nevysvětluje tu lež ohledně Wilmingtonu. Pokud člověk nesáhne k vysvětlení nejpřirozenějšímu, a to takovému, že se tam Daniels s Claire Coleovou skutečně sešel. Na kompromitující schůzce, která by ukázala prstem právě přímo na něj.

Zmínila se Claire Coleová před někým, že se stýká s ženatým mužem? Zmínila se o něm před Jean? Kéž by jí něco řekla, kéž by jí uklouzlo něco, z čeho by se dalo vyjít.

Pokud tedy potřebuje nějakou záminku, aby mohl Jean zavolat, teď ji má. Sakra, takže ten prohnaný hajzl byl Daniels. No jistě, sedí to. A nabízí se i motiv. Možná mu vyhrožovala, že o všem poví jeho ženě. Ne, počkat, nedělejme ukvapené závěry. Třeba mu vůbec nevyhrožovala. Třeba se mu prostě nelíbilo, jak měla ten den nalíčené rty. Nebo se ho něčím dotkla. Musíme mít na paměti, že ona byla ošetřovatelka s důstojnickou hodností a on pouze obyčejný námořník, což mohlo s celým případem nějak souviset. Pokud byl tím mužem skutečně Daniels.

A pokud jím Daniels skutečně byl, proč lhal?

Hrome, tohle by bylo zapotřebí prověřit. Bylo by zapotřebí prověřit známá fakta. Uložil složku nazpátek do registračky a vyšel z lodní kanceláře. Jen ať si Daniels o tu svou kancelář klidně dělá starosti. Na triku ji má on.

Masters se vydal po spojovací chodbě a mini k lodní lávce, když se ozval hlas z amplionu.

„Věnujte pozornost následujícímu hlášení. Venujte pozornost následujícímu hlášení. Prosím všechny důstojníky, aby přišli do důstojnické jídelny. Prosím všechny důstojníky, aby přišli do důstojnické jídelny. “

Masters luskl prsty a zašel ke službu konajícímu důstojníkovi Donnelymu, který výzvu vyhlašoval.

„Co to má znamenat, Jacku? “ zeptal se ho.

„Vím já? Starej tu sešlost svolal před pár minutama. Uložil mi, abych to okamžitě oznámil.“

„Sakra,“ ulevil si Masters.

„Radši už běž. V hlase měl – jak tomu z legrace říkám já – takovej naléhavej spodní tón. “

„Ten zatracenej naléhavej spodní tón má v hlase pořád.“

Masters se toužebně zadíval k lodnímu mustku.

Nedá se nic dělat, zavolá Jean později. Pohodil hlavou, bryskně vykročil k důstojnické jídelně a vesel bez zaklepání.

Několik důstojníků už sedělo uvnitř, a tak Masters obsadil židli vedle Reynoldse a zeptal se ho: „Co se děje, Miku?“

„Nemám páru. Možná velkej úklid nebo něco podobnýho.“

„To by mu odpovídalo,“ poznamenal Masters.

„Poslechni,“ řekl Reynolds, „ty jsi nikdy nevelel. Nevíš, co to obnáší.“

„No jo, zato ty jsi spoustu let velel celý atlantický flotile,“ odbyl ho Masters a zakřenil se.

„Jdi do háje,“ usadil ho Reynolds.

Čekali, dokud se jídelna nezaplnila. Potom se otevřely dveře a v nich se objevil kapitán Glenburne.

V očích měl vážný výraz. Byl oblečený do šedivých kalhot a košile, u krku rozepnuté, a na límci mu svítily stříbrné javorové listy.

„Pohov, pánové,“ řekl. „Posaďte se prosím.“

Všichni opět zasedli ke stolu a kapitán zaujal místo v čele. Zůstal stát, dlaň opřenou o stůl.

„Dobrá, pánové,“ začal. „Vezmu to zkrátka. Měníme se v předsunutou hlídkující loď. Někteří z vás možná nevědí, co přesně to obnáší, takže vám to vysvětlím. Hlídkující loď provádí radarový průzkum v okolí úderné jednotky, zhruba v okruhu deseti až pětasedmdesáti námořních mil, a jejím úkolem je chránit ji před nenadálým útokem. Díky radaru této jednotce zajišťujeme spolehlivou protivzdušnou obranu. Tyto lodě používáme také v Arktidě, jako doplněk radarových systémů na pozemních základnách. Tolik ve stručnosti.“

Muži zachovávali mlčení. Glenburne si odkašlal a mírně se naklonil nad stůl.

„Co to pro nás znamená? Znamená to, že torpédomety nahradíme stožárovou anténou pro výškový radar. Tím pádem se nám na palubě ocitne i rušička, kerou zřejmě umístíme do prostorů sousedících s technickou údržbou. Znamená to, že obsluha komunikačních a navigačních systémů se v následujících týdnech prakticky zdvojnásobí.“ Zadíval se na jylasterse. „Znamená to Chucku, že budete mít zatraceně napilno.“

„Ano, pane,“ přikývl Masters.

„Dobře,“ řekl kapitán. „Dnes přesně v jedenáct se přesuneme do suchého doku. Tam začnou veškeré práce na lodi. Myslím, že by bylo vhodné dát v té době mužstvu nějaké volno, takže se dohodněme, jak budeme postupovat. Velitelé sekcí odevzdají příslušné rozpisy dovolených dnes odpoledne do patnácti hodin. Na tom vašem samozřejmě nebude nikdo z obsluhy radaru, Mastersi.“

Masters se zamračil. „Proč ne, pane? Myslím…“

„Vysvětlím vám to potom, až se ostatní důstojníci rozejdou. Nechci je teď zdržovat,“ řekl kapitán a mrkl na hodinky. „Celou akci odstartujeme přesně v deset. Seřiďte si hodinky, Miku.“

„Ano, pane.“

„Nějaké otázky?“ zeptal se kapitán a chvilku vyčkával. „Tak dobře. Radši se už pusťte do práce.

A s vámi, Chucku, pokud tady zůstanete, budeme pokračovat.“

„Ano, pane,“ přikývl Masters. Zůstal sedět na židli a čekal, až všichni důstojníci odejdou z jídelny.

Glenburne vytáhl krabičku cigaret a jednu nabídl Masterovi. Ten si ji vzal a zapálil.

„Dobře, Chucku, věc se má takhle. Ty posily k radaru a pár mládenců, co se vyznají v rušičkách, jsou už na cestě na Brigantine v New Jersey.“

„Kam, pane?“

„Na Brigantine. To je ostrůvek u Atlantic City, Námořnictvo tam má speciální radarové školicí středisko. Bude to vyžadovat určité změny, Chucku, jak pro důstojníky, tak pro mužstvo.“

„Rozumím, pane.“

„S těmi posilami přijedou i noví spojovací důstojníci. Setkáte se s nimi v té škole.“

„Kdy, pane?“ zajímal se Masters.

„Vyrazíte tam, jakmile vám v kanceláři připraví potřebné papíry. Nemělo by to trvat déle než půl hodiny. Proto chci, abyste mládencům od radaru nedával volno. Všichni tam pojedou s vámi.“

„Nebude se jim to líbit,“ prohlásil Masters.

„Jinak to nejde,“ prohlásil kapitán stroze. „Už byste měl začít balit, Chucku.“

„Chtěl jsem si na chvilku odskočit na břeh, pane. Myslel jsem –“

„To bude muset bohužel počkat.“

„Ano, pane,“ odpověděl Masters. „Je to všechno?“

„Ještě něco, Chucku.“

„O co jde, pane?“

„O tu mrtvou ošetřovatelku.“

„Ano, pane.“

„Jste dobrý důstojník, Chucku, jeden z mých nejlepších. Až přijde čas na hodnocení vaší způsobilosti, můžete se spolehnout, že ode mě dostanete dobrý posudek,“ ujistil Masterse Glenburne.

„Děkuju, pane.“

„Slyšel jsem určité zvěsti, které se mi nelíbí, Chucku. O té zdravotní sestře. A o vás.“

„Nerozumím, pane.“

„Možná že jsou to jenom klepy. Pokud ano, tak se nic neděje, zapomeneme na to. Pokud ne – no, měl byste asi vědět, že se mi to nelíbí. Ten případ se vyjasnil, Chucku. Konečně už nemám nikoho za zadkem a chci, aby to tak zůstalo.“

„I kdyby ten pravý –“

„Právě tohle jsem měl na mysli,“ zarazil ho Glenburne a zvedl ukazováček. „Právě takovéhle řeči. Dobře mě poslouchejte, Chucku. Tu ošetřovatelku zabil Schaefer a potom spáchal sebevraždu.

Zapamatujte si to. Uškrtil ji Schaefer, a když zjistil, jak se situace vyvíjí, vzal si život. Tohle jsou zdokumentovaná fakta a chci, aby to tak zůstalo.“

„Chcete říct, že máte také pochybnosti?“

„Ne, žádné pochybnosti nemám. Federální úřad pro vyšetřování je pro mě dostatečnou zárukou. Pokud tvrdí, že to Schaefer udělal, tak to prostě udělal. To mi stačí. Chápete, o co mi jde?“

„Myslím, že ano.“

„Tak dobře. Nechci, aby se v tom ještě někdo hrabal. Nechci, aby se ta zatracená situace opakovala. Velitel flotily se konečně uklidnil, dokonce mě pozval příští týden na večírek. Když se k němu donese, že ten případ, který má být uzavřený, zase někdo otevírá… no, prostě už žádné podobné řeči nechci slyšet.“

„I když je to pravda, pane?“

„Sakra, Mastersi, pravda to není! Tu ošetřovatelku zabil Schaefer!“

„Kéž bych tomu mohl věřit, pane.“

„Hergot, radši byste tomu měl začít věřit, a t0 zatraceně brzy.“ Glenburne se odmlčel a snažil se ovládnout. „Možná vám ta cesta do Atlantic City vyčistí hlavu.“

„Možná, pane.“

„Už jsem vám řekl, Chucku, že nebudete vědět kam dřív skočit. Na nějaké pobíhání a hraní si ná detektiva vám nezbude čas.“

„Ne, pane.“

„Takže už ty nesmysly pusťte z hlavy.“

„Ano, pane, pokusím se.“

„Nepokoušejte se, prostě to udělejte, a tím to končí.“

„Ano, pane.“

„Pochopte, Chucku…“ Glenburne se odmlčel.

„Pane?“

„Pochopte, že podle mě bylo spravedlnosti učiněno zadost.“

„Chápu, pane.“

Glenburne se soustředěně zadíval na konečky prstů. „K tomu… aha, ten břeh. Říkal jste, že si na chvilku potřebujete odskočit na břeh. Je to důležité?“

„Hodně důležité, pane.“

„Nějaké děvče?“

Masters zaváhal. „Ano, pane.“

„Rozumím,“ Glenburne si odkašlal. „Množná… možná potřebujete právě tohle. Přijít na trochu jiné myšlenky. Myslím tím… přestat se zabývat tou druhou záležitostí.“

„Možná, pane.“

„Chtěl jste se s tím děvčetem sejít?“

„Ano, pane. Doufal jsem. Samozřejmě předtím, než jste oznámil, co nás čeká.“

„Ty vaše posily zřejmě dorazí na Brigantine až během zítřka.“

„Oh, je to pravda, pane?“

„Ano. Měl jsem za to, že by bylo záhodno, abyste tam přijel ještě před nimi – prostě abyste poznal, jak to tam chodí.“ Glenburne se na chvilku se zamyslel. „Ale pokud vám vaše děvče vyžene z hlavy myšlenky na tu mrtvou ošetřovatelku…“ Odmlčel se. „Myslíte, že ano, Chucku?“

Masters se tomu pokusu o vydírání usmál. „Mohla by, pane.“

„Takže co kdybychom ten váš odjezd odložili na zítřek brzy ráno? V kancelaři tak aspoň budou mít víc času, aby vám i vašim mužům připravili všechny papíry. Nemá smysl na ně tlačit, protože teď mají už beztak spoustu práce s těmi návrhy na povýšení a s rozpisy dovolenek. Co tomu říkáte, Chucku? A vy se budete moct sejít s tím svým děvčetem.“

„To bych byl rád, pane,“ odpověděl Masters.

„Děkuju vám.“

„Není zač,“ usmál se Glenburne. „Prostě se potřebujete trochu povyrazit, nic víc.“ Přátelsky se usmál. „Malé povyražení nikomu neublíží, co, Chucku?“

„Ne, pane.“

„Proto dbám na to, aby moji mládenci měli dostatek volna. To je dobrá taktika, souhlasíte?“

„Oh, ano, pane.“

Oba muži pak na malou chvíli zmlkli. „Nic jiného mi vlastně na srdci neleží, Chucku,“ ozval se konečně Glenburne.

Masters vstal. „Ještě jednou vám děkuju, pane,“ odpověděl Masters a vykročil ke dveřím. Když bral za kliku, ozval se Glenburne ještě jednou. „A, Chucku?“

„Ano, pane?“

Glenburne se usmál. „Bavte se dobře, chlapče.“

Rozpis dovolenek a seznam povýšených visely na tabuli uprostřed lodi hned vedle sebe.

Oba papíry pečlivě prostudoval a potom zamířil k hloučku, který se shromáždil v uličce. Když došel až k zábradlí, hodil nedopalek cigarety do vody.

Došel na prodlouženou záď, a když ho jeden z mužů pozdravil, ani mu neodpověděl. Měl pevně sevřené rty, v obličeji zamračený výraz a v hnědých očích neproniknutelný pohled.

Takhle to tedy je, uvažoval. Takhle to vypadá.

Zuřil a jeho zuřivost se mu odrážela ve tváři i v rozhodné chůzi. Když došel až na prodlouženou záď, posadil se k vyskládaným hlubinným pumám a zapálil si další cigaretu.

Takže do suchýho doku, pomyslel si. Do suchýho doku, kde z týhle zatracený lodi vykuchají všechny vnitřnosti. To je paráda, prostě paráda.

Znovu si vzpomněl na jména, která viděl vylepená na tabuli. Při té představě se rozzuřil ještě víc a vztekle odhodil cigaretu, ze které si předtím jen párkrát potáhl.

Seděl sice na prodloužené zádi, ale na člověka, kterého odsud jen krátce předtím hodil do vody, teď nemyslel. Myslel jen na svůj vlastní vztek a na důstojníky, kteří postrkují své podřízené nahoru, a jeho zlost nabírala na síle.

Posunul si čepici na temeno, kvapně vstal a zamířil na důstojnickou palubu. Dá jim co proto!

Kristepane! Taková nespravedlnost! Ukáže jim, zač je toho loket.

Kromě toho měl teď čas. Měl ho dost právě teď, protože potom nebude vědět, kam kvůli všem těm úpravám skočit. Teď ho nikdo nebude podezírat. Ta jména na tabuli ho vyprovokovala k činu.

Vykročil do prostřední uličky a potom pokračoval průlezem k marodce. Dveře do ošetřovny byly otevřené a uvnitř seděl Connerly, jeden z poddůstojníků zdravotní služby, a čed si v komiksu.

„Máš chvilku?“ zeptal se ho.

Connerly zvedl hlavu. Byl to mladík se spoustou pih, rozesetých po celém nose i po tvářích. Měl jasně zelené oči, které teď vytřeštil. „Ježíši Kriste, už zase?“

„Není mi dobře,“ řekl.

„Tobě není dobře nikdy,“ odpověděl Connerly. „Trávíš v nemocnici víc času než doktoři.“

„Kdybyste si s tím, vy neumětelové, poradili hned na začátku, tak by se mi ty potíže pořád nevracely.“

„Jo, jo. Co je to tentokrát?“ Connerly vstal a odhodil komiks na polici. „Šlehnul sis nebo co?“

„Nech toho, Connerly. Asi mám horečku.“

„No, tak se na to podíváme,“ vzdychl Connerly. Ze skleničky s lihem vytáhl teploměr. Otřel ho chomáčem vaty.

„Viděls ty vyvěšený seznamy?“

„Jaký seznamy?“ zeptal se Connerly.

„Co visí na tabuli. Dovolenky a povýšení. Oba. Třeba jsi vyhrál jackpot, kamaráde.“

„Neděláš si legraci? Není to vtip?“

„Myslím to vážně,“ ujistil ho. „Běž se podívat.“

„Jasně. Hele, tohle si strč do pusy. Na tři minuty. Hned jsem zpátky. Dovolenky a povýšení, říkáš? Páni!“

Connerly mu podal teploměr, vyběhl na chodbu a nechal ho o samotě. Chvilku počkal, dokud se mu podporučík neztratil z dohledu, vytáhl teploměr z úst, položil si ho na dlaň a sledoval, jak stříbrný sloupec stoupá vzhůru. Potom vytáhl z kapsy u košile zápalku, škrtl a podržel ji pod zakulaceným koncem skleněné trubičky naplněným rtutí. Počkal, dokud rtuť nevystoupala na devětatřicet a půl stupně Celsia, a zápalku uhasil. Než se Connerly vrátí, zřejmě to o kousek klesne.

Možná to měl nechat vyskočit až na čtyřicet. Sakra, to ne. Při čtyřicítce se už také umírá.

Ještě chvilku počkal, dokud teploměr trochu neochladl, a potom si ho zase strčil do úst. Držel ho tak asi třicet vteřin, když dovnitř vtrhl Connerly.

„Kristepane, kamaráde!“ zvolal blaženě. „Dostal jsem druhou třídu, brácho! A za čtrnáct dní mám dovolenou! Páni, jak je to možný?“

Pokýval hlavou, zadíval se na Connerlyho a poddůstojník si v tu chvíli uvědomil, že jeho pacient má stále ještě v ústech teploměr.

„Hochu, hochu,“ vzdychl.

„Co je?“

„Třicet devět dva,“ řekl Connerly. „Asi jsi opravdu nemocnej.“

„Myslíš, že tě lakuju?“

„Podle všeho ne. Pošleme tě do nemocnice. Bude to nějaká horečnatá infekce, zřejmě zánět mízních uzlin nebo nějaká podobná zrada.“

„Takže zase do nemocnice?“ vzdychl. „Kristepane, člověk se nemůže –“

„Druhá třída!“ nevěřícně zavrtěl hlavou Connerly. „A za čtrnáct dní dovolená!“ Vtom se zprudka otočil. „Hele, jak jsi to zjistil?“

„Hele, poslouchej, jestli mám jít do tý nemocnice, tak bysme to neměli protahovat. Je mi příšerně.“

„Jasně. Jasně. Promluvím se šéfem. Chodit můžeš, viď? Chci říct, nepotřebujeme nosítka nebo sanitku?“

„Běž si promluvit s tím šéfem.“

Večer Masters zamířil prostřední uličkou přes zadní část paluby vyhrazené pro důstojníky na domluvenou schůzku s Jean Dvořákovou a cestou zavadil pohledem o dva seznamy vyvěšené vedle sebe na informační tabuli. Přistoupil blíž, aby si je ještě jednou důkladně prohlédl. Nejdřív přeletěl očima první papír, potom druhý.

Jones od radaru získal druhou třídu. Masters pokýval hlavou, protože si pamatoval, že jeho návrh už před časem sám podepisoval. Na stejném seznamu pak hledal také Danielse z lodní kanceláře. Daniels povýšen nebyl.

Z rozpisu dovolených zjistil, že Daniels má dovolenku za tři týdny.

Jonesovo jméno na seznamu chybělo.

OSMÁ KAPITOLA

Večer svítil mésíc a natahoval své dlouhé stříbrné prsty až k hladině zálivu Chesapeake Bay. Stáli u zábradlí kolesového parníku, dívali se do vody, vnímali jemné šplouchání vln narážejících na trup lodi a přitom k nim doléhal zvuk staromódního otáčejícího se kolesa.

„Přesně takhle si představuju pravé námořnické volno. Není nad to změnit prostředí,“

poznamenal ironicky Masters.

„Ale stejně je to nádhera,“ odpověděla Jean. „Každopádně lepší než nějaký nudný starý film, nebo ne?“

„To rozhodně,“ souhlasil Masters. „Záříš víc než měsíc.“

„Jako v té písničce,“ řekla Jean.

„Ano. Nepřipadá ti strašné, že vinou takovýchle oblíbených písniček potom normální projevy upřímných citů působí jako klišé? No nic.“

Chvíli pak nepromluvili a jenom sledovali rej měsíčních paprsků na hladině a poslouchali šplouchání vody.

„Co tě vůbec zaválo k námořnictvu, Jean?“ prolomil ticho Masters.

„Měla jsem za to, že o námořnictvu dneska mluvit nebudeme,“ namítla Jean.

„Co tě vůbec zaválo k tomu, o čem dneska nebudeme mluvit?“ zažertoval.

„Když tě tak slyším, zdá se mi, jako kdyby promluvil Hemingway.“

„No, děkuju. Ale co tedy?“

„Lákala mě profese zdravotní sestry. A námořnictvo zdravotní sestry potřebuje. Takže jsem tady.“

„V Norfolku.“ Masters smutně zavrtěl hlavou. „Měli tě poslat do nějakého lepšího města.“

„Norfolk není špatný,“ zaprotestovala.

„To ne, ale nijak zvlášť pěkný taky ne. A to je velký rozdíl.“ Odmlčel se. „Ale samozřejmě jsem rád, že tě přidělili právě sem.“

„Vážně?“

„Kdyby tě sem nepřidělili, vůbec bych se s tebou nesetkal.“ Když si všiml jejího rozpačitého výrazu, dodal: „Promiň, zapomínám, že tě lichotky znervózňujou.“

„Ne, tak to není,“ namítla.

„Tak co je?“

„Nic. Jak ses dostal k námořnictvu ty, Chucku?“

„Měl jsem za to, že všichni správní Američani dřív nebo později skončí u námořnictva.“

„Ne, mluvím vážně.“

„Asi jsem si myslel, že mě tam čeká slušná kariéra,“ odpověděl.

„A teď už si to nemyslíš?“

„Už si tím nejsem tak moc jistý,“ řekl vážným tónem. „Po tom, co se stalo –“

„Aha,“ přikývla obezřetně. „O tom ani slovo, nepamatuješ?“

„Aha, jasně,“ vzdychl. „Promiň.“

„Opravdu máš pocit, že se stala nějaká nepravost?“ zeptala se ho po chvilce.

„Měl jsem za to, že o tom nebudeme mluvit.“

„Proč tě to tak trápí, Chucku?“

„Nevím. Asi jsem schizofrenik. Půlka mého já mi říká, abych na to zapomněl. Ta druhá mě nabádá: Někdo zabil dva lidi a vrah běhá po svobodě. Který hlas mám poslouchat?“

„Vážně si tedy myslíš, že ta Schaeferova smrt byla ve skutečnosti vražda?“

„Ano.“

„A pořád jsi přesvědčený, že to udělal jeden z těch dvou? Jak se jmenujou?“

„Daniels a Jones. Perry Daniels a Alfred Jones.“

„Myslíš, že jeden z nich je vrah?“

„Ano.“

„Vážně o tom ani trochu nepochybuješ? Skutečně tomu věříš?“

„Ano.“

„Tak to nevzdávej,“ řekla.

„Ale půjde to teď dost ztuha,“ odpověděl. „Ráno jedu do Newjersey.“

„Cože?“ vydechla zklamaně.

„Radarová škola.“

„Oh,“ vzdychla znovu sklíčeně.

„A náš starouš na mě tlačí, abych na všechno zapomněl; a má to vůbec smysl pachtit se proti proudu? Proč to vlastně nenechám plavat? Ledaže… ledaže…“

„Co, Chucku?“

„Nezmínila se Claire někdy o tom, že by ta její tajná známost mohl být ženáč?“

„Ženáč? Ne, pokud se dobře pamatuju. Proč?“

„No, Perry Daniels je podle osobních záznamů ženatý. Mně ale tvrdil, že je svobodný. Proč by to dělal, kdyby neměl co tajit? Mám takový dojem, že je to jenom další důvod, proč by chtěl tu známost tutlat. Kromě toho rozdílu v šaržích. Jak vidíš, nabízí se to jako možný motiv. Zenáč může ztratit mnohem víc než svobodný chlap. Pokud si jeho milenka zčistajasna postaví hlavu. Víš, co mám na mysli?“

„Ano, samozřejmě. Jenomže Claire se nikdy o ničem podobném nezmínila. O ničem, co by mi utkvělo v paměti.“

„Asi by o tom nemluvila, i kdyby to byla pravda. A možná že to ani nevěděla. Nebo o tom nejdřív neměla tušení a zjistila to až potom – což ten motiv ještě posiluje.“ Masters se odmlčel.

„Anebo jsem úplně vedle,“ dodal po chvilce.

„Ne, zní to docela věrohodně.“

„Jistě, ale jak bys… Ale, proč nesklapnu a radši tě nepolíbím?“

„Už mi to vrtalo hlavou,“ odpověděla něžně a schoulila se mu do náručí.

Dobře věděl, jak to v nemocnici chodí. Connerly ho dovedl k recepčnímu pultu a poddůstojník zdravotní služby si tam zapsal jeho jméno, hodnost a osobní číslo. Connerly mu automaticky odrecitoval všechny další informace.

Potom se ke kolegovi ze své lodě otočil a řekl „Fajn, kamaráde, takže ti přeju brzký uzdravení, jak říkají civilisti.“

„Díky.“

Když se Connerly odporoučel, poddůstojník zdravotní služby se na něj zadíval. „Můžete jít za mnou? Ten kabát i pytel si vemte s sebou.“

Následoval pak poddůstojníka do pokoje na konci chodby. „Ten kabát si pověste sem.“

„Neukradne mi ho někdo?“ zajímal se.

Poddůstojník pokrčil rameny. „Co je? Nevěříte nám snad?“

„Nevěřím nikomu,“ odpověděl.

„Jenomže si ho stejně musíte odložit tady. Podle přepisů.“

„Víte, co si s těma předpisama můžete?“

„Podívejte, příteli…“

„Dobře, dobře,“ vzdychl. Vstoupil do místnosti a pověsil kabát na věšák vedle dalších námořnických uniforem.

„Seženeme vám pyžamo,“ řekl mu poddůstojník. „Pojďte za mnou.“

Nechal se vést po chodbách, ve kterých se vznášel pach dezinfekce. Zašli do další místnosti, kde seděl jiný poddůstojník nad knížkou Manželská láska. Zvedl hlavu, knihu odložil a podal mu přes pultík pyžamo a ručník.

„Než vás zavedu do pokoje, možná byste si měl ještě skočit na záchod, řekl mu jeho průvodce.

Protože potom už musíte zůstat v posteli. Co vám vlastně je?“

„Nějaká infekce, povídali něco o zánětu mízních uzlin.“

Poddůstojník pokrčil rameny. „Můžete se prevliknout tam. Máte nějaké cennosti, co byste si chtěl uložit?“

„Nechám si je u sebe, děkuju. “

„Nic se neděje. Vždyť nikomu nevěříte.“

„Ani vlastní matce.“

„To je tedy zlý, kamaráde. Je mi vás líto.“

Usmál se a nechal poddůstojníka stát na chodbě. Na toaletě se převlékl do pyžama a náprsní tašku si uložil do vaku, kam si předem sbalil toaletní a psací potřeby. Když zase vyšel na chodbu, našel zdravotníka opřeného o stěnu.

„Tudy,“ ukázal mu cestu. „Teď mi dejte to oblečení a já vám ho nechám uložit. Nikdo vám ten váš mundúr neukradne.“

„Jak dlouho sloužíte v armádě, kamaráde?“

„Proč?“

„Už mi v životě ukradli všechno – od civilních kalhot až po tkaničky od bot.“

„Jenomže tohle je nemocnice. Tady s nemocnýma soucítíme.“

„Znám jednoho chlapíka, co mu ukradli celou uniformu přesně v době, kdy ležel ve špitálu se zápalem plic.“

„Máte zápal plic?“

„Ne.“

„Tak si nedělejte starosti. Tahle postel je vaše.“

Nahlédl do otevřených dveří. „Soukromej pokoj?“ zeptal se, celý šťastný.

„Jo. Jste nóbl pacient.“

„Jak to?“

„Všude je plno. A tenhle se právě uvolnil.“ Poddůstojník se odmlčel. „Ten mládenec, co tu ležel, nečekaně umřel.“

„Oh.“

„Nejhroznější věc, jakou si člověk dovede představit,“ pokračoval poddůstojník zdravotní služby.

„Přijde sem, skoro nic mu není, a najednou umře.“

„S čím sem přišel?“

„Se zánětem mízních uzlin,“ odpověděl mladík s kyselým výrazem. „Vyspěte se dobře, kamaráde.“

Vešel do pokoje a usmíval se. S jednolůžkovým pokojem vůbec nepočítal a tahle nečekaná výhra na něj zapůsobila jako dávka drogy. Vak si pověsil přes pelest, vytáhl z něj náprsní tašku a strčil ji pod povlak polštáře. Dlaní vyzkoušel pevnost matrace a potěšilo ho, když zjistil, že je pohodlná a povlečení je krásně naškrobené. To je něco dočista jiného než jeho kavalec na lodi. Navíc tam neexistovalo nic takového, jako je nemocniční služba. A zítra ráno volské oko a pomerančový džus.

Prostě paráda.

Odhrnul přikrývku a zalehl na postel.

Bude si samozřejmě muset hned od začátku hrát na nemocného. Jednou už tuhle chorobu prodělal, takže znal všechny příznaky, které by měl předstírat. Ale pouhé předstírání nestačilo – poznali by to a považovali by ho za simulanta. Rozžvýká trochu tabáku, aby si podráždil krční sliznici. Právě teď je j, tomu vhodná doba. Sáhl do vaku, vylovil z něj krabičku cigaret, jednu vytáhl a zlomil ji. Uvědomoval si, že nikotin je jed, ale neměl v úmyslu rozkousat ji celou. Vložil si trochu tabáku na jazyk a cítil, jak mu jeho hořká chuť stahuje ústa. Posunul si rozmělněnou masu co nejdál, až měl pocit, že se udáví, a potom tabák vyplivl zpátky na dlaň. Rozkašlal se a schválně přitom napínal svaly na krku, aby se mu sliznice co nejvíc prokrvila a doktoři pak při prohlídce viděli, že má zarudlé hrdlo. Zatím netušil, jak si znovu zvedne teplotu, ale něco už vymyslí. Třeba zapálená cigareta v popelníku a potom nějaká lest, která by sestru aspoň na chvíli vypudila z pokoje. Nějak si to zařídí. Zařídil si to předtím, takže neměl strach, že by se to nepodařilo i tentokrát.

Nesmírně ho těšilo, jak dobře se všechno vyvíjí. Posledně ho Schaefer přistihl, ale tehdy leželi ve velkém společném pokoji. Tentokrát má celou místnost jenom sám pro sebe a to znamenalo, že až za ním přijde nějaká sestra – nezaleží na tom která ocitne se s ní o samotě. Skoro všechny ženy, které v životě poznal, ho něčím zaujaly, a tak nepředpokládal, že ošetřovatelka, která se objeví u něj v pokoji, mu bude odporná. Ženy jsou v tomhle směru docela zajímavé. Pokud jsou třeba ošklivé v obličeji, mívají naopak krásnou postavu. Claire byla v tomto ohledu výjimkou, protože byla krásná, a navíc měla nádhernou pevnou figuru. No, o tomhle už nemělo smysl přemýšlet. A kdyby měl náhodou pech a zjevila se tu nějaká suchá větev, postaví se k tomu hrdinně, jako voják, ochotný položit… prostě cokoliv… ve vyšším zajmu. Zasmal se a cekal na první setkaní se sestrou kterou mu přidělí. ‘

Liboval si, jak mu to pálí.

No, jistě, v Norfolku byla spousta ženských. Sám pánbůh ví, že jich tu jsou snad miliony, ale než by Za to platil, radši si strčil ruku do kalhot sám. Pak tu ještě byla základna a v ní zdravotní sestry, ale kolem těch se pořád motala spousta námořníků a člověk jich pokaždé musel odehnat nejmíň deset, když se chtěl k některé z nich aspoň trochu přiblížit.

Ošetřovatelky byly fajn. Jenomže měly důstojnickou hodnost, takže na ně měli nárok zase jen důstojníci. Je to nesmysl, tenhle zakaz nerovných styků. Kristepane vždyť je to proti přírodě! Co si má takový chlap počít? Co má dělat, když na něj přijdou obyčejné lidské choutky? Sakra, nic, samozřejmě že nic. Ale vykládejte to všem těm papalášům; jen se jim to pokuste vysvětit.

On na to šel chytře. A věděl, že se může spolehnout na svůj šarm, takže mu stačilo, aby se s nějakým děvčetem jenom seznámil, protože všechno ostatní už šlo jako po másle. Občas měl pocit, že mu při tom jeho nizka sarze spis nahrava. Zakazane ovoce přece chutná mnohem víc.

Jablko ukradené od sousedů je vždycky lepší než to, které si můžete utrhnout doma. Ošetřovatelky mohly mít tolik důstojníků, kolik se jim zachtělo, ale nejake zvláštní vzrušení jim to asi nepřinášelo.

Tohle bylo něco jiného, nebezpečného. A děvčata takové nebezpečí většinou přitahuje.

„Zdravím,“ uslyšel ode dveří.

Zvedl hlavu a znovu uviděl poddůstojníka zdravotní služby.

„Nesu jen tabulku na postel,“ oznámil mu. Jak je vam?

„Mizerně.“

„Nijak zvlášť mizerně nevypadáte.“

„Ne, a co to má společnýho s tím, jak mi je?“

„Nic. Jenom prostě některým lidem nevěřím. Zvlášť těm se zánětem mízních uzlin.“

„Jste snad doktor?“

„Ne“

„Takže není na vás, abyste tady určoval diagnózu. Kromě toho jsem nedůvěřivej, vzpomínáte?“

„Jasně. Nezapomněl jsem.“ Poddůstojník došel k nohám postele a přicvakl k pelesti tabulku se jménem. „Už jste tady ležel, co?“

„Jo,“ odpověděl váhavě.

„Připadal jste mi povědomý.“

„Noa?“

„No nic. Asi jste ten typ, co často marodí.“

„To je pravda. Marodím.“

„Hmm,“ zabručel poddůstojník a pokýval hlavou. „Kdy to tady bude obcházet doktor?“

„Dneska můžete klidně odpočívat,“ odpověděl zdravotník.

„Dneska už je po vizitě. Takže další je na pořadu dne až ráno. Pokud nemáte smrt na jazyku.

Máte snad smrt na jazyku?“

„Ne,“ odpověděl.

„Nebyl jsem si jistý. Před chvílí jsem vás slyšel kašlat, takže mě napadlo, jestli se o vás něco nepokouší. Jestli chcete, abych vám zavolal doktora, milerad to pro vás udělám.“

„Můžu počkat do rána.“

PODDŮSTOJNÍK SE USMÁL. „ JAKO BYCH TO NEVĚDĚL“ POZNAMENAL.

„ JESTLI JSTE UŽ S TÍM ŠPIČKOVÁNÍM SKONČIL, RÁD BYCH SI ODPOČINUL.“

„Samozřejmě,“ odpověděl poddůstojník s úsměvem. „Když si pacient potřebuje odpočinout, tak to mu musím vyhovět. Ale tu cedulku jsem vám sem musel dát, to snad chápete, ne? Protože bez ní pacienta od simulanta nerozeznám.“

„Koledujete si o problémy, kamaráde!“ vyhrkl.

„Já? Co vás nemá!“

„Tak odsud vypadněte, hergot!“

„Samozřejmě.“ Poddůstojník nevěřícně zavrtěl hlavou. „Na to, že je vám tak zle, se projevujete dost energicky.“

„Není mi tak zle, abych nemohl –“

„Brou noc, kamaráde. Dobře se vyspěte.“

Díval se, jak mladík vychází z místnosti, a sledoval pohledem jeho širokou šíji pod vojenským svetrem, dokud mu nezmizela z očí. Zaklel, v duchu mu vynadal do hajzlů, opřel se o polštář a dumal, jestli ho tenhle šmírák nedostane do maléru. Aby ho někdo obvinil, že simuluje, byla ta poslední věc, kterou teď potřeboval. Rozhodně by ho neminul kázeňský trest, to věděl setsakramentsky dobře. Možná dokonce nějaké kárné řízení. Hernajs, proč se někdo musí montovat cizím lidem do života?

Když znovu uslyšel kroky, pomyslel si, že se zase vrací ten poddůstojník, ale potom si uvědomil jejich tlumený šoupavý zvuk, což znamenalo, že příchozí má na nohou nemocniční pantofle, které se většinou přidělovaly pacientům, kteří nemuseli trávit celý den na lůžku a mohli se volně pohybovat.

Dveře se váhavě pootevřely a v nich se objevila hlava mladíka. Byl vysoký, hnědovlasý, měl modré 0či a nemohlo mu být víc než osmnáct nebo možná devatenáct. Na sobě měl vyrudlý nemocniční župan a látkové pantofle a v obličeji byl tak bledý, že se zdálo, jako kdyby se hodně dlouhou dobu nedostal na slunce.

„Přijali vás dneska?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jmenuju se Guibert. Jste marod?“

„Jsem snad v nemocnici, ne?“

Guilbert vešel dovnitř. „Nebude vám vadit, když na chvíli zaskočím?“

„No…“

„Jsem tady něco jako vítací výbor. Ležím tu už osm měsíců. Vidím, jak ostatní přicházejí a odcházejí. Říkají mi Guibert Vítač. Neviděl jsem vás tu už?“

„Možná,“ odpověděl neochotně. Krucinál, je snad tahle nemocnice plná špiclů?

„Jak se jmenujete?“ vyptával se dál Guibert.

„Záleží snad na tom?“

„Jen bych to chtěl vědět.“

„Je to na ceduli,“ odpověděl mrazivým tónem.

Gilbert zaletěl pohledem k cedulce na pelesti. „Co vám je?“

„Zánět mízních uzlin.“

„To máte štěstí.“

„ Jo?“

„Jistě,“ prohlásil Guibert. „Já tu ležím už osm měsíců, jak jsem říkal, a doktoři ještě nepřišli na to, Co mi vlastně je.“

„Jo?“ vypravil ze sebe pochybovačně.

„Přísahám bohu. Už mě prohlíželi prakticky všichni doktoři z námořnictva,“ vysvětloval Guibert a krčil rameny. „Vůbec nic nezjistili.“

„Je to nakažlivý?“ zeptal se nečekaně.

„Jako to, co mám já? Ne, toho se bát nemusíte. Ze začátku si to mysleli, ale teď už ne. Uložili mě do karantény, protože se báli, že mám nějakou příšernou infekční nemoc. Ale nemám. Jenomže oni nevědí, co mi je.“

„Je to pravda?“ zeptal se, jako by ho to zaujalo.

„Jo,“ smutně přitakal Guibert. „Prostě mám celou dobu teplotu. Necelých devětatřicet, nikdy víc, ale zato pořád – ve dne, v noci. Taková teplota člověka vysuší, to si asi dovedete představit.“

„To tedy jo. Takže to zkoumají už osm měsíců?“

„Osm měsíců a šest dní, jestli to chcete vědět úplně přesně. Doktoři si myslí, že mě kousnul nějakej brouk či co. Než jsem skončil tady, plavili jsme se v Pacifiku, po Korálovým moři. Takže došli k závěru, že za to může nějaká tropická havěť. Páni, takže mám nemoc, kterou lékařská věda vůbec nezná. Není to na metál?“

„Nikdo jinej už tu nemoc nemá?“ zajímal se.

Guibert zavrtěl hlavou a v jeho výrazu se mísila jistá hrdost s bázní. „O nikom nevědí. Je to záhada! Nejdřív si totiž mysleli, že to hraju. Ze simuluju. Jenomže nemohli ignorovat ty teploty. Den co den skoro devětatřicet – osmatřicet sedm nebo osmatřicet osm. Byli z toho úplně vedle.

Nakonec mě poslali k psychiatrovi. Ten mi udělal ten Rorschachův test a pak ještě spoustu dalších testů, jylěl jsem přidávat ruce a nohy k torzu těla, zasouvat kolíky do otvorů a takový věci.

Dokonce mi dělali vyšetření na encefalografu. Už jste o tom slyšel?“

„Ne,“ odpověděl.

„Jo, tím se měří elektrický proudy v mozku. Připevní člověku na hlavu malý elektrody, jako kdyby ho chtěli odpravit na elektrickým křesle, a měří mu funkci mozku. Z toho pak poznají, jestli má nějakou nemoc, třeba nádor a tak. Já měl mozek úplně v pořádku a psychiatr tvrdil, že tak normálního člověka, jako jsem já, ještě nikdy v životě neviděl. Proto jsou z toho tak zmatený.

Protože pokud nic nehraju a ani mi nestraší v hlavě, tak co mi tedy je?“

„Vím já?“

„Mně to taky občas vrtá v hlavě. Nikdy mě žádnej brouk neštípnul, na to bych klidně vsadil krk.

Na Guamu byla spousta brouků, ale nikdy mi nic neudělali. Jak jsem tedy přišel k těm horečkám?

Tak se mi zdá, že v týhle zatracený nemocnici strávím zbytek života!“

„Dávají tady nějaký propustky?“

„Ne, vůbec ne, jak by proboha mohli? Jsem jejich pokusnej králík. Až zjistí, co to způsobilo, pak už dokážou vyléčit úplně všechno, ať je to rakovina, anebo obyčejná chřipka.“ Guibert smutně zavrtěl hlavou. „No, nemůže to tady být až tak zlý.“

„To ne, vůbec ne. Je tu pár fajn chlapíků a několik roztomilejch sestřiček. Tady na patře máme jednu zvlášť sladkou, jen počkejte, až ji uvidíte. Slouží tu celkem čtyři, ale tahle je vážně příjemná.

Moc milá.“

„Jo?“ zeptal se se zájmem.

„Jo, však ji uvidíte. Heleďte, nejste z Brooklynu?“

„Ne.“

„Oh, to je škoda. Já jo. Vyptávám se takhle všech co sem přijdou, jako ve výcvikovým táboře.

Když člověk nemůže vytáhnout paty ven, rád by potkal někoho ze stejný čtvrtě, že jo?“

„Ano,“ přitakal.

„Na jaký lodi sloužíte?“

„U.S.S. Sykes,“ odpověděl.

„Co je to zač?“

„Plechárna, torpédoborec.“

„To je ale určitě dobrá služba, ne?“ zajímal se Guibert hned.

„No, není to zlý.“

„Sykes,“ opakoval mladík. „Mám pocit, že jsem o ní už slyšel. Proč mi to připadá povědomý?“

„Nevím,“ odpověděl a pokrčil rameny.

Guibert se zamyslel, ale potom také pokrčil rameny. „No nic, na tom nezáleží.“

„Ta ošetřovatelka…“ začal.

„Jsem protipožární technik, víte?“ řekl Guibert.

„Ne, nevím.“

„Jo. Studoval jsem na to. Sloužil jste někdy na letadlový lodi?“

„Ne.“

„Jakou máte hodnost?“ zeptal se Guibert.

„Jsem –“

„Tohle je nemocný člověk, Guiberte,“ ozvalo se ode dveří stroze.

Otočil hlavu. Zase ten zdravotnický poddůstojník.

„Oh, promiň,“ omlouval se Guibert. „To jsem si vůbec neuvědomil, Gregu.“

„Jo, vážně nemocnej,“ pokračoval poddůstojník. „Vážně, těžce, nesmírně nemocnej.“

„Tak dobře. Už běžím, Gregu.“

„Radši jo,“ přikývl Greg.

„Těšilo mě,“ řekl Guibert a sbíral se k odchodu.

„Mě taky,“ odpověděl.

Greg se na něj zadíval a po tváři se mu rozlil široký úsměv. „Radši byste si měl trochu odpočinout, když to tak potřebujete. Doktor přijde zítra ráno.“

„Jistě,“ řekl a úsměv Gregorovi oplatil. A sestřičky taky, sestřičky, pomyslel si.

DEVÁTÁ KAPITOLA

STÁLA PŘED VELKÝM ZRCADLEM u sebe v pokoji. Nechtěla probudit spolubydlící, ale na spaní ještě neměla ani pomyšlení.

Dívala se na svůj obraz, jako kdyby ho viděla poprvé v životě, a připadala si tak trochu jako blázen, kvůli pocitu, který ji nečekaně zaplavil.

Nikdy nepotkala nikoho, kdo by se podobal Chuckovi Mastersovi. Ještě nikdy.

Narodila se na farmě v Minnesotě jako typické venkovské děvče, až na to, že její otec byl nesmírně přísný bohabojný muž, který na svůj pozemek nikdy v životě nevpustil žádného podomního obchodníka. Dokonce i teď, po tak dlouhé době, viděla před očima pole žita, vlnícího se v odpoledním větříku, a široko daleko nad ním modrou oblohu a na ní žhnoucí slunce. Jako malé děvče se nesmírně ráda brouzdala mezi zlátnoucím obilím, z něhož jí často nevykukovala ani hlava.

Jean Dvořáková byla tichá, uzavřená dívka. Milovala všechna zvířata, která chovali na farmě, i ta, co vystupovala v jejích oblíbených knížkách. S chlapci se nikdy nijak zvlášť nepřátelila. Jeden sympatický kluk bydlel na sousední farmě, jmenoval se Sven a často je se svým otcem navštěvoval.

To pak spolu skákali ze žebřiňáku a proháněli se po sluncem zalitých polích, bosí a rozesmátí. Takhle si hrávali jako děti, kdy si ještě pořádně neuvědomovali, v čem se chlapci liší od holčiček.

Ve dvanácti letech jí s dospíváním začala růst ňadra a maminka jí vysvětlila, co se s ní děje.

Stále si ji pamatovala, jako by ji viděla před sebou. Světlé vlasy, stejně zlaté jako klasy na polích, a modré oči připomínající letní oblohu, která se klene nad nimi. Její maminka byla laskavá žena, která se trpělivě vyrovnávala s drsnými způsoby svého manžela. Jean se nikdy nesmířila s pocitem ztráty, který ji ochromil, když maminka zemřela. Uložili ji k věčnému spánku do úrodné minnesotské půdy a Jean ji tiše oplakala. Své srdce pak nechala u maminky, která byla po celou dobu i její nejlepší přítelkyní.

Jean byla jedináček, takže už neměla nikoho, kdo by jí cokoliv vysvětloval. Sven k nim nepřestal chodit i s otcem na návštěvu, ale začal se na ni dívat jako na dívku, a když seskakoval z vozu, motal se pořád kolem ní, nespouštěl z ní oči a využíval každé příležitosti, aby se jí mohl dotknout.

Radši trávila volný čas s knížkami než se Svenem.

Začala studovat na střední škole, kde měla pověst tiché, pilné dívky. Když jí tam nabídli, aby vstoupila do dívčího spolku, odmítla. Neměla nouzi o pozvání na schůzky, ale vyšla si s někým jen zřídka, ačkoliv ji mládenci obletovali a nenechávali se odradit. Její důstojná krása působila nesmírně přitažlivě, a kdyby chtěla, mohla se stát školní hvězdou, ale Jean o to neměla zájem.

Její matka zemřela na rakovinu a tato krutá nespravedlnost Jean poznamenala na spoustu následujících let. Toužila po práci, při které by mohla být prospěšná. Otec nebyl žádný boháč, a tak se vzdala snu o lékařském povolání. Usoudila, že podobně pomáhat by mohla i jako zdravotní sestra. Promluvila si o svém plánu se školní poradkyní a ta jí navrhla, aby se po absolutoriu přihlásila k vojenskému námořnictvu.

Byla dobrá studentka i dobrá ošetřovatelka a v nemocnici si její práce velice cenili.

Ta záležitost s Chuckem ji zaskočila. Nechtěla si ohledně jejich vztahu nic nalhávat. Chuck byl první muž, který v ní vzbudil upřímný zájem, ale kladla si otázku, jestli je do něj skutečně zamilovaná, anebo jestli teď prožívá něco, co měla prožít už někdy v patnácti letech.

Znovu se na sebe zadívala do zrcadla a potom se začala svlékat – nejdřív odložila sako a čepici.

Nedalo se o něm říct, že je krasavec. Setkala se už s pohlednějšími muži, ale všichni ji nechávali chladnou. Nebyl ani inteligentnější než většina ostatních, ani upřímnější, ani důvěryhodnější, a nevynikal nad nimi ani v jiných ohledech. Prostě na ni zapůsobil hned napoprvé, říkala si v duchu, a působí na ni stále, tak to zkrátka je.

Svlékla si sukni a halenku, zase se vrátila k zrcadlu a zůstala před ním stát jen ve spodničce a v podprsence.

Připadala si hezká. Měla stejně pěkně tvarovaná ňadra jako většina jiných žen, které viděla – a že jich od nástupu k námořnictvu viděla nepočítané –, a i když měla poněkud širší boky, zdálo se jí, že postavu má docela dobrou. Chuckovi se zřejmě líbila. Aspoň měla takový dojem.

Právě v tom se ovšem skrývalo nebezpečí – člověk se mohl docela snadno nechat unést vlastními představami. U námořnictva se setkávala se spoustou mužů, ale připadalo jí, jako by všichni do jednoho pokládali její uniformu zdravotní sestry za symbol promiskuity, anebo přinejmenším její příslib. Vůbec jí to nešlo na rozum. Samozřejmě že slýchala spoustu historek o ošetřovatelkách, které slouží u armády, a také slyšela spoustu historek o svých kolegyních z nemocnice, ale zastávala názor, že uniforma z ženy rozhodně nedělá nevázaného člověka. Klidně by se vsadila, že uniforma s tím vůbec nesouvisí. Zeny, o kterých slýchala, by se chovaly úplně stejně i v civilních šatech. Například Claire. No, vlastně už nemělo smysl připomínat si v téhle souvislosti Claire, budiž jí země lehká.

Teď musela myslet na Chucka, ten byl teď pro ni důležitý.

Je možné, že se nijak neliší od všech ostatních mužů? Vždyť ji vlastně pozval na schůzku hned při prvním setkání, což právě nesvědčilo o tom, že by s ní chtěl navázat trvalé přátelství. A když se viděli podruhé, byl opilý a patrně by se spokojil s jakoukoliv sukní.

Právě tehdy podruhé ji Chuck naprosto nadchl. Zjistila, že ji něčím neskutečně přitahuje, i když by na to nedokázala přímo ukázat prstem. Možná ji ovládly mateřské city vůči zbědovanému ochmelkovi. Jenomže to nijak nevysvětluje její reakci na Chuckovy polibky. Žádná matka tohle k dítěti necítí.

Nalijme si čistého vína, slečno Dvořáková. Možná že ten schopný poručík hledá jenom nezávaznou milostnou avantýru. Pokud ano, tak zažije hořké zklamání.

Sice se nezdá, že by se na to díval právě takhle, ale to člověk nikdy nemůže předem odhadnout.

Ještě ne, zatím. Ale až na ty polibky se chová jako pravý džentlmen. Žádný pravý džentlmen totiž takhle nelíbá.

Takže si nedělejme starosti. Teď odjede na nějakou dobu do New Jersey. Jenomže kam do New Jersey? Vždyť mi to ani neřekl, což už samo o sobě dokazuje, jak mu na mně záleží, ale slíbil, že mi napíše. Můžu snad čekat něco víc?

Ale přesto mám pocit, že bychom měli tuhle příležitost využít, dát si načas a opatrně se sbližovat. Srdce, které nám bije pod uniformou, jsme si už beztak odhalili víc než dost, což v tomto stadiu nebylo příliš šťastné.

Možná bych se měla začít stýkat i s jinými muži.

Možná bych si měla častěji někam vyjít. Co jsem zač, když se dokážu zakoukat jako puberťačka do prvního muže, který mi zkříží cestu?

Budu chodit do společnosti i s jinými muži.

No, asi ne. Chuck odjíždí jen nakrátko a slíbil přece, že bude psát. I když se možná vůbec neozve.

Ale uvidíme, jak to dopadne, a navíc – kdo by mě někam pozval, když ne on?

No, tohle je nesmysl. Těch pozvání na schuzku jsi dostala víc než dost, takže si toho svého poručíka nemaluj narůžovo. Moc dobře víš, že jsi do nejblažen, takže si nenamlouvej… Ale proč vlastně ne. Bylo by na tom něco špatného, kdyby sis v dobe, kdy bude pryč, s někým vyrazila? Jsem s ním snad zasnoubená nebo co? Jsem vdaná?

Paní Mastersová.

Oh, nebylo by to úžasné?

Jdi spát, ty bláznivý snílku, napomenula se v duchu, svlékla si spodní prádlo a zamířila k posteli.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Můžeš Ml Říkat Gregu,“ prohlásil důstojník zdravotní služby. „Všichni přátelé mě oslovují Gregu takže bysme mohli nechat těch oficialit, ne?“

„Děkuju,“ odpověděl.

„A byl bych rád, kdybys mě považoval za přítele,“ pokračoval Greg.

Vrhl na poddůstojníka nechápavý pohled. Ten člověk něco sleduje, na to by vzal jed. Ale nevěděl co a proč a tahle nejistota ho znervózňovala.

„Nikdy není na škodu, když má člověk přátele,“ odpověděl.

„Ne, určitě ne, to je pravda,“ prohlásil Greg. „Zvlášť přátele v nemocnici, co, kamaráde?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se ostražitě.

„Ale nijak,“ ujistil ho Greg a na chvilku se odmlčel. „Dneska ráno jsi při přijímací prohlídce obstál, co?“

„Nevím, nevěděl jsem, že je to míněno jako nějaká zkouška,“ řekl.

„Ale ano. No tak, dobře jsi věděl, že je to zkouška, ne? Obrovská zkouška. Musel jsi to vědět.“

„Nechápu.“

„Jak se ti líbila slečna Pielová?“

„Kdo?“

„Tvoje ošetřovatelka. Ta, co prisla s doktorem –“

„Melvil em.“

„Byla fajn.“

„Je to kus, co říkáš?“

„Docela.“

„Podle toho, jak ses na ni díval, to na,docela nevypadalo. Zíral jsi na ni, jako kdybys ji chtěl spolknout.

V čem je problém? Nemáte snad na lodi žádný děvčata?“ Greg se rozesmál. „No jo, je to pěkná kočka, ta naše slečna Pielová. Jenomže je zasnoubená s jedním kapitánem. Hergot, to je ale pech, nemyslíš?“

„Je mi to úplně fuk,“ odpověděl.

„Vážně? To je zajímavý. Zvlášť potom, co jsem si všimnul, že když ti strkala do pusy teploměr, kulil jsi na ni oči, div že ti nevypadly. Jak sis vyrobil tu teplotu, kamaráde? Třicet osm tři, jak vidím tady na grafu. Jak jsi to dokazal?“

„Jsem nemocnej,“ prohlásil.

„Jasně, o tom nikdo nepochybuje. Vsadil bych se, že po všem, co jsem ti řekl o slečně Pielový, jsi jeste nemocnější.“

„Na co narážíš?“

„Já? Hergot! Nenarážím vůbec na nic, kamaráde. Jenom jsem si všimnul, že si potrpíš na ženský, nic víc. Na tom přece není nic špatnýho, ne?“

„Vůbec nic,“ ucedil upjatě.

„Vlastně jsem ti chtěl dát tip. Slečnu Lemonovou, ta má dneska noční. Není to žádná krasavice, ale je to strašně obětavá ošetřovatelka. Nesnáší, když někdo trpí. Pověz jí, že máš horečku, že úplně hoříš, a ona tě namasíruje. Má strašně jemný ruce, naše slečna Lemonová.“

Greg se zeširoka usmíval. „Co ty na to, kamaráde?“

„Na co si to se mnou hraješ, Gregu?“

„A na co ty?“ vypálil Greg bez okolků.

„Mám zánět mízních uzlin. Na nic si nehraju.“

„Nezlobíš se na mě, viď že ne, kamaráde? Vždyť jsem ti dal fajn tip.“

„Žádný tipy nepotřebuju. Jsem nemocnej, to ie všechno.“

„Jsi stejně nemocnej jako já.“

„Vypadni,“ vyštěkl. „Vypadni odsud, Gregu.“

„Jasně. Ale ještě jeden tip ti dám. Dobře si prohlídni sestru, která nastoupí v půl jedný. To je něco, kamaráde. Něco, co by sis neměl nechat ujít. Chceme ti tady ten pobyt pořádně zpříjemnit, víš?“

„Žádný sestry nehledám.“

„Ne?“ podivil se Greg a přimhouřil oči. „Pamatuju si tě, kamaráde. Když jsem tě tu viděl naposledy, zřejmě jsi měl moc práce a nevšiml sis mě, ale já si tě pamatuju. Pamatuju si tě zatraceně dobře. Mám paměť jako slon.“

„Jo?“

Jo, přisvědčil Greg stručně.

„Takže?“

„Takže nic. Hlavně nezapomeň, že si tě pamatuju,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Nespustím tě z očí, kamaráde.“

„Jen jestli budeš mít příležitost,“ zavolal za Gregem.

Tři minuty po půl jedné odpoledne vešla do jeho pokoje Jean Dvořáková.

„Zdravím vás, jsem sestra Dvořáková,“ představila se a vyloudila na tváři profesionální úsměv.

„Jak se dnes cítíte?“

„Hrozně,“ odpověděl a oči mu zasvítily. Greg neIhál Tahle byla skutečně prvotřídní. Proti téhle vypadaly všechny ostatní neduživě. Tahle byla dělaná přímo pro něho.

„Vážně? Tak se podíváme.“ Došla k nohám postele a vzala do ruky tabulku se jménem a kolonkami pro lékařské záznamy. Přeletěla pohledem jméno a zastavila se u grafu teplot.

„Mám zánět mízních uzlin.“

„Ano, vidím. No, horečku nijak zvlášť vysokou nemáte.“ Znovu se usmála. „Myslím, že to přežijete.“

„To určitě,“ odpověděl, „když teď mám všechno, co k přežití potřebuju.“

Vrhla na něj překvapený pohled a potom Jehce pokrčila rameny. „Budete tu mít nezbytný klid,“

prohlásila.

„Jaký je to pocit?“ zeptal se.

„Pocit z čeho?“

„Sloužit u armády v hodnosti praporčíka?“

„Nijak zvlášť o tom nepřemýšlím,“ odpověděla Jean.

„Nepřipadáte si divně, když vám řadoví vojáci salutujou?“

Znovu se usmála. „Vlastně ano.“

„Myslel jsem si to.“

„Proč jste si to myslel?“

„Nevím. Prostě mě napadlo, že jste ten typ zeny, pro kterou uniforma až tak moc neznamená.

Mvslín, hlavně ty frčky.“

„Hmm. Jste všímavý.“

„Snažím se.“

„Kromě toho jste nesmírně hovorný. Měl byste Se snažit spát.“

„Nechce se mi spát. Už ne.“

„Ne? Tak dobře. Možná bych měla zavolat doktora, aby vás propustil. Když se cítíte tak dobře.“

„Pořád je mi strašně zle,“ usmál se na ni. Přistoupila k posteli a položila mu dlaň na čelo. „Tohle mi dělávala máma,“ poznamenal.

„Nezdá se, že byste měl horečku.“

„Třeba už mi ta teplota klesá. Někdy mi přece klesnout musí, ne?“

„Ano. No, uvidíme.“

Když se pak otočila a vykročila ke dveřím, zavolal na ni: „Už odcházíte?“

„Ano, proč?“ vyhrkla překvapeně.

„Co kdybyste sem ještě zašla? Později.“

Zadívala se na něj a v očích i zvlněných ústech se jí zračilo překvapení. „Proč?“

„No… na kus řeči.“

„Možná,“ připustila.

„Pomůže mi to, abych se dřív uzdravil,“ dodal kvapně. „Je mi tady smutno.“

„Smutno? Vždyť jste přišel teprve včera večer.“

„Já vím, ale v nemocnici je mi vždycky smutno.“

„Musím se jít podívat na ostatní pacienty.“

„A potom, vrátíte se?“

„Jste pěkně neodbytný mladík, nemyslíte?“

„Jenom si tu připadám strašně sám.“

„Uvidím.“

„Slibte mi to.“

„Podívejte, vážně…“

„Nebo se nebavíte s vojáky, co nemají důstojnickou hodnost?“

„Jak jste na to přišel?“

„Tyhle předpisy přece u námořnictva platí.“

„Tyhle předpisy se nevztahují na situace, kdy zdravotní sestra mluví s pacientem,“ namítla Jean.

„Takže se vrátíte?“

„To jsem neřekla. S těmihle schopnostmi byste se klidně uživil jako advokát.“

„Ale no tak, slečno Dvořáková, slibte mi, že se vrátíte.“

„Mám spoustu práce.“ Usmála se a zavrtěla hlavou. „Snažte se teď usnout.“

„Uvidím vás tedy?“

„Možná že se tu zastavím, až půjdu kolem. Pokud budu mít čas.“

„Slibte mi to.“

„Nikdy neslibuju nic, pokud si nejsem jistá, že to splním.“

„Tak mi to slibte a svůj slib splňte.“

„Mohl byste dělat nábor vojáků do armády,“ řekla. „Takže se vrátíte?“

„Ano, později. Jen na chvilku.“

„Budu čekat.“

„Určitě se zatajeným dechem,“ prohodila a vyšla z pokoje.

Později se k němu vrátila; až když obešla všechny ostatní pacienty. Napůl ležel, napůl seděl, s polštářem podloženým pod zády, zíral z okna a na tvář mu dopadaly zlaté sluneční paprsky.

Vypadal v tu chvílí nesmírně zranitelně a politováníhodně a Jean chvilku zůstala stát ve dveřích, než vstoupila dovnitř. Odjakživa se snažila vžít do pocitů pacientů a on teď vypadal tak zoufale a opuštěně, že ji zaplavila vlna soucitu a sevřelo se jí srdce. Nevšiml si jí a dál se díval z okna. Na okamžik ji napadlo, že by ho spíš měla nechat o samotě, jen s jeho myšlenkami. Ale namísto toho rázně přistoupila k nohám postele. Když uslyšel její kroky, otočil se a po tváři se mu rozlil blažený úsměv.

„Nazdar,“ pozdravil ji. „Už jsem si myslel, že nepřijdete.“

„Slíbila jsem vám to, ne?“

„Ano, to je pravda. Bože můj, jsem moc rád, že vás vidím.“

„Doufám, že jsem vás z něčeho nevytrhla. Tvářil jste se tak… tak vážně.“

V očích se mu objevil bolestný výraz, a když pak pootočil hlavu, profil mu ozářilo slunce. „No, vždyť víte,“ povzdechl si.

„Ne, nevím. Stalo se vám něco?“

Zadíval se na ni, chvíli ji pozoroval, doslova se jí vpíjel do obličeje, jako by si chtěl zapamatovat každý rys její tváře. „Ne, nic,“ řekl nakonec a široce se usmál. „Nic, kvůli čemu by si tak krásná hlavička měla dělat starosti.“

Jean na něj vrhla pátravý pohled. „Jestli vám můžu nějak pomoct…“

„Ne, ne, vůbec nic se neděje. Jenom… občas prostě člověka přepadne smutek.“

„Jak dlouho sloužíte u námořnictva?“ zeptala se ho Jean se zájmem.

„Oh, už dost dlouho.“

„Stýská se vám?“

„Trochu.“

Zvedla obočí a znovu se na něj zahleděla. Měla z něj zvláštní pocit, jako kdyby se jeho pravé já skrývalo kdesi hluboko pod povrchem. Nedokázala odhadnout, jestli se k ní chová upřímně, anebo na ni něco hraje, a tahle její neschopnost odhalit jeho skutečné pohnutky ji popuzovala, ale zároveň v ní vyvolávala zájem. „Jste ženatý?“ zeptala se, aniž vlastně věděla proč.

„Ne,“ odpověděl kvapně, bez jediného zaváhání.

„Máte doma děvče?“

„Ne,“ řekl. „Tím to není.“

„Prostě se vám stýská po domově, viďte? Po vašem městě, po známých lidech?“

„Asi ano,“ přisvědčil hlasem opuštěného, nešťastného člověka a Jean cítila, jak jí srdce zaplavuje další vlna soucitu.

„Někdy mám stejné pocity,“ řekla. „Je to úplně normální.“ Odmlčela se. „Člověk jen nerad opouští domov. Námořnictvo člověka vytrhne z kořenů, ale je to těžké, já vím.“

„Líbí se vám u námořnictva, slečno Dvořáková?“ zeptal se.

„Ano. Moc.“

„To je dobře,“ řekl. „Mně taky,“ dodal po chvilce.

„No vidíte, takže jsme na tom stejně.“

„Snad jen… ale nic, na tom nezáleží.“

„Ne, co je?“ zajímala se.

„Jen kdyby nebylo těch předpisů. Ty mi občas vadí.“

„Předpisy vadí všem. Kdyby nebylo předpisů, neexistovalo by ani námořnictvo.“

„Oh, nechci, abyste mi špatně rozuměla, Jean –“ Vtom se zarazil. „Povězte, nevadí vám, když vám říkám Jean?“

„Víte…“

„Tak vidíte, právě tohle mám na mysli, když mluvím o předpisech. Je snad nenormální, když se dva lidi oslovují křestním jménem? Samozřejmě že je. Musím si dávat pozor, abych vás neoslovoval Jean. Není to nesmysl, co říkáte?“

„Vlastně…“ usmála se. „Asi ano, když se nad tím člověk zamyslí.“

„Můžu vám tedy říkat Jean?“

Zaváhala. „Myslím, že ne.“

„Proč ne?“

„No, víte… předpisy…“

„Jistě,“ vzdychl a z hlasu mu zase zazněl smutek. „Poslyšte, netvařte se tak zoufale.“

„Ne, nic se neděje.“

„Vždyť to nemá žádný význam.“

„Pro mě to význam má“ řekl a zadíval se jí do očí. „Pro mě má rozhodně význam, jestli vám můžu říkat Jean nebo ne.“

„No, když to pro vás tedy má takový význam…“ Uličnicky se usmála. „Tak mi tedy říkejte Jean.

Ale jen tady v pokoji, ano?“

„A vy mě taky budete oslovovat křestním jménem?“

„Vždyť ho ani neznám,“ namítla. „Vlastně neznám ani vaše příjmení.“

„Nedělejte si ze mě legraci. Měl jsem za to, že už jste se tu ceduli naučila nazpaměť.“

„Ne, bohužel, nenaučila,“ přiznala se s úsměvem. „Vlastně se vám musím k něčemu přiznat. Pro mě jste jenom Sto sedmička.“

„Sto sedmička?“

„Číslo pokoje,“ řekla a pohodila hlavou ke dveřím.

„Sto sedmička,“ opakoval a svěsil hlavu. „Takže pro námořnictvo jsem jenom číslo. Poslyšte, udělala byste mi laskavost?“

„Záleží na tom, jakou.“

„Ani se nebudete muset podívat na tu cedulku, co vy na to? Chci říct, že vám to usnadním, abyste se tím nemusela trápit, ano?“

„Stejně záleží na tom, o co jde.“

„Povím vám, jak se jmenuju. Na tu ceduli se vůbec nemusíte dívat, obcházet postel, napínat oči.

Stačí, když mi slíbíte, že mi tak budete říkat.“

Na chvilku se zamyslela. Potom odpověděla: „Ne.“

„Proč ne?“ zeptal se jí zkormouceně.

„Takhle je to lepší.“ Pokývala hlavou. „Bude lepší, když zůstanete Sto sedmičkou.“

Nasadil sklíčený výraz. „Jste snad zasnoubená nebo tak nějak?“

„Ne,“ odpověděla zvolna.

„Máte vážnou známost?“

„Ne.“

„Ale přítele máte?“

„Možná,“ připustila.

„Jemu by se nelíbilo, že mě oslovujete křestním jménem? Chci snad po vás tak moc? Vždyť přece nejsem… Jenom vás prosím, abyste…“ Bezmocně rozhodil ruce.

„Sto sedmička,“ opakovala a usmála se.

„No, umím uznat porážku, Když se nad tím člověk zamyslí, tak je to docela fajn jméno. Zní hezky a nemá ho hned tak někdo. Ach ano, znal jsem jednoho chlapíka, co se jmenoval Sto osmička, ale ještě nikdy v životě jsem nepoznal člověka se jménem Sto sedmička.“

Vyprskla smíchy, ale hned se zarazila, i když jí ještě cukaly koutky.

„Jste vážně nádherná, když se smějete, víte to?“

Jeho lichotka ji překvapila, ale okamžitě se jí vybavil ten večer v důstojnickém klubu, kdy Chuck použil skoro stejná slova. Jakmile si vzpomněla na Chucka, zrudla – nejdřív na krku, ale hned nato jí červeň zalila i obě tváře.

„Promiňte,“ omlouval se. „Nechtěl jsem se vás dotknout, Jean.“

„Já jen… na tom nezáleží. Děkuju za poklonu.“

„S láskou Sto sedmička,“ odpověděl s úsměvem.

Kvapně vstala a mrkla na hodinky. „Musím jít. Bylo to příjemné.“

„Moc se mi to líbilo,“ řekl. „Přijdete zase?“

„Oh, uvidíte mě tady pobíhat. Až vás to bude mrzet.“

Obličej mu náhle zvážněl. „To se nikdy nestane, Jean,“ prohlásil a zadíval se na ni tak pronikavě, že okamžitě vykročila ke dveřím, aby zase nezrudla.

„Prospěte se,“ řekla ještě na rozloučenou a hned nato se otočila na podpatku a zmizela ve dveřích.

Greg stál na opačném konci chodby a viděl, jak Jean vychází z pokoje číslo sto sedm. Sledoval ji pohledem, dokud neodbočila za roh, a potom se zase vrátil k vyplňování formulářů, ale popuzeně si uvědomil, že se nemůže soustředit.

Co je ten mizera ze sto sedmičky vlastně zač? Co s ním je?

Něco určitě. To člověk vycítí. Když se někdo pohybuje v nemocnici dostatečně dlouho, spolehlivě pozná, kdo simuluje a kdo je skutečně nemocný. A tenhle chlap je simulant, na to by dal Greg bez váhání ruku do ohně.

Zánět mízních uzlin, staré spolehlivé řešení. Zánět mízních uzlin. Greg by přísahal, že když se tu před časem objevil chudák Guibert, stanovili mu tuhle diagnózu také. Takže ten člověk ze sto sedmičky vsadil na starou osvědčenou kartu. Byl to mazaný hajzl a tahle jeho mazanost Grega děsila ze všeho nejvíc, zvlášť potom, co viděl, jak z jeho pokoje vychází Jean Dvořáková. Byla tam skoro dvacet minut, a tolik času žádná ošetřovatelka s pacientem normálně netráví, zvlášť ne taková nevinná panenka, jako je slečna Dvořáková, a zvlášť ne s tak mazaným hajzlem, jako je ten ze sto sedmičky.

Jak se vlastně jmenuje? To je dobra otázka. Ten chlap něco sleduje, hraje nějakou hru, na to by vzal jed. Simuluje? Jo, možná. Hraje to na propuštění z armády ze zdravotních důvodů? Ne. Pokud by měl zaječí úmysly, vybral by si něco přesvědčivějšího než zánět uzlin. Tak co tedy? Třeba to začne hrát na hlavu a vytasí se s psychickými problémy. Možná že je to právě tohle. Začne mít pěnu u pusy, kácet se na zem, prostě takovéhle věci. Ale na mě si nepřijdeš kamaráde.

Sakra, proč toho všiváka tak strašně nesnáším? Když se nad tím člověk zamyslí, možná je skutečně nemocný.

Houby nemocný.

Fajn, takže nemocný není.

Hergot, jasně že není.

Jak se vlastně jmenuje?

Nevím, přiznal si Greg. Ale ať se do země propadnu, jestli to nezjistím.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Chuck Masters se snažil pohodlně si opřít hlavu o hrbolaté polstrované opěradlo sedadla.

Navzdory bohatým zkušenostem s cestováním ve vlaku se mu nepodařilo zaujmout aspoň trochu vyhovující polohu. A při letmém pohledu na ostatní muže zjistil, že není sám. Pomyslel si, že sedadla ve vlacích zřejmě tvarovali titíž lidé, kteří navrhují takové věci, jako jsou elektrická křesla a vybavení podzemních mučíren. Když si člověk položil hlavu na jednu stranu, nestálo to za nic, a když si ji položil na druhou, bylo to totéž. Potřeboval bych jet v lůžkovém voze, pomyslel si.

Jenomže v lůžkovém voze už cestoval, a stejně nemohl usnout. Zatraceně, měl jít radši k letectvu.

Konečně se jakž takž uvelebil. Docílil toho tak, že pootočil hlavu a trochu, úplně nepatrně, ji zaklonil, jenom asi tak o tři stupně. Potom se neodvážil pohnout, protože na této pozici usilovně pracoval od okamžiku, kdy se vlak vydal na svou strastiplnou cestu, a nechtěl nic riskovat. Za oknem se míhala krajina a mdlé jižní nebe přecházelo v drsnější, pochmurnější severní oblohu. Začal počítat telegrafní sloupy, které cestou míjeli. Byly rozmístěné ve stejných vzdálenostech, ale zapuštěné do země nestejně hluboko, takže se dráty zvedaly a klesaly, zvedaly a klesaly a tak pořád dál a dál.

Proboha, už z toho dostávám mořskou nemoc.

Odpoutal pozornost od telegrafních sloupů a ubíhající krajiny a soustředil se na okno přímo před sebou, ve kterém se odrážela ulička a protější sedadla. Na jednom z nich spatřil rudovlasou dívku. Na sobě měla přiléhavý vlněný kostýmek, doplněný kloboučkem, a seděla s nohama překříženýma v kotnících, z nichž jeden byl ozdobený zlatým řetízkem. Ty překřížené nohy vystavovaly na odiv značnou plochu bílé pokožky na kyprém stehně a dívka si to nejen uvědomovala, ale dokonce působila dojmem, jako kdyby na své přednosti byla pyšná. Masters málem neodolal pokušení odvrátit hlavu od odrazu v okně a vychutnat si pohled na originál.

V duchu sváděl boj mezi touhou prohlédnout si dívku se vším všudy a odhodláním setrvat v poměrně pohodlné pozici, ke které se tak lopotně dopracovával. Nakonec zvítězila střízlivá logická úvaha. Je důstojník vojenského námořnictva na služební cestě, a i kdyby ta mladá žena byla tak zajímavá, jak naznačovalo její odhalené stehno, stejně by zřejmě ve Washingtonu vystoupila z vlaku, on by pokračoval do Adantic City – a co potom? Měl před sebou vidinu noci strávené ve vlaku a jen pánbůh ví, co by se mohlo stát ve spoře osvětleném vagonu, kde sedí tahle zrzka, která vypadá tak, jak vypadá, a klidně tady vystavuje na odiv celému okolí ta svoje měkce polstrovaná stehna.

Tyto úvahy ho teď skoro úplně pohltily. Jsem důstojník amerického vojenského námořnictva, při – 00mněl si v duchu, a jako důstojník amenckeho vojenského námořnictva bych se měl take chovat, ale odraz stehna ve skle okna ho neustále rozptyloval, nívka odložila časopis a Masters zahledl jeho název.

Byl to nějaký romantický magazín pro zeny, coz v jeho očích hrálo ve prospěch dotyčné zeny.

Vtom dívčinu hruď zvlnil hluboký nádech, který skoro ohrozil soudržnost látky, ze které mela usite sacko a Masters už málem vyskočil, aby se jí představil a dal se s ní do řeči, jenomže vtom si vybavil Jean Dvořákovou. Ve stejném okamžiku se v uhcce objevil jeden z jeho mužů od radaru a posadil se na vedlejší volné sedadlo, takže Masters nedokázal nct, jestli to y ieho kolega z lodi, anebo Jean Dvořáková, kdo mu zabránil seznámit se s mladou zrzkou, a mozna take poznat blíž její odhalené stehno.

„Zdravím vás, pane Mastersi,“ ozval se mladík. „Buďte zdráv,“ odpověděl Masters, aniž pohnul hlavou. Řekl si, že když se ze své relativně pohodlné pozice nevychýlil ani kvůli téhle pohledne rudovlasce, obyčejný námořník ho k tomu rozhodne nepnmeje. „Můžu si přisednout?“ zeptal se mladík.

„Ten se posaďte,“ vyzval ho Masters.

Specialista od radaru, který už mezitím skoro dosedl, se teď pohodlně uvelebil. „Oh, to je krása, zamumlal.“

Masters zprvu zapochyboval o jeho pncetnosti, a pak si všiml, že jeho podřízený sedí přímo proti rudovlásce a není odkázaný na její poněkud rozmazaný odraz v okně.

„Nemám pravdu, pane?“

„Ta jízda, anebo krajina?“

„Obojí, pane. Obojí.“

Masters zamručel, aniž pohnul hlavou.

„Moc fajn,“ opakoval muž od radarové obsluhv očividně spokojený s výhledem, který se mu naskýtal‘ z jeho nového místa, a zdálo se, jako by se tu chystal strávit celou noc, možná celý měsíc, anebo dokonce zbytek života. „Kdy si myslíte, že tam dorazíme, pane?“

„Brzy ráno,“ odpověděl Masters.

„Myslíte, že tam budeme mít volno?“

„Pochybuju.“

„Oh.“

„Nevidím vám do obličeje. A nechci se otáčet.“ Mladík na něj vrhl překvapený pohled, jako by pochyboval o poručíkově duševním zdraví.

„Který jste?“ zeptal se Masters.

„Já?“ opáčil mladík.

„Ano.“

„No, Caldroni. Heleďte, copak mě neznáte? Pane?“

„Ano, Caldroni. Znám vás moc dobře.“

„Na chvilku jsem –“

„Kde jsou ostatní?“

„Všichni jedou v tomhle vagonu.“

„To je dobře.“

„Ano, pane.“ Caldroni se odmlčel. „Pane,“ zašeptal po chvíli.

„Hmm?“

„Je to třída, co?“

„Ta zrzka?“

„Ano, pane.“

„Ano, je.“

„Prosím za prominutí, pane, ale za tím oknem je i něco důležitého? Souvisí to nějak s plněním našeho úkolu? Chci říct, pane, že pokud se musíte soustředit na plnění nějakého zadání, chápu to.

Ale jestli ne, můžu vám navrhnout –“

„Soustřeďuju se na to, abych se tu cítil v pohodě, Caldroni,“ řekl Masters.

„Jen jsem chtěl mít jistotu. Ale nesoustřeďujeme se na to vlastně všichni?“ poznamenal a zase přešel k šepotu. „Tahle je k tomu jako stvořená, pane.“

„Já vím.“

„Ano, pane.“ Caldroni znovu zaletěl pohledem k zrzce. „Byl jste už někdy v Atlantic City?“

„Ne,“ odpověděl Masters.

„Slyšel jsem, že je to moc fajn město. Jeden můj kamarád žije v New Jersey. Tvrdí, že Atlantic City je vážně paráda.“

„To rád slyším.“

„Ano, pane. Myslíte, že tam nebudeme mít ani chvíli volna, pane? Vůbec nic?“

„Uvidíme,“ řekl Masters. „Poslal vás někdo, Caldroni?“ zeptal se mladíka po chvilce.

„Kdo?“

„Ostatní. Vaši kolegové od radaru.“

„Ale ne, pane. A kam mě měli poslat?“

„Sem. Abyste mohl zjistit, jestli budete mít v Atlantic City volno nebo ne.“

„Ale ne, pane, vůbec ne. Proč? Jak jste na to přišel, pane Mastersi?“

„Prostě mě to napadlo, Caldroni. Možná že nějaké volno přece jen dostaneme. Uvidíme.“

„Mockrát vám děkuju, pane.“

„A teď mě zase opustíte?“

„No, pane, jestli vám to nebude vadit… totiž… tohle místo se mi líbí.“ Caldroni se znovu zadíval na zrzku a olízl si rty.

„Chápu,“ poznamenal Masters. „To volno vám hodně leží v hlavě, viďte? Takový únik z vězení.“

„Pane?“

Masters pokrčil rameny. „Další věc, která mě jen tak napadla,“ řekl. „Zapomeňte na to. Co děláváte, když máte volno, Caldroni?“

„Vyrážím na lov,“ usmál se mladík.

„Ostatní mládenci taky vyrážejí na lov?“

„Řekl bych, že jo. Pokud nejsou mrtvý. Nebo třeba ženatý.“

Daniels, pomyslel si hned Masters. Perry Daniels. Ženatý.

„Moc ženatých mládenců u nás neslouží, viďte, Caldroni?“

„Ne, moc ne,“ souhlasil Calderoni. „Myslím, že jenom pár.“

„Znáte Perryho Danielse?“

„Ano, pane.“

„Dobře?“

„Hodně dobře, pane. Kdysi jsem se o Danielse dost zajímal. Byl to profesionální zájem, jestli to tak můžu říct. Co je s ním, pane?“

„Je ženatý?“

„Daniels?“ Caldroni se uchechtl. „Sakra, ne, pane, promiňte.“

Masters otočil hlavu a přišel nakonec o pohodlnou pozici, ke které se tak lopotně dopracoval.

„Jak to víte, Caldroni?“

„No, prostě to tak je, nic víc. Daniels žádnou manželku nemá. Totiž, chci říct, promiňte mi, pane, prostě je to normální chlap, co si potrpí na holky, víte, jak to myslím?“

„Ne. Jak to myslíte?“

„Víte, pane, když vás přidělí na loď, neznáte ani nohu, víte, co tím chci říct?“

„Ano, pokračujte.“

„Takže začínáte opatrně sondovat, víte? Nejdřív zjišťujete, kdo z důstojníků je v pohodě a kdo je pes. Přítomný se přirozeně vyjímají.“

„Přirozeně.“

„Důstojník, co se chová jako pes, totiž dokáže člověku pořádně znepříjemnit život. A ne že bych chtěl někoho pomlouvat, ale na Sykesovi jejich požehnaně. Přítomný se samozřejmě vyjímají.“

„Samozřejmě. Pokračujte.“

„Takže si o důstojnících zjistíte, s kým se dá vyjít, a koho byste naopak radši viděli pět sáhů pod zemí. A těm psům se pak vyhýbáte. Vídáte je chodit po palubě, narážíte na ně po chodbách, posloucháte mě? Člověk se v tom musí naučit chodit. Úplně stejně jako v politice. Musíte zjistit, kdo z politiků vám může nejvíc prospět. Jako byste se rozhodoval, jestli se dáte na stranu demokratů, anebo republikánů. Fajn, takže nejdřív si takhle proklepnete důstojníky, protože na nich nejvíc záleží, jestli člověk všechno přežije v pohodě. Potom se začnete rozhlížet a sondovat, koho z řaďáků byste si třeba mohl vybrat za kamaráda.“

„ROZUMÍM.“

„My máme štěstí, protože naše parta od radaru jsou fajn kluci. Ale jak už jsem řekl, je to klika.

Klidně bych mohl natrefit na mizery, a to bych pak byl v průšvihu. Ale stejně jsem nechtěl nic riskovat. Jakmile jsem se ocitnul na palubě, pustil jsem se do sondování.“

„Jak to všechno souvisí s Perrym Danielsem?“

„Víte, pane, musíte si vybrat někoho, s kým si chcete vyrážet ven, když máte volno, chápete?

Nestojíte o ňoumu, ale ani o ranaře, co se do všeho žene po hlavě, a zároveň nechcete blbce, co neumí do pěti počítat, chápete? Když vyrážíte na lov, musíte mít s sebou parťáka, co to umí. No a lepšího parťáka, než je Singer, si nedovedu představit. Singera vysadíte na břehu, kdekoliv na světě, a já vám ručím –“

„Ale co Daniels?“

„Daniels? To je pašák. Ten se vyzná. Takže jsem se chtěl přirozeně nalepit na něj. Ale je to samotář. Vyráží ven sólo.“

„Jak to víte?“

„Prostě jsem si to dal postupně dohromady. Tu a tam si něčeho všimnete, víte přece, jak to chodí. Vidíte, jak se oblíká, jestli nosí šaty od krejčího, anebo předpisovou uniformu, jestli si je v kvalitním salonu ve městě, nebo nakupuje v konfekci, a tak podobně. Musím uznat, že Danielse jsem hned neodhadnul. Kvůli tomu sestřihu na ježka, víte? Považoval jsem ho za zelenáče, co přišel přímo z tábora pro nováčky. Díky těm vlasům vypadá jako kluk a v ženských vzbuzuje mateřský city – touží si ho přivinout na prsa a tak, jestli prominete. Vy byste asi řekl, že vzbuzuje… účast.“

„A není ženatý? Víte to určitě?“

„Jestli je, pak to úzkostlivě tají.“

„Ano, to určitě.“

„Víte, možná ty jeho výlety během volna zaměňujete za manželství, pane.“

„Jak to myslíte, Caldroni?“

„No, jak už jsem říkal, Daniels se vyzná. Sice ne jako Singer, rozumíte, protože Singer si nenechá ujít jedinou příležitost, ani jedinou, jak je búh nade mnou. Ale Daniels taky není špatnej, takže si ho možná s někým pletete… Víte, pane, když se to tak vezme, tak je to možná skoro totéž, jako kdyby byl ženatej.“

„O co jde, Caldroni?“

„Necháte si to jenom pro sebe, pane?“

„Samozřejmě.“

„Daniels se totiž neomezuje jen na Norfolk, pane.“

„Ne?“

„Ne, pane.“

„Je to Newport News?“

„No, nic jsem vám neřekl. Ale Daniels operuje mnohem dál, pane.“

„Jak daleko?“

„Hodně daleko, pane. Přinejmenším tak mi to řekl Schaefer, budiž mu země lehká.“

Masters se napřímil a zbystřil pozornost. „Schaefer s vámi mluvil o Perrym Danielsovi?“

„Ano, pane. Jasně, ze Schaefera se vyklubal vrah, takže jeho slovo možná nemá takovou váhu, dej mu pánbůh nebe. Ale pověděl mi to dlouho předtím, než oddělal tu ošetřovatelku, takže je to možná pravda Vlastně vím, pane, že aspoň zčásti to pravda určitě je protože jsem to tak trochu sám prověřoval.“ Caldroni se odmlčel. „Jak už jsem říkal, tohle všechno se stalo potom co jsem nastoupil na loď, když jsem hledal parťáka, co by se mnou chodil flámovat. Teď mám Singera, takže –“

„O Singera teď nejde, sakra! Co vám pověděl ten Schaefer? Co jste zjistil o Danielsovi?“

Caldroni se na Masterse zadíval doširoka otevřenýma očima. „No, pane, když jsem nastoupil na loď, párkrát jsem si s povídal se Schaeferem. Není na škodu, když se člověk zná s někým z lodní kanceláře. Nikdy nevíte, kdy budete potřebovat novou osobní průkazku nebo třeba volno –“

„Co vám Schaefer řekl?“

„Byl úplně první, kdo mi dal tip na Danielse. Povídal, že to s ženskýma ohromně umí.“

„Co přesně vám řekl?“

„Tvrdil, že Daniels má zástoje po celý zemi. No, nevím jestli zrovna po celý zemi, ale vím, že určitě mimo Norfolk, to jsem si prověřil.“

„Jak?“

„No, když jsem slyšel, že se Daniels vyzná, začal jsem sledovat, jak to dělá. Rozhodně ne v Norfolku. Párkrát jsem šel za ním až na nádraží a snažil se zjistit, kam má namířeno. Když si koupil jízdenku, zeptal jsem se toho chlapíka u pokladny, pane Mastersi.“

„Kam jel?“

„Ten kluk má pod čepicí, jen co je pravda. Bylo to v době, kdy jsem stál o to, aby mě takříkajíc vzal do party. Když mi došlo, že je to vlk samotář, nechal jsem to plavat. Hned nato jsem se dal dohromady se Singerem od radaru, přímo ve vlastní partě.“

„Kam Daniels jel? Tehdy, když jste ho sledoval až na nádraží?“

„Oh, do Wilmingtonu, pane.“

„Do Wilmingtonu,“ opakoval Masters.

„Jo, pane. Vsadil bych se, že tam má nějakou pěknou kočičku,“ odpověděl Caldroni.

„Měl,“ opravil ho Masters a Caldroni na něj vrhl zmatený pohled.

Vtom se v uličce objevil vysoký mládenec v bílé námořnické čepici a okamžitě se posadil vedle rudovlásky.

„Jmenuju se Fred Singer,“ představil se s úsměvem. „A jak vy?“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Na námořní základně v Norfolku ve Virgini bylo časné ráno.

Na okolních travnatých plochách se válela mlha, táhla se podél kasáren, pronikala do vybetonovaných ulic, zlehka stoupala vzhůru jako duch, který se s kuropěním vrací do hrobu, a zanechávala po sobě – napospas zimnímu slunci – zavlhlé cihly a beton. Obyvatelé základny se stavěli do fronty v jídelně, kde se podávala snídaně, nebo si stlali postele, anebo si čistili zuby.

Směně, která byla ve službě od čtyř do osmi hodin ráno, začínalo osmihodinové volno, a posádky lodí umístěných v docích nebo kotvících v zálivu se připravovaly k nástupu.

V nemocnici podporučík zdravotní služby Greg Barter servíroval muži z pokoje sto sedm snídani.

Přivezl jídlo na vozíku, metodicky uložil na tác sklenku pomerančového džusu, misku s ovesnou kaší, ze které se ještě kouřilo, vejce naměkko, toasty i sklenici mléka a položil ho pacientovi na klín.

„Dobré ráno, pane!“ pozdravil ho zvesela, ve snaze navodit dojem, jako by byl pikolík, který nese snídani do postele váženému hotelovému hostu. „Je všechno v pořádku, pane?“

„Všechno je fajn, děkuju.“

„Teplota se nám vyvíjí k naší spokojenosti?“ pokračoval Greg rozšafně.

„Ano, moc pěkně, děkuju.“

„Jestli se můžu zeptat, znamená to, že klesá, anebo že je pořád stejná?“

Vrhl na Grega obezřetný pohled. V tomhle hajzlovi je něco, na co si budu muset dát pozor, pomyslel si. To je tedy štěstí, jen co je pravda, že tady narazil na tohohle mizeru, honilo se mu hlavou. Greg ho teď probodával pohledem, obočí zdvižené a v obličeji napjatý výraz.

„Je pořád stejná, pane?“ zeptal se znovu.

„Mám dojem, že klesá,“ odpověděl.

„Oh, to je dobře, moc dobře. Neznám lepší pocit, než když vidím, že se pacientovi daří líp. Je to totiž moje práce. Vždyť právě za tohle nás, ubohý nemocniční poskoky, platí, ne? Jsme sice jenom slouhové, co strkají lidem do postele mísy, ale máme radost, když se naši nejdražší pacienti zase dokážou postavit na nohy. Jsme prostě lidumilové, tak je to.“

„To určitě.“

„Ale jo, jsme,“ trval na svém Greg. „Hele, kamaráde, nechceš si poslechnout jeden nemocniční fór? Abych tě po ránu trochu rozveselil, co? Aby ses rychleji uzdravoval?“

„Jak je libo.“ Vypil pomerančový džus a zadíval se na Grega.

„Kde jsi byl ve výcvikovým táboře?“ zajímal se Greg.

„Co je ti po tom?“

„Ty hrozně nerad odpovídáš na otázky, viď?“

„Jo. Nerad.“

„No, nevadí,“ pokrčil rameny Greg. „Já jsem byl v Great Lakes. Víš, co je to osmá sekce?“

„Jo.“

„Takže víš, že je to cvokárna, kam zavírají psychopaty. No a ten fór se odehrává právě tam.“

„Poslouchám.“ Posolil si vejce a sáhl po lžičce.

„Sněz tu kaši, kamaráde,“ poradil mu Greg medovým tónem. „Abys zase nabral sílu.“

„Vystydly by mi ty vejce.“

„Jasně, ale kaši sněz taky.“

Pokrčil rameny, uchopil místo lžičky polévkovou lžíci a nabral si kaši.

„Dobrá, co myslíš?“ zajímal se Greg.

„Jo.“

„Jo, ale abych nezapomněl na ten fór. Je to vlastně hádanka. Posloucháš?“

„Poslouchám.“

„Takže, jeden podporučík běhal po osmý sekci s mísama.“

„Jo?“

„A co myslíš, že ten podporučík řekl jednomu cvokovi?“

„Nevím. Co teda ten podporučík řekl jednomu cvokovi?“

„Chceš burák?“

„Cože?“

„Chceš burák? Tys to nepochopil? Držel totiž v ruce tu mísu a –“

„Pochopil,“ řekl.

Greg pokrčil rameny. „Kde je tvůj smysl pro humor?“

„Hele, nemáš ještě obejít další pokoje?“

„Ty jsi moje poslední zastávka. Nejlepší na konec. Nemáš radost?“

„Úplně se popadám za břicho.“

„Dostal jsi někdy na lodi snídani takhle do postele?“

J asne.

„No, ale takovouhle určitě ne. Takovou obsluhu, jako je tady v nemocnici, tam určitě nemáte, viď, kamaráde?“

„Moje loď je fajn,“ řekl.

„Co je to za loď?“ zajímal se Greg.

Zaváhal. „Sykes,“ přiznal nakonec.

„Takže Sykes. Co je to zač?“

„Torpédoborec.“

„Říkal jsi Sykes –“ Greg přimhouřil oči. „Takže ty jsi ze Sykese, jo?“

„Jo. Nějakej problém?“

„Ne.“ Greg se odmlčel a zamyslel se. „Měli jste tam poslední dobou dost problémů, co?“

„Žádný problémy jsme tam neměli,“ zaprotestoval.

„Mluvím o slečně Coleový,“ řekl Greg a upřel na něj soustředěný pohled.

„Aha. Tohle.“ Odložil misku s kaší stranou a pustil se do vajec.

„FBI a tak, ne?“

„Jo“

„Jak se jmenoval ten chlap, co to udělal?“

„Schaefer,“ odpověděl, oči sklopené k vajíčku.

„Schaefer. To jméno mi připadá povědomý. Neležel tu náhodou?“

„Vím já?“

„Z lodní kanceláře, že jo?“

„ Jo“

„Co je na tom tak zajímavýho? Poslechni, nemáš na starosti i jiný pokoje? Je snad tohle nějakej lokál nebo co?“

„Mám dojem, že si toho Schaefera pamatuju. Jo, myslím, že jo,“ pokračoval Greg. „Byl tady zhruba ve stejný době jako ty, že jo?“

„Kdo říká, že jsem tady už ležel?“

„Já. Prověřil jsem si tvoje záznamy.“

„Proč?“

„Rád vím, co jsou moji pacienti zač.“

„Odkdy je z tebe doktor?“

„Na co narážíš, kamaráde?“ zeptal se Greg, zpozorněl a zadíval se na ležícího muže pátravým pohledem.

„Pak kdo je tady nedůtklivej. Jenom bych se rád v klidu nasnídal. A nemusel u toho poslouchat všelijaký kecy.“

„Znal jsi slečnu Coleovou?“

„Ne,“ vyštěkl.

„Moc hezký děvče. Určitě by se ti líbila, kamaráde. Koukalo jí to z očí, však víš co, ale jinak byla moc milá.“

„Škoda že jsem ji nepoznal.“

„Jo, velká škoda,“ pokýval hlavou Greg. „A teď už ji ani nepoznáš, co? Chci říct, když ji ten Schaefer zabil. To je hrůza.“

174

„Chceš tady snad dělat kázání nebo co?“

„Co se děje, kamaráde?“ zeptal se Greg sladce. „Nezamlouvám se ti?“

„Nijak zvlášť,“ přiznal. „Proč už sakra nevypadneš?“

„Jasně,“ řekl Greg, ale najednou mu ztvrdl hlas. „Měl by ses teď radši zase tvářit nemocně, kamaráde, protože sem každou chvíli přijde doktor.“

Otočil se a vyšel z pokoje.

Jakmile vstoupila do pokoje číslo sto sedm, jako by celou místnost zalilo slunce. Čekal na ni celé odpoledne, a když se teď konečně dočkal, ovládlo ho nelíčené vzrušení. Bylo to po čertech pěkné děvče, s nádherně tvarovanýma nohama, možná ještě krásnějšíma, než měla Claire, a milý, nevinný obličej, nad kterým měl člověk chuť zároveň se usmívat i plakat. Vypadala zranitelně, strašně zranitelně, a už se přesvědčil, že mu na jeho řeči skočila. Její nenalíčené rty byly kypré a dokonale tvarované a on by je nejradši líbal tak dlouho a zprudka, dokud by jí je nerozdrásal doruda.

„Zdravím vás,“ ozvala se ode dveří. „Jak se náš nemocný cítí dneska?“

„Teď, když jste přišla, už líp.“

„Vypadáte svěže.“

„Jinak to ani nejde. Člověk sem přijde se zánětem uzlin a vy ho z něj vyléčíte, ale zato u něj vyvoláte mnohem horší nemoc.“

„Vážně? A jakoupak zákeřnou nemocí jste se tady nakazil?“

„Srdeční,“ řekl s vážným výrazem.

„To je normální,“ opáčila Jean zvesela. „Každý pacient se zamiluje do své ošetřovatelky.“

„A ta ošetřovatelka?“

„Ta ošetřovatelka mu teď přišla změřit teplotu,“ řekla. Když sklepávala teploměr, ozval se znovu.

„Můžete přejít na druhou stranu postele, Jean?“

„Proč?“ zeptala se nechápavě.

„Tak se mi to zamlouvá mnohem víc. Za všechno může moje pověrčivost.“

Jean pokrčila rameny. „Tak dobře,“ vzdychla. „Když myslíte.“

Obešla postel na opačnou stranu, kde na ni dopadaly sluneční paprsky a prozařovaly její naškrobenou uniformu i tenkou spodničku, pod kterou se v tom světle sotva znatelně rýsovaly linie jejích nohou. Nemohl z nich odtrhnout oči a v duchu si liboval, jak chytře to navlékl, rozplýval se nad její zranitelností a nevinnou naivitou a hlavou se mu honily všelijaké představy.

„Otevřete ústa,“ vyzvala ho.

„Jste krásná, Jean.“

„Nechte toho.“

„Jste roztomilá.“

„Řekla jsem, abyste toho nechal.“

„Jste nádherná.“

„A vám to moc mluví. Vezměte si to.“ Vložila mu teploměr do úst.

„Pc ste ťk k‘sná!“ zamumlal s teploměrem v ústech.

„Nemluvte, když si měříte teplotu,“ napomenula ho a podívala se na hodinky.

Na chvilku si tedy teploměr vytáhl z úst. „Proč jste tak krásná, to přece nejde!“ zopakoval.

„Ale no tak, zmlkněte. A dejte si teploměr do pusy.“

„Ano, madam,“ prohlásil a zasalutoval.

Jean se zachichotala, odvrátila se od něho a přistoupila k oknu. Sledoval štíhlé křivky jejího těla.

Viděl, jak se jí vzadu pod průsvitnou halenkou stejnokroje trochu zařezává do pokožky elastická podprsenka.Tohle je daleko lepší než zápalka, pomyslel si. Sakra, takhle mi ta teplota vyskočí mnohem příjemnějším způsobem. Moc by mě zajímalo, jak vypadá v civilním oblečení. Moc by mě zajímalo, jak vypadá ve spodním prádle. Kristepane, musí být nádherná!

Zase se odvrátila od okna, stále s úsmevem. „Tak dobře,“ prohodila. „Podíváme se, jak to s vámi vypadá.“ Vytáhla mu teploměr z úst a zadívala se na nej. „Hmm,“ zamumlala.

„Umírám?“

„Ne.“

„Proč člověku nikdy nikdo neřekne, jakou má teplotu? Doktoři i sestry se u toho vždycky tváří, jako kdyby šlo o nějakou záhadu.“

„Máte úplně normální teplotu.“

„To je dobře,“ odpověděl. „Ale na druhou stranu asi ne,“ dodal po krátkém zaváhání.

„Proč ne? Řekla bych, že se odsud budete chtít co nejdřív dostat.“

„Chci, ale…“ Zavrtěl hlavou.

„O co jde?“

„Jean, až odejdu… už vas neuvidím, viďte. “

„Jste nemožný, víte to? “

„Mluvím teď vážně, Jean. Nejradši bych tu zůstal natrvalo. Chtěl bych tu být navždycky s vámi.“

Pokusila se to odbýt s úsměvem. „No, ale to je bohužel neproveditelné.“

„Můžu vymyslet něco, co se provést dá,“ opáčil kvapně.

„Vážně? Víte… víte…“

„Nebo… nechcete?“

„Chci vám teď zkontrolovat puls, pokud mluvíte právě o tomhle,“ řekla profesionálním tónem, uchopila ho za zápěstí a podívala se na hodinky.

„Mám pocit, že mi nenaměříte víc než šedesát.“

„Není to tak zlé.“

„Jean, mohla byste… myslíte, že by to šlo?“

„Že by šlo co?“

„Sejít se. Až mě z nemocnice propustí.“

Neodpověděla mu.

„Jean?“

„Psst, počítám!“

„K čertu s nim,“ vyhrkl, odtáhl paži a chytil ji za ruku. „Odpovězte mi, Jean!“

Svíral ji velice pevně a v jeho tisku bylo cosi elektrizujícího. V tom jí vytanul na mysli Chuck a zase si vybavila jejich starý rozhovor. Honí se Chuckovi v hlavě take její obraz? Určitě už dojel do Newjersey. Proč nezavolal? Nebo nenapsal?

„Já… myslím, že byste mě už měl radši pustit,“ řekla tiše.

„Ne! Sejdete se se mnou, až mě propustí z nemocnice, Jean?“

„Já… nevím.“

„Kdy to budete vědět?“

„Prosím vás, někdo sem může vejít.“

„K čertu s ním, Jean! K čertu se všema, kromě nás. Jsme tu jenom my dva, zlatíčko, na nikom dalším už nezáleží.“

„Pusťte mě.“

„Nepustím, dokud mi neodpovíte.“

„Co chcete, abych vám odpověděla?“

„Že se se mnou sejdete.“

„Musím si to promyslet. Prosím…“

„Nebo je to v těch frčkách?“ zeptal se.

Z jeho hlasu nezaznívala žádná hořkost. Tentokrát byl plný smutku, bezbřehého smutku, který v Jean vyvolával soucit, ale zároveň i zuřivost.

„Neblázněte,“ okřikla ho.

„Je to proti pravidlům.“

„Já vím. Ale to s tím nijak nesouvisí.“

„Ne?“

„Ne, rozhodně ne.“

Byl už blízko u cíle. Cítil to všemi smysly, jako bojovník, který pozná pravý okamžik, kdy má zabít svého protivníka.

„Mohla byste mít problémy.“ Odmlčel se. „Když si nedáme pozor. Bojíte se potíží?“

„Práce ošetřovatelky –“ Zarazila se. „Na mé práci mi nesmírně záleží.“

Viděl, že to myslí zcela vážně, a na okamžik dostal strach – bál se, že použil špatnou taktiku, bál se, že mu teď celý jeho plán vyletí do povětří.

„Nikdo by se samozřejmě nic nedozvěděl, nemyslíte?“ pokračoval pomalu, opatrně.

„Myslím… asi ne.“

Vtom si její ruku přiložil k ústům a políbil jí dlaň a potom zápěstí. Rty měl vlhké a horké. Pokusila se mu vymanit, ale držel ji pevně a tiskl si teď její ruku ke tváři.

„Slibte mi, že se se mnou sejdete, Jean. Prosím vás, prosím. Nevidíte, co k vám cítím? Cožpak to nepoznáte? Kristepane, nevidíte, že zešílím, když vás už neuvidím?“

„Ne, ne, nemluvte tak, prosím vás. To nesmíte. Nemůžete. Vůbec se neznáme. Vždyť jsme…“

„Jean?“

„Co je? Oh, prosím vás, pusťte mě, prosím.“

„Sejdete se se mnou?“

„Snad. Nevím. Prosím vás, musím si to promyslet.“

„Jste krásná,“ zašeptal, ale vtom ji pustil. Teď, když jí ruku uvolnil, připadala jí podivně studená.

Přitiskla si dlaň na krk a odvrátila od něj oči. Nemohla popřít, že v ní cosi vzbudil. Cítila se kvůli tomu zmatená a bylo jí trapně, takže vykročila ke dveřím, aniž mu věnovala jediný pohled.

„Vraťte se,“ zašeptal. „Vraťte se ke mně.“

Zaváhala a potom se ohlédla zpátky do pokoje. Seděl na posteli, v obličeji měl smutný úsměv a působil až dojemně bezmocným dojmem. Na okamžik měla chuť obejmout ho a utěšit, ale nebyla si jistá, vůbec si nebyla jistá. Kousla se do rtu.

„Přijdu,“ slíbila. „Vrátím se.“

„Slyšel jsem, že už máš vstát z postele,“ řekl Greg.

„Řekli mi to.“

„No, to je dobře. Asi se už nemůžeš dočkat, až se zase vrátíš na Sykese. Musí tam být zatraceně zajímavá služba, na tom torpédoborci, plná vzrušení.“

„Nech těch hrátek, Gregu. Na žádný lodi v celý zatracený flotile není nic zajímavýho.“

„Ne?“ podivil se Greg a dál ho provrtával pohledem. Vůbec se mu nelíbilo, jak se všechno vyvíjí.

Vždycky mohl vstát a z pokoje číslo sto sedm odejít. Dneska situaci nijak zvlášť nehrotil. Ten hajzl se tvářil nesmírně samolibě. Greg měl na něj zlost. Těšilo ho, když mohl toho mizeru napínat na skřipec. Nesmírně ho to těšilo. Přímo si to vychutnával. „Proč? Z mýho pohledu mi Sykes vážně připadá jako zajímavá loď a služba na ní plná vzrušení. Protože mrtvá ošetřovatelka se na ostatních lodích jen tak nenajde,“ řekl Greg a sledoval, jakou jeho slova vyvolají reakci. Tomu hajzlovi jenom nepatrně zasvítily oči. Ty zmínky o lodi a mrtvé ošetřovatelce, hlavně o té ošetřovatelce, se mu nezamlouvaly. A jestli se mu tyhle hovory příčí, tak ho Greg dostal přesně tam, kde ho chtěl mít.

Greg, rozzuřený na tohohle simulanta z pokoje číslo sto sedm, obratně a pohotově přiložil další polínko.

„Našli ji u radaru, co?“

„Jo.“

„Viděl jsi ji tam?“

„Ne. Hergot, jak bych ji mohl vidět?“

„Myslel jsem, že jo.“

„Hele, o co ti sakra jde? Byl jsi snad do tý holky zamilovanej nebo co?“

„Já?“ podivil se Greg. „Blázníš? Jen mě to zajímá.“

„Tak se laskavě vyptávej někde jinde. Tohle ti jen tak neprojde, budu si na tebe stěžovat u doktora.“

„Jen si posluž, kamaráde,“ odsekl mu Greg. „Ty si totiž nikomu na nikoho stěžovat nebudeš.“

„Ze ne?“

„Ne! Ty se totiž o tý mrtvý ošetřovatelce vůbec nechceš bavit.“

„Ne. Nechci. Nechci se bavit o žádným mrtvým člověku.“

„Asi protože jsi takovej týpek prolezlej nemocema.“

„Jo, to je pravda. Jsem nemocnej. A ještě nemocnější jsem z těch tvejch keců, když to chceš vědět!“

„Hele, proč se kvůli tomu tak čertíš? Jen proto, že jsem se náhodou zmínil o slečně Coleový, a taky proto, že sis na ni dělal zuby, když jsi tady naposledy –“

„ Drž klapačku! Na nikoho jsem si zuby nedělal!“ Tohle ho tedy pořádně nadzvedlo, jen co je pravda. Div že nevyskočil z postele. Greg přimhouřil oči. Promyšleně teď využil své převahy.

„Musíš uznat, že to byla nádherná panenka,“ poznamenal sladce.

„Nikdy jsem ji neviděl.“

„Ale ležel jsi v jejím rajónu, kamaráde. Nevzpomínáš si?“

„Na žádnou Claire Coleovou si nepamatuju.“

„Oho, takže ty znáš její křestní jméno?“

„Samozřejmě že znám její křestní jméno! Co je na tom zvláštního? To jméno zná celá posádka Sykese. Hergot, vždyť umřela přímo na lodi!“

„Jasně že to vím.“

„Fajn, fajn, když to tedy víš, tak si radši dej pohov, už mě z tebe bolí hlava.“

„Oh, a není to nějaký divný? Mám dojem, že z pouhýho hovoru o slečně Coleový by tě hlava bolet neměla. Ach jo, to je mi vážně moc líto, kamaráde“

„Ta hlava mě nebolí kvůli tomu, že mluvím o ní. Bolí mě ze samotnýho mluvení.“

„Bylo to moc fajn děvče. Škoda že ji ten hajzl Schaefer zabil, viď?“

Jo.

„Myslíš, že s ní něco měl?“

„Nevím.“

„Je to dost možný. Slečna Coleová totiž byla pěkný číslo. S chlapama to uměla. Byla –“

„Je mi úplně jedno, co Claire dělala –“ Vtom se zarazil.

V místnosti najednou zavládlo ticho.

„– co Claire Coleová dělala ve volným čase. Nic mi do toho není.“

„Ne,“ přikývl Greg. „Samozřejmě že ne.“

„Takže mi dej pokoj.“

„Jasně. Jenom mě dokáže rozzuřit, když někdo oddělá holku, která si to s ním rozdávala, chápeš? Sakra, proč jen nerozšířila okruh svýho působení. Mohla něco dopřát taky nám, ubohejm flákačům, co, kamaráde?“

„Ani nevím, jak vypadala.“

„Tak pěknej kus, jako byla slečná Coleová? Jak jsi ji prosím tě mohl přehlídnout?“

„Nevím, jak vypadala,“ trval na svém.

„Hmm,“ zamručel Greg. „Tak jsi teda o moc přišel. Byla to fešanda, hochu, mohl bys o ní psát domů mámě celý litanie.“

„Tak proč nepíšeš domů ty?“

Greg zbystřil pozornost. Něco se dělo. Ten mizera začínal ochabovat. Něco ho hryzalo, a Greg netušil jestli se mu ho ještě podaří vyprovokovat. Ne, dneska už asi ne. Ale stejně se o to pokusil.

„Schaefer ti o ní nikdy nevyprávěl?“

„Ne.“

„Nesvěřoval se ti se svýma milostnýma avantýrama?“

„Neptal jsem se ho.“

„Řekl bych, že tě to mohlo zajímat.“

„Do Schaeferovejch soukromejch záležitostí mi nic nebylo.“

„Jasně. I když sis na ni dělal zuby?“

„To jsi řekl ty, kamaráde, já ne.“

„Jo, ale oba víme, že je to pravda, ne?“

„Já vím jenom to, co jsem si přečetl v novinách.“

„Přečeti sis taky, jak ji našli? S modřinama na krku a sukní vyhrnutou vysoko nahoru? Četl jsi to, kamaráde?“

„Jo, četl.“

„To muselo být zajímavý.“

„Moc.“

Greg vstal. „Hele, zase za tebou zaskočím.“ U dveří se zastavil. „To je hrůza, že ti Schaefer zabil tvoji milovanou, co?“

„Jdi už do hajzlu,“ odsekl, otočil se na bok a přetáhl přes sebe přikrývku.

Kolem jeho pokoje chodila oklikou, protože si nebyla jistá, co vlastně cítí, a chtěla získat čas na rozmyšlenou. Bylo v něm cosi přitažlivého – působil nesmírně mladistvě a jakoby prosebně, i když věděla, že musí být starší, než vypadá. Ale vyzařovala z něj jakási mladická upřímnost, která se jí líbila, a kromě toho ji těšil jeho… no, ano, jeho obdiv k ní.

Byl úplně jiný než Chuck. Lišil se od něj hlavně svou neomaleností, ale ta neomalenost ji kupodivu nijak nepopuzovala. Nepopuzovala ji, jelikož měla pocit, že jeho neotřelé chování není vypočítané na efekt; choval se neotřele, protože mu to velela jeho přirozenost, takže v takovém případě se vlastně není nad čím pozastavovat.

Kromě toho jí trochu naháněl strach. Vlastně ne, nemohla říct, že se ho bojí, ale působil na ni svou mužskou silou, aspoň si myslela, že je to tak. Ano, byl to prostě muž se vším všudy. Jeho mužskost z něj vyzařovala tak, že by si na ni skoro mohla sáhnout; viděla ji v jeho očích, v kruté, ale zároveň chlapecké křivce jeho úst. A právě tohle jeho chlapství jí nahánělo strach, a zároveň ji vzrušovalo, takže skoro pozapomněla, že Chuck je také muž a že i vedle něho pociťovala prudké vzrušení. Proč jí k čertu nevolá, proč se neozývá?

Všechno, co poslední dobou zažívám, přichází strašně pozdě, v tom je hlavní problém, pomyslela si.

V těchhle hrátkách jsem úplný nováček, protože se do nich pouštím ve věku, kdy v nich už jiné ženy umějí dokonale chodit.

A musela samozřejmě myslet i na služební předpisy. Ne že by ta hodnost praporčíka byla bůhvíjak důležitá. Vlastně nic moc neznamenala, nebo ano? Ale ten zákaz souvisel s její touhou vykonávat prospěšnou práci, s jejím posláním ošetřovatelky, a Jean nechtěla tohle všechno obětovat jen kvůli tomu, že si zbrkle něco začne s řadovým námořníkem. Jenomže… mohli by si vzít civilní oblečení, takže kdo by to poznal? A co by na tom bylo špatného, kdyby si spolu zašli do kina nebo na večeři, oba v civilu? Jak by se to někdo dozvěděl? Ublížilo by to někomu? Vůbec ne, pokud by je někdo nepřistihl.

Ale jak by je mohl přistihnout?

Vlastně existuje mnoho způsobů. Mohli by narazit na nějakého známého důstojníka – třeba důstojníka, který by jejího společníka znal a věděl, že je to jen obyčejný námořník. Ale bylo to málo pravděpodobné, zvlášť pokud by šli do kina, dejme tomu mimo Norfolk. Mohli by se vypravit do Richmondu – do biografu, na večeři nebo něco podobného – a zase nazpátek, a nemuseli by narazit na žádné problémy. Ne, pokud by byli opatrní. A oni by opatrní samozřejmě byli.

Člověk prostě musí zvážit, jestli to za to stojí nebo ne. Kdyby jí tak Chuck napsal nebo se aspoň ozval, že je naživu…

Zřejmě je mu všechno úplně jedno. Ten skvělý důstojník prostě jenom hledal povyražení; jenomže působil tak upřímně, ach, Chucku, proč jenom nespěcháš nazpátek, cožpak netušíš, že se tady rozhoduju, ale jak se mám rozhodnout, když jsi někde v Newjersey a on je tady, přímo tady, s těma očima a krutými ústy a silnýma rukama? Chucku, ach, Chucku, nemůžeš mi zavolat?

Nechceš mi snad zavolat?

Do pokoje číslo sto sedm nezašla, protože se nechtěla rozhodovat pod tlakem. Proto ji tak překvapilo, doslova zaskočilo, když na něj – oblečeného do vyrudlého županu a s nemocničními pantoflemi na nohou – jednou večer narazila na chodbě. Střetla se s ním, když vycházela zpoza rohu, a on ji chytil do náručí a zatáhl ji zpátky za roh, do slepé chodby, na jejímž konci byly jenom dveře do komory a nic víc.

„Kde jste byla?“ zašeptal.

„Všude možně po nemocnici. Měla… měla jsem totiž přehozené směny.“

„Nelžete mi, Jean. Jestli mě nechcete vidět, povězte mi to. Ale nelžete mi, prosím vás.“

„Promiňte. Chtěla jsem se rozhodnout. Proto… proto se vám vyhýbám.“

„A už jste se rozhodla?“

„ Ne“

„A kdy, Jean? Už mi tady zbývá jenom pár dní. Víte to přece, nebo snad ne?“

„Ano, vím.“

„Zlatíčko…“

„Prosím vás, netlačte na mě. Dejte mi čas na rozmyšlenou. Nevidíte, že…“

Držel ji teď pevně oběma rukama za ramena a prsty jí zarýval do stejnokroje.

„Proboha, jste tak krásná,“ zašeptal. „Jean…“

J ean…

Přitiskl ji k sobě a ona bezděčně zaklonila hlavu. Přitiskl jí na ústa svoje rty, překvapivě jemné na to, že jejich křivka působila tak drsně. Byl to nesmírně něžný polibek a Jean naprosto pohltil.

Přivinula se k němu a jeho objetí zesílilo. Polibek mu vrátila a přitom si vychutnávala pevné sevření jeho paží a vychutnávala si i jeho překvapivě hebké rty. Nakonec se od něj odtrhla, ale on jí zasypal polibky celou bradu a tváře. Zabořila mu obličej do ramene a stále se k němu tiskla na poněkud vratkých nohou a s pocitem, že se jí z jeho polibku a silných paží i z těsné blízkosti jeho těla roztočí hlava.

„Přijdeš, Jean?“

„Ano,“ odpověděla. „Přijdu.“

„Chceš?“

„Chci.“ Stále ještě si připadala dost slabá. Zoufale se k němu tiskla a v duchu se modlila, aby zase přišla k sobě.

„V pátek,“ řekl. „To už budu venku. Pojedeme do kina v Newport News. Ano?“

„Ano.“ Odstoupila od něho. „Už musím jít. Někdo by sem mohl třeba přijít.“

„V osm hodin, Jean,“ řekl. „V civilu. Víš, kde je tam kino, vid?“

„Ano.“

„Takže v pátek v osm hodin. Jean, já –“

„Ne. Neříkej to.“

„Tak dobře. Až potom.“

„Ano, potom. A teď už prosím jdi.“

Znovu ji políbil, už jen krátce, otočil se a vykročil po chodbě. Sledovala ho, dokud jí nezmizel z očí, potom se opřela o stěnu, jako by se nemohla udržet na nohou, a pomyslela si – v pátek večer, v pátek večer.

Ve čtvrtek odpoledne spolu seděli na sluneční terase v šestém poschodí. V tomto ročním období ji před zimou chránilo sklo, které se na léto odstraňovalo, ale teď se rozprostíralo od podlahy až ke stropu. Seděli vedle sebe, tři muži, a dívali se skrz skleněné tabule, za kterými se jim otevíral výhled na celou zakladnu. Nejdřív se zvedl Guibert.

„Jdu dolů, trochu si zdřímnu, nevadí ti to, Gregu?“

Greg jenom mlčky přikývl.

„Ještě něco k tý vzácný chorobě,“ poznamenal Guibert. „Lidi s člověkem jednají jako s pokusným králíkem. Sakra, budoucnost všeho lidstva teď závisí na tom, co se u mě zjistí.“

„Jsi prostě k nezaplacení,“ prohlásil Greg. „Jdi dolů a popros některou sestru, aby tě zamkla do sejfu. Neradi bysme o tebe přišli.“

„Greg je prostě třída,“ usmál se Guibert. „No, jdu dolů.“ Odmlčel se. „Vy tu zůstanete?“

Ani jeden neodpověděl. Guibert pokrčil rameny a odešel.

Pozorně sledoval Guiberta, jak míjí Grega a pokračuje dál do chodby. Za chvilku uslyšel kvílení výtahu, potom skřípavý zvuk otevírajících se dveří, krátce nato bouchnutí, jak se dveře zase zavřely, a nakonec stejné kvílení jako předtím. Otočil se ke Gregovi.

„Musíš být štěstím bez sebe.“

„Jo? Proč?“

„Zítra odcházím.“

„Bude se nám stejskat, kamaráde. Nestává se nám moc často, aby nás poctil návštěvou takovej profesionální ulejvák, jako jsi ty.“

Usmál se. Teď už si ten úsměv mohl dovolit. Dokonce ani Greg se mu nedostal pod kůži. S Jean se už dohodl. Zítra večer, až bude mít tohle peklo za sebou, půjde všechno snadno.

„Čemu se křeníš?“ zeptal se Greg.

„Ničemu.“

„Netušil jsem, že z toho odchodu budeš mít takovou radost. Všiml jsem si, jak se máš ke slečně Dvořákovy.“ Greg se na chvilku odmlčel. „Snad sis k ní nic nedovolil, nebo jo?“ dodal po chvilce.

„Já?“ podivil se teatrálně. „Hergot, Gregu, vím, kde je moje místo. Slečna Dvořáková je důstojník.“

„To byla i Claire Coleová,“ vyhrkl Greg.

„No, Claire Coleovou jsem neznal. Ale i kdyby, respektoval bych její podporučický frčky.“

„Znal jsi ji dost dobře, když víš i tohle, co?“

„Co?“

„Že měla hodnost podporučíka.“

„Ví to celá posádka Sykese.“

„Jasně. Včetně Schaefera.“

„Včetně Schaefera.“

„Připadal mi jako fajn kluk, ten Schaefer. Ne jako chlap, co uhání ženský. Ne jako chlap, co dokáže někoho zabít.“

„Ne?“

„Ne.“ Greg se zase odmlčel. „Jako chlap, co dokáže někoho zabít, mi připadáš spíš ty.“

„Jak to myslíš?“ Vztyčil se na židli a podíval se na Grega, jako by ho chtěl provrtat pohledem.

Greg zbystřil pozornost, pohlédl tomu mizerovi do očí a uvědomil si, že zareagoval trochu ukvapeně. Musí se víc krotit.

„Jo,“ přitakal Greg, jako by teprve zvažoval, jak odpoví. „Vypadáš jako týpek, co by dokázal někoho zabít.“

„Co sakra o takovejch vrazích vůbec víš?“ zeptal se klidně a nespouštěl oči z Gregova obličeje, jehož záludný výraz se mu rozhodně nelíbil.

„Nic. Jenom to, co dokážu vycítit. A z tebe cítím, že bys zabít dokázal. Jo, víš to? Že smrdíš jako vrah. Při pěstním zápase musíš být zatraceně nebezpečnej soupeř.“

„Umím se ovládat.“

„Jo, řekl bych, že se ženskýma o něco líp.“

„O čem to mluvíš?“

„Praštit ženskou přece není nic těžkýho, ne?“

„Nikdy v životě jsem ženskou nepraštil.“

„Ne?“

„Ne.“

„Kdo tedy praštil Claire Coleovou?“

„Schaefer.“

„Vážně? Tohle taky psali v novinách, co vycházejí na základně?“

„Jo, takhle to psali.“

„Ale my víme, že to bylo jinak, co?“

Byl teď ve střehu, všechny smysly měl v pohotovosti. Zíral na Grega a horečně přemýšlel, jestli zdravotník jenom neblafuje. Jak by to mohl vědět, jak by mohl…

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„S Claire jsme si hodně často povídali,“ odpověděl Greg se záludným výrazem, který mu doslova sálal z očí.

„Jo? A… o čem?“

„O spoustě věcí. O životě. O svobodě.“ Greg se odmlčel. „O mužských.“

„O čem by si s tebou asi tak chtěla povídat, ty ubožáku?“

„Jsem účastnej člověk. O Schaeferovi mi řekla všechno.“

„Jo?“ Ulevilo se mu. Greg nevěděl vůbec nic.

„A taky o tobě!“

„O mně?“ Odfrkl si. „Ha ha, to je k smíchu.“

„Jak po ní šílíš,“ pokračoval Greg vestoje, oči přimhouřené. Blížil se k židli, obrácený zády k prosklené stěně, která obklopovala celou sluneční terasu.

„Jsi cvok.“

„Jak strašně po ní šílíš. Jak jste si užívali dokonce i tady v nemocnici, Schaeferovi přímo pod nosem.“

„Vypadni odsud, buď tak hodnej. Něco se ti zdá. Nikdy jsi s ní nemluvil.“

„Mluvil. Ale ano, kamaráde, mluvil.“

„Říkal mu Greg pravdu? Nedokázal to odhadnout. Kristepane, opravdu s ním Claire mluvila? Ale co znamenaly ty kecy o Schaeferovi? Ne, ne, jenom blafuje.“

„Blafuješ.“

„Blafuju o čem?“ vyhrkl Greg.

„O… o tom, že sis s Claire povídal. O ničem jsi s ní nemluvil.“

„Proč bych měl blafovat? Kvůli čemu? Proč bych se měl snažit do něčeho tě namočit?“

192

„Chceš, abych přiznal, že jsem Claire znal, nic víc.“ Kvapně se rozhlédl po terase. Neviděl živou duši a byl za to vděčný. Nikdo třetí jejich rozhovor neslyšel, jen oni dva, sami, tady, vysoko nahoře.

„Máš snad co tajit?“ vykřikl Greg. „Myslíš si, že nevím, že jsi Claire znal?“

„Neznal jsem ji!“

„Lžeš! Seznámil ses s ní tady a scházel ses s ní i venku!“

„Hergot! Jsi… jsi… neznal jsem ji!“

„Řekla mi, že jo! Vím to přímo od ní. Tvrdila, že jste se moc pěkně skamarádili.“

„V tom případě lhala. Neznal jsem ji.“

„Povídala, že jste spolu spali!“

To obvinění zůstalo na tiché terase viset ve vzduchu. Seděl, nespouštěl z Grega oči, cítil, jak mu nad obočím vyskakuje pot, a toužil zjistit, co všechno Greg ví, toužil se dozvědět, jestli je tohle všechno pravda, protože netušil, na čem vlastně je, a v duchu si říkal, co když… co když…

„Kdy ti to řekla?“

„Těsně předtím, než umřela,“ vyhrkl Greg. „Těsně předtím, než odešla na Sykese.“

„Ona… o mně? Mluvila o mně?“

Greg kvapně pokročil dopředu. Rty měl pevně stisknuté, zuby zaťaté a z očí mu šlehaly blesky.

„Tvrdila, že jde na Sykese, protože tam má s tebou schůzku. Tohle povídala.“

Vyskočil ze židle. „Řekl jsi to někomu?“

Greg couvl a zbledl jako stěna. „Ty… ty…“ Horečně hledal slova a lapal po dechu. „Proč, ty… je to pravda, viď?“ vyhrkl Greg a ve vytřeštěných očích se mu zračil úžas a ještě cosi dalšího. Strach.

Kvapně couval, jako kdyby očekával náhlý útok. „Já… všechno jsem si vymyslel, snažil jsem se zba…

Ale ona je to pravda! Kristepane, tys ji zabil, viď? Ježíši, Claire Coleovou jsi zabil ty!“

Strčil do Grega a ten klopýtl dopředu. Potom do něj vrazil znovu, tentokrát mnohem prudčeji, a Greg zamával rukama, aby udržel rovnováhu, ale zapotácel se, couvl a potom znovu zavrávoral dozadu. Přistoupil ke Gregovi a tentokrát do něj vrazil celou vahou těla, s veškerou silou svých ramen a paží. Viděl, jak Greg poskočil dozadu, a hned nato uslyšel ránu, jak jeho tělo narazilo do skla. Na okamžik se zdálo, jako by se zastavilo v prostoru, ale hned vzápětí se sklo roztříštilo a Gregovo tělo vyletělo do mrazivého vzduchu, oči vytřeštěné a ruce rozpažené v marné snaze něčeho se zachytit.

Vyběhl z terasy, ale na chodbě uslyšel čísi kroky, takže se přikrčil a v podřepu zabočil za roh, kde ho nikdo nemohl vidět.

Když Greg dopadl o šest pater níž, na chodník, oči měl stále ještě nevěřícně vytřeštěné. Z prasklé lebky mu vystříkla šedavá hmota a s ní odešlo všechno, co tížilo Gregovu duši i tělo.

Třináctá Kapitola

Letadlo B-26 bylo nalakované nažluto a na podmračené obloze vypadalo jako vaječný žloutek na šedivé dlažbě. Příď směřovala k New Jersey a motory monotónně hučely. Oba piloti v kokpitu měli co dělat, aby neusnuli.

Na ostrově Brigantine poblíž newjerseyského pobřeží stál hotel. Kdysi v něm sídlila náboženská sekta Božského otce, civilním jménem George Bakera, a jeho stoupenců, ale potom objekt převzalo vojenské námořnictvo a přeměnilo ho na radarové školicí středisko, na jehož střeše se teď ježilo množství nejrůznějších antén. Mezi nimi čněla věž s pravidelně rotující velkoplošnou anténou přehledového radaru, sledující vzdušný prostor v okolí objektu. Elektronické impulzy které se z ní šířily vzduchem, se odrážely od kovového pláště letadla B-26 a vracely se atmosférou nerušeně nazpátek, kde je zachycovaly pomyslné oči a uši bdělé antény a odváděly je tlustým kabelem do nitra budovy a na obrazovku radiolokátoru. Tam se tyto impulzy měnily v jasné mihotavé záblesky, ze kterých obsluha radaru dokázala vyčíst přesnou polohu sledovaného objektu.

Fred Singer stiskl tlačítko svých sluchátek. „Hlásím polohu,“ řekl. „Tři-jedna-nula, třicet mil.“

Muž jménem Rook, který patřil k obsluze radaru, seděl v budově se sluchátky na hlavě – jedno přilepené k uchu a druhé posunuté ke spánku, aby slyšel zároveň jak hlášení ze sluchátek, tak příkazy pana Masterse. Uchopil černou tužku a přiložil ji na umělohmotnou plochu, kterou měl před sebou. Na této ploše byla vyleptaná obrovská kružnice, v jejímž středu ležel hotel. Z tohoto středu jako paprsky vycházely přímky, které spolu svíraly pravý úhel a rozdělovaly celou plochu na čtvrtiny.

Zakreslený hotel zároveň tvořil střed několika soustředných kružnic, z nichž každá označovala konkrétní vzdálenost od centra – deset mil, dvacet mil, třicet mil a tak dále. Rook automaticky vyhledal nahlášenou polohu – tři–jedna-nula, třicet mil – označil ji na ploše křížkem a doplnil k ní časový údaj. Napsal ho zrcadlově, pozpátku, aby si ho mohl přečíst poručík Masters, který stál na opačné straně průhledné plastové tabule.

O minutu později dostal Rook od Singera další hlášení, takže zakreslil na tabuli ještě jeden křížek a po něm další a zase další a všechny křížky postupně pospojoval. Potom nakreslil na tabuli čtverec a do něj, opět zrcadlově, zaznamenal údaje: směr 190, rychlost 250.

Singer, který seděl u ovládacího panelu radaru, řekl: „Žádám o povolení vypnout přehledový radar.“ Masters stiskl tlačítko: „Povoluje se.“

„Celá operace určitěnetrvala déle než čtyřicet sekund,“ ozval se Singer a do mikrofonu nahlásil: „Jeden narušitel. “

Rook to automaticky zaznamenal na plastovou tabuli. Teď už věděli, že zaměřili neidentifikované letadlo (které samozřejmě znali, protože letoun B-26 simuloval nepřátelský stroj a od samého začátku operace o něm věděli), pohybující se rychlostí 250 mil za hodinu a jeho směr je 190, což znamenalo, že se ocitne nad hotelem během několika minut.

Masters uchopil ruční mikrofon. „Modrá jedničko, tady základna,“ řekl. „Přepínám.“

Caldroni, který plnil úlohu velitele s volacím znakem Modrá jedna a vedl letku stíhacích letadel, odpověděl: „Tady je Modrá jedna. Přepínám.“

„Máme jednoho narušitele,“ řekl Masters a znovu se podíval na plastovou tabuli. „Ve směru tři-jedna–nula, vzdálenost dvaadvacet mil, míří na jedna–devět-nula, rychlost dvě stě mil za hodinu.“

V hlavě rychle propočítal kurz na setkání. „Vektor dva-jedna–nula, výška pět tisíc stop. Přepínám.“

„Potvrzuji a končím,“ řekl Caldroni.

Caldroni zakreslil na plastovou tabuli směr letky a také letounu B-26, který vytrvale směřoval ke svému cíli – hotelu. Caldroniho letka, pro kterou vypočítali maximální rychlost tři sta padesát mil za hodinu, má před sebou ještě zatraceně dlouhou cestu, než bude moct zahlédnout nepřátelské letadlo.

Masters opět zvedl mikrofon. „Modrá jedničko, tady základna. Přepínám.“

„Tady je Modrá jedna. Přepínám.“

„Máte ho?“ zeptal se Masters. Chtěl totiž vědět, jestli už letka zahlédla nepřítele, jak by odpovídalo Caldroniho plánu.

„Ještě ne, pane,“ řekl Caldroni. „Přepínám.“

„Konec,“ prohodil Masters kysele. Všichni v místnosti zaslechli zvuk motoru letadla B-26 nad sebou a podívali se směrem ke stropu. „Právě jsme zmizeli z mapy,“ oznámil jim Masters. „Tohle byl zatraceně mizerný výkon.“ Znovu vzal do ruky mikrofon. „Žlutá jedničko, tady je Charlie Horše.

Přepínám.“

Potemnělou místnost zaplnil praskot statické elektřiny. „Mluvte, Charlie Horše.“

„Nechcete to zkusit ještě jednou, prosím? Přepínám.“

„Rozumím. Naveďte nás. Přepínám.“

„Vektor tři-jedna-nula, výška tři tisíce. A přibližujte se libovolným směrem, chceme, abyste nás překvapili. Začněte tak na sto padesáti, dobře? Potřebujeme vědět, z jaké vzdálenosti vás dokážeme zachytit.“

„Doufám, že na to máte dost času,“ odpověděl pilot. „Z tohohle broučka nevyždímáme víc než dvě stě padesát za hodinu. Není to zrovna tryskáč.“

„Já vím,“ přisvědčil Masters. „Počítáme s tím a čekáme vás.“

„Tuhle rachotinu měli už dávno vyhodit do šrotu,“ zamumlal pilot.

Masters se otočil k Singerovi. „Co je to s vámi, Singere? Nespal jste?“

„Ne, nespal. Pletla se mi do toho spousta šumu z pevniny, pane.“

„Nesmysl,“ odpověděl Masters. „Mezi vámi a Anglií není nic jiného než Atlantský oceán.“

„Muselo to být něco vysokofrekvenčního, pane.“

„Ale jděte, Singere, chce to trochu života. Zaměříte ho třicet mil od nás, a máme ho tu dřív, než proti němu stačíme vyslat letadlo,“ oponoval Masters. „Tak fajn, zatím toho necháme. Za deset minut vás chci vidět v místnosti číslo třicet tři. Dejte si cigaretu a přijďte přesně. Vyzkoušíme si pár torpédových útoků.“

„To už jsme dělali,“ zaprotestoval Kraus, další muž z radarového týmu.

„A budeme to dělat tak dlouho, dokud to nezvládneme,“ usadil ho Masters. „Jděte na tu cigaretu.“

Vtom k Mastersovi přistoupil praporčík Andrew Brague, čerstvý absolvent školy pro techniky, obsluhující komunikační a navigační systémy. „Nemyslíte, že jste na ně moc tvrdý, pane?“

„Cože?“ podivil se Masters a pomyslel si, proč všechny pitomé praporčíky na světě přidělují právě do jeho týmu.

„Na ty mládence, pane. Nemyslíte, že jste na ně trochu tvrdý?“

„Jak to?“ zeptal se popuzeně Masters.

„Od příjezdu jsme neměli volno. Držíme čtyřiadvacetihodinové hlídky. Celý den školení, kromě pár minut na jídlo a na cigaretu. Já nevím, pane…“

Masters si praporčíka přeměřil kyselým pohledem. „Povězte mi, praporčíku,“ začal, „co si sakra myslíte? Že jsme sem přijeli na piknik?“

„Pane?“

„Jsme tady, abychom z těchhle lidí udělali sladěný tým, dokonale fungující stroj. Sykes bude plnit úlohu předsunutého hlídkujícího plavidla, Bragueu. Víte, co to znamená? Znamená to, že osud lodi i celé úderné jednotky za ní bude záviset na obrazovce našeho radaru. Víte, jaká je průměrná životnost takové hlídkující lodi v bojové akci, Bragueu?“

„Ne, pane.“

„Počítá se na minuty,“ řekl Masters. „Nechci se stát statistickým údajem. Takže se snažím nalít těm mládencům do hlavy nějaké znalosti. Teď jim to možná připadá jako hra, ale někdy v budoucnu by mohlo jít do tuhého, zatraceně do tuhého, takže bychom měli být připraveni, nemyslíte?“

„Vlastně ano, samozřejmě, pane.“

„Tak mi neříkejte, že jsem na ně moc tvrdý. Jednám s nimi tak tvrdě, jak to situace vyžaduje, a volno nebude, dokud neuvidím nějaké výsledky. Byl jsem na břehu já, Bragueu?“

„Ne, pane.“

„Sakra, to bych řekl, že ne. K smrti rád bych zavolal jednomu děvčeti, už celý týden. Je teď v Norfolku a já bych tam byl nejradši taky. A chci, aby to věděla. Jenomže vždycky, když se přiblížím k telefonu ve vestibulu, přijde za mnou někdo s dalším zatraceným příkazem od zdejšího velícího důstojníka. Ještě jsem ani neměl čas napsat jí dopis! Tak ty kluky nelitujte a nechoďte za mnou plakat. Všichni jsme členy posádky, Bragueu, bez ohledu na hodnost. A mně se to nelíbí o nic víc než ostatním.“

„Ano, pane.“

„Nedívejte se na mě tak zničeně. Oběhněte ostatní důstojníky, a ještě než se pustíme do těch torpéd, uděláme si poradu. Vezměte si s sebou cigarety.“

„Ano, pane.“

„Bragueu?“

„Ano, pane?“

„Nevzal byste místo mě půlnoční hlídku? Abych konečně mohl napsat ten dopis?“

Brague protáhl obličej. „Když myslíte, pane.“

„Nechte toho. Dělal jsem si legraci. Dojděte si pro ty cigarety a popožeňte ostatní důstojníky.

Čeká nás spousta práce.“

Na základně v Norfolku se vedla spousta řečí.

„Samozřejmě že jsem Grega Bartera znal,“ zaznívalo ze spousty úst. „Moc fajn kluk. Ale slyšel jsem, že pracoval v blázinci v Bethesdě. Takovýhle věci jsou často nakažlivý.“

„Greg Barter, ano,“ poznamenal jiný hlas. „Skvělej chlap, jeden z našich nejlepších. Ale míval sklony k depresím. Měl jsem to poznat, měl jsem předvídat, že by se něco podobnýho mohlo stát.

Jenomže člověk nikdy neví, kdy se u někoho projeví sebevražedný sklony, ne? Co?“

„Hned ze začátku mi připadal ujetej,“ tvrdil další. „Greg nad vším moc přemejšlel,“ zaznělo také.

„A když člověk začne moc přemejšlet, zjistí, že se sebou není spokojenej, tak jak by chtěl, a bác ho!

Vyskočí z okna.“

„Měl jsem Grega rád. Netvrď mi, že tím sklem proletěl sám. Musel uklouznout,“ říkal další člověk.

„Sám na terase,“ podivoval se leckdo. „Sakra, kdo ví, co se tam vlastně mohlo stát.“

„Ví to jenom jedinej člověk, a to je Greg Barter, jenomže už to nikomu nepoví, snad jenom svatýmu Petrovi,“ zněla odpověď.

Dva lidé to věděli.

Jeden z nich to svátému Petrovi mohl, anebo také nemusel prozradit.

Druhý to nemínil prozradit vůbec nikomu.

Byl v povznesené náladě a pečlivě, nesmírně pečlivě se holil. Chtěl večer vypadat dobře, protože Jean ho dnes poprvé uvidí v něčem jiném než v pyžamu nebo v županu. A dojem, jakým na ni zapůsobí, teď považoval za nejdůležitější věc na světě.

Jean Dvořáková, jehňátko odváděné na jatka.

No, ne přímo na jatka. Wilmington úplně postačí. Ale ne dnes, to je samozřejmé. Dnes se takříkajíc odehraje přípravný zápas. Hlavní událost přijde na řadu později, podle toho, jak se vyvine dnešní večer. Ale o tom, jak se vyvine, vůbec nepochyboval. Byl si naprosto jistý. Jean je zmatené děvče, to je jasné, ale zmatená děvčata jsou nejlepší. Neví, co má čekat, a ani se to nedozví, dokud jí všechno neukáže. Už se toho názorného vyučování nemohl dočkat.

Je sice zmatená, ale nádherná. Je to čistá, nevinná krása nezkaženého dítěte. Je jako zasněžená pláň, která čeká, až do ní někdo obtiskne své stopy. Ach, kristepane, je tak nevinná!

Ta její nevinnost ho přímo mučila. Když na ni pomyslel, pociťoval doslova palčivou bolest. Claire byla krásná, ale už měla leccos za sebou, věděla, jak to ve světě chodí, a kromě toho s ní bylo těžké pořízení.

202

Ale krásná, ano, krásná, sakra, to se jí nedalo upřít. Ale taky byla pravda, že byla krutá. Všiml si jí okamžitě, všiml si jí jako snadné oběti – pokud ji ovšem dokáže zaujmout. Věděl, že Claire je typ ženy, na kterou člověk musí zapůsobit. Měla tvrdou hlavu, ale nebyla z kamene. A on na ni zapůsobil, protože věděl, na jakou strunu uhodit. Správný přístup byl samozřejmě ze všeho nejdůležitější. U Jean člověk musel zahrát na city, všechno postavit na nehynoucí lásce. No, byl připraven věnovat jí nehynoucí city, ale zároveň samozřejmě tahat za nitky, a to přece nebolí, nebo ano? Neměla by láska být nesobecká? Jistě, Jean. A není naše láska nádherná, křehká, něžná? Jean, nemůžeme… Nemohli bychom…

Jasně že můžeme, pomyslel si s úsměvem.

Od protějšího umyvadla se ozval Petroff, který sloužil u dělostřelců. „Už jsi zpátky?“

„Jo,“ přikývl.

„Co ti bylo?“

„Zánět uzlin.“

„Jo, taky jsem to jednou měl,“ poznamenal Petroff. „Hele, byl jsi tam, když ten maník vyskočil ven?“

„Byl jsem kde?“ zajímal se.

„Přece v nemocnici.“

„Oh. Ano.“

„Musel to bejt cvok, ne?“

„Určitě mu přeskočilo,“ odpověděl.

„Člověče, Norfolk si už určitě vybral svůj díl.“

„Jo.“

„Nejdřív ta holka, potom Schaefer a pak ten cvok. Tohle město je prokletý.“

„Chci se oholit,“ zarazil Petroffa.

„Fajn, fajn, tak se ohol.“ Petroff se zlostně otočil zřejmě dotčený kolegovým lhostejným přístupem.

Na okamžik se na Petroffa zadíval do zrcadla, ale potom pohodil hlavou a usmál se. Musel pořád myslet na Jean Dvořákovou, děvče jako čerstvý fík, který čeká, až ho někdo utrhne a spolkne.

Úplně celý najednou. Šup, a je to. A potom… Sakra, hned po prvním večeru, šlo to tak snadno.

Jako vražda.

O vraždě se mu přemýšlet nechtělo, ale musel si přiznat, že to bylo čím dál tím snazší. Zvlášť když člověka nikdo neodhalí. A uniknout odhalení bylo skoro stejně snadné jako sama vražda. To je ale odporné slovo. Jenomže sedí. Takzvaná růže nazvaná jinak bude vonět stejně… Kristepane, Jean voní tak sladce. Ne parfémem, jenom mýdlem a čistotou – stejnou čistotou, jakou se vyznačuje všechno, co s Jean souvisí. Oh, bude to rozkoš, jaká nemá obdoby.

Ten hajzl Greg přirozeně neměl tušení, na co doplatil. Poučná lekce pro všechny vtipálky. Kdo s čím zachází, tím taky schází – a nakonec zjistí, že má mozek rozstříknutý na betonu. Měl jsem hned poznat, že jen blafuje, ale proboha, mluvil, jako kdyby nakoupil kvalitní zboží. No, teď ho má, ale už si za ně nic nepořídí. Možná tak nějaký mrak a harfu tam nahoře, anebo vidle a azbestový oblek někde dole. Dobře mu tak, hajzlovi. Neměl si se mnou takhle pohrávat. Nemůžu teď nic riskovat, musím si dávat pozor, moc velký pozor. Sebemenší narážka a znovu zakročím, musím.

Nemůžu nic riskovat. S Claire jsem ztratil nervy, se Schaeferem – ale Schaefer to věděl, stejně jako Greg. No, přinejmenším těsně předtím, než se zřítil dolů. Všichni, kdo něco vědí, jsou nebezpeční.

Všichni, kdo něco vědí, mě můžou přivést na šibenici, můžou mi podříznout krk.

Opláchl břitvu a umyl si pěnu z obličeje. Přejel si hřbetem ruky po tváři. Hladká. Jean se to bude líbit, Jean si nepotrpí na nějaké zarostlé opice. Jean si potrpí na něhu a laskavost, jako poupě, které se teprve otevírá. Dobrá, poupátko, jsem pro tebe ten pravý. Těší mě.

Čekala před kinem přesně v osm hodin. Oblékla si svetřík a sukni, a protože bylo chladno, ještě tvídové paleto. Na nohou měla bezešvé punčochy a tmavomodré lodičky. Pod paletem se jí na vzedmutých ňadrech houpala dlouhá šňůra perel. Světlé vlasy měla zastrčené pod šátkem, ale jeden blonďatý pramen se teď uvolnil a visel jí do čela.

Byla trochu nervózní a dívala se do tváří všech kolemjdoucích – jestli neuvidí jeho, ale zároveň jestli náhodou nezahlédne někoho, kdo by ji mohl poznat. Cítila, jak jí pod vlněným svetříkem buší srdce. Neklidně přešlapovala a připadala si jako podloudnice, ale chtěla se s ním setkat, protože potřebovala zjistit, co vlastně cítí, musela se vyznat sama v sobě.

Když vedle ní u obrubníku zastavilo auto, považovala to za pokus řidiče navázat náhodnou známost. Přeletěla vůz zběžným pohledem a odvrátila hlavu.

Potom se ale znovu otočila a zjistila, že za volantem sedí on.

Nevystoupil, ale otevřel jí dveře a ona kvapně nastoupila dovnitř a dveře za sebou zase přibouchla.

„Ahoj,“ pozdravil ji.

„Ahoj. Kde jsi přišel k autu?“

„Pronajal jsem si ho. Ze se ti do toho kina ani moc nechce, viď?“

„Vlastně ani nevím. Co máš v plánu?“ Doufala, že to nevyznělo zdrženlivě, protože to – poctivě řečeno – neměla v úmyslu.

„Napadlo mě, že bychom se mohli trochu projet. Podívej se na ty hvězdy, Jean. Jsou jich miliony.“

„Ano,“ přikývla. „Jsou nádherné, viď?“

„A třeba bychom si někde mohli dát hamburger a potom horkou kávu. Souhlasíš?“

„Podřídím se ti,“ odpověděla s úsměvem.

Nastartoval a odlepil auto od obrubníku. Byl to nový model kabrioletu, ale skrz střechu dovnitř táhlo a Jean byla zima.

„Vypadáš nádherně,“ vysekl jí poklonu.

„Děkuju.“

„Jak vypadám já?“

Zaletěla k němu pohledem. Měl na sobě těžký tvídový kabát a pod ním zřejmě modrý oblek, jak usoudila. V potemnělém interiéru auta na něj moc dobře neviděla, ale přesto jí připadal nesmírně pohledný, takže řekla: „Sluší ti to.“

„Zklamaná?“

„Ne.“

„To je dobře. Kam tedy?“

„Je mi to jedno. Ty řídíš.“

„Tak dobře. Fajn. O to kino jsi moc nestála, viď?“

„Abych řekla pravdu, jsem ještě trochu nervózní,“ přiznala.

„Tak se uklidni. Právě to je jeden z důvodů, proč jsem si půjčil auto. Napadlo mě, že budeš mít pocit většího bezpečí.“

„Mám.“

„To je dobře.“

„Asi je to tím… v nemocnici je všechno vzhůru nohama. Chci říct, že je to možná kvůli tomu. Ze to může nějak souviset s námi.“

„Jak vzhůru nohama?“

„Asi sis všiml toho pozdvižení, když jsi dnes ráno odcházel z nemocnice, ne?“

„Mluvíš o Gregovi?“

„Ano. Je to hrůza, nemyslíš? Byl to milý mládenec.“

„Jo, vypadal sympaticky.“

„Občas mě napadne… Ale, to nic.“

„Co?“

„Vždycky jsme spolu vycházeli přátelsky, Greg a já. Byla radost s ním spolupracovat, víš, jak to myslím? Vždycky měl pro mě nějaké povzbudivé slovo. Často jsme si povídali, zvlášť když jsme spolu sloužili noční. Hrál na housle, věděl jsi to?“

„Ne.“

„Ano, hrál. Asi nebyl žádný virtuos, ale měl hudební cit. Byl to moc laskavý člověk, i přes tu trochu drsnou skořápku.“

„Jo, připadal mi jako hodný kluk.“

„Poznala jsem ho opravdu dobře, takže asi proto mám pocit… připadá mi, jako bych přivolávala smrt. Na všechny, co znám. Nejdřív Claire a teď Greg.“

„Jean, to je hloupost. Proboha, Claire Coleovou zabili na mojí lodi. A nemám pocit, že –“

„Ty sloužíš na Sykesovi?“ zeptala se ho zčistajasna.

„Ano. Tys to nevěděla?“

„Ne. Nevěděla.“

„Tedy, jasně. A přišla o život právě tam, stejně jako ten Schaefer. Podle tvojí logiky by teď celá posádka měla mít výčitky svědomí. Jenomže to je nesmysl.“

„Schaefer,“ špitla. „Ten mládenec z lodní kanceláře. Ano.“

„Toho jsi neznala, ne?“

„Ne, jenom jsem… o něm věděla.“

„Aha. Fajn kluk.“

„On… taky spáchal sebevraždu, ne?“

„Ano,“ odpověděl.

„To je zvláštní.“

„Co je na tom zvláštního?“

„Dvě sebevraždy, tak krátce po sobě.“

„Jo. Není ti zima? Můžu zapnout topení.“

„Ne, je mi dobře.“ Zavrtěla hlavou. „Chudák Greg. Byl jsi s ním na terase, těsně předtím než…

než vyskočil, viď?“

„Kdo?“

„Ty. Myslela jsem –“

„Kdo ti to napovídal?“

„Říkal to Guibert. Tvrdil, že odešel a nechal tě tam s Gregem o samotě.“

„Oh, jasně. Jo, odešel jsem odtud chvilku po Guibertovi. Fajn kluk, ten Guibert, nemyslíš? Škoda že chytil tu ne –“

„Neřekl ti Greg něco, z čeho by se dalo usoudit, že –“

„Oh, ale nic moc zvláštního. Jenom vypadal strašně nevrle. Vlastně právě proto jsem šel radši pryč. Na můj vkus se tvářil děsně nešťastně.“

„Ano,“ hlesla tiše a hlavou se jí honila spousta myšlenek.

„Nebude ti vadit, když na chviličku zastavím?“ zeptal se jí.

„Cože?“

„To auto. Můžu zastavit?“

„Aha. Oh, ano, jestli chceš.“ Zvedla hlavu a rozhlédla se po okolí. Silnice před nimi se černala a on teď s autem zajížděl mimo vozovku, na malou lesní mýtinu. Vypnul motor a zapřel se o opěradlo. „Podívej se na ty hvězdy, Jean.“

„Ano.“ Odmlčela se. „Nikdy ses nezmínil, že sloužíš na Sykesovi.“

„Ne? Nikdy na to nepřišla řeč.“

„Schaefera jsi znal dobře?“

„Zběžně.“ Položil ruku na opěradlo jejího sedadla.

„Znáš poručíka Masterse?“

„Ano.“ Poposedl si k ní blíž. „Víš, že na tak krásné děvče jsi moc upovídaná?“

„Poručík Masters má takovou teorii –“ začala zamyšleně. „Poručík Masters si myslí –“ Vtom se zarazila, pomalu k němu otočila hlavu a zadívala se mu do obličeje. Ruka, která Jean zlehka objímala kolem ramen, ji teď sevřela pevněji. „Co si myslí?“

„Nic,“ odpověděla. Horečně přemýšlela, všechny smysly ve střehu. Snažila se uvažovat střízlivě a pokoušela se vybavit si všechna jména, o kterých se Chuck zmiňoval. Ano, ano. Tehdy večer v zálivu…

„A ty si pořád myslíš, že to udělal jeden z těch dvou? Jak se jmenovali?“

„Daniels a Jones. Perry Daniels a Alfred Jones.“

Najednou jí byla zima. Jak to, že ji ta souvislost nenapadla dřív? Jak mohla být tak hloupá?

„Jean?“

Napřímila se. „Ano?“

„Stalo se něco?“

„Ne,“ hlesla. Možná tu sedím s vrahem. Možná zabil Claire a Schaefera. A Grega! Ach, bože, Greg!

Přivinul ji k sobě a jeho ústa našla Jeaniny rty, ale tentokrát jí jeho polibek připadal podivně chladný. Nebránila se, polibek mu oplatila a přitom horečně uvažovala, jak získat jistotu, jak zjistit pravdu. Dech se jí nervózně zrychlil a ňadra se jí vzdouvala. Vášnivě ji líbal, protože si její zrychlený dech vysvětlil po svém.

„Jean,“ zašeptal. „Miluju tě.“

Neodpověděla mu. Nepřestával ji líbat – na krk, na tváře, na zavřené oči, na špičku nosu – a přitom jí pevně svíral ramena. „Miluju tě, miluju tě, miluju tě,“ opakoval bez přestání. Jean slyšela jeho šeptané vášnivé výlevy, a přitom nedokázala myslet na nic jiného než na to, že tenhle člověk je možná vrah, že možná shodil Grega z terasy. Ta představa ji vyděsila natolik, že se roztřásla, ale on si její přerývaný dech a rozechvění znovu vyložil mylně. Uchopil lehce prsty šňůru perel, které jí splývaly na prudce se zvedající a klesající ňadra.

„Nic mi neřekneš?“ zeptal se jí a přitom se probíral bílými kuličkami náhrdelníku.

„Co… co chceš, abych ti řekla?“

„Něco. Nabízím ti tady srdce na dlani. Nezasloužilo by si to nějakou odpověď?“

„Já… ještě nevím.“

Nenápadně, jakoby náhodou, mu perly vyklouzly z prstů a Jean měla v první chvíli chuť ucuknout, ale ovládla svůj strach a zeptala se. „Měl jsi hodně dívek?“

„Žádnou, jako jsi ty,“ odpověděl.

„Ale bylo jich hodně?“

Prsty, které se jí předtím jen letmo dotýkaly, teď Jean tiskly pevněji a pevněji. Přivinul ji k sobě blíž, tentokrát s větším sebevědomím – věřil si, že teď už si může s jejím tělem volně pohrávat, věřil svému šarmu. „Nikdy jsem nikoho opravdu nemiloval, Jean,“ vzdychl. „Tohle je skutečná láska.“

„Jak to víš?“ zeptala se. Cítila jeho prsty, které ji laskaly, a přála si, aby přestal, ale neodvažovala se ho zarazit, protože od něj chtěla slyšet, co potřebovala, musela ho přimět, aby to vyslovil nahlas. „Prostě to vím. Zoufale po tobě toužím. Nikdy jsem takový pocit nezažil.“

„Je to jen fyzická potřeba. Ve skutečnosti ti o mě nejde. Prostě chceš –“

„Ne, ne.“ Stisk jeho ruky mimoděk zesílil. „Ne, Jean, myslím to upřímně. Chci tě, protože tě miluju.“

„Myslím, že jsi… že jsi zamilovaný do mojí uniformy. Ze chceš… dostat ošetřovatelku – s důstojnickou hodností.“

„Ne, přísahám. Tak to není.“

„Je. Cítím to. Vím to.“

„Jean, věř mi –“

Odtáhla mu ruku a poposedla si na opačný konec sedadla. „Ne,“ prohlásila dotčeně. „Vím, že mám pravdu. Jsem důstojník. A tebe to vzrušuje. O to jde, o nic víc.“

Vrhl se k ní. „Jean, tak to není. Jean…“ Strhl ji k sobě, políbil ji, znovu jí zajel rukou ke krku, opět ji nechal klesnout Jean na hruď a tentokrát si začal pohrávat a neobratně zápolit s knoflíčky jejího pleteného svetru. Jean, jsem do tebe blázen. Tolik tě chci, že bych dokázal „Přestaň,“ zarazila ho hned. „Prosím tě, nech toho. Lžeš mi.“

„Co je mi sakra po tom, jestli jsi důstojník nebo ne?“ vykřikl zoufalým tónem a dotkl se jejího tenkého hedvábného prádla.

„Ano, jde ti jenom o to.“

„Už jsem důstojnickou známost měl,“ vyhrkl.

Chytila ho za zápěstí a strhla mu ruku, která jí bloudila po těle. „Ale ne ošetřovatelku.“

„Ano, byla to ošetřovatelka. Ano, Jean, chodil jsem s ošetřovatelkou.“

„S kterou?“

„Na tom nezáleží, Jean…“

Uvolnila mu zápěstí a on ji zase začal hladit. „Kdo to byl?“

„Zdravotní sestra. Byli jsme si hodně blízcí. Jean, my dva si také můžeme být blízcí.“

„Ano,“ přitakala, protože z něj chtěla dostat víc informací.

„V pondělí,“ navrhl sladce, jako by se s tím slovem mazlil. Sebedůvěra se mu vrátila. Připadal si jistý a silný a dokazoval to Jean svými zkoumavými prsty. „Máš v pondělí volno?“

„Ano,“ zamumlala.

„Mohli bychom si někam vyjet. Sami dva.“

„Kam bychom si mohli vyjet?“

„Znám spoustu míst. Mohli bychom tam být sami, J ean.“

„Jako s tou druhou ošetřovatelkou?“ vyzvídala.

„Jako s tebou, Jean,“ odpověděl, jako kdyby její otázku přeslechl. „Jen my dva. Mohli bychom…

se sblížit, miláčku, hodně sblížit.“

„Kde?“

„Vím o jednom místě ve Wilmingtonu,“ odpověděl.

„Ve Wilmingtonu,“ opakovala sklesle.

„Ano. Jeli bychom tam v civilu. Nikdo by se na nic neptal. Jean, chceš, viď, že ano?“

„Nevím,“ řekla.

„Zavolám ti. Zavolám ti zítra. Do té doby to už budeš vědět, viď?“

„Nevím.“ Znovu mu odstrčila ruku. „Myslím, že už bychom měli radši jet.“

„Zavolám ti zítra,“ zopakoval. „Zítra ráno. Vyspi se na to, Jean. Zavolám ti.“

„Dobře,“ přikývla.

„Až ti zatelefonuju, nechci nic riskovat. Dej si pozor, aby někdo neposlouchal. Řeknu…

představím se jako Frank, a ty už budeš vědět, o koho jde.“

„Ano.“

Znovu ji políbil a zajel jí oběma rukama k pasu. Jean se napřímila, pevně stiskla oční víčka a odtáhla se od něj.

„V pondělí,“ řekl. „V pondělí.“

„Uvidím.“

Čtrnáctá kapitola

V POKOJI BYLO TEPLO A NAPROSTÉ TICHO. Oknem pronikaly dovnitř sluneční paprsky a v jejich svitu se ve vzduchu vznášely droboučké částečky prachu.

Je možné, že už je sobota? Jean tomu vůbec nemohla uvěřit. Je opravdu ráno?

Ležela nahá v posteli, přikrývku vytaženou až ke krku, prostěradlo schumlané v nohou lůžka.

Vychutnávala si sluneční lázeň, cítila teplo, které prohřívalo přikrývku i její tělo pod ní, a nejradši by takhle proležela celý den. Nechtělo se jí vstát, nechtělo se jí dnes ráno činit žádná rozhodnutí. Bylo by krásné zůstat takhle ležet až do konce života, v teple a bez obav, vystavená slunci, které zalévalo její tělo hřejivými, bezpečnými…

Její tělo.

Nikdy v životě nepohlížela na své tělo jako na zbraň, ale věděla, že to zbraň je, a to velice účinná. Dnes ráno jí zavolá a bude očekávat, že se rozhodla, bude očekávat, že se dozví, jak to s tou pondělní cestou do Wilmingtonu dopadne. O Wilmington samozřejmě vůbec nejde. Stejně dobře by posloužilo i jiné místo. Wilmington si prostě vybral, protože to tam zná, je to město, kam odjela Claire. Řekl jí, že se už předtím scházel se zdravotní sestrou – ale byla to sestra Claire? A byl on jejím vrahem?

Perry Daniels a Alfred Jones. Aspoň tak to tvrdil Chuck. Je docela dobře možné, že se Chuck ve své nezkušenosti mýlil, a v tom případě se neměla čeho bát – pokud by ovšem chtěla odjet na celý den do Wilmingtonu, což neměla v úmyslu. Ale co když se Chuck nemýlil a ten člověk byl skutečně vrah – co pak? Mohla by se vypravit na palubu Sykese, ano to by určitě mohla. Mohla by si promluvit s kapitánem a říct mu: „Ten člověk je vrah. Chci, abyste ho zavřel za katr.“

Jenomže pro kapitána už byl případ uzavřený. Chuck o tom mluvil jako o hotové věci a nesl to velice těžce. Ten případ byl uzavřený pro všechny kromě Chucka. Kromě Chucka a skutečného vraha. A teď i pro mě. Teď se to týká i mě.

A já můžu zjistit, jestli je to tenhle člověk, anebo není, pomyslela si. Můžu to zjistit docela snadno, protože mám zbraň – své tělo. Je zvláštní, jak účinnou se taková zbraň může stát; aspoň v případě toho člověka účinná rozhodně je. A jsem si jistá, že z něj dostanu, co se chci dozvědět – pokud tu zbraň, své tělo, použiju. Ale pokud je vrah a já zjistím všechno, co se chci dozvědět, co pak? Pokud je vrah, tak už zabil tři lidi; a co udělá mně, až mu dojde, že jsem ho obelstila, až mu dojde, že mi to svoje tajemství vlastně vyzradil? Jenomže vyzradí mi ho vůbec?

Dejme tomu, že s ním odjedu do Wilmingtonu. Co se stane, až se spolu ocitneme sami? Co když mi nic neřekne?

„Co když se mnou odmítne mluvit, co když chce jenom…“

Můžu zavolat o pomoc?

Volala o pomoc Claire Coleová?

Pokud je to vrah, je nebezpečný, a když s ním pojedu, vystavím se obrovskému nebezpečí, velkému riziku. A proč bych to vlastně měla dělat?

Možná že je vrah.

Ano, ano, ale proč to musím udělat právě já? Nechci s ním jet. Nechci se s ním zase ocitnout o samotě, ve Wilmingtonu ani nikde jinde. I kdyby tím vrahem nebyl, stejně mě děsí. Oh, proč jen tady není Chuck? Chucku, miláčku, proč jen tu nejsi!

„Jean?“

Zprudka se otočila, překvapená hlasem, který zazněl ode dveří.

„Máš telefon.“

„Oh.“ Zůstala ležet a ve vzduchu poletovaly prachové částečky.

„Ty si to nevezmeš? Jestli chceš, můžu říct, že tu nejsi.“

„Ne. Ne, vezmu si to.“ Čekala, dokud její kolegyně neodešla, a potom vstala z postele, navlékla si župan, pevně si ho převázala páskem a obula si mokasíny. Vyšla ze dveří, přistoupila k telefonu na chodbě a přitom se nervózně kousala do rtu a uvažovala, co mu vlastně řekne. Rozechvělou rukou uchopila sluchátko.

„Haló,“ hlesla přiškrceným hlasem.

„Jean? Nevzbudil jsem tě?“

„Ne, byla jsem… byla jsem už vzhůru.“

„Tady Frank.“

„Ano,“ řekla. „Já vím.“

„Tak co?“

Na lince se rozhostilo ticho.

„Já…“ Zaváhala a znovu se kousla do rtu. Potom sebrala odvahu. „Dobře, Franku. Pojedu s tebou.“

„Výborně, Jean. Už jsem to promyslel. Můžu se na lodi uvolnit, tak abych chytil autobus, co odjíždí v pondělí ráno ve čtvrt na devět. Jede do Hampton Roads, kde můžeme přestoupit na vlak do Wilmingtonu. Víš, kde nastoupit?“

„Zjistím si to,“ odpověděla.

„Dobře. Jestli ten autobus stihneme, dostaneme se do Wilmingtonu odpoledne, přesně ve tři hodiny a dvaačtyřicet minut. A vrátit se musím až další den, k rannímu nástupu. Vyhovuje?“

„Ano.“

„Podívej, dokud nedojedeme hodně daleko za Norfolk, nepromluvíme na sebe ani slovo. Až nastoupíme do autobusu, vůbec se na mě nedívej. A vezmi si na sebe civil, nezapomeň.“

„Nezapomenu.“

„Miluju tě,“ zašeptal.

Mlčela. V ledově studené ruce svírala sluchátko a čekala, až zase uslyší jeho hlas.

„Jean?“

„Ano?“

„Pondělí ráno, autobus ve čtvrt na devět, zapamatuješ si to?“

„Ano.“

„Budeš tam, viď?“

„Budu.“

„Fajn. Musím už běžet nazpátek, než si všimnou, že jsem zmizel.“ Odmlčel se. „Miluješ mě?“

zeptal se nakonec.

Neodpověděla a zlehka položila sluchátko. Třeba si pomyslí, že jsem zavěsila, když se odmlčel, zadoufala.

Jakmile jí odpoledne skončila služba, vypravila se do doku. Citelně se ochladilo a nízko nad mořem visely šedivé mraky plné vody. Kabát měla upnutý až ke krku, a když přecházela po dřevěných prknech, vlnil se jí kolem nohou. V doku spatřila široko daleko jen jediné plavidlo – cisternovou loď.

Srdce jí sevřela zlá předtucha. Je možné, že Sykes odplul?

Zírala na vodní plochu a snažila se rozpoznat lodě, které kotvily v zálivu. Třeba se Sykes vydal jenom na nějakou krátkou plavbu.

Když za sebou uslyšela zvučný hlas, málem propadla panice.

„Můžu vám nějak pomoct, slečno?“

Otočila se a spatřila muže v tříčtvrtečním dvouřadovém kabátě, volně přepásaném koženým opaskem s kovovou sponou. Límec měl zdvižený vzhůru, obličej zarudlý a ošlehaný od dlouhodobého pobytu na moři a v ruce držel pendrek.

„Já… hledám jednu loď. Sykes. Torpédoborec,“ vysvětlila mu.

Mládenec se usmál. „Aha. Ta šla do suchého doku, slečno. Najdete ji támhle. Víte, jak vypadá?“

„Ano, vím.“

Ukázal jí, jakým směrem má jít, Jean přikývla a on jí zasalutoval. Když mu na oplátku také zasalutovala, připadala si trapně; jako pokaždé, když jí nějaký muž dával najevo, že ctí její hodnost.

V duchu se to pokaždé snažila odbýt tím, že jde vlastně o stejné gesto, jako když muž při setkání se ženou smekne klobouk, ale dobře věděla, že to není totéž, a pokaždé mírně zrozpačitěla. Procházela dokem, podpatkyjí na dřevěných prknech klapaly, a ona si dnes při každém kroku až bolestivě uvědomovala své tělo; uvědomovala si ho jako ještě nikdy v životě. V zádech cítila pohledy mužů, věděla, že nemohou odtrhnout oči od jejích hýždí a nohou, a podvědomě se snažila jít co nejtoporněji a potlačit typicky ženské pohupování v bocích. Když dok konečně zanechala za sebou, spadl jí kámen ze srdce a snažila se namluvit si, že to tiché hvízdnutí, které k ní dolehlo, slyšela jen ve svých představách, že to byl jen závan větru od moře.

V suchém doku a okolí panoval čilý ruch. Projížděla tudy nákladní auta a džípy a všude ležely nějaké kabely, svařovací hořáky a svářečské masky. Zrezivělé trupy lodí spočívaly na kovových podpěrách a muži jim kontrolovali veškeré útroby. Jean opatrně volila cestu a vyhýbala se kabelům navinutým na mohutných bubnech i těžkým kovovým plátům. Vysoko před sebou spatřila Sykese a všimla si úzkých dřevěných můstků vedoucích na hlavní palubu.

Bože můj, tam nahoru se nikdy v životě nedostanu, pomyslela si.

Cítila na sobě oči mužů, kteří tu pracovali, uvědomovala si, že odněkud z nitra lodi ji mohou bez jejího vědomí sledovat i jeho oči, a na okamžik zalitovala, že se sem vůbec vypravila. Znovu zaletěla pohledem vzhůru a zpozorovala službu konajícího důstojníka, jak ustupuje z cesty námořníkovi, který přenášel kyslíkovou bombu. Důstojník přistoupil k zábradlí a hlasitě na ni zavolal ve snaze přehlušit dělníky, kteří na sebe neustále volali a pokřikovali. „Ano, slečno?“

„Nemohl byste mi prosím –“

Důstojník se naklonil kupředu a zavolal: „Promiňte, slečno, neslyším vás. Počkejte chvilku.“

Viděla, že odchází z důstojnické paluby a vydává se za ní po dřevěném můstku. Sestoupil dolů, došel až k ní, zasalutoval a ona také nenuceně zvedla ruku k pozdravu.

„Takže,“ oslovil ji, „můžu vám nějak pomoct?“

Otočila se k lodi. „Snažím se najít poručíka Masterse.“

Na důstojníkově tváři se objevil úsměv a Jean si pomyslela, bože, cožpak všichni muži nemyslí na nic jiného?

„Víte,“ odpověděl, „je mi to moc líto, slečno, ale Masters na lodi není. Vlastně tu není skoro nikdo.“

„Ano, já vím. Ale ráda bych zjistila… netušíte, kde bych ho zastihla?“

„V Atlantic City.“ Důstojníkův úsměv se teď ještě rozšířil.

„Kde v Atlantic City?“

„No, přímo v Atlantic City ne,“ odpověděl. „Je v radarovém školicím středisku, slečno. Na ostrově Brigantine v New Jersey.“

„Brigantine,“ opakovala zamyšleně.

„Možná… oh… nemůžu vám pomoct já, slečno?“

„Asi ne,“ odpověděla Jean. „Víte, kdy se vrátí?“

„Ano, slečno. Asi za týden.“

„Rozumím.“ Stále se na ni usmíval a Jean cítila, jak ji zaplavuje horkost. Jenom doufala, že nemá červené tváře. „Kdybych mu napsala dopis… chci říct, neznáte adresu?“

„Stačí, když na obálku napíšete Školicí středisko amerického námořnictva, Brigantine, New Jersey. Určitě to dostane,“ poradil jí službu konající důstojník. „Děkuju.“

„Není zač.“ Na chvilku se odmlčel, jako by si promýšlel další slova. „Víte určitě, že vám nemůžu pomoct?“ Z hlasu mu zaznívala naděje.

„Ne, bohužel ne. Děkuju vám, pane.“ Rázně zasalutovala, otočila se a kvapně odešla. Znovu na sobě cítila mužské oči, a když jí při překračování jedné traverzy vítr nečekaně zvedl sukni a odhalil zadní stranu jejích stehen, málem se dala na útěk.

Neotočila se, ale věděla, že se službukonající důstojník usmívá.

Mořské pobřeží působí během zimy takovým smutným, skličujícím dojmem, pomyslel si Masters.

Sledoval, jak se k ostrovu Brigantine řítí motorový člun. Za zčeřenými vlnami, které na pozadí trupu lodi získávaly zelenobílou barvu, viděl přístavní hráz a za ním restauraci s humřími specialitami.

Ještě o kus dál vybíhalo do moře z béžové pláže na pevnině široké molo, na kterém se pyšně vypínalo zábavní centrum Steel Pier.

Zapálil si cigaretu a pozoroval muže, který řídil motorový člun. Ten se vyzná, pomyslel si Masters. A klukům to šlo dneska s rušičkou zatraceně dobře. Učí se rychle. Když tak skvěle zvládli dokonce i ten starý krám v hotelu, už si o ně nemusím dělat starosti. Labužnicky potáhl z cigarety a zaletěl pohledem k těžkým šedivým mrakům nad obzorem. Ten déšť přijde vhod, napadlo ho.

Letadlo B-26 nevzlétne a noční školení půjde k čertu.

Odhodil cigaretu právě v okamžiku, kdy motorový člun dorazil k ostrovnímu molu. Spočítal své muže, kteří se z něj vyrojili na pobřeží, odpověděl na pozdrav salutujícímu praporčíkovi a udělil mu povolení k odplutí. Potom ještě chvíli sledoval, jak se posádka člunu vedená mladým poručíkem obloukem odráží od mola a nechává za sebou mohutný gejzír zpěněné vody. Potom vykročil se svými muži k hotelu.

V pokoji na něj čekal spěšný dopis, doručený leteckou poštou.

Odložil čepici na postel, vysoukal se z kabátu a zvedl dopis ze stolu. Byl odeslaný z Norfolku ve Virgini a měl sobotní razítko. Dnes bylo pondělí. V levém rohu spatřil jméno J. R. Dvořáková.

Bleskově roztrhl obálku, rozložil dopisní papír a posadil se s ním na postel. Okamžitě si všiml, že Jean má úhledný rukopis. Položil dopis na klín, zapálil si cigaretu, opřel se o polštář a pustil se do čtení.

Milý Chucku,

napsala bych ti dřív, ale až do poslední chvíle jsem si nebyla jistá, jak se rozhodnu. Teď už tu jistotu mám a chci, abys o všem věděl, protože nemám tušení, jak tahle záležitost dopadne.

Myslím, že jsem našla člověka, který zavraždil Claire Coleovou i Schaefera. Kromě nich podle mě zabil také ještě Grega Bartera ze zdejší nemocnice.

Vím, že tě to překvapuje, a byla bych moc ráda, kdybys tu byl se mnou, Chucku, protože jsem na to úplně sama, a navíc si nejsem jistá, jestli volím ten nejlepší postup. Musím ale zjistit, jestli je to skutečně ten člověk, a existuje jen jediná cesta, jak se dobrat pravdy.

Přišel do nemocnice se zánětem mízních uzlin – aspoň tak zněla jeho diagnóza. Umístili ho do jednoho z pokojů, které mám na starosti, a až donedávna jsem s ním jednala jako se všemi ostatními pacienty. Choval se ke mně nesmírně přátelsky. Na vlastní kůži jsem poznala, Chucku, jak svojí odzbrojující neodbytností dokáže zapůsobit na ženy. Na mě tedy rozhodně zapůsobil. Chci, abys věděl, že jsem čekala, až mi zavoláš nebo napíšeš, ale když jsem se nemohla dočkat, nevěděla jsem, co si o tom mám myslet, a tenhle člověk vypadal velice sympaticky, takže doufám, že mě pochopíš. Včera večer jsem se s ním sešla, Chucku, a došlo mi, že je to jeden z těch, které podezíráš.

Nechtěl mi o sobě nic říct, Chucku, ale neodvážila jsem se na něj příliš naléhat, protože jestli je to skutečně on, pak se ho trochu bojím. Poprosil mě, abych si s ním vyrazila do Wilmingtonu, což je to město, kam jela i Claire, jak víš. Dnes ráno mi zavolal a já souhlasila. Pojedu tam.

Nevím, jestli dělám dobře nebo ne, Chucku, ale věřím, že když se s ním zase ocitnu o samotě, zjistím pravdu. Kromě toho jsem přesvědčená, že vrah byl měl být odhalen, nemyslíš? Drahý Chucku, zdá se mi, že bych měla využít příležitosti a odhalit ho, co ty na to?

Takže z Norfolku odjíždíme v pondělí ráno v 8.15 a do Wilmingtonu dorazíme v 15.42. Nemám tušení, kam mě vezme, a nevím, co podniknu, až se přesvědčím, že to je nebo není ten vrah, ale i když ho nepřinutím k přiznání, aspoň se dozvím, kam tenkrát vzal Claire, což může posloužit aspoň jako východisko. Myslím, že dělám správnou věc, ale chci, abys to věděl, kdyby se náhodou něco zvrtlo.

Jak už, Chucku, možná víš, ten člověk se jmenuje…

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Masters TO JMÉNO BLESKOVÉ přeletěl pohledem a okamžitě dopis zmačkal v dlani.

Samozřejmě. Ježíši Kriste, samozřejmě. Určitě je to on. Nikdo jiný to ani být nemůže, po tomhle už ne. Okamžitě vyskočil.

Co je dnes? Neděle? Ne, už pondělí! V tom případě… oh, kristepane, teď už spolu sedí ve vlaku do Wilmingtonu! Dohoní je? Sakra, mohl by! Musí!

Vyběhl z pokoje a proletěl po chodbě k výtahu. Když se otevřely dveře kabiny, skočil dovnitř a vyjel do horního poschodí, kde měl pracovnu velící důstojník. Kvapně vstoupil do kanceláře, představil se vedoucímu sekretariátu a zeptal se, jestli by ho šéf nemohl přijmout v nesmírně naléhavé záležitosti. Mrkl na hodinky a čekání mezitím vyplnil horečným přecházením po chodbě.

Bylo přesně 10 hodin a 36 minut.

O pět minut později ho vedoucí sekretariátu uvedl do pracovny korvetního kapitána Whitleyho.

Když Masters vešel, kapitán vstal, podal Chuckovi pravici a srdečně mu ji stiskl.

„Posaďte se,“ vyzval poručíka, „posaďte se. Poslední týden jsme vás nenechali ani trochu vydechnout, viďte?“

„Ano, pane,“ odpověděl Masters. „Pane, potřeboval bych povolení k okamžitému odjezdu na pobřeží v nesmírně důležité záležitosti.“

Whitley zvedl hlavu a zadíval se na Masterse. „Důležité, ano?“ zeptal se.

„Ano, pane. Mimořádně důležité.“

„A musíte se vypravit do Atlantic City, že? No, nevidím žádný důvod, proč –“

„Do Atlantic City ne. Do Wilmingtonu v Delaware.“

„Do Wilmingtonu?“ podivil se Whitley a zavrtěl hlavou.

„Pane, musím –“

„To povolení vám dát nemůžu, Mastersi. Měl byste to vědět.“

„Proč ne, pane? To je –“

„Samozřejmě že vás nemůžu uvolnit, Mastersi! Podléháte kapitánovi své lodi. Ten vás vyslal sem, na Brigantine. Nemůžu postupovat v rozporu s jeho rozkazy.“

„Ale pane –“

„Pokud je to tak důležité, požádejte telegraficky o povolení svého kapitána. Když vám vyhoví, můžete samozřejmě okamžitě odjet.“

„Děkuji vám, pane.“ Masters vstal a vykročil ke dveřím. U nich se ještě na okamžik zastavil a otočil. „Promiňte, pane. Já –“

„Jen běžte, Mastersi. Hodně štěstí.“

Poslal telegram z telefonního automatu v hale a čekal na odpověď. Přišla přesně ve 12 hodin 51

minut. Nedočkavě roztrhl obálku.

KAPITAN GLENBURNE A VÝKONNÝ DŮSTOJNÍK JSOU NA DOVOLENE. JAKO NEJVYSSI DŮSTOJNÍK NA PALUBĚ NEMUZU V KAPITANO VE NEPŘÍTOMNOSTI MĚNIT JEHO PŘÍKAZY. PROMIŇ CHUCKU.

BUDEŠ TO MUSET VYPOTIT.

PORUČÍK ARTHUR L. CARLUCCI

VOJENSKE NÁMOŘNICTVO USA

Zaklel, v duchu pak ještě proklel celé námořnictvo a hned nato proklel i Whitleyho, který v sobě nenašel tolik vstřícnosti, aby mu prostě dal volno a neodvolával se na to, že nemůže měnit předchozí příkazy. Nakonec Chuck proklel celý svět, vyběhl k sobě do pokoje, sbalil si vak a vypravil se hledat toho nově přiděleného pitomce jménem André Brague.

Když ho našel, řekl: „Zvedám kotvy, Bragueu, přebíráte velení.“

„Pane?“

„Jedu do Wilmingtonu. Teď nasedám na loď. Držte to pod pokličkou, dokud neodpluju z tohohle zatracenýho ostrova. Pak můžete vykřikovat, co chcete.“

„Ale… ale, pane…“

„Nashle, parťáku.“

Na nádraží dorazil dvacet minut po jedné hodině odpoledne. U informační přepážky se zeptal, kdy jede nejbližší vlak do Wilmingtonu, a dozvěděl se, že ve 13 hodin a 55 minut; v North Phil y staví ve 14.40, čtrnáct minut tam čeká a do Wilmingtonu přijíždí v 15.32.

Patnáct hodin a dvaatřicet minut! O deset minut dřív než vlak, ve kterém cestuje Jean. Mohl by na ně počkat už na wilmingtonském nádraží. V duchu poděkoval svému andělovi strážnému, koupil si jízdenku a šel se poohlédnout po telefonní budce. Napadlo ho, jestli Jean třeba na poslední chvíli nezměnila plán. V tom případě by poslal Carluccimu telegram a poprosil ho, aby vyhlásil zákaz vycházení celého mužstva. Se spojovatelkou v centrále se chvíli dohadoval, než pochopila, že po ní chce, aby ho přepojila do ubytovny zdravotních sester na základně v Norfolku. Dozvěděl se, že musí čekat, dokud se neuvolní obsazená linka. Požádal tedy spojovatelku, aby mu zavolala nazpátek, až se linka uvolní. Posadil se před telefonní budku a sledoval černé ručičky na nádražních nástěnných hodinách, jak ukrajují čas, který mu zbýval do odjezdu. Ve 13.21 telefon zazvonil a Masters nedočkavě zvedl sluchátko z vidlice.

„Haló,“ vykřikl.

„Můžu vás už spojit, pane.“

„Dobře, proboha, tak mě spojte!“

Uslyšel nějakou nesrozumitelnou hatmatilku, kterou se vzájemně domlouvaly spojovatelky dotyčných ústředen, a po chvilce se ve sluchátku ozval kýžený jižanský přízvuk telefonistky z Norfolku. Její zdejší kolegyně jí nadiktovala číslo, v telefonu pak několikrát zacvakalo a nakonec Masters uslyšel obsazovací tón. Musel se krotit, aby nepraštil pěstí do stěny budky. Vtom znovu uslyšel ženský hlas. „Mrzí mě to, ale je obsazeno.“

„Je to životně důležité, nemůžete ten hovor přerušit?.“

„Mrzí mě to, pane. Jestli chcete počkat, ještě vám zavolám.“

Podíval se na hodiny. „Za chvíli mi jede vlak. Nastupuju za… jedenáct minut. Můžete to prosím nějak urychlit?“

„Vynasnažím se, pane.“

Zavěsil a vyčkával. Viděl, že vlak už zajel k nástupišti a z čekárny se k němu vyhrnuli cestující.

Úderem půl druhé telefon znovu zazvonil a Masters se doslova vrhl na sluchátko.

„Ano?“

„Mám pró vás ten hovor, pane.“

„Děkuju vám.“

„Haló?“

„Haló, Jean?“

„Promiňte.“

Uvědomil si, že nevolá na přímou linku, a rychle se zeptal: „Můžete mi zavolat Jean Dvořákovou, slečno? Je to nesmírně naléhavé.“

„Ano, pane,“ ozvala se telefonistka, která z jeho rozhodného hlasu zřejmě vycítila, že jde o člověka s vyšším služebním postavením.

Čekal tři minuty a tři minuty po půl druhé se ozvala znovu.

„Pane?“

„Ano?“

„Moc mě to mrzí, pane, ale slečna Dvořáková tu není.“

„Kdy odešla?“

„Brzy ráno, pane.“

Z nástupiště uslyšel průvodčího, jak volá na cestující „Nastupovat! Nastupovat!“.

„Děkuju vám.“ Rychle zavěsil sluchátko, vyřítil se z budky na peron a naskočil do vlaku přesně ve chvíli, kdy se už začal rozjíždět.

Do North Phil y dojel přesně ve 14.40, přesně podle jízdního řádu. Po pětiminutovém čekání na nádraží měl pokračovat dál ve 14.54. Vyjel však až v 15.20, s šestadvacetiminutovým zpožděním.

Když Masters v 16.00 konečně dorazil do Wilmingtonu, zjistil, že vlak z Norfolku už přijel a zase odjel.

Masters prohledal celé nádraží, jestli dvojici někde neobjeví. V 16.05 se musel smířit s představou, že Jean je někde ve Wilmingtonu a společnost jí dělá vrah.

Ale kde?

Začal ji tedy hledat.

Seděli proti sobě u nevelkého stolu. Prostřel jim ho hotelový sluha, který usoudil, že párek z pokoje číslo 201 jsou novomanželé na svatební cestě. Číšník, který zřejmě dospěl ke stejnému názoru, jim přinesl k večeři dva steaky s oblohou a láhev šampaňského. Obsloužil je s rezervovanou zdvořilostí, protože ho dlouholetá praxe už dávno naučila, že mladé páry si nepotrpí na nějaké zdvořilostní výlevy personálu ani na jiné narušování soukromí. Potom nenápadně vyšel z pokoje a tiše za sebou zavřel dveře.

Na stole teď ležely dva talíře. Jean se steaku skoro ani nedotkla. On svou porci doslova zhltnul a na zbylé žeberní kosti nechal ležet překřížený příbor.

„Vypij to šampaňské,“ vybídl ji.

Roztřesenou rukou sáhla po sklence. Přiložila ji ke rtům, ale upila z ní jen slzu.

„Víc,“ naléhal na ni. „Šampaňské ti prospěje.“

„Nechci, aby se mi točila hlava.“

„Mně se točí hlava, už když se na tebe podívám,“ řekl a odmlčel se. „Proč si nesundáš sako?“

„Je… je tady trochu chladno.“

„Já tě zahřeju,“ usmál se. „Tak jen do toho, sundej si ho.“

Zvolna si tedy začala rozepínat knoflíky saka, na kyprých prsou napnutého. Neušlo jí, že z ní při tom nespouští oči.

„To je krásná blůza,“ složil jí poklonu.

„Děkuju.“

„Jsi nervózní?“

„A… ano.“

„Tak nebuď. S ubytováním jsme neměli žádné potíže, viď?“

„Ne.“

„Jak ses o tomhle místě dozvěděl?“

„O Davidu Blakeovi? Prostě o něm vím, to je všechno.“

„Vzal jsi sem i tu… tu druhou ošetřovatelku?“

„Jakou druhou ošetřovatelku?“ zeptal se jí s úsměvem. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Říkal jsi přece, že už jsi s jednou ošetřovatelkou chodil.“

„Aha, s tou.“

„Vzal jsi ji sem?“

Odstrčil židli, obešel stůl, postavil se za ni a položil jí dlaně na ramena. „Proč tě ta druhá ošetřovatelka tak zajímá?“ zeptal se jí něžně.

„Já…“ Plaše sklonila hlavu a pokusila se vyloudit na tváři úsměv, aby zamaskovala strach, který ji úplně ochromoval. „Asi žárlím.“

„No, v tom případě ti rozhodně nezvedne náladu, když si budeš představovat, jak jsem tady byl s nějakou jinou, nemyslíš?“

„Ale ano.“

„Jak to?“

„Nevím. Asi chci mít jistotu. Pořád mám totiž strach, že nás někdo… přistihne.“

„T oho se neboj,“ chlácholil ji. Sklonil se k ní a políbil ji ze strany na krk. Nechtěně se zachvěla.

Jeho dlaně jí stále spočívaly na ramenou. „No tak, dopij to,“ přemlouval ji.

Znovu zvedla sklenku, ale nenapila se. „Vzal jsi ji sem?“ dožadovala se odpovědi.

„Ano. Jestli tě to tedy uklidní, tak ano, vzal.“

„ A… nikdo to nezjistil?“

„Ani živá duše.“

„Byla z nemocnice v Norfolku? Myslím ta druhá zdravotní sestra.“

„Moc mluvíš, Jean,“ řekl, nadzvedl ji ze židle, objal a hledal její rty.

Ve Wilmingtonu to neznal, takže vůbec netušil, kde by měl hledat, kam asi mohli jít. A protože Masters nevěděl, kam se obrátit, kde začít pátrat, přemohlo ho zoufalství a pocit marnosti. Čas pracoval proti němu a Chuck měl dojem, jako by ho drtilo soukolí hodinového strojku, ze kterého nebylo úniku. Nemohl podniknout nic, čím by zvrátil čas a z tohoto soukolí se vymanil, a navíc ho ochromovalo pouhé pomyšlení, že Jean je s tím člověkem bůhvíkde úplně sama. Nádražní hodiny se na něj ďábelsky šklebily. A když pak vyšel z haly a nevěděl, kterým směrem se má vydat, jejich malá náramková kopie zlověstně tikala a ručičky ukrajovaly drahocenné minuty.

Půjdu do centra, rozhodl se.

Musím si stanovit nějaký plán, pomyslel si. Buď si stanovím nějaký plán, nebo mě to soukolí semele. Ale jaký plán? Jak toho vraha zastavím, když ani nevím, kde je? Kde? Kde? Ve velkém hotelu? V malém hotýlku? V penzionu? V motelu na předměstí? V bytě nějakého přítele ve městě?

Kde? Ach, proboha, kde?

Zastavil náhodného kolemjdoucího a zeptal se ho, jaké tu jsou hotely, penziony a motely. Muž na něj vychrlil spoustu jmen, takže Masters pokračoval s pomyslným seznamem hotelů v hlavě dál do centra a uvažoval. Vezmu to postupně, jak na ně cestou narazím. Žádným zvláštním pořadníkem se zdržovat nebudu. Čas hraje proti mně, ale když budu postupovat správně, může se stát mým spojencem. Prostě půjdu a zastavím se v každém hotelu nebo penzionu, který v ulici uvidím. Potom projdu další ulici a pak další a možná, možná…

Zrychlil krok a nachýlil hlavu dopředu ve snaze uchránit se před větrem.

Jean stála, hlavu pootočenou ke straně. Jeho objetí strpěla, ale polibkům se bránila. „Ne,“ zarazila ho. „Nemohli… nemohh bychom si nejdřív trochu popovídat?“

„Víš, miláčku, nemáme na to celý den, jak víš. Musíme stihnout vlak v –“

„Já vím, ale povídej si se mnou. Prosím.“

„Jistě,“ vzdychl. „O čem si chceš povídat?“

„O… o té tvojí ošetřovatelce.“

„Oh, proboha!“

„Byla z Norfolku?“

„Ano, byla z Norfolku,“ odpověděl vyčerpaně.

„Znala jsem ji?“

„Ale no tak, Jean, co má tohle za smysl?“ zeptal se jí, vzal ji za ruku, posadil se na židli a Jean přitáhl k sobě. Hned jak zprudka dosedl, posadil si ji na klín. Pokusila se mu vymanit, ale svíral ji pevně, takže se v jeho drtivém objetí nemohla skoro pohnout. Teď ji skutečně ochromil hrozný strach, pulzoval jí v celém těle a bušil jí v hlavě jako omračující staccato. Neměla sem jezdit.

Neměla. Teď už to věděla. Byl to nesmyslné, šílené. Mohl… mohl…

Sjel rukama k hornímu knoflíčku její halenky a pak k dalšímu a dalšímu, a když Jean sklonila hlavu, spatřila už tmavý žlábek mezi ňadry a jeho ruku, která sjížděla níž a níž, knoflíček po knoflíčku.

„Ne!“ vykřikla zostra a on prudce zvedl hlavu. „Já… nech mě, udělám to sama,“ dodala rychle.

Usmál se a uvolnil sevření. „Tak dobře,“ souhlasil.

Vstala z jeho klína a přešla na protější stranu pokoje, za stolek s prázdnými talíři a skleničkami, se špinavými příbory a steakovými noži.

„Kolik knoflíčků na té blůze máš?“ zajímal se. „Jak dlouho to bude trvat? Proboha, co mám dělat?“

„Blondýna,“ řekl Masters netrpělivě. „Krásná blondýna. S mužem.“

Chlápek s očním stínítkem na čele se na něj zvědavě zadíval.

„Slyšíte mě?“ zeptal se Masters zvýšeným hlasem.

„Jo, slyším vás náramně.“

„Takže, přihlásili se tu?“

„Emmm,“ zamumlal muž.

„Tak přihlásili?“ naléhal Masters nedočkavě.

„Ne, todle jsem netvrdil, mladíku. Jen se snažím přemejšlet.“

„Tak co? Proboha, přihlásili?“

Muž se vysmrkal. Pečlivě složil kapesník, zastrčil ho do kapsy a pak si odkašlal. „Ne,“ odpověděl.

„Nevěřím vám. Jestli hledáte volnej pokoj, tak bych moh –“

Masters se otočil od recepčního pultíku, přešel nevelkou halu, seběhl schůdky před hlavním vchodem a ocitl se na chodníku. Vysoký jilm přede dveřmi vrhal dlouhý stín na dlažbu a Masters mimoděk zabloudil pohledem k zapadajícímu slunci, které viselo těsně nad obzorem.

Brzy se začne stmívat, pomyslel si a rozhlédl se napravo i nalevo.

Kam teď? Co dál?

Na konci ulice spatřil vývěsní štít s nápisem „Pokoje k pronajmutí“.

Přidal do kroku a doslova pádil kupředu. Zdálo se, jako kdyby dlouhými kroky pronásledoval svůj vlastní stín na betonovém chodníku.

Kolik jich už bylo? Ta žena s bradavicí, potom škrobený recepční s karafiátem v klopě, pak stařík, který se nemohl odtrhnout od novin a nebyl ochotný mluvit, dokud spolu nezašli do šéfovy kanceláře, hezká bruneta v černém (Ze by nedávno ovdověla?) a ten člověk s očním stínítkem a zeleným stínem na obličeji. Kolik jich už navštívil a kolik hotelů a penzionů ho ještě čeká, než Jean s tím člověkem najde?

Dejte mi radar, okamžitě mi dejte radar a já rozbořím všechny okolní zdi, abych viděl, co jí provádí a kde to provádí!

„Pokoje k pronajmutí,“ hlásal nápis. Masters spěšně vystoupal po schodech.

Brala knoflíčky halenky do rozechvělých prstů. Sledoval ji z opačného konce pokoje. „Znala jsem tu sestru?“ zeptala se ho znovu.

„Jsi krásná, Jean,“ zašeptal.

Rozepnula si i poslední knoflík, a přestože ji vepředu chránilo ještě nylonové kombiné, připadala si jako nahá.

„Svlékni si ji,“ poprosil.

Zaváhala. Pohnul se, jako by chtěl vstát ze židle a pomoci jí. Váhavě si halenku svlékla, pečlivě ji uhladila, na chvíli znehybněla a nakonec ji přehodila přes opěradlo židle.

„Znala… znala jsem ji?“ zeptala se znovu. Odpověz mi prosím, prosila ho v duchu. Prosím, odpověz mi!

„Tu sukni,“ připomněl jí vemlouvavým tónem. „Mám ti pomoct?“

„Ne, ne. To je v pořádku.“ Sukně. Jenom jediný knoflík a zdrhovadlo. Ach, bože můj.

Sjela rukou ke knoflíku, cítila, jak se uvolňuje, potom se rozevřel zip, jakoby sám od sebe, a sukně se jí svezla po stehnech, skoro jako by byla živá. Když vlněná látka klouzala po nylonovém kombiné, slyšela Jean jenom zapraskání statické elektřiny a hned v následujícím okamžiku jí sukně ležela u kotníků. Vystoupila z pomuchlané hromádky a on vyskočil ze židle.

Stála tu jen v prádle, sledovala ho, jak se k ní blíží, a upírala oči k rozsvícené stojací lampě v rohu, protože věděla, že její světlo proniká skrz nylon, takže by tu klidně mohla stát úplně nahá.

Všimla si, jak se mu horečně rozsvítily oči. Mimovolně ustoupila stranou a potom, jako kdyby neviděla jinou možnost, jak se ochránit před jeho upřeným pohledem a hrozícím dalším tělesným kontaktem s ním, vykřikla: „Znala jsem tu druhou ses tru? “

Mezi nimi stál jen stůl. Zastavil se před ním a nechápavě se jí zadíval do obličeje. Jean zaplavil pocit, jako by se jí v tom okamžiku veškerý strach přesunul do krku, a bála se, že se jí zvedne žaludek. „Jak to myslíš?“

„Ta druhá sestra. Chtěla jsem vědět –“

„Řekla jsi ‚znala’. Jak jsi to myslela? Proč ‚znala’? Proč ten minulý čas?“

Přitiskla si dlaň na krk. „Já… nic jsem tím nemyslela. Jenom jsem –“

„Proč ses nezeptala ‚znám‘ tu druhou sestru? Odpověz mi, Jean! Odpověz mi, sakra!“

Nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. Opíral se teď o desku stolu oběma dlaněmi, hned vedle nožů a vidliček. Díval se na ni přimhouřenýma očima a zdálo se, že někdejší touha se mu z nich vytratila.

„Odpověz mi!“

„Já… já…“

„Kdo tě poslal, abys mě špiclovala?“ zařval. „Masters?“

„Ne, Chuck ne –“

„Takže Chuck? Chuck?“ Oči mu divoce zaplály. Uvědomoval si, že mu hrozí nebezpečí, a Jean přímo fyzicky cítila, jak mu mozek horečně pracuje, div mu hlava nepraskne. Připomínal teď divoké zvíře, lapené do pasti. Měřil si ji zuřivým pohledem a zpod přivřených víček mu šlehaly blesky.

„Co víš o Claire Coleový?“ vyštěkl.

„Nic.“

„Co ti řekla?“

„Nic. Přísahám. Byly jsme jenom spolubydlící, ale nikdy –“

„Spolubydlící!“ zahřměl na celý pokoj. Hned nato posunul ruce po stole a do jedné uchopil lesklý steakový nůž, ostrý jako břitva.

Pouliční lampy se rozsvěcovaly, když Masters vstoupil do haly hotelu Davida Blakea. Zamířil přímo k recepci, rozčilený, že za pultem nikdo nesedí. Stiskl zvonek a odněkud z přítmí se vynořil drobný mužík v tmavohnědém obleku. Když Chucka uviděl, po tváři se mu jako zázračným kouzlem rozlil široký úsměv.

„Ano, pane, můžu vám nějak pomoci?“

„Hledám jedno děvče,“ řekl Masters. „Možná je –“

Mužova tvář se zase zachmuřila. Sklonil hlavu na stranu. „Je mi líto, poručíku, ale tenhle druh hotelu nejsme.“

Masters bouchl pěstí do pultu. „Nedělejte ze sebe hlupáka,“ vykřikl. „Zřejmě se tu zapsala s nějakým mužem. Je to blondýna, velice hezká, a ubytovala se někdy během dnešního odpoledne.“

„Její jméno, pane?“ zeptal se recepční, který očividně znervózněl.

„Pravděpodobně se přihlásili pod falešnými jmény. Ubytovala se u vás dnes odpoledně nějaká blondýna? Někdy po čtvrté hodině?“

„Víte, máme totiž spoustu hostů, pane,“ odpověděl recepční neochotně. „Bylo by skoro nemožné pamatovat si –“

„Blondýna,“ zakřičel Masters. „Podívejte, vy idiote, prohledal jsem už celé město a vy jste poslední všivá díra. Tomu děvčeti hrozí nebezpečí!“

„Dnes odpoledne se u nás ubytovalo několik blondýn, pane,“ odpověděl mužík, poněkud zkrotlý pod pohledem Mastersových očí, ze kterých létaly blesky.

„Všechny s mužem?“

„Jen jedna s mužem, pane.“

„Kde jsou?“

„Jsou to novomanželé na líbánkách, pane.“

„Kde, hergot!“

„Určitě nechcete rušit novomanžele na svatební cestě, pane.“

Masters se naklonil nad recepční pult. „Číslo pokoje? Zaveďte mě tam, nebo –“

Recepční vytřeštil oči a zalapal po dechu, jako by se o něj pokoušel záchvat. Sáhl za sebe pro služební klíč a zakoktal: „A-a-a-no, pane. Tudy, pane.“

Vláčným pohybem uchopil nůž za střenku a pomalu ho zvedl vzhůru.

„Řekla ti o nás?“

„Ne,“ odpověděla Jean a ustoupila dozadu, stále jenom v kombiné. Nesmlouvavě vykročil za ní.

V dlani pevně třímal střenku a chladnou špičku nože měl vytrčenou dopředu.

„Byl to Mastersův nápad? To on tě do toho navezl? Snažíte se zjistit, jestli jsem?“

„Ty…“ Ztěžka polkla a zalapala po dechu. „To tys ji zabil, vid? Zabil jsi… i ty ostatní.“

Přiskočil k ní, popadl ji za zápěstí a smýkl s ní přes celý pokoj dozadu a na postel tak prudce, že se jí kombiné vyhrnulo nahoru a odhalilo celá stehna. Sklonil se k ní s nožem v ruce, ale vtom se zarazil a zadíval se jí na podvazkový pás a pružný lem punčoch. V očích mu podvědomě zasvítilo a rty mu zvlnil pokřivený úsměv.

„Ano,“ prohlásil nevzrušeně. „Zabil jsem ji.“ Nespouštěl oči z Jeaniných nohou, jako kdyby v něm oživovaly nějakou vzpomínku, velice sugestivní vzpomínku.

„Neměl jsem ji zabíjet,“ zašeptal. „Taková nehybná, mrtvá ženská na podlaze už není k ničemu.“

Koutky úst mu divoce zacukaly. „S tebou to bude jiný, ty děvko! Tentokrát žádný slitování. Až bude po všem, už nikdo mi nebude drásat srdce! Umřeš, ale tentokrát si zachovám nezkalený vzpomínky.

Tentokrát –“

„Ne!“ vykřikla. „Prosím!“

Vztáhl po ní ruku, zprudka popadl vepředu za kombiné a táhl ji z postele. Nahrbila záda, ale s jeho silou se srovnávat nemohla. Vtom se ozval zvuk trhajícího se nylonu a vysvobozená Jean se skulila pozadu na postel, kombiné rozervané až do pasu.

Olízl si rty a znovu se k ní pomalu blížil, nůž obrácený proti ní, připravený.

Musel slyšet, že se znenadání ozvalo zběsilé bouchání na dveře a krátce po něm zapraskání dřeva, jak kdosi vyrazil zámek. Vůbec tomu však nevěnoval pozornost, dokud z chodby nezahřměl Mastersův hlas: „Zadržte, Jonesi!“

Prudce se otočil, jediným mocným pohybem se pravou nohou odrazil a skočil ke dveřím, nůž zdvižený vysoko nad hlavou.

„Ty hajzle,“ vykřikl na Masterse. Vtom se vzduchem mihl nůž, opsal poněkud nalomený oblouk a Chucka přitom zaplavit takový strach, že mu krev ztuhla v žilách. Uskočil stranou, takže ostří jen těsně minulo jeho tvář. Vrhl se na Jonese pěstí a zasadil mu ránu do břicha. Jones se bolestí schoulil, ale hned nato se zase napřímil, jenomže v tom ho zasáhl další Mastersův úder, tentokrát do čelisti. Nůž dopadl na zem a Jones po něm okamžitě skočil, ale Masters se vrhl dopředu a přišlápl Jonesovi ruku k podlaze. Námořník zařval bolestí a vytrhl ruku zpod poručíkovy boty.

Masters odkopl nůž do rohu a zůstal stát nad zkrouceným Jonesem, pěsti zaťaté. „Vstaňte!“ poručil mu.„Nic na mě nemáš,“ vykřikl Jones. „Nic na mě nemáš, ty hajzle!“

„Zabil ji, Chucku! Přiznal to,“ zavolala na Masterse Jean, stále ještě schoulená na posteli.

Potom – jako kdyby si teprve teď uvědomila, že má na sobě jenom rozervané kombiné – tiše vstala a navlékla na sebe sako.

„Drž hubu, ty děvko,“ zavrčel Jones a otočil se k ní. „Ty mně strach nenaženeš. Nejsem u námořnictva první den. Znám svoje práva.“

„Dobře víte, že je po všem, Jonesi, že mám pravdu?“ řekl Masters tiše. „Zatraceně dobře víte, že nemáte nejmenší šanci.“

Jones se dlouho nezmohl ani na slovo. „Jo,“ vydechl po chvilce a znovu se odmlčel. „Jo,“ vzdychl ještě jednou, zavrtěl hlavou a vztyčil se na podlaze do sedu. Se schoulenými rameny a obličejem skloněným k zemi teď působil dojmem, jako kdyby z něj život úplně vyprchal.

V tu chvíli nakoukl dovnitř zpoza zárubně recepční.

„Jsou tohle… ti lidé, co jste je hledal?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl mu Masters s úsměvem. „Jsou to oni. Měl byste zavolat policii.“

Recepční přikývl, zadíval se na Jonese sedícího na zemi a potom zavadil pohledem o Jeanino kombiné, které jí vykukovalo zpod saka.

Otočil se k odchodu, ale na okamžik se zarazil. „Ty dveře jste ale vylamovat nemusel!“

poznamenal vyčítavě.

Šestnáctá kapitola

Seděli VEDLE SEBE ve VLAKU, který uháněl do Atlantic City. Pevně ji držel za ruku, jako kdyby ji už nikdy nechtěl pustit.

„Měla jsi jet opačným směrem,“ řekl.

„Chci být s tebou,“ odpověděla. „V Norfolku musím být až zítra ráno.“

„Jak ti je?“ zajímal se Masters.

„Dobře. Teď už ano.“ Vyčerpaně se pousmála.

„Bála ses?“

„Ach, bože můj, a jak.“

„Jsi bláhová holčička. Vůbec nikam jsi s ním neměla jezdit.“

„Chucku, ale dopadlo to dobře, ne? Myslím tím, že jsme ho dostali, a to je přece nejdůležitější.“

„Pokud by ti ublížil, tak není. Kdyby ti ublížil, tak –“

Stiskla mu ruku. „Ale nic mi neudělal.“

„Ne. Ale mohl.“

„Ano, ale nic se mi nestalo. Chci říct…“ Otočila se k němu, zadívala se na něj a zvedla obočí.

„Takže to víš, viď? Myslím tím, že mě ne –“

„Ano.“

Odvrátila hlavu. „Já… připadal mi sympatický, Chucku. Ze začátku. Než jsem ho začala podezírat.“

„To je v pořádku.“

„Zlobíš se?“

„Ne.“

„Ano. Vidím to na tobě. Máš na to plné právo… Vždyť jsi mě nechal čekat, nevolal jsi, nepsal, prostě ses vůbec neozýval. Máš štěstí, že jsem si ho nevzala nebo něco podobného.“

Usmál se. „Já vím.“

„Byl hrozně milý,“ pokračovala trochu podrážděně. „Říkal mi hezké věci.“

„Vážně?“

„Ano. Je to vrah, ale to jsem nevěděla.“

„Já taky ne,“ poznamenal Masters. „Hergot, připadám si jako úplný hlupák. Celou obsluhu radaru mám s sebou v Atlantic City. Věděl jsem, že ještě před odjezdem Jones nastoupil do nemocnice, ale vůbec mě nenapadlo, že to může mít nějakou souvislost. Pořád jsem si myslel, že je to Daniels, ale teď už mi dokonce do všeho zapadá i on. Je ženatý, ale honí se za děvčaty, takže lhal, aby to nějak zakamufloval. Když jsem dostal ten tvůj dopis… víš, všechno mi najednou došlo. Bože, byl jsem úplný idiot!“

„Ano,“ přikývla Jean. „Měl jsi mi zatelefonovat.“

„Nemyslel jsem…“ Odmlčel se, chytil ji prsty za bradu a zvedl jí hlavu. „Co je s tebou? Pověz mi to.“

„Nic.“

„Dotkl jsem se tě nějak?“

„Ne.“

„T ak co tedy –“

„Neřekl jsi… ani jsi mi… Cožpak nevidíš, že tě miluju?“

„Proč? Samozřejmě že to vidím,“ ozval se překvapeně.

„Tak proč… tedy… proč jsi ani… ani…“ Vypadala, že se rozpláče. Zavrtěla hlavou, aby se mu vymanila. „Co jsem tedy neudělal?.“ zeptal se.

„Neřekl jsi, že mě máš rád, nebo…“

„Miluju tě,“ řekl. „Miluju tě, Jean.“

„…ani jsi mě nepolíbil… ani neobjal nebo…“ Zvedl paže, pevně ji sevřel, přivinul k sobě a uchopil ji za bradu. A když pak viděla, jak se k ní blíží jeho rty, špitla: „Chucku! Průvodčí! A cestu –“

„Ať jdou všichni k čertu,“ odpověděl, něžně ji políbil a přitiskl svou tvář na její.

„V tom kombiné jsi vypadala úchvatně,“ zašeptal. „Já vím,“ odpověděla a překvapeně se od něj odtáhla. Na rtech jí stále pohrával úsměv a v očích jí svítily šťastné plamínky.

„Myslím… v tom hotelu, když se ti to kombiné…“ koktal.

„Já vím,“ opakovala. Tentokrát mu skutečně vyrazila dech, protože jí vůbec nezčervenaly tváře a z obličeje jí vyzařoval jenom klid a vyrovnanost spokojené ženy. Znovu ji políbil, tentokrát mnohem důkladněji, a v duchu už uvažoval, jestli kapitán Glenburne uspořádá svatební obřad na palubě Sykese, a také ho napadlo, jestli bude k svatbě potřebovat od námořnictva oficiální povolení a kolik formulářů musí vyplnit a jestli… Ale nakonec se soustředil jenom na líbání.

Document Outline

Poznámka

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá Kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá Kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola