Detektivové z 87. revíru - a s nimi i tenáři - vědí, že křivka zlo

innosti v Isole jako by se řídila teploměrem: ím je rtuť výš, tím přibývá násilností. Tohle pravidlo však jako kdyby teď přestalo platit. Je ledový únor, město bi

uje krutá sněhová bouře - a jeho ulicemi prochází vrah, likvidující své oběti bez ohledu na mrazivé po así.

Mrazivý je i jeho výběr: kdyby nezemřely výstřelem z téže zbraně, nikdo by nevěřil, že může jít o in jednoho pachatele. Co spojuje drogového dealera, bohatého klenotníka a tane nici v úspěšném muzikálu, které jednoho po druhém odváží ze zledovatělých ulic sanitka přímo do márnice?

Dlouho se zdá, že jediným pojítkem mezi nimi bude jen onen led, který zbarvili svou krví. Led, z něhož jako by vyrůstala vrahova chladnokrevnost. Jako led však vypadají i diamanty, které se vysypaly z klenotníkovy kapsy na chodník. Jako led studené vztahy panují v šoubyznysu, který živil Sally Andersonovou. A Paco Lopez prodával v neméně nehostinném prostředí kokain, koks… sníh. A hlavně -

kolem každé z obětí vířily vedle ledových vlo ek i velké peníze.

Tohle jsou jen základní asociace, které napadnou Carellovu partu na samém po

átku vyšetřování. Než dospějí k závěru, musí pospojovat zdánlivě nesouvisející nitky zvláštního případu.

Ed McBain se narodil 15. října roku 1926 v New Yorku, napsal více než sto třicet knih, prodalo se jich sto milionů výtisků. V roce 1998 byl McBain prvním Ameri

anem, který obdržel Diamantovou dýku, nejvyšší ocenění, jež uděluje britská asociace spisovatelů kriminálních příběhů (British Crime Writers Association). Je také držitelem hlavní ceny sdružení Mystery Writers of America. Pod svým vlastním jménem - Evan Hunter - se věnoval spisovatelské kariéře táhnoucí se pět desetiletí, od prvního románu Džungle před tabulí z roku 1954 přes scénář k Hitchcockově filmu Ptáci až po knihu Sladký svět, jejž podepsal i jménem svého „alter ego”, pseudonymem Ed McBain. Nejznámější americký autor detektivek zemřel 6.

ervence 2005 ve věku 78 let v americkém Westonu.

Přeložil Miroslav Košťál

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal - BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 1983 by Hui Corporation All rights reserved.

Z anglického originálu Ice (Published by Warner Books, Inc., New York) přeložil © 2005 Miroslav Košťál Redakce textu; Marie Černá Jazyková korektura: Jan Řehoř Grafická úprava obálky © 2005 Bohumil Fencl Tisk: CENTA, spol. s r. o.. Vídeňská 113, Brno Druhé vydáni v

eském jazyce, v tomto překladu první ISBN 80-7341-615-8

Město vylí

ené na těchto stránkách je imaginární.

Lidé i místa jsou fiktivní.

Jenom popisované policejní postupy vycházejí ze skute ných vyšetřovatelských metod.

1

KDYŽ ODCHÁZELA z divadla, ještě pořád hustě sněžilo. Sníh hnaný větrem ji prudce udeřil do tváře, jakmile vyšla do uli

ky a zavřela za sebou dveře pro herecký personál.

Vzhlédla a potřásla hlavou, jako by dávala najevo svou nevoli samému stvořiteli,

elíc se staženým obli

ejem myriádám drobou

kých bělostných jehli

ek vířících ve světle stíněné lucerny zavěšené nad vchodem. Instinktivně zvedla límec kabátu, prudkým pohybem si strhla šálu ovázanou kolem krku a zahalila si jí hlavu jako šátkem. Svírajíc konce šály těsně pod bradou vykro

ila uli

kou k rohu hlavní ulice.

V tomto městě jsou jen dvě příjemná ro ní období - a i ta někdy bývají pod psa. Na zimu a léto zapomeňte; buď je moc horko, nebo moc chladno.

Jako tomu bylo i letos v zimě, která za ala už v listopadu, místo aby po kala na svůj

as. V Londýně to bylo horší, pomyslela si. Ne, Londýn byl lepší. Tedy na Londýn jste se aspoň mohli spolehnout. Vždycky tam bylo hnusně. Nu, vlastně to taky není tak docela pravda. Vzpomněla si na některé dny, když tam ještě žila - ach, ty úžasně vlahé letní dny; loudala se po Piccadilly, světlé vlasy svázané do vlajícího ohonu, bylo jí devatenáct a chystala se dobýt celý svět. Léto v Londýně.

Sníh pod jejíma nohama byl hluboký nejmíň třicet centimetrů. Ještě že když dnes odcházela z domova na představení, napadlo ji vzít si koza ky - ne že by po

ítala se sněžením, to za

alo až někdy potom, co šla opona nahoru - ale prostě proto, že byla tak příšerná zima. Vysoké boty ji před ní aspoň jakž takž chránily. Sahaly až do půli lýtek; džíny i pletené návleky nacpala do nich, šosy dlouhého šedivého vojenského kabátu jí sahaly skoro k jejich koženým okrajům. V dohledu se nenacházel ani jeden taxík. Pochopitelně. Tohle město. Příliš dlouho se loudala v šatně, odstraňovala nalí ení a místo stříbřitých šatů, které při závěre né scéně nosily všechny zpěva

ky, se soukala do svetru, džínů, ponožek, návleků a vysokých bot. Udělala chybu, že tak dlouho poslouchala Mollyiny nářky. Molly má už zase problémy s manželem, hercem bez angažmá, jenž jí zřejmě zazlívá, že zatímco on marně obíhá konkurzy po celém městě, ona ulovila roli v muzikálu, který se stal hitem.

Nezáleželo na tom, že Molly ze své týdenní gáže platí nájem a stará se, aby měli co jíst. Nezajímalo ho, že Molly, stejně jako všechny ostatní externistky ve sboru, byla v jednom kole šest dnů a nocí v týdnu, zvládajíc komplikovaný každodenní program, nemluvě o dopoledních představeních ve středu a v sobotu.

Vandroval do Molly v jednom kuse, ona pak v šatně jeho hněvivé výlevy opakovala pořád dokola a lověk se musel mít na pozoru, aby se odtud dostal před jedenáctou; Molly by jinak mluvila až do omrzení.

Všechny taxíky zabrali diváci, kteří se po představení vyvalili z divadla do no ních ulic. Mohla by dojít pěšky do Lassiterovy a pokusit se na rohu chytit autobus, anebo na jih ke Stemově bulváru a pak

tyři bloky na východ ke stanici metra, kde stihne vlak na předměstí. Avenue probíhající severně od divadla patřila k nejdrsnějším ulicím ve městě. Pasáky a děvkami se to tam jen hemžilo ve dne v noci a po setmění obzvlášť. A kromě toho, kdo ví, jestli v tomhle sněhu přijede autobus na

as. Ne, metrem to bude nejlepší. Když ale dorazila na ozářený bulvár, udivilo ji, že navzdory ohavnému po

así jsou ještě všude davy lidí. Chvíli stála na rohu, zvažujíc, jestli by nebylo ze všeho nejjednodušší dojít domů pěšky. Od divadla to měla domů pouhých deset bloků. Kdyby jela metrem, znamená to tyři bloky ke stanici a potom jeden blok od vlaku k jejímu domu. A vůbec, bude v tuhle pozdní hodinu v metru bezpe

něji než na Stemu?

Rozhodla se jít pěšky.

Vykro

ila zvláštním kolébavým krokem se špi kami nohou od sebe, jak chodívají tane nice. Věnovala se tanci odjakživa, od svých devíti let, teď už šestnáctým rokem, v etně

tyřletého studia v Sadler’s Wells v Londýně. Tehdy žila s mladým hrá

em na hoboj, který pořád nemohl pochopit, jak je možné, že na scéně jsou tane

nice tak graciézní, zatímco potom jako by podivně ztěžkly.

Krá

ejíc dál kolébavým, le

svižným krokem se při té vzpomínce usmála, opět se vrátila myšlenkami do Londýna a nesmyslně zatoužila po tamních lezavých, ponurých zimách - po zimách bez zarputilého mrazu, jehož ledový stisk v tomto městě trvá vždycky celé měsíce. Teď je únor. Za měsíc a něco by mělo přijít jaro. Jenže kde je? Jako vždycky po

ítala kroky. Hlavu skloněnou proti větru, tolik kroků na roh, tolik k dalšímu rohu, po kat na zelenou - pět, šest sedm, osm - a šla dál, šosy šedého kabátu jí poletovaly u nohou, kolem vířila chumelenice a skrze ten příval zuřivě bodajících vlo ek bledě pomrkávaly světelné reklamy na střechách budov.

Na roh své ulice dorazila deset minut před půlnocí.

Na důvěrně známém místě u telefonní budky, nyní zaváté sněhem, odbo

ila doleva a zamířila k domu uprostřed bloku.

V tomto městě se charakter

tvrtí měnil velmi rychle. Deset bloků odsud směrem do centra by v tuhle dobu bylo nadmíru nebezpe né

ekat na rohu na autobus. Ale tady, pouhé půl míle od divadla, byl tento blok mezi Stem a Lassiter Avenue bezpe

ným, skrytým zákoutím s řadou pískovcových domů, věžáků a malých obchůdků. Její dům stál právě v půli cesty mezi oběma bulváry. V tuto dobu byly výklady obchodů zatažené a tmavé. Minula pouli ní lampu dvě

ísla od svého domu a už se blížila k domovu, když ze stínu ve vchodu pro dodavatele vystoupil ten muž.

Pořád ještě měla hlavu skloněnou, kryjíc se před větrem, a tak jeho přítomnost zprvu jenom vycítila.

Zůstala stát. Držel v ruce pistoli. Otevřela ústa k výkřiku, snad chtěla prosit nebo kři et o pomoc, ale zbraň vystřelila, ona ucítil prudkou bolest pod levým prsem a padla naznak na chodník; z rány se řinula krev a vsakovala se do šedé látky kabátu.

Stanul nad ní.

Krátce se ohlédl přes rameno.

Pak jí namířil na hlavu a dvakrát ji střelil přímo do obli

eje.

DÍVKA LEŽELA v bělostném sněhu celá vlhká; ervenošedá skvrna. Stále padal sníh. U chodníku stál našikmo zaparkovaný hlídkový vůz, na krvavé stříkance ve sněhu kolem dívky dopadalo ervené světlo majá

ků na jeho střeše. Nad mrtvou se skláněli dva detektivové z Midtown East. Za nimi dva strážníci, kteří jako první zareagovali na hlášení, stavěli kolem dřevěné policejní zábrany a rozvěšovali cedule s nápisem „Místo

inu”. Jeden z detektivů se jmenoval Henry Levine a policistou se stal už v jedenadvaceti letech. Teď mu bylo šesta

tyřicet. Bez mrknutí shlížel na rozervanou dív í tvář. Jeho parťákovi bylo osmadvacet. Sloužil u policie šestý rok a teprve nedávno ho povýšili na detektiva třetí třídy. Podle identifika ní karty, zatavené v umělé hmotě, kterou měl připnutou na klopě kabátu, se jmenoval Ralph Coombes. Na barevné fotografii pod plastovým potahem vypadal jako teenager.

„Tohle jsem v životě neviděl,” prohlásil.

„Jo,” přitakal Levine.

„A ty?”

„Jo,” opakoval Levine. Ohlédl se přes rameno na oba strážníky u zábran. Jedno z dřevěných břeven se pořád ne a ne řádně usadit na stojanech. Policajti kleli.

„Budete se tu motat celou noc?” prohodil Levine.

„Ten krám tam nepasuje,” stěžoval si jeden z policistů.

„Úplně jí rozstřílel obli

ej,” vrtěl hlavou Coombes.

„Nechte toho,” přikázal Levine. „Radši pojďte na chvíli sem, jo?”

Mohutnější z obou strážníků přenechal nepoddajný kus dřeva kolegovi. Přidusal hlubokým sněhem a založil si ruce v bok.

„Kdo to ohlásil?” zeptal se Levine.

„Chlap, co se vracel z práce. Bydlí tady, ve stejným domě.”

„Jak se jmenuje?”

„Já jeho jméno nemám. Franku!” zavolal na parťáka. „Víš, jak se jmenuje ten chlapík?”

„Kterej?” zahalekal v odpověď jeho partner. Kone ně se mu podařilo usadit břevno na obou stojanech.

Oprášil si rukavice a zamířil k místu, kde jeho kolega s rukama v bok rozmlouval s Levinem. „Jakýho chlapa myslíš?”

„Toho, co nám volal,” řekl Levine.

„Jo, mám to tadyhle v notesu, momentík.” Stáhl si jednu rukavici a jal se listovat v zápisníku. „Nemůžu to najít,” konstatoval. „Kam jsem to sakra zašantro il?”

„Ale bydlí ve stejném domě, jako to děv e, hm?” povzdechl si Levine.

„Jo.”

„A byl to on, kdo volal devět set jedenáctku?”

„Jo. Pro

se ho nejdete zeptat? Je vevnitř s poldama od vražd.”

Levine se zatvářil překvapeně. „Od vražd už někdo přijel?”

„Byli tu dřív než vy.”

„Jak to?”

„Hlídkovali v ulicích a zachytili rádiem deset-devětadvacítku.”

„Jdeme,” vybídl Levine svého partnera.

Ve vstupní hale stáli dva detektivové z oddělení vražd s mužem v kostkovaném vatovaném kabátě a modré hlída

ské

epici. Byl vysoký, hubený a vypadal vyděšeně. Oba detektivové byli mohutní, rozložití a tvářili se sebevědomě. Stáli po bocích vystrašeného hubeňoura jako dvě agresivní zarážky na knihy.

„Kolik bylo hodin?” vyptával se jeden z detektivů z oddělení vražd. Jmenoval se Monoghan.

„Kolem půl jedné,” odvětil muž.

„Třicet minut po půlnoci?” otázal se druhý detektiv z oddělení vražd. Ten se jmenoval Monroe.

„Ano, pane.”

„Jak jste ji našel?” chtěl vědět Monoghan.

„Vracel jsem se z práce. Šel jsem od metra.”

„Bydlíte tady v domě?” dotíral Monroe.

„Ano, pane.”

„A šel jste domů?” otázal se Monoghan.

„Od metra?” doplnil Monroe.

„Ano, pane.”

„Kde pracujete, že se vracíte tak pozdě?”

„Jsem strážný v bance,” odpověděl muž.

„Vracíte se touhle dobou každý den?” zeptal se Monoghan.

„Třicet minut po půlnoci?” upřesnil Monroe.

„Ano, pane. Ve dvanáct mě vystřídají a metrem domů mi to trvá půl hodiny. Stanice je odsud půl bloku. Vždycky přicházím domů od metra.”

“A tak jste našel to děv

e?” pokra

oval Monoghan.

„Cestou od metra?” dodal Monroe.

„Ano, pane.”

„Podívejme se, kdo přišel,” prohodil Monoghan, když spatřil přicházet Levina.

Monroe pohlédl na hodinky. „Kde jste byli tak dlouho, Henry?”

„Měli jsme pauzu na kafe,” odtušil Levine bezvýrazně. „Nechtěli jsme to uspěchat.”

„Kdo to je?” zajímal se Monoghan.

„Můj parťák, Ralph Coombes.”

„Vypadáš trochu jako zelená

, Coombesi,” poznamenal Monroe.

„Jako irskej zelená

,” přidal se Monoghan.

„Jste si jistí, mládenci, že tuhle záležitost vyřídíte bez toho, aby vám matinky musely vytírat zadek?”

„Poldové z Midtown East aspoň mají nějaké matinky,” opá

il Levine.

„A hele, vtip,” podivil se Monoghan.

„K popukání,” přikývl Monroe.

„Tohle je Dominick Bonaccio,” řekl Monoghan.

„Našel mrtvolu. Vracel se z práce.”

„Od metra,” doplnil Monroe.

„Je to tak, Bonaccio?” ujistil se Monoghan.

„Ano, pane.” Teď, když přišli ti další dva detektivové, vypadal ještě vystrašeněji.

„Myslíte, že už se o to dokážete postarat?” obrátil se Monoghan na Levina. „Oficiálně jste hlášku převzali vy, že ano?”

„Správně,” potvrdil Levine.

„Radši nejdřív zavolejte matinkám,” navrhl Monroe.

„Povězte jim, že dneska vám zadky umrznou,”

zasmál se Monoghan.

„Nedáme si pizzu?” zeptal se ho Monroe.

„Myslel jsem spíš na

ínu,” řekl Monoghan. „Tak jo, hoši, je to vaše.

Informujte nás. Ve třech kopiích prosím, když dovolíte.”

„Budeme vás informovat,” slíbil Levine.

Detektivové z oddělení vražd přikývli. Nejdřív přikývl Monoghan a po něm i Monroe. Pohlédli na sebe, pak na detektivy z Midtown East, na Bonaccia a zase jeden na druhého.

„Tak jo, na pizzu,” rozhodl Monoghan a oba vyšli z domu.

„Udavte se s ní,” zabru

el neslyšně Levine.

Coombes už měl v ruce zápisník.

„Víte, kdo je ta dívka?” otázal se Levine Bonaccia.

„Ano, pane.”

„Jak to? Obli

ej je pry

.”

„Poznal jsem její kabát, pane.”

„Mhm,” zahu

el Levine.

„Ten kabát měla nový. Potkal jsem ji ve výtahu ten den, kdy si ho pořídila. Prý ho koupila v bazaru.”

Coombes všechno psal.

„Jak se jmenuje?” zeptal se Levine.

„Sally. Příjmení neznám.”

„Bydlí tady v domě, hm?”

„Ano, pane. Ve třetím patře. Vždycky vystupuje z výtahu ve třetím poschodí.”

„Nevíte, který je to byt?”

„Ne, pane, lituju.”

Levine si povzdechl. „A ve kterém bytě bydlíte vy, pane?”

„Šest B.”

„Tak dobře, jděte se vyspat, kdybychom vás potřebovali, ozveme se. Nevíte, kde bydlí domovník?”

„V přízemí, pane. Hned u výtahu.”

„Dobrá, mockrát vám děkuju. Pojďme,” vybídl Coombese.

Dál už to byla rutina.

Vzbudili správce domu a vytáhli z něj, že mrtvá dívka se jmenovala Sally Andersonová. Po kali na policejního lékaře, který ji prohlásil oficiálně za mrtvou, a na techniky, až všechno ofotografují a sejmou otisky prstů. Poté, co všichni ostatní skon ili, prohledali její kabelku, kterou nosila přes rameno. Našli adresář, rtěnku, balí ek papírových kapesníků, tužku na obo í, dvě žvýka

ky a peněženku s několika fotografiemi, třiadvaceti dolary v pětidolarových a dolarových bankovkách, lenskou legitimaci Herecké asociace. Zatímco si pořizovali nákresy místa

inu, sanitka ji odvezla do márnice.

Až později, během dopoledne se do případu zamíchal i detektiv Steve Carella a 87. revír.

2

TAK, A JSME TADY, říkal si Carella. Pořád ten starý okrsek. Vůbec se nezměnil od doby, kdy jsem tu za ínal, a nejspíš se nezmění ani potom, co budu dávno po smrti. Pořád ten stejný, všivý okrsek.

Krá

el od zastávky metra na Grover Avenue směrem od středu města; přicházel k policejní stanici od západu.

Obvykle do práce jezdil autem, ale když se dnes ráno probudil, ulicemi Riverheadu ještě neprojely sněžné pluhy, a tak usoudil, že metrem to bude rychlejší.

Jenže to dopadlo tak, že kousek před Lindbland Avenue, kde vlak zajíždí pod zem, zamrzla výhybka a on musel spolu se stovkou dalších zmrzlých pasažérů ekat, až se podaří trať uvolnit. Bylo právě devět hodin a Carella měl hodinu a

tvrt zpoždění.

Mrzlo až praštělo. Chápal, že v tomhle po así zamrzají šíny. I jeho šína bezvládně spo ívala scvrklá v kalhotách, přestože si oblékl vlněné spodní prádlo. Před Vánoci jeho žena nadhodila, že by potřeboval něco, aby měl lulínka v teple. V životě neslyšel, že by tomu někdo říkal lulínek. Zeptal se, kde ten výraz pochytila. Její strý

ek tak prý vždycky ozna

oval tu věc, co měl její bratránek na lůlání. To odpovídalo. Než si ji vzal, jmenovala se Theodor Franklinová, byla ze

tyř pětin Irka s příměsí (jak s potěšením zdůrazňovala) jedné pětinky skotské. Proto její bratránek měl tu „věc na lůlání”, její strýc tomu přirozeně říkal lulínek a ona přirozeně před Vánoci navrhla, že takový pěkný italský kluk, jako je Carella, by potřeboval nějaké pěkné zahřívátko na lulínka.

Carella opá

il, že už jedno zahřívátko má, a Teddy se za ervenala.

Vystoupal po schůdkách k hlavnímu vchodu stanice.

Nad dřevěnými dveřmi tr

ely z obou stran velké zelené koule; na každé z nich stálo bílými písmeny

íslo 87. Klika na jedné z veřejí byla z pravé mosazi, pocházela ještě z doby, kdy byla tahle budova nová, někdy krátce po přelomu století. Časté dotyky rukou ji dokonale vyleštily, jako prsty u nohou sochy světce v chrámu sv. Petra. Carella vzal za kliku, stiskl ji, otevřel dveře a vešel do velké přízemní dvorany, kde bývalo vždycky chladněji než kdekoliv jinde v budově. Dnes ráno tu však po té ledárně venku bylo skoro útulno.

Vysoký stůl dozor

ího po pravé straně rozlehlé haluzny vypadal skoro jako oltář soudcovské stolice, až na mosazné zábradlí ve výšce pasu před ním a na postavu seržanta Dava Murchinsona za ním. Seržant seděl mezi tabulí s nápisem upozorňujícím příchozí, že se zde mají zastavit a přednést důvod své návštěvy, a otevřeným pořada

em se záznamy -

ekajícími na tzv. knihování - o zlo incích všeho druhu, kteří tudy procházeli ve dne i v noci. V tuto chvíli se Murchinson žádným knihováním nezabýval. Popíjel kávu. V tu

ných prstech svíral hrnek, z něhož mu kolem baculatého obli

eje stoupal oblá

ek páry. Murchinsonovi bylo něco přes padesát a měl vcelku podsaditou postavu, nyní naditou do modrého svetru, v němž vypadal ještě tělnatější, než ve skute

nosti byl, a který navíc nepatřil k předpisovému oble ení. Když Carella míjel jeho stůl, vzhlédl.

„Ty máš dneska polovi

ní šichtu?” zajímal se.

„Brejtro, Dave,” pozdravil Carella. „Jak to jde?”

„Tady je celkem klid,” mínil Murchinson. „Po kej, až přijdeš nahoru.”

„Takže nic nového?” Carella ztěžka vzdechl a snad už po desetitisící prošel kolem nenápadné ušmudlané bílé tabule na zdi s

erným nápisem ODDĚLENÍ DETEKTIVŮ a s neuměle na

rtnutou rukou, ukazující návštěvníkům směr do prvního patra. Vedlo tam kovové schodiště, úzké a isté jako z alabastru. Celkem šestnáct schodů v řadě, pak v opa

ném směru dalších šestnáct a už byl nahoře a mechanicky zamířil tlumeně osvětlenou chodbou doleva. Vešel do prvních dveří ozna ených samolepkou s obrázkem skříněk, zamířil přímo k té své, druhé od kraje, oto il

íselníkem na kombina

ním zámku, otevřel skříňku a pověsil si do ní kabát a šálu. Zvažoval, zda si má sundat i dlouhé spodky.

Ne, při takovém po

así bude ve služebně chladno.

Vyšel ze šatny, prošel chodbou a když míjel lavici po levé straně, snad už potisící se podivil, kdo do opěrky na ruce vyryl srdce s iniciálami C. J., prošel kolem lavice bez opěradla na pravé straně chodby, zastr ené do úzkého výklenku u zape

etěných dveří bývalé výtahové šachty, minul dveře napravo s ozna

ením PÁNSKÉ TOALETY a další dveře nalevo, ozna ené malou tabulkou s nápisem PODATELNA.

Služebna detektivů byla na konci chodby.

Nejprve spatřil důvěrně známé dřevěné pažení, dělící místnost na dvě

ásti. Za ním uviděl psací stoly a telefony, nástěnku s připíchnutými fotografiemi a různými oznámeními, na stropě zavěšenou kouli lustru a ještě další stoly, jakož i zamřížovaná okna s výhledem do ulice před budovou.

Do kouta místnosti za pažením po své pravici moc dobře neviděl, protože tam mu ve výhledu na psací stoly bránily dvě obrovské kovové skříně na spisy. Ale podle hluku, který zpoza skříní vycházel, pochopil, že je tady dnes ráno hotový zvěřinec.

Tranzistor detektiva Richarda Genera, stojící v celé své miniaturizované kráse na rohu stolu, vyřvával jakousi rockovou melodii a jeho zvuk již vykazoval známky plechově drn

ivé disonance. Jestliže Genero takhle vyhrával, znamenalo to, že poru

ík ještě nedorazil. Carella, aniž by požádal o dovolení, zamířil rovnou k Generovu stolu a rádio vypnul. Pomohlo to, ale ne moc. Hluk v této místnosti byl sou

ástí jeho pracovního dne, stejně jako její vzhled a pach. Ob

as míval pocit, že v téhle otlu ené, hlu

né, zeleně vymalované kanceláři s loupajícím se nátěrem je doma víc než ve vlastním obýváku.

Všichni kolegové se shodovali v názoru, že ve svetru s rolákem vypadá Carella menší. On ale nebyl malý.

Měřil skoro 182 centimetrů, měl široká ramena, útlé boky a pružné pohyby od přírody nadaného sportovce - jímž nebyl. Hnědé, troši

ku šikmé o

i dodávaly jeho tváři mírně orientální výraz, což vedlo ve služebně k

astému vtipkování o tom, že je vzdáleným příbuzným Takashiho Fujiwary, jediného zdejšího detektiva americko-japonského původu. Takashi potvrzoval, že on a Carella opravdu jsou bratranci -

což byla lež jako věž. Ale Tack byl mladý, Carellu velice obdivoval a ve skute

nosti ho měl mnohem radši než své opravdové bratrance. Carella uměl japonsky pozdravit „dobré jitro”. Kdykoliv se v místnosti objevil Tack - ať bylo ráno, poledne nebo noc - Carella zvolal „Óhajó” a Tack odpověděl „Nazdar bratránku”. Dnes, v sobotu ráno, měl Carella na sobě sportovní sako a pod ním košili s rolákem. Meyer Meyer mu okamžitě sdělil: „V tomhle oble

ení vypadáš menší.”

„Ale jsem v teple,” namítl Carella.

„Je lepší být vysoký, nebo v teple?” rozjímal filozoficky Meyer, na

ež se opět jal bušit do stroje.

Psaní na stroji nesnášel, dokonce ani za běžných okolností ne. Dnes, vinou jakési velmi těhotné dámy na protější straně místnosti, která pokřikovala španělské oplzlosti na celý svět, zejména pak na detektiva Cottona Hawese a na vděčně naslouchající sbor ranních opilců, shledával Meyer nutnost soustředit se na klávesnici před sebou ještě obtížnější než jindy.

Trpělivě, zarputile ťukal do kláves, zatímco zmíněná těhotná ženská na druhém konci služebny zpochybňovala Hawesův legitimní původ. Meyerova trpělivost byla kvalitou získanou během dlouhých let a vybroušenou k naprosté dokonalosti. Dozajista se s ní nenarodil. Jenže to ostatní, co obdržel do vínku, u inilo alespoň trochu trpělivosti nezbytným předpokladem jeho dalšího přežití. Meyerův otec byl velký žertéř. Při obřadném provedení obřízky pronesl Meyerův otec projev. Týkal se jména jeho nové ratolesti. Chlapec se měl jmenovat Meyer Meyer. Tatík měl dojem, že to bude hrozná psina. Mohelovi to tak směšné nepřipadalo. Když to uslyšel, jen tak tak, že mu neujela ruka. V tu chvíli Meyera málem připravil o mnohem víc než o normální jméno. Naštěstí z toho Meyer vyvázl bez úhony.

Jenže pro ortodoxního Žida byl život v převážně gójském sousedství už tak dost obtížný, i kdyby se nejmenoval zrovna Meyer Meyer. Jak to tak bývá, něco ho to stálo. Již v poměrně mladém věku Meyerovi za aly vypadávat vlasy. Stal se z něj totálně plešatý pořízek s porcelánově modrýma o ima, o něco vyšší než Carella - a to i tehdy, když Carella nepřišel v roláku. Při psaní na stroji kouřil doutník a přál si, aby si mohl zapálit cigaretu. Cigára za

al kouřit loni na Den otců, kdy mu jich dcera, ve snaze zbavit ho návyku na cigarety, nadělila plnou, hrozně drahou krabici. Tu a tam si i dnes potajmu dopřál cigaretu, ale byl odhodlán s tím jednou provždy, neodvolatelně skoncovat. Avšak ve dnech, jako byl ten dnešní, kdy na služebně za

al takový blázinec hned po ránu, cítil, že mu trpělivost za

íná docházet a jeho odhodlání mírně kolísá.

Těhotná žena naproti je

ela směsicí na ulici pochytané angli tiny a španělštiny, jakou mluví štětky: „Jak to příde, pendego, že mě tady držíte, když v mým stavu by se se mnou nechtěl pošmajchlovat ani slepej?”

Její stav se blížil brzkému vyvrcholení. Možná proto se těm

tyřem kořalkům v koutě místnosti v kleci pro zadržené zdála tak legra

ní. Také to mohlo být tím, že pod erným kabátem měla jenom spodni ku. Kabát byl rozepnutý a přes pružný pás broskvově zbarvené spodni

ky se z něj valilo břicho těhotné ženy jako balon.

Nad ním se pohoršeně, dosti energicky, natřásaly naběhlé prsy pěkně do rytmu jejích slov, což opilcům připadalo k popukání.

„Řekni mi, ty hijo de la gran puta,” oslovila vznešeně Hawese, zářivě se zubíc na osazenstvo klece, potěšena tím, že má tak vnímavé obecenstvo, a předvádějíc se před vyprodaným domem, „zaplatil bys za něco takovýho, jako sem já?” Při těch slovech stiskla oba nalité prsy v dlaních tak, aby hroty bradavek

ouhaly mezi ukazová

ky a prostředníky. „Zaplatil? He?”

„Jóóó!” zahulákal jeden ožrala z klece.

„Policista, který tě zatkl, tvrdí, že jsi mu inila návrhy,” odvětil unaveně Hawes.

„A kde ho máš, toho policajta? He?”

„Jo, kde ho máte?” vykřikl jeden z opilců.

„Šel na chodbu,” opá

il Hawes.

To zat

ení provedl Genero. Genero byl vůl jak anděl. Žádný policajt, který to má v hlavě v pořádku, by nesebral těhotnou štětku. A nikdo, komu to myslí, by v sobotu do klece pro zadržené nenacpal partu opilců hned v devět hodin ráno. Až se dnes ve er ob

anstvo rozparádí a té klece bude opravdu zapotřebí, budou už v ní smrdět zaschlé zvratky. Ovšem Genero byl křižák. Představoval jedno

lenný exemplář Morálně Vyspělé Většiny Obyvatel -

a možná to bylo všechno, co zmíněná většina obnášela.

„Sedni si a drž klapa

ku,” odpálkoval štětku Hawes.

„Ne, zůstaň stát,” zaje

el jeden z mazavků v kleci. „Voto se k nám, zlato!” hulákal jiný, „a ukaž nám je eště jednou!”

“Muy linda, verdad?” prohodila štětka a předvedla kořalům své prsy ještě jednou.

Hawes potřásl hlavou. Bylo to k naštvání, že do kanceláře, kde odjakživa platily zásady vzájemného taktu, přivlekl Genero tuhle poběhlici na rozsypání. Tu klec plnou opilců by mu ještě odpustil - možná - ale těhotná prostitutka? Dokonce i Hawesův otec by v takovém případě dělal, že nic nevidí, a Jeremiah Hawes byl nadmíru zbožný

lověk, který pokládal Cottona Mathera za největšího z puritánských kněží a dokonce po tomto fanatickém božím sluhovi, jenž patřil k nejhorším ú astníkům honů na

arodějnice, pojmenoval svého syna. Podle Hawesova otce celá ta záležitost s procesy v Salemu byla jen výsledkem mstivosti měšťanů za to, že uvěřili výplodům vlastních ustrašených myslí, což jaksi zbavovalo Cottona Mathera odpovědnosti, i když jako kněz dopustil, aby jeho farnost ovládlo zbloudilé běsnění. Odpustil by otec, kdyby ještě žil, podobný fanatický zápal i Generovi? O tom Hawes pochyboval.

Žena opět přistoupila k jeho stolu.

„Tak co bude?” vybafla.

„Co jako?”

„Necháš mě jít, dobrý?”

„To nemůžu,” namítl Hawes.

„Teď zrovna mám nadělíno v peká i,” položila si široce rozevřené dlaně na břicho. „Ale pozdějc ti to voplatim, jo? Až bude po všem, jo?”

Zamrkala na něj. „No tak mě přece pusť,” naléhala. „Si moc roztomilej, víš vo tom? Pozdějc si spolu hezky užijem, jo?”

„Roztomilej?” zvolal pohoršeně jeden ožralec v kleci.

„Prokristapána, madam!”

„Je moc milej, tendle malej muchacho,” trvala na svém žena a vzala Hawese něžně za bradu, jako by to byl desetiletý špunt. Ve skute

nosti měřil sto sedmaosmdesát centimetrů a teď, když si přestal hlídat životosprávu, vážil rovný metrák.

Navíc měl znepokojivě jasné modré o i a zářivě rudou kštici s pramenem bílých vlasů nad levým spánkem - v důsledku kuriózní nehody, jež ho potkala ještě v době, kdy jako detektiv třetí třídy sloužil v centru na 30. revíru. Přijel tehdy na místo vloupání, jehož obětí se stala hysterická ženská, která ho s křikem vyběhla z bytu přivítat. Zdola se přiřítil domovník s nožem v ruce a když zmer il Hawese, spletl si ho s lupi

em, který tou dobou byl už osmnáct bloků odtud, sko

il po něm a způsobil mu velkou řeznou ránu na hlavě. Doktoři mu to místo museli oholit, aby se ke zranění dostali, a když mu pak zase dorostly vlasy, měly

istě bílou barvu - oslnivě bílou jako děs, jenž zahalil Hawesovy smysly. Ten pramen vlasů později vyvolal celou řadu nejrůznějších reakcí u nejrůznějších žen -

ale žádná z nich mu ještě neřekla, že je „roztomilý”.

Když se teď díval na tu děvku s nalitými prsy a s uznalým pohledem v o

ích, napadlo ho, že je možná doopravdy roztomilý.

Byla to hezká ženská ve věku kolem pětatřiceti. Své nenarozené dítě tla

ila před sebou jako nafouklý balon, ale jinak měla pěkně rostlé, štíhlé tělo, dlouhé silné nohy a opravdu moc pěkná prsa, nyní již nalitá k prasknutí, která mu chlubivě předváděla se zřejmým úmyslem ho svést, jak se pořád natřásala kolem Hawesova stolu, o krok blíž a zase zpátky, dopředu a dozadu, erný kabát rozepnutý, břicho a prsa vzdutá jako plachty zaoceánského škuneru. Opilci ji odměnili potleskem.

Kdyby ji ale opravdu nechal běžet, Genero by byl schopen si stěžovat ministrovi nebo vymyslet jinou podobnou hovadinu. Hawes právě přemítal nad tím, jak je nespravedlivé, že právě on musí pracovat s takovým volem, jako je Genero, když se vrátky v laťovém pažení protla

il Hal Willis, vlekoucí za sebou dvě postavy připoutané k sobě navzájem náramky. Hawes nepoznal, jestli jsou to hoši nebo děv ata, protože obě individua měla na sobě módní džíny a vlněné lyžařské kukly přes obli ej. Kořalkové v kleci opět vypukli v jásot, tentokrát na uvítanou maskovanému páru. Willis se uklonil, pak si všiml těhotné štětky, požádal ji „zapněte si ten kabát, milostivá, nebo tyhle dva drobe ky vyděsíte k smrti”, a vzápětí dodal „ra te dál pánové”, což platilo těm dvěma maskovaným ve zna

kových džínách. „Ahoj, Steve,” pozdravil Carellu, „dneska to za

íná nějak brzy, ne? Co je za

ta parta v kleci? Mormonský chrámový sbor?”

Opilcům to připadalo skoro stejně zábavné jako předtím ta těhotná štětka. Báje ně si tady užívali. Nejdřív představení nahoře bez a teď zase jevištní komik se dvěma figurami v legra ních kostýmech. Neodešli by odsud ani za nic.

„Co to máš?” zajímal se Carella.

„Párek maskovaných banditů,” odtušil Willis, obraceje se k nim. „Posaďte se, mládenci,” přikázal.

„Tomu nebudeš věřit,” řekl Carellovi a hned se oto il k Meyerovi u psacího stroje. „Tomu nebudeš věřit, Meyere.”

„Čemu nebudu věřit?” otázal se Meyer a jeho slova o

ividně upoutala pozornost všech přítomných - jako když vynikající krotitel zapráská bi em, aby diváky upozornil na hvězdy dopoledního představení: mali

kého Hala Willise se dvěma maskovanými muži. I těhotná prostitutka se na ně zahleděla a dokonce si zapnula kabát, aby pohled na její hvězdnou sestavu nerozptyloval publikum při hlavním ísle programu. Mazavkové se ma

kali s tvářemi těsně u ocelového pletiva klece, jako když v druhořadém filmu vězni v uli ce smrti sledují jednoho ze svých sousedů, jenž právě vykro

il na Poslední dlouhou míli. I Hawes se díval, Carella se díval a Meyer také, všichni se dívali.

Willis, který se světlům ramp nikdy nevyhýbal, předváděl svůj párek maskovaných banditů se slovy: „Byl jsem na cestě do práce, víte? Sněhové gumy jsem měl v kufru, protože jsem si je chtěl dát nasadit v servisu na rohu Ainsleyovy a Třetí ulice, chápete? Tak jsem tam zajel a povídám mechanikovi, ať mi vymění pneumatiky… a neptejte se mě, pro jsem s tím

ekal až do února, jo? Ve Farmářském kalendáři psali, že letos bude krutá zima. Takže on nasadil hever a já jsem si zatím vzal klí

od kabinky a šel jsem se vy

urat - pardon, milostivá.”

„De nada,” řekla těhotná prostitutka.

„No, a když jsem přišel zpátky, stáli tam tihle dva cápkové s boucha

kama v rukou a řvali na mechanika, kterej z nich měl plný gatě, ať kouká otevřít pokladnu. Mechanik blekotá, že nezná kombinaci, a tihle dva hrdinové na něj je

í, ať si rychle kouká vzpomenout, nebo mu vystřelí z hlavy jeho zasranej mozek - pardon, madam. V tom já vycházím ze záchodu a zapínám si poklopec.”

„Co se stalo?” vydechl jeden z opilců s nelí eným zájmem. Tohle bylo vážně úžasné dopoledne!

Nejdřív tane

nice nahoře bez a pak ten komik, z kterého se nyní stal skvělý dramatický herec s vynikajícím smyslem po na

asování děje, doprovázen dvěma báje nými postavami v maskách jako v japonském divadle No.

„Mám já snad zapotřebí už v devět hodin ráno narazit na pokus o ozbrojenou loupež?” obrátil se Willis k ožralému osazenstvu klece. „Mám zapotřebí narazit na ozbrojenou loupež - ať je to v kteroukoli denní dobu?” oto

il se k těhotné štětce. „Zastavím se v servisu kvůli výměně pneumatik a taky abych si odsko il na záchod - a narazím na tyhle dva chuligány.”

„A co jste udělal?” dotíral opilec. To napětí bylo k nesnesení a kromě toho při všech těch ře ech o záchodě se za

alo chtít i jemu.

„Málem jsem utekl,” připustil Willis. „Co bys dělal na mém místě?” zeptal se Hawese. „Kdyby sis jen tak zapínal poklopec a najednou uvidíš dva sy áky s pěta

tyřicítkama v rukou?”

„Utekl bych,” přitakal vážně Hawes.

„ Pochopitelně,” přisvěd il Willis. „Každý policista, pokud to má v hlavě v pořádku, by utekl.”

„Já bych taky utekl,” pokyvoval hlavou Carella.

„Já taky,” přidal se Meyer.

„Bez pochyby,” dodal Willis.

Za

ínal si to užívat. Doufal, že se ho ten mazavka zeptá ještě jednou, co vlastně se v tom servisu stalo. Jako všichni dobří herci toužil po odezvě z řad obecenstva.

Při své výšce sto sedmdesát centimetrů Willis jen těsně vyhovoval požadavkům městské policie, pokud šlo o vzrůst uchazečů - alespoň v době, kdy u policie za

ínal. Od té doby se leccos změnilo; dnes se našli uniformovaní strážníci a dokonce i detektivové, kteří připomínali spíš požární hydrant než představitele zákona. Ale až donedávna byl Willis dozajista nejmenším detektivem ve městě.

V úzké kostnaté tváři bdělý pohled kokršpaněla, vypadal jako trochu omládlý Fred Astaire, jenže místo hůlky nosil osmatřicítku Detective Special a místo tan ení po schodišti vykopával dveře. Willis ovládal judo stejně dobře jako trestní zákoník a dovedl složit zloděje na lopatky rychleji, než by to dokázalo šest chlapů ohánějících se pěstmi. Právě ho napadlo, jestli by si teď jednoho z těch maskovaných neměl přehodit přes rameno, aby svůj výstup trochu oživil. Rozhodl se však radši pokra

ovat ve vyprávění, co se přihodilo v tom autoservisu.

„Vytáhl jsem zbraň,” řekl a na ukázku opravdu vytasil osmatřicítku z ramenního pouzdra a zamával jí ve vzduchu, „a tihle hrdinové hned za ali kři

et: ,Nestřílejte!’ A víte pro

? Protože sami neměli nabito! Umíte si to představit? Vydají se na přepadení s prázdnou boucha kou!”

„To není moc dobrá historka,” namítl kořala, kterého to předtím tak zaujalo.

„Tak požádejte o vrácení vstupného,” odbyl ho Willis. „Sedněte si, holomci,” přikázal maskovaným mužům.

„Jsme spoutaný k sobě, jak si máme sednout?”

zeptal se jeden z nich.

„Na dvě židle,” odvětil Willis, „jako siamská dvoj ata. A sundejte si ty hloupé masky.”

„Nedělej to,” varoval jeden z nich druhého.

„Pro

ne?” nechápal druhý.

„Protože nemusíme,” tvrdil první. „Známe svý ústavní práva,” oznámil Willisovi.

„Já vám ukážu práva, ” zlobil se Willis. „Mohli jste mě zranit, uvědomujete si to vůbec?”

„Jak to?” namítl Meyer. „Zrovna jsi říkal, že ty pistole…”

„Myslím kdyby je měli nabité,” opá il Willis a právě v tu chvíli přišel z chodby Genero, jenž si předtím odsko

il na pány. Zeptal se „kdo mi zavřel rádio?”, rozhlédl se po těhotné štětce, která jako jediná ze zadržených nebyla v kleci, spatřil ji sedět na rohu Hawesova stolu a svižně vykro

il směrem k ní se slovy „Tak dobrá, sestři ko, pojďme…”, když tu na něj zni ehonic za

ala kři

et. Tím křikem Genera totálně vyděsila. Přikr il se a zakryl si hlavu rukama, jako by se znenadání stal ter

em smrtícího útoku. Její je

ení polekalo opilce v kleci a ti také za ali řvát, jako kdyby právě ze zdi vylezl houf myší a vzduchem zavířilo hejno netopýrů, kteří se je chystají sežrat. V důsledku soustředěného ženina úsilí, jež vložila do vysokého, pronikavého je ivého vytí, nejen že nejspíš popraskaly všechny okenní tabulky v okruhu osmi mil, ale prasklo i cosi jiného. Detektivové, opilci i oba maskovaní muži strnulí v mužném úžasu spatřili, jak se těhotné štětce mezi nohama vyřinul mocný vodopád. Opilci měli za to, že si na

urala do kalhot. Willis a Hawes, oba svobodní, byli téhož názoru. Ale Carella s Meyerem, oba zkušení žená i, si uvědomili, že ženě praskla voda a že může každou chvíli za

ít rodit. Genero s rukama na temeni si pomyslel, že asi něčím tu paní vyprovokoval, aby se vymo ila na podlahu, a byl si jistý, že ho pošlou bez ve eře spát.

„Madre de Dios!” zvolala žena v šoku, tisknouc si břicho rukama.

„Zavolej sanitku,” zařval Meyer na Hawese. Hawes popadl sluchátko a zacloumal vidlicí.

„Děťátko je na cestě,” pronesla žena velmi mírně, skoro nábožně, a velice tiše ulehla na podlahu vedle Meyerova stolu.

„Dave,” říkal Hawes do sluchátka, „potřebujeme záchranku, fofrem! Máme tu těhotnou paní, která se každou chvíli chystá rodit!”

„Víš, jak se to dělá?” zeptal se Meyer Carelly.

„Ne. A ty?”

„Pomozte mi,” poprosila žena s klidnou důstojností.

„Tak jí prokrista pomozte!” zvolal Hawes, pokládaje sluchátko.

“Já?” opá

il Willis.

„Někdo!” odsekl Hawes.

Žena zasténala. Bolestné stahy uvnitř břicha se jí jasně zra

ily ve tváři.

„Sežeňte horkou vodu, nebo něco,” navrhl Carella.

„Kde?” chtěl vědět Willis.

„V podatelně,” odtušil Carella. „Ukradni Miscolovi trochu horké vody.”

„Pomozte mi,” opakovala žena a Meyer u ní poklekl právě v okamžiku, kdy na Carellově stole zazvonil telefon. Carella zvedl sluchátko.

„Osmdesátý sedmý revír, Carella,” ohlásil se.

„Okamží

ek,” řekl nějaký hlas na druhém konci. „Ralphe, vzal by sis ten druhý telefon, prosím?”

Opilci v kleci pro zadržené náhle ztichli. Tiskli se k pletivu. Pozorovali Meyera, jak se sklání nad těhotnou ženou. Snažili se porozumět, co jí při tom šeptá. Žena znovu za

ala kři

et, ale oni se k ní tentokrát nepřidali. Tohle znělo docela jinak. Naslouchali jejímu křiku s bázlivou úctou a úplně se utišili.

„Promiňte,” říkal hlas v telefonu, „dneska to tu vyzvání jako v blázinci. Tady je Levine, Midtown East.

Kolem půlnoci jsme tady měli stříle ku, schytala to jistá…”

„Poslyšte,” přerušil ho Carella, „nemohl byste zvolat za chvíli? Máme tady trochu mimořádnou situaci.”

„Tohle je vražda,” namítl Levine, jako by mu pouhý zvuk toho slova měl zajistit všechny posily pro jeho akci, protože každý, kdo ho uslyší, nechá všeho a uposlechne volání do zbraně. Měl pravdu.

„Tak do toho,” vybídl ho Carella.

„Jde o dívku jménem Sally Andersonová,” spustil Levine. „Říká vám to něco?”

„Nic,” připustil Carella, rozhlížeje se po služebně.

Willis se vrátil z podatelny nejen s horkou vodou od Miscola, ale i s Miscolem osobně. Miscolo nyní poklekl u ženy na podlaze z druhé strany. Carellovi najednou došlo, že Miscolo s Meyerem chtějí přivést to dítě na svět.

„Volám vám,” pokra

oval Levine, „protože se zdá, že by to mohlo souviset s jedním případem, na kterém pracujete.”

Carella si přitáhl notes a vzal do ruky tužku.

Nespouštěl při tom o

i od dění na druhém konci místnosti.

„Před deseti minutami mi volali z balistiky,” vykládal Levine. „Nějaký Dorfsman, chytrý chlap, moc pe livý. Volal kvůli střelám, které vytáhli té dívce z hrudi a z hlavy. Nevyšetřujete jistý případ, ve kterém jde o osmatřicítku Smith & Wesson?”

„Ano?” řekl Carella.

„Měla by to být vražda. Ten případ, co na něm děláte. Taky jste Dorfsmanovi poslali nějaké střely, je to tak?” „Ano?” Carella pokra oval ve psaní. Při tom stále hleděl na druhý konec služebny.

„Shodují se s těmi, co zabily to děv e.”

„Víte to ur

itě?”

„Přímo od zdroje. Dorfsman se nemýlí. U obou vražd byla použita stejná zbraň.”

„Mhm,” zahu

el Carella.

Na druhém konci místnosti Miscolo zavelel: „Teď zatla

te.”

„Pořádně,” přizvukoval mu Meyer.

„Jak to jen půjde,” přikazoval Miscolo.

„Takže bych chtěl vědět, kdo se o to má postarat,”

vysvětloval Levine.

„Víte jistě, že je to stejná zbraň?”

„Ur

itě. Dorfsman ty kulky zkoumal pod mikroskopem snad tucetkrát. Omyl vylou

en. Stejná osmatřicítka Smith & Wesson.”

„Midtown East, to je pěkná dálka,” namítl Carella.

„Já vím. A nesnažím se vám nic hodit na krk, to mi věřte. Jenom nevím, co říkají v takových případech předpisy.”

„Jestli to spolu souvisí, tak asi…”

„To si pište, že souvisí. Ale je to vaše vyšetřování, nebo moje? O to tady jde. Chci říct, že první hlášku o případu jste dostali vy.”

„Musím to probrat s poru

íkem,” prohlásil Carella. „Až přijde.”

„Já už to s naším poru

íkem probral. Podle něj bych vám to měl předat.

Nejde o to, že bychom nestíhali, Carello. Jedna mrtvola navíc nás nezabije. Ale vy jste se už kolem toho nejspíš hodně naběhali…”

„To jo,” přitakal Carella.

“A já nevím, na co jste přišli - jestli vůbec na něco…”

„Moc toho není,” přiznal Carella. „U nás byl obětí drobný drogový dealer.”

„U nás je to tane

nice z divadla.”

„Kšeftovala s drogami?”

„Zatím nemám vůbec nic, Carello. Proto vám volám.

Jestli se do toho mám pustit, pustím se. Jestli je to váš případ, vycouvám z toho.”

„To je ono,” zvolal Meyer pochvalně. „Moc dobře.”

„Už vidíme hlavi

ku,” hlásil Miscolo. „Teď zatla te o něco silněji.” „To je ono,” opakoval Meyer.

„Promluvím s poru

íkem a ozvu se vám,” sliboval Carella. „Můžete mi mezitím poslat papíry?”

„Zařídím. Nemusím vám vysvětlovat, že…”

„Prvních

tyřiadvacet hodin je nejdůležitějších,” doplnil Carella mechanicky.

„Tla

te!” kři

el Miscolo.

„Tla

te!” přidal se Meyer „Ach, bože!” sténala žena.

„Už leze, už leze!” hulákal Meyer.

„Ach, bože, bože, bože!” kři ela žena bezmála jásavě.

„To je cvalda!” povykoval Miscolo.

Meyer zvedl zkrvavené tělí

ko novorozence a plácl ho po zade ku. Nehybné ovzduší služebny prořízl triumfální vřískot.

„Je to holka, nebo kluk?” zašeptal jeden z opilců.

3

CARELLA SE LEVINOVI ozval až deset minut po jedenácté, protože právě tak dlouho trvalo dohadování o komplikovaných protokolárních zásadách ve vztazích mezi policejními útvary. Do té doby se zmatek na služebně zna

ně utišil. Prostitutku, jejíž těhotenství skon ilo, i s její zbrusu novou dcerkou odvezla sanitka do nemocnice, a

tyři ochmelky obvinili z opilství na veřejnosti, detektiv Genero je vítězoslavně vyvedl ze stanice do ekajícího antona a nejspíš si vůbec neuvědomil, že opilství na veřejnosti je pouhý přestupek, nikoliv pře in nebo dokonce zlo

in, a lze za něj udělit trest do maximální výše patnácti dnů vězení. Onoho jasného únorového rána se na služebně nenacházel ani jediný muž i žena, jimž by nebylo jasné, že Genero plýtvá asem, jakož i obecními penězi, když ty tyři ožralce vlá

í do města. Soudce je okamžitě nechá běžet, protože dobře ví, že každý

tvere

ní centimetr prostoru ve vězeňských celách potřebuje pro vážnější narušitele zákona, než je kvarteto spokojených násosků. Genero však bezstarostně vyrazil na cestu. Muži a žena, kteří tu sobotu přesně o jedenácté dopoledne dorazili na služebnu, právě když odtud Genero odváděl svůj průvod zadržených, nad ním svorně potřásli hlavami, ale hned potom pokro

ili k důležitějším záležitostem.

Zmíněná žena měla hodnost detektiva druhé třídy a zapůj

ili ji sem ze zvláštní jednotky z velitelství.

Jmenovala se Eileen Burkeová a na sedmaosmdesátém revíru pracovala jen ob

as, obvykle na případech, které vyžadovaly ženu v úloze volavky. Což znamenalo, že když tady Eileen pracovala, procházela se sama po ulicích jako návnada pro šíleného násilníka

i jiný druh narušeného pachatele. Eileen měla rezavé vlasy a zelené o

i; Eileen měla i dlouhé nohy, štíhlé, hladké, s oblými lýtky a útlými kotníky, Eileen měla moc pěkné poprsí a široké boky, měřila sto pětasedmdesát centimetrů a to všechno dohromady dávalo figuru, kterou by v ulicích města rozhodně nepřehlédl žádný lotr, uvažující právě o znásilnění. Ale pracovala tu jednou i na vyšetřování série přepadení s Halem Willisem, který měl za úkol ji jistit, a Willis jí náhodou dělal parťáka i při dalším případu, když spolu v parku ve spacím pytli hráli vášnivé milence v komplikované šarádě, jejíž sou ástí byli i detektivové Meyer a Kling, vysedávající poblíž na lavi

ce v přestrojení za jeptišky.

Později si Eileen ani nedokázala vzpomenout, co vlastně bylo ú

elem tak složité inscenace. Pamatovala si jenom, jak jí Willis pořád sahal na zadek, zatímco ona se snažila nespustit z o

í třetí lavi

ku, kde ležela krabice na sva

inu, která měla obsahovat padesát tisíc dolarů, ale místo toho v ní bylo padesát tisíc kousků papíru. Willis v úloze ohnivého milovníka ji v jednom kuse líbal, jak se tam v hrozné zimě spolu muchlovali v tom spacáku.

Ale muchlování vzalo náhlý konec, když návnadu v krabici na sva

inu sebral nějaký mladík a zamířil s ní k lavi ce, na které seděl Genero v roli falešného slepce, na ež Genero vysko

il, strhl si

erné brýle, rozepnul si třetí knoflík u kabátu, jak to viděl dělat detektivy v televizi, chmátl po revolveru a střelil se do nohy. Willis si zatím ve spacáku přitáhl vysíla

ku, takže ji nacpal Eileen mezi prsa, a za al je

et na Hawese, jenž seděl v neozna eném autě, parkujícím na Grover Avenue, že jejich lověk jde směrem k němu… pracovat v sedmaosmdesátém je vždycky psina, říkala si teď Eileen. Také si pomyslela, jaká je to škoda, že se s Willisem potkává jen jednou za

as. Bez přílišného zaujetí zauvažovala o tom, jestli je Willis ženatý. A bez velkého zájmu se jala hloubat nad tím, pro

v poslední době tak

asto myslí na všechno, co nějak souvisí se svatbou.

Není to snad proto, že jí letos nikdo neposlal valentýnku?

Ve služebně byl poměrně klid poté, co Genero a všichni jím zadržení jedinci (porodivší prostitutka mu ze spárů unikla - aspoň protentokrát) odtud odešli každý svou cestou. Cotton Hawes za stolem naslouchal stížnostem tlustého

ernocha, který tvrdil, že pokaždé, když přijde domů pozdě, na něj žena vychrstne horkou ovesnou kaši, protože ho podezírá, že někde skota il s jinou ženskou. Přesně takhle to řekl: skota il. Hawesovi to připadalo skoro poetické. Hal Willis už vzal své dva mladistvé loupežníky dolů, kde jim sdělili obvinění a odváděl je do uli ky, procházející budovou stanice podle přízemních cel pro zadržené. Generovi opilci už tam ekali v antonu, který je měl odvézt do města. Oba mladíci i nadále odmítali sejmout lyžařské masky.

Jeden z opilců ve voze se jich zeptal, jestli mají namířeno někam na ve

írek. Zatímco je Willis předal policistovi v uniformě, který za nimi zabouchl a zamkl dveře auta, nahoře se Eileen Burkeová posadila na kraj Willisova stolu, přehodila krásnou nohu přes nohu, pohlédla na hodinky a zapálila si cigaretu.

„Ahoj, Eileen,” pozdravil ji Hawes, když ji míjel, odcházeje se svým tlusťochem ze služebny, nejspíš aby ho konfrontoval s manželkou, chrstající ovesnou kaši přímo na posvátné půdě klidného domova. Eileen se za ním dívala, dokud nezmizel v chodbě. Měl zrzavé vlasy podobné barvy jako ona. Maně ji napadlo, jestli by dva zrzaví rodi

e spolu zplodili zrzavé děti. Také ji napadlo, zda je Hawes ženatý. Jala se pohupovat nožkou.

Asi metr od místa, kde pokuřovala cigaretu, netrpělivě pohupujíc nožkou, telefonoval Meyer se svou ženou. Vyprávěl jí, že přímo ve služebně přivedl na svět dítě, jen s malou, ale docela malou pomocí od Alfa Miscola, který se nyní nacházel v podatelně a vařil další konvici kávy, když už teď horká voda nebyla naléhavě zapotřebí pro porodnické ú ely. U jiného aparátu se Carella kone ně spojil s Levinem z Midtown East a omlouval se, že mu trvalo tak dlouho, než se mu ozval.

Zabralo to tolik

asu, protože policie se podobá malé armádě, zatímco vražda je velkou bitvou v nikdy neutuchajícím vále

ném konfliktu. Ve velkých armádách se i malé bitvy musí důkladně uvážit. V malém vojsku, jako je policie, vyžaduje významná bitva v podobě vraždy velkou pozornost a ú

ast velkého množství osob na všech stupních policejní hierarchie. Ve městě, které tyto muže zaměstnávalo, náležela odpovědnost za vyšetřování vraždy okrskovému detektivovi, jenž o ní přijal hlášení jako první - oby

ejně mu asistoval ten z kolegů, který byl v té době s ním. Jakmile někdo z detektivů vyřkl slova „já to vezmu”, nebo „jdu na to”

i podobnou barvitou hlášku policejního žargonu, stal se případ oficiálně jeho věcí a o ekávalo se, že se ho bude držet, dokud ho nevyřeší nebo aspoň neobjasní (což není totéž, jako kdyby ho vyřešil) anebo dokud nad ním bezradně nerozhodí rukama. Avšak protože vražda je tak významnou záležitostí - takříkajíc na úrovni velké ofenzivy -

existovali v policejním aparátu i jiní lidé, kteří se o innost tady ve služebně ohromně zajímali. Jakmile v tomto městě detektiv zjistí, že má na krku „jasnou”

vraždu, musí o tom informovat:

1. Policejního komisaře

2. Velitele detektivů

3. Okresního ná

elníka detektivních oddělení

4. Oddělení vražd Východ nebo Západ, podle toho, kde se našla mrtvola

5. Revírního velitele a velitele oddělení detektivů v okrsku, kde se našla mrtvola

6. Soudního lékaře

7. Okresního prokurátora

8. Telegrafní, telefonní a dálnopisnou ústřednu na velitelství

9. Policejní laboratoř

10. Útvar policejních fotografu.

Ne že by onoho sobotního rána museli žádat o radu všechny tyto osoby. Ale i tak zde vznikla natolik zašmodrchaná situace, že poru

ík Byrnes, velitel detektivů 87. revíru, zamra eně zavolal kapitánu Friskovi, jenž byl velitelem celého revíru, a ten mu po dlouhých okolcích a vytá kách mazaně odpověděl: „No, Pete, řekl bych, že tady platí zásada ,příslušníci sboru’, co?” Což Byrnes pochopil jako zkratku pro sousloví „příslušníci sboru, který se případem zabývá” - jenže kapitánovi telefonoval právě proto, aby se od něj dověděl, kdo to je. Frisk Byrnesovi doporu

il, ať zavolá svému přímému nadřízenému, což znamenalo telefonovat okresnímu ná elníkovi detektivních oddělení, emuž se chtěl Byrnes raději vyhnout, aby si jeho šéf nemyslel, že nezná stávající předpisy. Ná elník do telefonu chvíli přemýšlel nahlas a sdělil Byrnesovi, že něco takového tady nebylo celá léta a jelikož na policejním ředitelství se mění předpisy takříkajíc stejně

asto jako spodní prádlo, bude se muset ujistit, co o tom říkají stávající předpisy, a potom Byrnesovi zavolá. Byrnes, ve snaze dát nadřízenému najevo, že detektivové ze sedmaosmdesátého jsou svědomití strážci zákona, se mimochodem zmínil, že tady jde o dvě vraždy a že dva detektivové v různých ástech města

ekají jen na pokyn, aby se mohli pustit do pátrání kolem té druhé, dokud je

erstvá (což nebyla tak docela pravda, protož Levine ani Carella se do toho nijak zvlášť nehrnuli), a proto by uvítal, kdyby mu ná

elník mohl zavolat co nejdřív. Ten se mu však ozval až v jedenáct, poté co celou záležitost předestřel opera nímu veliteli, jehož kancelář se nacházela na policejním ředitelství jen o dvě patra výš než kancelář ná

elníka detektivů. Ná

elník Byrnesovi sdělil, že podle opera ního velitele má dříve spáchaná vražda prioritu před vraždou pozdější, a příslušníkem sboru, který se případem zabývá, je tudíž detektiv, který přijal první hlášení, ať už to bylo kdykoliv. „Byrnes neměl tušení, kdy to bylo, a tak jednoduše odpověděl: „Ano, kdykoliv. Díky ná

elníku.” Na

ež zavěsil, zavolal si Carellu do kanceláře a řekl: „Je to naše.” Což ve skute

nosti neznamenalo, že by to bylo jejich (i když všeobecně vzato tomu tak bylo), ale že je to jeho -

Carellovo. Poté co o tom všem Carella informoval Levina, řekl Levine jenom „hodně štěstí” a podařilo se mu do těch dvou oby

ejných slov vměstnat nesmírnou dávku úlevy.

Asi pět minut nato se do služebny vrátil Hal Willis, právě v okamžiku, kdy větrem ošlehaný a zmrzlý strážník z Midtown East doru

oval zásilku, kterou Levin Carellovi slíbil poslat, když spolu mluvili dnes ráno poprvé. Willis spatřil Eileen, posedávající na kraji jeho stolu, usmál se a prakticky k ní přistepoval. S širokým úsměvem prohodil: „A hele, tak oni poslali tebe, hm?”

„Tady je ten materiál od Levina,” řekl Carella Meyerovi.

„Čekal jsi snad Raquel Welchovou?” opá ila Eileen.

„Kdo si stěžuje?” divil se Willis.

„Kohopak znásilnili tentokrát?” zajímala se Eileen.

„Přestaňte probírat ty

uňa

inky v mojí služebně,” okřikl je Meyer a zamrkal na Carellu.

“Vypadá hubeně,” podotkl Carella, potěžkávaje žlutou obálku, jejíž převzetí právě stvrdil podpisem.

„To je všecko?” zeptal se strážník, zimomřivě si mnoucí ruce.

„Všecko,” přikývl Carella.

„Dostanu tady někde hrnek kafe?” vyptával se strážník.

„Dole v odpo

ívárně je automat,” řekl Carella.

„Nemám drobný,” přiznal strážník.

„Ahá, starej dobrej trik, ,nemám drobný,” prohodil Meyer.

„Co?” vyjevil se strážník.

„Zkuste to v podatelně tady na chodbě,” poradil mu Carella.

„Máte zaplacené pojištění?” zajímal se Meyer.

„Co?” opakoval strážník, pokr il rameny a vyšel na chodbu.

„Kde si o tom promluvíme?” otázal se Willis Eileen.

„Á, starej dobrej trik, ,půjdeme ke mně nebo k tobě’,” poškleboval se Meyer. Cítil se skvěle. Právě dokázal pomoci na svět dítěti! Úžasnému pocitu, jenž lověku přináší vědomí, že byl spoluú asten při zázraku stvoření, se nic nevyrovná!

„Jde o ten případ v laundromatu,” vykládal Willis.

„Násilník v laundromatu?” opakovala Eileen, zhasínajíc cigaretu.

„Ne, jde o chlápka, co pozdě v noci přepadá samoobslužné prádelny. Chceme tě nasadit do prádelny, kterou podle nás přepadne příště…”

„Jak víte, kterou přepadne příště?” nechápala Eileen.

„No, jenom jsme to odhadli,” připouštěl Willis, „ale je v tom ur

itý systém.”

„No jó, starej trik, modus operandi,” pokřikoval Meyer a dokonce vyprskl smíchy. Carella se na něj zahleděl. Meyer pokr

il rameny a přestal se smát.

„Musíš se oblíknout jako pani

ka, co jde se špinavým prádlem,” vysvětloval Willis.

„To vypadá dobře,” uznala Eileen. „Ty mě budeš krýt?”

„Já tě budu krýt.”

„Kde přesně budeš?”

„Venku ve spacáku,” zazubil se Willis.

„To ur

itě,” oplatila mu úsměv.

„Pamatuješ?” řekl.

„Mám paměť jako slon,” ujistila ho.

„Necháme vás tady rozvíjet vaši strategii,” oznámil jim Meyer. „Pojď, Steve, půjdeme do výslechové místnosti.”

„Kdy za

ínáme?” chtěla vědět Eileen a zapálila si další cigaretu. „Co dnes ve

er?” nadhodil Willis.

Ve výslechové místnosti o kus dál na téže chodbě pro

ítal Carella jediné lejstro, které našel v obálce od Levina:

(nepřekládat ani nepřehýbat)

TRESTNÝ ČIN

MĚSTSKÝ POLICEJNÍ SBOR

ODDÍL DETEKTIVŮ

vražda

HLÁŠENÍ O TRESTNÉM ČINU

52 - Midtown East

DOPOSUD VEDENO JAKO:

OKRSEK

vražda

(viz hlášení

52 - Midtown East

Č. 0379-61-0230)

HLÁŠENÍ Č.375-61-0241

DATUM TOHOTO HLÁŠENÍ:13. 2.

JMÉNO A PŘÍJMENÍ OSOBY, ADRESA: DATUM

KTERÁ INFORMOVALA POLICII: 637 North Campbell PRVNÍHO HLÁŠENÍ: Dominic Bonaccio dtto Oběť: SALLY ANDERSONOVÁ

Zmíněný Dominic Bonaccio našel oběť zastřelenou, ležící na zádech ve sněhu v 00.30 hod., když se vracel domů z práce. Poznal ji podle kabátu, který měla na sobě. Odebral se do svého bytu, zavolal na linku 911 a vrátil se dolů

ekat na příjezd policistů (strážníků Franka 0’Neala a Petera Nelsona z 52. revíru, hlídkový vůz C). Při jejich příchodu nejevila oběť známky života. Strážník O’Neal zavolal rádiem dispe

ink a vyžádal si přítomnost detektivů. (Viz služební hlášení 0375-61-0230.) Na hlášení zareagovali i detektivové z oddělení vražd (Monoghan a Monroe) hlídkující právě v okolí a dostavili se na místo inu ještě před příjezdem detektivů Henryho Levina a Ralpha Coombese.

Oběť byla identifikována jako Sally Andersonová, běloška, věk 25. Světlé vlasy. Modré o i. Výška odhadem 170 cm, váha asi 63 kg. Asistent koronera na místě

inu konstatoval smrt, a jako pravděpodobnou pří inu úmrtí uvedl střelná poranění. Předběžné ohledání odhalilo tři střelné rány: jednu na levé straně hrudi, dvě v obli

eji. Na místě

inu se nenašly žádné nábojnice. Obsah dív iny kabelky: rtěnka, tužka na obo í, dvě žvýka

ky, adresář. Papírové kapesníky, peněženka se třemi fotografiemi, třiadvaceti americkými dolary a lenskou průkazkou Herecké asociace. Výslechy nájemníků v

. p. 637 na North Campbell nepřinesly žádné o ité svědectví; vyslýchaní vypověděli, že dívka vystupovala jako tane

nice v muzikálu „Slanina”, Wales Theatre, 1134

North Adderley.

Tělo bylo převezeno do Halleyovy nemocnice na patologii. Osobní věci zůstaly v držení revíru Midtown East a budou podrobeny laboratornímu zkoumání. Útvar balistiky obdržel prioritní upozornění, že střely, které se objeví při pitvě, mohou být velmi důležité. Požádal jsem o urychlené vyhotovení nálezu.

„Napsal to úhledně,” všiml si Meyer.

„Ale moc toho tu není,” vzdechl Carella.

„Asi to psal ještě předtím, než dostal zprávu od Dorfsmana, hm?”

„S tím svým prioritním upozorněním si zajistil rychlou odezvu,” mínil Carella.

„Teď se podíváme, co máme o tom druhém,” navrhl Meyer.

Alf Miscolo ve zdejší podatelně vařil nejhorší kávu ve městě. Ostré aroma zaúto

ilo na jejich nosní dírky, jakmile vstoupili do dveří.

„Halloween je dávno pry

,” poznamenal Meyer.

„A co má jako být?” nechápal Miscolo.

„Nemusíš už do konvice s kafem přidávat olky a žáby.”

„Ha ha,” odsekl Miscolo. „Když vám nechutná, tak ho nepijte.” Za

ichal v povětří. „Tohle je nová kolumbijská směs,”

zakoulel uznale o

ima.

„To tvoje kafe smrdí jako Meyerovy doutníky,”

obvinil ho Carella.

„Dávám mu všechny špa

ky,” pravil Meyer, ale vzápětí si uvědomil, že se tady úto

í na jeho cigára. „Jak jsi to myslel?” naježil se. „Co je špatného na mých doutnících?”

„Přišli jste mě zdržovat nebo co?” zajímal se Miscolo.

„Potřebujeme složku Paka Lopeze,” řekl Carella.

„To je teprve pár dnů, co?”

„Vražda na Culverově,” přikývl Carella. „V úterý ve er.”

„Ještě jsem ji nezaložil,” řekl Miscolo.

„Tak kde je?”

„Tady někde na stole,” máchl Miscolo rukou směrem k hromadě nezaložených hlášení.

„Můžeš ji vydolovat?” zeptal se Carella.

Miscolo neodpověděl. Usedl na otá ecí židli za stolem a za

al se prohrabávat hlášeními. „Moje žena mi to kafe dala ke svatému Valentinu,” tvrdil.

„Ta tě ale musí milovat,” mínil Meyer.

„A co jsi od manželky dostal ty?”

„Svatého Valentina je až zítra.”

„Třeba ti dá nějaké úžasné doutníky,” poznamenal Carella. „Jako ty, co zrovna kouříš.”

„Tadyhle je Godfredo Lopez, není to on?”

„Paco,” stál na svém Carella.

„Na mých doutnících není nic špatného,” durdil se Meyer.

„Víš, kolik Lopezů tady v sedmaosmdesátém máme?” stěžoval si Miscolo. „Jméno Lopez je u nás totéž jako ve skute

ném světě Smith nebo Jones.”

„Ale jenom jednoho Lopeze zastřelili v úterý,”

odtušil Carella.

„Někdy bych si přál, aby je zastřelili všechny,” bru el Miscolo.

„Dej jim radši cucnout trochu kafe,” radil mu Meyer.

„To je sejme stejně bezpe

ně jako brokovnice s uříznutou hlavní.”

„Ha ha,” brblal Miscolo. „Paco, kde je tady ksakru nějakej Paco?”

„Kdy vlastně máš v úmyslu zařadit všechny tyhle materiály?” zeptal se Meyer.

„Až se k tomu dostanu,” odvětil Miscolo. „Kdyby se všichni ti bezúhonní ob

ané přestali navzájem střílet, okrádat a probodávat…”

„Byl bys nezaměstnaný,” dokon il za něj Carella.

„Dej mi pokoj se zaměstnáním,” odsekl Miscolo.

„Tohohle zaměstnání už mám až po krk. Ještě tři roky, a jsem z toho venku. Jenom tři roky. Přestěhuju se do Miami.”

„V Miami o zlo

in ani nezavadíš,” popichoval Meyer.

„Rozhodně tam není nic, s

ím bych si já musel dělat hlavu,” opá il Miscolo. „Budu si rybařit na svým lunu.”

„Nezapomeň si s sebou vzít tu konvici,” dráždil ho Meyer.

„Tady to je,” řekl Miscolo. „Paco Lopez. Přineste to zpátky, až s tím budete hotovi.”

„Abys to mohl příští pátek založit,” prohodil Meyer.

„Ha ha,” zavr

el Miscolo.

Ve služebně, kde dopoledne zavládl klid, prolistovali svazek listin týkajících se Paka Lopeze. Ke střelbě došlo v úterý ve

er, něco přes třiasedmdesát hodin předtím, než stejná zbraň na druhé straně města zabila Sally Andersonovou. Dív

ino tělo bylo objeveno třináctého v půl jedné ráno a Paka Lopeze zabili devátého v jedenáct ve er. Zavražděná dívka byla pětadvacetiletá běloška, výděle

ně

inná. Lopez byl devatenáctiletý Hispánec, v minulosti jednou zadržený pro přechovávání narkotik s úmyslem prodeje. Vyvázl z toho s podmínkou, protože mu v té době bylo teprve patnáct. Když mu v úterý ve er prohledali kapsy, našli šest gramů kokainu a gumi

kou převázaný štůsek stodolarovek v celkové hodnotě jedenáct set dolarů. Peněženka Sally Andersonové obsahovala dvacet tři dolary. Ty dvě oběti měly o

ividně jen málo spole

ného. Ale oba je zabila stejná zbraň.

Doplňující hlášení o Lopezovi potvrzovalo, že po prvním zat

ení v obchodě s drogami pokra

oval. Měl pouli

ní přezdívku El Snorto.1) Ve španělštině takové slovo neexistuje,

ale

hispánským

obyvatelům

sedmaosmdesátého revíru nechybí smysl pro suchý humor. Svědci, které Carella s Meyerem vyslechli, se o ividně shodovali v názoru, že Paco Lopez je gauner a hnusák, který si o to přímo koledoval, aby ho zabili.

Mnozí z nich se dokonce vyjádřili v tom smyslu, že by si zasloužil mnohem pomalejší a bolestivější způsob smrti než dvěma kulkami ráže osmatřicet, vypálenými z bezprostřední blízkosti. Jedna z jeho bývalých přítelkyň si rozepnula blůzu a ukázala detektivům jizvy po pálení cigaretou, které jí Lopez zanechal na obou ňadrech.

Dokonce i Lopezova matka připustila (i když se při tom musela pokřižovat), že bez lidí jako její syn by na tom byl svět mnohem líp. Vyptáváním mezi drobnými dealery se dobrali informace, že Lopez jednozna 1 snort = šňupat (angl.); pozn. překl.

ně obchodoval pouze v malém, jen málokdy se v soukolí redistribuce kokainu - jak eufemisticky podotkl jeden z dealerů - vyšvihl nad úroveň oby ejného mezka. Lopez prý obhospodařoval nevelkou skupinu narkomanů, jimž dodával drogu ve skromném množství, a jestli se mu podařilo vyto it deset, dvanáct set týdně, bylo to moc. Když tohle uslyšeli Meyer s Carellou, kteří každý za sebe vyto ili pouhé dva tisíce měsí

ně, napadlo je, že si možná nevybrali to správné povolání. Všichni tito úspěšnější dealeři se shodovali v tom, že Paco Lopez ani nestál za zabití. Nikoho neohrožoval a rozsahem svých kšeftů se pohyboval na samém okraji spole

nosti skute

ných překupníků. Všichni předpokládali, že ho oddělal feťák, kterého něčím naštval. Možná si Lopez za

al dovolovat a ředil zboží až příliš, aby si přišel na větší prachy, někoho to namíchlo a zarazil mu to jednou provždy. Docela jednoduše. Ale co tuhle kokainovou vraždu spojuje se Sally Andersonovou?

„Víš co bych si přál?” řekl Carella.

„Co?”

„Aby nás tenhle případ minul.”

Jenže je neminul.

SPRÁVCE V DOMĚ Sally Andersonové na North Campbell Street nebyl rád, že je vidí. Vylezl z postele před jednou hodinou ráno, aby ho mohli vyslechnout dva jiní detektivové, na

ež nemohl usnout skoro do půl třetí, jenže pak musel v šest vstávat a vytahat popelnice před dům, než přijedou popeláři, pak zase z chodníku před domem odhazoval lopatou sníh a teď, deset minut před polednem, měl hlad, těšil se na oběd, a vůbec netoužil povídat si s dalšími dvěma detektivy, protože stejně ani neviděl, co se tady stalo, a tu holku prakticky vůbec neznal.

„Vim jenom, že bydlí v baráku,” tvrdil. „Jmenuje se Sally Andersonová a bydlí v

ísle tři-A.” Hovořil o ní v přítomném ase, jako by vůbec neumřela, a i kdyby, tak pro něj se tím nic nemění, což odpovídalo pravdě.

„Žila tu sama?” zeptal se Carella.

„Pokud vim, tak jo.”

„Co to znamená?”

„Dneska tydle holky…. Kdopak ví, s kým žijou? Maj doma chlapa, dva chlapy, jinou holku, psa nebo zlatou rybi

ku - kdo to má vědět a kdo by se o to staral?”

„Ale pokud vy víte,” opá

il trpělivě Meyer, „tak tu žila sama.”

„Pokud vim, tak jo,” opakoval domovník. Byl to vyhublý prošedivělý mužský, který v tomto městě prožil celý život. V téhle budově i ve všech ostatních, kde během let pracoval, byla vloupání na denním pořádku, ať už k nim došlo ve dne nebo v noci. O násilí také věděl svoje a neměl vůbec chuť rozebírat nějaké detaily.

„Nevadilo by vám, kdybychom se v tom bytě porozhlédli?” prohodil Carella.

„Pro mě za mě,” zabru

el domovník, doprovodil je nahoru a odemkl jim dveře.

Byl to malý byt zařízený s vybraným vkusem.

Moderna se tu snoubila se starožitnostmi, erná pohovka s ozdobnými polštáři, koberec na podlaze, na stěnách zarámované programy muzikálů, v

etně posledního hitu jménem Slanina. Na zdi u dveří do koupelny viselo několik zarámovaných fotografií té dívky v trikotu, v různých baletních pózách. Také tu byl plakát baletního sboru ze Sadler’s Wells. Na pultě v kuchyni stála láhev bílého vína. U telefonu v ložnici našli její diář, ležel na no

ním stolku vedle rozměrné postele, přikryté pestrou prošívanou dekou.

„Volals do laboratoře?” zeptal se Meyer.

„Už jsou hotovi,” přikývl Carella a vzal ze stolku diář. Byl to velký sešit s listy svázanými kovovou spirálou, uspořádaný tak, že se při otevření na příslušných stránkách objevily záznamy z celého dne.

Velkou oranžovou sponkou na papíry byl založený na datu 12. února. Meyer vytáhl zápisník a za al si poznamenávat všechny dív

iny denní schůzky od za

átku měsíce. Dostal se právě ke tvrtku 4. února, když někdo zazvonil. Detektivové se na sebe podívali. Carella přistoupil ke dveřím a napůl o

ekával, že se za nimi objeví domovník a bude po nich chtít příkaz k prohlídce nebo něco podobného.

Dívka stojící za dveřmi při pohledu na Carellu udělala jenom: „Ach.”

Podívala se na

íslo nad dveřmi, jako by ji napadlo, že jde o omyl, a zamra

ila se. Bylo to vysoké, pružné děv e, poněkud orientálního vzezření, vysoké asi sto pětasedmdesát - sto osmdesát centimetrů, s vlasy ernými jako noc a šikmýma o

ima barvy jílu. Na hrudi jí přes sportovní bundu splývala dlouhá žluto

erná šála.

„My se známe?” otázala se.

„Nemyslím,” odtušil Carella.

„Kde je Sally?” chtěla vědět, nahlížejíc přes něj do bytu. Z ložnice právě vyšel Meyer a stanul v obývacím pokoji, v jejím zorném poli. Oba muži byli ještě v kabátech. Krátce se zahleděla na Meyera a zase zpátky na Carellu.

„Co to znamená?” udeřila na něj. „Co se to tady děje?”

Ustoupila o krok a chvatně se ohlédla přes rameno směrem k výtahu. Carellovi bylo jasné, co ji napadá.

Dva cizí chlapi v kabátech, její kamarádka Sally nikde - vyrušila zloděje při práci. Dřív, než sta ila zpanikařit, řekl: „Jsme od policie.”

„Ach, opravdu?” opá ila skepticky, opět se ohlížejíc k výtahu.

Ta je zdejší, pomyslel si Carella a skoro se usmál.

Vyňal z kapsy malé kožené pouzdro a otevřel je, aby viděla odznak průkazku. „Detektiv Carella,”

představil se. „Osmdesátý sedmý revír. Tohle je můj kolega, detektiv Meyer.”

Dívka se předklonila a prohlížela si odznak.

Naklonila se jenom tělem od pasu nahoru, záda zůstala rovná. Tane

nice, řekl si. Narovnala se a pohlédla mu zpříma do o

í.

„Co se děje?” otázala se. „Kde je Sally?”

„Mohla byste nám, prosím, povědět, kdo vlastně jste?” zeptal se Carella.

„Tina Wongová. Kde je Sally?”

Carella zaváhal.

„Co tady děláte, sle

no Wongová?”

„Kde je Sally?” opakovala a prošla kolem něj do bytu. O

ividně se tu vyznala, zašla nejdřív do kuchyně, odtud do ložnice a vrátila se zpátky do obývacího pokoje, kde na ni oba detektivové ekali. „Tak kde je?” naléhala.

„Čekala vás, sle

no Wongová?” zajímal se Carella.

„O

ekávala, že přijdete?”

Dívka neodpověděla. V o

ích se jí objevilo poznání, že něco není v pořádku.

Nervózně jí těkaly v úzké tváři, hledíce z jednoho na druhého. Carella jí nechtěl povědět o smrti Sally Andersonové, teď ještě ne. Ranní noviny o tom nepsaly, ale v odpolednících, které jsou již touhle dobou na Stáncích, to ur

itě bude. Pokud by snad věděla, že je Sally mrtvá, chtěl to Carella slyšet od ní.

„O

ekávala vás?” opakoval otázku.

Dívka pohlédla na hodinky. „Jdu o pět minut dřív,”

odpověděla. „Nechtěl byste mi kone ně říct, co se to tady děje? Oloupili ji nebo něco takového?”

Ur

itě je zdejší. V tomhle městě si všichni pletou loupež s vloupáním - kromě policistů. Ti mívají jenom problémy s klasifikací spáchaných vloupání podle jednotlivých stupňů.

„Co jste měly v plánu?” vyptával se Carella.

„V plánu?”

„Se sle

nou Andersonovou.”

„Naobědvat se a jít do divadla,” odvětila Tina. „Dnes hrajeme odpoledne a máme být v divadle půl hodiny před za

átkem, to znamená o půl druhé.” Pevně se rozkro ila a založila ruce v bok. „Tak kde je?”

„Je mrtvá,” odpověděl Carella a bedlivě se jí zahleděl do o

í.

Uviděl v nich jenom podezření. Žádný šok ani náhlý příval zármutku, jen podezření. Po chvilkovém zaváhání řekla: „Děláte si legraci.”

„Přál bych si, aby to tak bylo.”

„Jak to myslíte, mrtvá!” vyhrkla Tina. „Mluvila jsem s ní ještě v

era ve

er. Mrtvá?”

„Její mrtvolu našli v půl jedné v noci,” řekl Carella.

Teď se jí v o

ích objevilo cosi nového. Uvěřila mu. A pak teprve opožděný šok. A také cosi jako strach.

„Kdo to udělal?” zeptala se.

„To zatím nevíme.”

„Ale jak? Kde?”

„Tady před domem,” odpověděl Carella. „Byla zastřelena.”

„Zastřelena?”

Najednou se rozplakala. Detektivové se na ni dívali.

Z kabelky přes rameno vylovila papírový kapesník, otřela si o

i, znovu se rozplakala, vysmrkala se a nepřestávala plakat. Ml

ky ji pozorovali. Při pohledu na její slzy si připadali jako párek neohrabaných hromotluků. „Omlouvám se,”

řekla, ještě jednou se vysmrkala, rozhlédla se, hledajíc popelník, kam by odhodila zmuchlaný kapesník. Pak vylovila ještě jeden a opět si osušila o i. „Promiňte,” zamumlala.

„Jak dobře jste ji znala?” zeptal se mírně Meyer.

„Jsme moc dobré…” Odml

ela se, protože si uvědomila, že mluví o Sally Andersonové, jako kdyby byla ještě naživu. „Byly jsme moc dobré kamarádky,” řekla tiše.

„Jak dlouho jste ji znala?”

„Seznámily jsme se při Slanině.”

„Vy jste také tane

nice, sle

no Wongová?”

Přikývla.

„A znala jste ji od té doby, co za ali hrát ten muzikál?”

„Už od zkoušek. Vlastně ještě déle. Od konkurzu.

Seznámili jsme se při konkurzu.”

„Kdy to bylo, sle

no Wongová?”

„Loni v

ervnu.”

„A od té doby jste byly dobré přítelkyně?”

„Byla to má nejlepší přítelkyně. Vůbec tomu nemůžu uvěřit.”

„Říkáte, že jste s ní mluvila v era ve

er…”

„Ano.”

„Hrálo se v

era představení?”

„Ano.”

„V kolik hodin spadla opona?” „Kolem tři tvrtě na jedenáct. V

era jsme to trochu protáhli. Joey - to je náš komik, nevím, jestli to představení znáte…”

„Ne,” odvětil Carella.

„Ne,” řekl Meyer.

Zdálo se, že ji to překvapilo. Pokr ila rameny nad jejich neznalostí a pokra ovala: „Joey Hart. Ve druhém jednání z něj byli lidi celí pry

, tak se z toho snažil vyrazit, co se dalo. Přetáhli jsme o patnáct minut.”

„Oby

ejně se tedy spouští opona ve dvaadvacet třicet, je to tak?” ujistil se Meyer.

„Víceméně ano. To máte různé. Záleží na divácích.”

„A tehdy jste naposledy viděla Sally Andersonovou naživu?”

„Ještě potom v šatně,” řekla Tina.

„Kdo byl v té šatně kromě vás?”

„Všechny holky.”

„Holky?”

„Tane

nice ze sboru.”

„Kolik jich je?”

„Dohromady nás je šestnáct. Chlapců i děv at. V dív

í šatně nás bylo osm. Pět blondýnek, dvě ernošky a jedna symbolická Číňanka - já.” Odml ela se. „Jamie si potrpí na blondýnky.”

„Jamie?”

„Náš choreograf. Jamie Atkins.”

„Takže jste byly v šatně…”

„Všech osm. Odli

ovaly jsme se, svlékaly kostýmy… a tak.”

„V kolik hodin jste ze šatny odešla, sle no Wongová?”

„Vypadla jsem, jak jen to šlo.” Po chvíli dodala: „Měla jsem schůzku.”

„Kdo tam zůstal po vašem odchodu?” otázal se Meyer.

„Jenom Sally a Molly.”

„Molly?”

„Maguirová.” Odml

ela se. „Změnila si jméno. Původně se jmenovala Molly Matterassová, což není moc skvělé jméno pro divadelní hvězdu, co?” Carella usoudil, že pro divadelní hvězdu to opravdu není nic moc.

„Matterasso vlastně znamená matrace.” Carella věděl, že to znamená matrace. „Tak se ale jmenovala za svobodna. Teď je vdaná a doopravdy se jmenuje Molly Boydová, ale v divadle dál používá jméno Molly Maguirová. Je to dobré jméno. Však víte, Molly Maguires…” Carella na ni nechápavě hleděl. „Tak se jmenovala ta tajná spole

nost v Irsku. Ve

tyřicátých letech devatenáctého století,” vysvětlila mu. Carella pořád hleděl stejně nechápavě. „A později taky v Pensylvánii,” dodala. „V každém případě, když zaslechnete její jméno, máte dojem, že už ji odněkud znáte. To jméno jí hodně pomáhá při shánění angažmá, protože ředitelé a producenti si pokaždé řeknou: ,A hele, Molly Maguirová, tu přece znám.‘ Ve skute

nosti tancuje dost hrozně.”

„Takže potom, co jste odešla, ona zůstala se Sally v šatně?” zeptal se Meyer.

„Ano.

„Kolik bylo hodin?”

„Asi pět minut po jedenácté.”

„Nevíte, o

em si povídaly?”

„Všechno povídání obstarala Molly.”

„A o

em?”

„O Geoffreyovi. To je její manžel. Proto jsem se snažila zmizet co nejrychleji. I když jsem to rande měla až o půlnoci.”

„Tomu nerozumím,” přiznal Meyer.

„No, Molly pořád nadává na manžela, a ty její ře i nemají konce. Podle mě by měla bud ml et, anebo se s ním rozvést.”

„Aha,” zabru

el Meyer.

„A to bylo naposledy, kdy jste ji viděla, ano?” ujistil se Carella.

„Jo, správně. Pořád tomu nemohu uvěřit. Chci říct…

Pane bože! Ještě v

era před za

átkem představení jsme spolu pily kafe.”

„A o

em jste mluvily, sle

no Wongová?”

„Takové hol

i

í ře

i,” pokr

ila Tina rameny.

„O mužích?” prohodil Carella.

„Jistěže o mužích.” Opět pokr ila rameny.

„Žila s někým?” zavětřil Meyer.

„Ne tak docela.”

„A jak tedy?”

„Většina jejího oble

ení zůstala tady a většina jeho šatů u něj.” „Čích šatů?” zeptal se Carella.

„Timmyho.”

„To byl její přítel nebo něco takového?” chtěl vědět Meyer.

„Něco takového,” přikývla Tina.

„Timmy, a jak dál?” dotíral Carella.

„Moore.”

„Timmy znamená Timothy?”

„Myslím, že ano.”

„Timothy Moore.” Meyer si to zapsal do notesu.

„Nevíte, kde bydlí?” „V centru, kousek od Čtvrti.

Studuje medicínu na Ramseyově univerzitě. Bydlí někde blízko školy.”

„Adresu náhodou neznáte?”

„Je mi líto.”

„Když jste řekla ,něco takového’…,” pokra oval Carella.

„No, oni se pořád rozcházeli a zase scházeli.”

„Ale měli spolu romantický vztah?”

„Myslíte, jestli spolu spali?”

„Ano, tak jsem to myslel.”

„Ovšemže spolu spali,” odtušila Tina. „To je snad normální, ne?” „Asi ano,” přitakal Carella. „Nezmínila se někdy o

lověku jménem Paco Lopez?”

„Ne. Jaký Paco Lopez? Dělá do šoubyznysu?”

Carella na okamžik zaváhal a pak se zeptal: „Brala Sally drogy?” „To si nemyslím.”

„Nikdy před vámi nemluvila o drogách?”

„Myslíte sem tam trochu trávy nebo co?”

„Mluvím o tvrdých drogách. O heroinu,” doplnil a odml

el se. „O kokainu,” dodal ještě, nespouštěje ji z o í.

„Sally kouřila trávu,” připustila Tina. „Kdo ji nekouří? Ale myslím, že jinak nic.”

„Víte to ur

itě?”

„Před soudem bych to odpřisáhnout nemohla, jestli se ptáte na tohle. Ale v divadle lověk mívá oby

ejně dost přesnou představu o tom, co kdo dělá, a já si nemyslím, že by zrovna Sally brala tvrdé drogy.”

„Chcete nazna

it, že někdo jiný z personálu…?”

„Ale ovšem.”

„Mhm,” zahu

el Carella.

„Žádný heroin,” upřesnila Tina, „tak hloupý už nikdo není. Tu a tam trochu koksu, jenom ob as, samozřejmě.”

„Ale Sally to nebrala.”

„Pokud vím, tak ne.” Tina zaváhala. „A já taky ne, jestli jste se na to chtěl zeptat.”

„Nechtěl jsem se na to zeptat,” usmál se Carella.

„Nezmínila se někdy Sally o nějakých výhružných dopisech nebo telefonátech?” „Nikdy.”

„Nedlužila někomu peníze? Pokud vy víte?”

„Pokud vím, tak ne.”

„Neměla nějaké starosti?”

„Ne. Vlastně ano.”

„O co šlo?”

„O nic vážného.”

„Co to bylo?”

„Chtěla znovu za

ít brát hodiny zpěvu, ale nevěděla, kde na to vzít as. Víte, každý den tan

ila a třikrát týdně chodila k psychiatrovi.” „A to je všechno? Tohle jí dělalo starost?”

„O ni

em jiném mi neřekla.”

„Nevíte, jak se jmenuje ten její psychiatr?”

„Lituju, nevím.”

„Jak vycházela s ostatními

leny souboru?”

„Dobře.”

„A co s vedením?”

„Koho tím myslíte? Allana?”

„Kdo je Allan?”

„Náš producent. Allan Carter. Koho vlastně myslíte tím vedením? Provozního ředitele? Generálního ředitele?”

„Kohokoliv, každého z nich. Jak vycházela s lidmi, kteří to představení měli na povel?”

„Řekla bych, že dobře.” Tina pokr ila rameny. „Jakmile se za

ne hrát, už se s těmito lidmi vídáte jen málokdy. Nu, v našem případě, protože jsme se stali takovým hitem, se u nás jednou, dvakrát týdně zastaví Freddie, aby se ujistil, že se neflinkáme. Ale většinou…”

„Freddie?”

„Náš režisér. Freddie Carlisle.”

„Jak se to píše?” vyptával se Meyer, který si opět dělal poznámky.

„S i a s,” odvětila Tina. „C-a-r-l-i-s-l-e.”

„A říkala jste, že váš producent se…”

„Allan Carter. Se dvěma l a s a.”

„Kdo je provozním ředitelem?”

„Danny Epstein.”

„A generálním ředitelem?”

„Lew Eberhart.”

„Je tu ještě někdo, o kom bychom měli vědět?”

otázal se Carella.

Tina pokr

ila rameny. „Inspicienti? Máme celkem tři.” Opět pokr

ila rameny. „Víte, jen v samotném souboru je osmatřicet lidí a bůhví, kolik je muzikantů, elektrikářů, truhlářů, rekvizitářů a…”

„Jsou mezi nimi nějací Hispánci?”

„Myslíte mezi pomocným personálem? Asi jo. Já je ale moc neznám, jenom mezi nimi pobíhám ve spodním prádle.”

Zni

ehonic se zářivě usmála, hned si však uvědomila, o em je tady vlastně ře

, a úsměv se jí z tváře vytratil.

„A co v souboru? Není v něm nějaký Hispánec?”

„Dva tane

níci,” odpověděla Tina.

„Povíte nám prosím, jak se jmenují?” požádal Meyer.

„Tony Asensio a Mike Roldan. Roldan sice nezní moc Španělsky, ale je to španělské jméno. Ve skute nosti se jmenuje Miguel Roldan.”

„Přátelila se Sally nějak zvlášť s někým z nich?”

„Na každé štaci se stává, že se tane níci

asem hodně skamarádí,” odtušila Tina.

„Jak dobře ty dva muže znala?” chtěl vědět Carella.

„Stejně jako my ostatní,” pokr ila Tina rameny.

„Vyšla si někdy s některým z nich?”

„Jsou to teplouši,” pou

ila ho Tina. „Dokonce spolu žijí.” Najednou, jako by jí to povídání o divadle připomnělo odpolední představení, pohlédla chvatně na hodinky. „Proboha,”

zděsila se. „Musím letět, nebo přijdu pozdě!” Vtom se jí ve tváři mihl stín lítosti a zdálo se, že se znovu rozplá

e. „Estráda pokra

uje, co?” prohodila hořce, potřásajíc hlavou. „Já si tady dělám starosti o pitomý představení a přitom je Sally mrtvá.”

4

ZE SVÉHO MÍSTA v hlídkovém voze parkujícím u chodníku oba policisté jasně viděli, že ten velební ek má navrch. Neměli nejmenší chuť vstoupit a zasáhnout do té rva

ky; jednak byla zima a jednak proto, že ten kněz o ividně vyhrával. Navíc se jim docela líbilo, jak s tím mrňavým Hispošem vymetá ulici.

Tady, v sedmaosmdesátém, měl ob as

lověk potíže rozeznat Hispoše (v hlášeních se jim ovšem říkalo Hispánci) od bělochů, protože někteří měli v žilách tolik španělské krve, že vypadali docela oby

ejně. Podle obou policistů byl nejspíš Hispoš i tenhle kněz, avšak měl velmi bílou pleť a také byl větší než většina těch zdejších zakrslíků. Oba strážníci pohodlně seděli ve vytopeném autě a bavili se o tom, že mu musí být nějakých třiašedesát nebo tyřiašedesát a že má ur

itě kolem sto dvaceti kilo. Nemohli jenom přijít na to, ke které církvi náleží. Kněží žádné ze zdejších církví se neoblékali tak jako on, ale možná je tu na návštěvě, třeba z Kalifornie, v kalifornských misiích někde v Napa Valley se přece takhle nějak oblékají, ne? Kněz měl na sobě vlněný hábit a hlavu měl oholenou jako mnich, pleš se mu leskla, obkroužená tonzurou jako věncem. Jeden ze strážníků ve voze se kolegy zeptal, jak se říká tomu hnědému hávu, co má kněz na sobě, tomu hábitu, co vypadá jako ženský šaty, víš? Jeho druh opá

il, že to je přece gutna, ty troubo, a první strážník přikývl: „Aha, no jasně.” Oba to byli bažanti, kteří v sedmaosmdesátém revíru působili pouhých pár týdnů, jinak by už věděli, že ten farář není vůbec žádný farář, přestože se mu tady všude říká bratr Anthony.

Bratr Anthony měl o

ividně v úmyslu rozsekat toho chlápka na kaši.

Postiženým byl malý Portorikánec, profík, íhající na své oběti v kule

níkové herně, který se dopustil kolosálního omylu, když se ho pokusil oškubat. Bratr Anthony toho hajzlíka vyvlekl z herny ven, nejdřív ho zvedl a mrštil jím o cihlovou zeď sousedního domu, jen aby ho omrá il, chápejte, a pak se ho jal mlátit tágem do kolen, aby mu je přelámal, jenže místo toho zlomil tágo, a tak se teď pokoušel vytřískat z něj duši obrovitými pěstmi před o

ima strážníků, hovících si v útulném teplí ku v autě. Bratr Anthony vážil víc než dost, ale ve vězení zvedal

inky a na těle neměl jediný gram tuku. Ob as lidi vyzýval, aby ho zkusili vší silou praštit do břicha, a potěšeně se smál, když mu někdo řekl, že je silný a tvrdý chlap. Celý rok, dokonce i v horkých letních měsících, nosil hnědou vlněnou kutnu. V létě pod ní nemíval vůbec nic. Vždycky zvedal lem a ukazoval štětkám ze sousedství sandály. „Vidíte?” říkal.

„Nic jiného pod tím nemám.” Štětky je ely a pištěly a snažily se kutnu zvednout o kousek výš, jako by mu nechtěly uvěřit, že je vespod úplně nahý. I při své mohutné postavě se bratr Anthony uměl pohybovat velmi ladně. Vždycky se jen zasmál a odtan

il. Ano, odtan

il.

V zimě nosil místo sandálů vojenské kanady. Těmi se teď snažil zadupat malého portorikánského podvodní

ka do namrzlého dláždění. Policajti v hlídkovém voze za

ali zvažovat, jestli by neměli vystoupit a zarazit ho dřív, než se mozek toho hispošského skr ka rozstříkne po celém chodníku. Rozhodování jim však znenadání ušetřil hlas z vysíla ky, oznamoval kód 1010 a oni odpověděli, že už tam jedou. Vůz se odpoutal od chodníku, právě když se bratr Anthony sklonil nad rozpláclým, bezduchým tělem profesionálního hrá

e a vzal mu z kapsy peněženku. Z peněz, které tam našel, patřilo původně bratru Anthonymu jen deset dolarů, avšak on usoudil, že za všechny potíže, které mu ten smrad mrňavá způsobil, si může vzít klidně všechno. Právě vybíral obsah portmonky, když se na rohu objevila Emma.

Tady v okolí jí všichni říkali Tlustá dáma a většina zdejších obyvatel se jí zdaleka vyhýbala, neboť byla známa svou nedůtklivostí a také tím, že při sobě nosí vždy dokonale nabroušenou břitvu. Nosila ji v kabelce zavěšené přes levé rameno, aby do ní mohla kdykoliv sáhnout prava

kou, bleskovým pohybem ruky břitvu otevřít a nějakému moulovi ufiknout ucho, pořezat ho na tváři nebo na ruce, případně, když šlo o prachy, mu jedním švihem přetnout průdušnici i kr ní tepnu. S Tlustou dámou si nikdo radši nic neza ínal, což byl možná důvod, pro

dav na ulici za

al řídnout, jakmile se ukázala na rohu. Naproti tomu se lidé mohli rozejít prostě proto, že zábava skon ila; nikdo nepostává rád na ulici v takové sibérii, zvlášť v téhle

tvrti, kde měl

lověk vždycky pocit, že je tu ještě větší zima než v jiných

ástech města. Tato

tvrť se podobala Moskvě. Park, jenž ji z jedné strany ohrani

oval, mohl být parkem Gorkého - a možná jím i byl.

Anebo naopak.

„Ahoj, bratře,” pozdravila Tlustá dáma.

„Nazdar, Emmo,” vzhlédl od hrá ova bezduchého těla. Zřídil ho jaksepatří. Na ledě pod hlavou toho hloupého sy

áka zamrzala stružka krve. Měl promodralý obli ej. Bratr Anthony odhodil prázdnou peněženku přes rameno, napřímil se v celé výšce a do jakéhosi kapsáře na přední straně kutny zastr il něco přes pět set dolarů. Vykro il a Emma srovnala krok s ním, po jeho boku.

Emmě bylo asi dvaatřicet, třiatřicet, rozhodně byla o nějakých šest

i sedm let starší než bratr Anthony. Jmenovala se Emma Forbesová, to příjmení pocházelo ještě z doby jejího manželství s dnes již zesnulým ernochem jménem Jimmy Forbes, jenž se stal nešťastnou obětí přestřelky v bance, kterou se pokusil přepadnout. Tím mužem, který Emmě zastřelil manžela, byl strážný z banky, třiašedesátiletý bývalý policista z 28. revíru, toho

asu v penzi. Čtyřiašedesáti se už nedožil, protože měsíc po pohřbu svého muže si ho Emma našla a jedné krásné dubnové noci, když rozkvetly první forzýtie, mu podřízla krk pěkně od ucha k uchu. Emma neměl ráda ty, kdo by ji

i její milované chtěli připravit o něco, o sama stála nebo co potřebovala. Ráda říkávala: „Opera neskon

ila, dokud nedozpívala Tlustá dáma.” Kterýmžto pořekadlem vysvětlovala své

asté pomstychtivé útoky. Nebylo jisté, zda se ten výrok zrodil z její přezdívky, anebo to bylo naopak.

Když žena při výšce sto sedmašedesát centimetrů váží skoro osmdesát kilo, dá se o

ekávat - zvlášť v téhle

tvrti, kde jsou lidé stejně

asto známi pod pouli

ní přezdívkou jako pod ob

anským jménem - že jí dříve

i později za

nou nazývat Tlustou dámou i bez jejích povída ek o opeře.

Bratr Anthony patřil k velmi malému po tu osob, které věděly, že na její poštovní schránce stojí Emma Forbesová a že je rozená Goldbergová -

prosím nezaměňovat s anarchistkou Emmou Goldmanovou, která zde působila dávno předtím, než se Emma Goldbergová narodila. Bratr Anthony ji také jako jeden z mála oslovoval Emmo; ostatní jí raději říkali Dámo (neodvažujíce se jí do o í vyslovit výše zmíněný přívlastek) anebo raději neříkali vůbec nic, ze strachu, že se zni ehonic urazí a švihne po nich tou svou břitvou. Bratr Anthony byl jediným

lověkem v revíru a možná i na celém světě, který Emmu Forbesovou-Goldbergovou, alias Tlustou dámu, považoval za výjime

ně krásnou ženu, která navíc oplývá nevídanou sexuální přitažlivostí. „Teda řeknu ti, že proti gustu žádnej dišputát…,” spustil jeden z jeho bývalých přátel, jakmile se před ním bratr Anthony zmínil o tom, jak krásná a sexy je Emma podle jeho mínění.

Bezprostředně po této bezmyšlenkovité poznámce bratr Anthony toho smělce srazil ze stoli ky a mrštil jím o skleněné zrcadlo za barem, u něhož právě seděli. Bratr Anthony neměl rád lidi, kteří bagatelizovali jeho city k Emmě. Bratr Anthony ji viděl docela jinýma o

ima než většina ostatních. Pro většinu lidí to byla podsaditá, malá vyšisovaná blondýna v erném látkovém kabátě,

erných bavlněných pun

ochách a modrých sportovních botách s ernou kabelkou přes rameno, v níž přechovávala nabroušenou břitvu s kostěnou střenkou. Bratr Anthony - v přímém rozporu s empiricky zjištěnou skute

ností - viděl přirozenou blondýnku s tváří madony lemovanou lokýnkami a s nádherně modrýma o ima; bratr Anthony viděl prsa zvíci melounů a zadek pivovarské kobyly, bratr Anthony vnímal tlustá bílá stehna a nesmírnou rozlohu zaoblených tvarů jejího těla. Pro bratra Anthonyho byla nesmělým, rozpa itým, zranitelným drobe

kem uprostřed kolotajícího víru nepřátelského světa kolem, tvore

kem, jehož mohl chránit, pe

ovat o něj a utěšovat ho.

Již nyní, když tak krá

el po jejím boku, pocítil erekci, i když to mohl být jen důsledek dokonalého uspokojení z toho, jak zřídil toho chudáka šejdíře, div z něj nevyrazil duši. Ob as mu dělalo potíže vyznat se ve vlastních pocitech, zvlášť když byla venku taková zima. Vzal Emmu pod paží a zamířil s ní k jednomu baru na Mason Avenue uprostřed obzvláště zanedbaných stavebních parcel, jež se odtud táhly oběma směry v délce tří bloků.

Kdysi téhle Ulici (jak se úseku zmíněných tří bloků říkalo dnes) dali irští přistěhovalci přízvisko Na courandě a

ernoši ji později pojmenovali U špindíry.

S příchodem Portorikánců se tu změnil nejpoužívanější jazyk, ale nikoliv hlavní zdroj příjmů zdejších obyvatel.

Pro Portori

any to byla Vía de Putas. Než přišlo do módy slovo šlapka, používali policajti pojmenování Kurví třída; teď tomu místu říkali Šlapkoráj. Každý bez rozdílu mateřského jazyka tu mohl zaplatit a vybrat si podle svého gusta.

Ještě před nedávnem si dámy, řídící zdejší erotická impéria, říkaly Mamá Tak-a-tak. V těch dobách býval nejznámějším zařízením v ulici dům Mamá Terezy.

Podnik Mamá Carmen byl nejšpinavější. Mamá Luz mívala v podniku nej

astější policejní šťáry, protože praktiky provozované za oprýskanými cihlovými zdmi jejího domu, bývaly přece jen poněkud exotické. Ty

asy však už nenávratně skon

ily. Instituce bordelu odešla do historie, nezůstalo po ní nic než matná vzpomínka. V dnešní době šlapky sháněly kšefty v masážních salonech a v barech, lemujících celou ulici z obou stran, a svou práci odváděly na lůžkách hotelů, krátkozrace pomrkávajících do tmy svými neony. Bratr Anthony si vybral opera

ní základnu šlapek jménem U Sandyho, avšak ve dvě hodiny odpoledne většina pracujících děv at ještě vyspávala po nepříliš intenzivním pracovním vypětí páte

ní noci. U baru seděla jenom mladá ernoška v blond paruce.

„Ahoj, bratře Anthony,” pozdravila. „Nazdar, Dámo.”

„Dominus vobiscum,” pravil bratr Anthony, švihl pravou dlaní shora dolů a takto nazna enou neviditelnou

áru vzápětí přeťal vodorovným pohybem ruky, ímž vytvořil znamení kříže. Neměl ani ponětí, co ta latinská slova znamenají. Věděl jen tolik, že přispívají k důvěryhodnosti jeho svědomitě budované reputace.

„Nejdůležitější je image,” opakoval rád Emmě, pronášeje svá medová slova hlubokým, znělým hlasem, „všechno je pouhá iluze.”

„Copak si dáme?” zajímal se vý epní.

„Pro mne prosím trochu

erveného,” odvětil bratr Anthony. „A ty, Emmo?”

„Gin s ledem a citronovou kůrou,” řekla Emma.

„A ještě se zeptej, co si dá tamhleta dáma,” ukázal bratr Anthony na tu

ernou štětku v blond paruce. Cítil se skvěle. Setkání s přehnaně ctižádostivým podfukářem mu vyneslo pět set dolarů. Požádal vý

epního o drobné, přistoupil k džuboxu a vybral několik rockových melodií. Rokenrol měl moc rád. A nejraději měl rockové skupiny, jejichž lenové se na scéně oblékali tak, že je potom na ulici v civilu

lověk nepoznal. Černá blondýna sdělila barmanovi, že si dá ještě jednu skotskou se sodovkou. Když se bratr Anthony vracel ke své stoli ce u druhého konce pultu, řekla: „Díky, bratře Anthony.”

Barman, jímž byl sám majitel podniku jménem Sandy, tu bratra Anthonyho moc rád neviděl. Nelíbilo se mu vyměňovat zrcadlo za barem pokaždé, když si bratr Anthony vzal do hlavy, že ho někdo svými ře mi uráží. Naštěstí tu teď kromě Anthonyho a jeho tlusté ženské sedí jen ta odbarvená erná flundra a té právě bratr Anthony koupil pití, takže s ním snad dnes odpoledne žádné potíže nebudou. Sandy aspoň doufal, že to tak dopadne.

Dnes je ovšem sobota a ve

er se tu ur

itě semele spousta nepříjemností, ať už si to Sandy přeje nebo ne.

V téhle

tvrti, zejména pak na této ulici, sobotní ve er nikdy nebývá nejosamělejším ve erem, jak se o tom zpívá v písni ce. V téhle

tvrti, a zvlášť pak v této ulici nemusí nikdo zůstat v sobotu ve

er sám, ur

itě ne, pokud má v kapse v

erejší výplatu. Kolem desáté ve er po

et šlapek v tomto baru převýší i množství krys, hemžících se na sousední parcele; budou tu erné štětky i bílé, blondýny, brunety, zrzky, také poběhlice s růžovými vlasy nebo s ú esem barvy levandule, mužského i ženského pohlaví a některé dokonce obojetné. Scházely se po dvojicích, nejrůznější typy, co se jich ve světě najde, přicházely sem jako do Noemovy archy, pestré jako kvítí v zahradě, dvacetidolarové specialistky-kuřa ky s ohyzdnýma nohama i vyhublé kobyly, domnívající se, že správně by měly pracovat v centru a brát stovku za hodinu; zkrátka roztomilá rodinka, scházející se v tomto baru, sestávala z nejpestřejší směsice ingrediencí. Dvojice za dvojicí vstupovaly do lokálu, kde je přivítal Sandy, jenž dobře věděl, že všichni ti chlapi popíjející u baru sem přišli zkoumat dary těla, nikoliv ducha, a Který od dámi ek, jimž zde dovoloval provozovat jejich no ní lov, dostával svůj podíl z každého ísla jako kompenzaci (jak jim tvrdil) za to, že musí vyplácet místní pochůzkáře, jakož i jejich seržanty, kteří sem tu a tam zasko

í. Popravdě ře

eno na tom Sandy slušně vydělával - s výjimkou případů, kdy se víkendové trable vymkly běžnému průměru. A tak se víkendů děsil, přestože právě víkendové zisky mu umožňovaly udržet bar otevřený i ve všední dny.

„Tohle bude na ú

et podniku,” oznámil bratru Anthonymu v naději, že za takový úplatek se snad dnes ve er tomuto místu bude vyhýbat, a vzápětí si v náhlém záchvěvu paniky uvědomil, že by se jeho pohostinnost bratru Anthonymu mohla zalíbit a on by se mohl později rozhodnout jí okusit ještě trochu.

„Já za svoje pití platím,” odtušil bratr Anthony, z kapsáře na přednici svého hábitu vytáhl roli ku bankovek, odloupl z podvodníkova majetku desetidolarovou bankovku a položil ji na pult.

„Ale…,” bránil se Sandy, jenže bratr Anthony ml ky narýsoval ve vzduchu znamení kříže a Sandy si řekl, že s poslem božím není radno diskutovat. Vzal desetidolarovku, otevřel pokladnu a položil před bratra Anthonyho na pult drobné. Černá holka v kudrnaté blond paruce na konci baru zvedla skleni ku. „Na zdraví, bratře Anthony.”

„Dominus vobiscum,” opá

il bratr Anthony, zvedaje také svou sklínku.

Emma mu položila masitou dlaň na koleno.

„Neslyšels něco novýho?” zašeptala.

„Ne,” potřásl hlavou. „A ty?”

„Jenom to, že měl ve šrajtofli jedenáct stovek, když to koupil.”

„Jedenáct stovek,” opakoval šeptem bratr Anthony.

„A taky že to byla osmatřicítka. Ta pistole.”

„Od koho to máš?”

„Slyšela jsem dva policajty, jak si o tom povídali při obědě.”

„Osmatřicítka,” opakoval bratr Anthony. Jedenáct stovek.”

„To je přesně to, o

em pořád mluvím,” prohlásil Emma. „Tady jde o kokain, můj milej.”

Bratr Anthony sklouzl pohledem podél baru, aby se ujistil, že vý

epní a ta

erná šlapka nešpicují uši. Barman, nakloněný přes pult, si s tou štětkou něco zaujatě šeptal. Špi kami prstů přitom bloudil ve výstřihu jejích šatů, dotýkaje se rýhy mezi buclatými ňadry. Bratr Anthony se usmál.

„Když je ten malej schwanz po smrti, zůstala po něm mezera,” konstatovala Emma.

„To je fakt,” připustil bratr Anthony.

„A spousty zákazníků blouděj temnou nocí,” pokra ovala Emma.

„Přesně tak,” přitakal bratr Anthony.

„Bylo by fajn, kdyby se nám podařilo tu mezeru vyplnit,” mínila Emma. „Zdědit ten jeho kšeft, abych tak řekla. Zjistit, komu dodával, a obstarávat jim cukrátka místo něj.”

„Některým lidem by se to nemuselo líbit,” namítl bratr Anthony.

„S tím nesouhlasím. Neřekla bych, že toho překupní ka odkrouhli kvůli kšeftu. Ne, můj milej, v tomhle s tebou vůbec nemůžu souhlasit.”

„Tak pro

tedy?”

„Pro

ho zabili? Chceš znát můj kvalifikovanej odhad?”

„Pěkně prosím,” pravil bratr Anthony.

„Protože to byl hlupák mrňavá a nejspíš se na něj někdo z jeho zákazníků dožral. To je můj odhad, bráško. Ovšem, můj milej, až ten prášek do nosu budeme prodávat my, to bude docela jiná historie.

Budeme na každýho slaďounký jako cukrkandl, budeme pan a paní Sympaťákovi.”

„A kde vezmeme zboží na prodej?” zeptal se bratr Anthony.

„Jedno po druhým,” opá

ila Emma. „Nejdřív musíme sehnat kun ofty. Zboží si opatříme až pak.”

„Kolik myslíš, že těch kun

oftů měl?” zajímal se bratr Anthony.

„Stovky,” tvrdila Emma. „Možná tisíce. Budou z nás bohá

i, můj milej. Budeme každý ráno děkovat pánu bohu za to, že Paka Lopeze někdo zabil.”

„Dominus vobiscum,” řekl bratr Anthony a u inil znamení kříže.

TlMOTHY MOORE se do služebny dostavil necelých deset minut poté, co tam strážník z Midtown East doru il balí

ek s osobními věcmi Sally Andersonové. Na doprovodném lístku jim detektiv Levine sděloval, že hovořil s přítelem zavražděné dívky a že mají o ekávat jeho návštěvu. A teď tu tedy byl, zůstal stát před laťkovou přepážkou a představil se Generovi, který ho okamžitě odmrštil: „To není můj případ.”

„Tady, pane,” zavolal Meyer a zamával na Moora, který vzhlédl, přikývl, objevil zástr ku na vnitřní straně dvířek a vešel do služebny. Byl to vysoký kostnatý mladík s vlasy barvy pšenice a tmavě hnědýma o

ima. Jeho svrchník se zdál být na dnešní po así trochu lehký, ale nejspíš mu to vynahrazovala dlouhá pruhovaná šála a vysoké gumové boty. Na nose měl brýle s kouřovými skly a za nimi vážné o i. Potřásl Meyerovi rukou se slovy: „Detektiv Carella?”

„Já jsem detektiv Meyer. Tohle je detektiv Carella.”

„Těší mě,” ozval se Carella, vstávaje od stolu a podávaje mu ruku. Moore byl o nepatrný kousek vyšší než on; o

i měli oba skoro ve stejné výšce.

„Detektiv Levine z Midtown East…”

„Ano, pane.”

„Říkal, že ten případ předali vám.”

„Správně,” přikývl Carella.

„Šel jsem tam hned, jak jsem se dověděl o Sally.”

„Kdy to bylo, pane?”

„Dneska ráno. Dověděl jsem se to dnes ráno.”

„Posaďte se, prosím. Nedáte si kávu?”

„Ne, děkuji. Vyrazil jsem kolem desáté, hned potom, co jsem to uslyšel ve zprávách v rádiu.”

„Kde jste je poslouchal, pane Moore?”

„U mě doma.”

„A kde to je?”

„Na Chelsea Place. V centru, kousek od Ramseyovy univerzity.”

„Pokud víme, studujete medicínu,” řekl Carella.

„Ano.” Zdálo se, že ho udivuje, jak to už teď mohou vědět, ale přešel to s pokr

ením rameny. „Před chvílí jsem tam přišel…”

„Kam?” „Do Midtown East. A pan Levine mi pověděl, že jste ten případ převzali vy. Tak jsem si řekl, že za vámi zajdu, pro případ, že bych vám mohl nějak pomoci.”

„Toho si vážíme,” ujistil ho Carella.

„Jak dlouho jste znal sle

nu Andersonovou?” otázal se Meyer.

„Od loňského

ervence. Poznali jsme se krátce po smrti mého otce.”

„Jak jste se potkali?”

„Na jednom ve

írku, kam jsem se vnutil. Ona… jakmile jsem ji uviděl…” Pohlédl na své ruce; nehty měl dokonale isté jako lékař. „Byla… moc krásná. Přitahovala mě od prvního okamžiku.”

„Tak jste se s ní za

al scházet…”

„Ano…”

„Loni v

ervenci.”

„Ano. Právě dostala tu roli ve Slanině.”

„Ale nebydleli jste spolu, že ne?” nadhodil Meyer.

„Nebo ano?”

„Oficiálně ne. Chci říct, že jsme neměli spole ný byt,” vysvětloval Moore. „Ale vídali jsme se prakticky každý ve

er. Pořád si říkám…” Potřásl hlavou. Detektivové ekali. „Pořád si říkám, že kdybych s ní byl i v era v noci…” opět zavrtěl hlavou. „Oby ejně jsem ji po představení vyzvedával. V

era ve

er…” Znovu potřásl hlavou. Detektivové ekali. On už ale dál nepokra

oval.

„V

era ve

er…,” povzbudil ho Carella.

„Je to hloupé, jak se někdy věci seběhnou, co?” řekl Moore. „Byl jsem ve skluzu s přípravou na zkoušky.

Moc jsem chodil po mejdanech. No dobrá, tak jsem udělal novoro

ní předsevzetí, že nejmíň jeden ve er každý víkend budu věnovat studiu. V pátek, v sobotu nebo v neděli. Tenhle týden to bylo v pátek.”

„Chcete říci…”

„Chci říct… koukejte, já nevím, kdo jí to udělal, ale klidně to mohl být nějaký šílenec, kterého náhodou potkala na ulici, nemám pravdu? Uviděl ji na ulici a zabil ji. Náhodnou oběť.”

„Možná,” připustil Carella.

„Takže jsem chtěl říct, že stát se to minulý týden, přišel bych jí v pátek naproti. Protože minulý týden jsem se doma u

il v neděli.

Pamatuju si, že chtěla, abych s ní v neděli šel někam na ve

írek, a já odmítl s tím, že se musím u it. A další týden zpátky by to připadlo na sobotu.

Chci říct, pro

to tenhle týden musel být zrovna pátek, pro jsem na ni nemohl i v

era po

kat, až vyjde z divadla?”

„Pane Moore,” ozval se Meyer, „pro případ, že ji přece jen nezabil šílenec…”

„Muselo to tak být,” trval na svém Moore.

„No dobře.” Meyer mrkl na Carellu a snažil se z jeho výrazu vy

íst, zda by nebylo moudré se zmínit o Paku Lopezovi. Carellův obli

ej byl dokonale bezvýrazný, z

ehož Meyer pochopil, že to má nechat být. „My však musíme prozkoumat všechny možnosti,” pokra oval Meyer, „takže vám možná některé naše otázky budou připadat nedůležité, ale přesto vám je musíme položit.”

„To chápu,” přikývl Moore.

„Jako osoba, která si se sle

nou Andersonovou byla nejbližší…”

„Víte, ještě je tu její matka,” upozornil je Moore.

„Bydlí tady ve městě?”

„Ne, žije v San Francisku.”

„Měla sle

na Andersonová nějaké sourozence?”

„Ne.”

„Takže v podstatě…”

„Ano, asi se to tak dá říct, že jsem jí byl… nejbližší.”

„Předpokládám, že jste se jeden druhému s lec ím svěřovali.”

„Ano.”

„Nezmínila se někdy, že dostala výhružný dopis, nebo že ji někdo vyhrožoval po telefonu?”

„Ne.”

„Nebo ji sledoval?”

„Ne.”

„Nebo se potloukal kolem jejího domu?”

„Ne.”

„Nedlužil jí někdo peníze?”

„O tom nevím.”

„Měla něco spole

ného s drogami?”

„Ne.”

„Nebo s jinými nezákonnostmi?”

„Ne.”

„Nedostala v poslední době nějaký dárek od cizího lověka?” zeptal se Carella.

„Nechápu, na

narážíte.”

„Myslím v divadle,” vysvětloval Carella. „Květiny…

nebo třeba bonbony? Od neznámých obdivovatelů?”

„O ni

em takovém se nikdy nezmínila.”

„Nezažila předtím nějakou nepříjemnost u těch dveří pro personál?” „Jakou nepříjemnost?”

„Jestli tam na ni někdo ne

ekal, nesnažil se s ní promluvit nebo se jí dotknout…”

„Nemyslíte snad lovce autogramů?”

„Nu, myslím každého, kdo by se k ní choval agresivně.”

„Ne.”

„Nebo koho třeba odmítla…”

„Nic takového jste neviděl, ani se vám o ni em nezmínila.”

„Nic takového.”

„Pane Moore,” pokra

oval Carella, „prošli jsme diář sle ny Andersonové a dali jsme přepsat na stroji všechny poznamenané schůzky za celý měsíc. Teď nám z Midtown East poslali její adresář a my ho porovnáme se jmény v diáři. Ale mohl byste nám ušetřit práci, kdybyste nám pomohl identifikovat…”

„S radostí,” ujistil ho Moore.

Carella otevřel horní zásuvku svého stolu a vyňal několik fotokopií Miscolova přepisu ru ně psaných záznamů. Jednu podal Mooreovi a jednu Meyerovi.

PONDĚLÍ 1. ÚNORA

„Kaplan je její psychiatr,” řekl Moore. „Chodila k němu ve

tyři odpoledne každé pondělí,

tvrtek a pátek.”

„Neznáte jeho křestní jméno?”

„Myslím, že se jmenuje Maurice.”

„Nevíte, kde má ordinaci?”

„Jo, na Jeffersonu. Jednou jsem tam na ni ekal.”

„Kdo je ten Herbie, co s ním byla na obědě?”

„Herb Gottlieb, její agent.”

„A víte, kde má kancelář on?”

„Někde v Midtownu. Blízko divadla.”

ÚTERÝ 2. ÚNORA

tanec

konkurz Théâtre des Étoiles

zavolat matce M.

divadlo

„To je

as, kdy se do divadla musela dostavit,” vysvětloval Moore. „Opona se zvedá každý ve er v osm a při odpoledních představeních ve dvě.

Herci musí být na místě s předstihem - v půl druhé při odpoledním a v půl osmé při ve

erním představení. Takže se celý soubor sejde půl hodiny před zvednutím opony.”

„Co znamená ten konkurz ve

trnáct hodin?” zeptal se Carella. „Oni chodí na konkurzy jinam i v době, kdy ú

inkují v takovém trháku?” „Ale ano, to se děje pořád,” přisvěd

il Moore.

„Dvakrát týdně je tu poznámka ,volat matku M.‘,”

ozval se Meyer. „Znamená to její matku v San Francisku?”

„Ne,” odvětil Moore. „Moji matku v Miami.”

„Ona si dvakrát týdně telefonovala s vaší matkou?”

„Docela pravidelně. Se svou matkou Sally moc dobře nevycházela. Odešla z domova dost mladá a vydala se do Londýna studovat balet. Potom už to mezi nimi nikdy nebylo jako dřív.”

„Vaše matka tedy pro ni byla jakousi… náhražkou, hm?”

„Náhradnicí, chcete-li.”

„Matka M. tedy znamená…?”

„Matka Mooreová, ano.”

„Tak jí říkala?”

„Ano. Dělali jsme si z toho legraci. Znělo to, jako by moje máma byla nějaká jeptiška nebo co.” Odml el se. „Oznámil to už někdo paní Andersonové? Ur itě by to chtěla vědět. Aspoň myslím.”

„Nevíte, jak se jmenuje křestním jménem?” otázal se Carella.

„Vím, jmenuje se Phyllis. Její

íslo nejspíš najdete v Sallyině adresáři. Říkal jste přece, že vám pan Levine poslal…”

„Ano, máme ho tady s dalšími jejími věcmi. S těmi, se kterými už skon

ila laboratoř.”

„Co na nich v té laboratoři hledají?” divil se Moore.

„Kdo ví, co vlastně hledají?” usmál se Carella. Věděl setsakra dobře, co hledají. Cokoliv, co by mohlo vrhnout aspoň o trochu víc světla na vraha nebo na jeho oběť. Na vraha proto, že byl ještě pořád na svobodě, a

ím déle to tak zůstane, tím těžší bude ho chytit. A na oběť proto, že

ím lépe poznáte zavražděného, jaký byl, tím snazší bývá přijít na to, pro

by si někdo mohl přát, aby už vůbec nebyl.

„Jenomže,” namítal Moore, „ze Sallyiných věcí se o tom šílenci, který ji přepadl, ur itě nic nedovíte.”

Ani teď mu nikdo z detektivů nepověděl, že týž „šílenec” tři noci před vraždou Sally napadl a zabil mladého kšeftaře s kokainem jménem Paco Lopez.

Oba se zahleděli do záznamů z diáře, které drželi v rukou. Moore to pochopil jako pobídku a také se podíval na svou kopii.

STŘEDA 3. ÚNORA

tanec

Antoine

divadlo

Herbie, Sands Bar divadlo

„Ve středu a v sobotu hráli vždycky dvě představení,” poznamenal Moore.

„Kdo je to Antoine?” chtěl vědět Carella.

„Její kadeřník,” odvětil Moore. „Sídlí na South Arundel, šest bloků od jejího bytu.”

„A zase tu máme Herbieho,” upozornil Meyer.

„Jistě, vídala se s ním

asto,” přitakal Moore. „To víte, agent je pro kariéru here

ky velmi důležitý.”

V záznamech ze zbývajících devíti dnů od středy 3.

února do pátku 12. února, posledního celého dne, jenž uplynul před jejím zavražděním, se z velké ásti opakovalo stále totéž. V deset dopoledne od pondělka do pátku tane

ní hodiny. Třikrát týdně ve

tyři odpoledne Kaplan. Dvakrát týdně volání Mooreově matce do Miami. Schůzky s agentem Herbiem nejméně dvakrát do týdne a někdy i astěji. Pod datem neděle 7. února objevili jen poznámku „Dod” bez ur

ení

asu a pak ještě zápis: „V osm ve er mejdan u Loonie”.

„To je jedna z

ernošských tane

nic v souboru,” vykládal Moore. „Loonie Cooperová.

Právě na tenhle ve

írek se mě Sally snažila zlákat minulou sobotu.”

„A kdo je Dod?” zeptal se Carella.

„Dod?”

„Tadyhle na stránce,” ukazoval Carella. „Dod. Žádné jméno, ani místo, jenom Dod.”

„Dod?” divil se Moore. „Aha, no ovšem.”

„Co je to za

? Muž? Žena?”

„Ani jedno, ani druhé,” usmál se Moore. „To znamená Doddovo lahůdkářství.”

„Lahůdkářství?” opakoval Meyer.

„Doddovy lahůdky,” vysvětloval Moore. „Na rohu Stemu a North Rogers Street. Sally tam chodila každou neděli. Nakupovala tam bagety, lososa, smetanový sýr a tak.”

„A poznamenala si to i do diáře, hm?”

„No, ona si do diáře psala úplně všechno.”

„A chodila tam každou neděli.”

„Ano.”

„V kolik hodin?”

„To bylo různé.”

„Mhm,” zahu

el Carella a opět se zahleděl na list papíru.

Ve

tvrtek 11. února navštívila Sally opět svého kadeřníka a později týž den se sešla v budově spole nosti Twentieth Century Fox s jistým Samuelem Langem. Den před smrtí zašla v jednu hodinu odpoledne s ko

kou k veterináři. Poznámky o schůzkách se přirozeně v diáři objevovaly i v týdnech po její smrti, ani v tomto městě přece nikdo nemůže předem po ítat s náhlým výstřelem v no

ní tmě. Například u každého únorového všedního dne si pe

livě poznamenala na desátou hodinu „tanec” a podobně měla zapsané i schůzky s Kaplanem, dva telefonáty týdně Mooreově matce i asy, kdy se musela dostavit do divadla. Na pondělí 15. února si zapsala, že musí ve tři odpoledne vyzvednout ko

ku.

„Pane Moore,” řekl Carella, „doufám, že vám nebude vadit několik otázek…”

„Ptejte se na cokoliv,” ujistil ho Moore.

„Poněkud osobní povahy,” dokon il Carella.

„Jen do toho.”

„Nuže… nevíte, jestli v jejím životě nefiguroval ještě nějaký jiný muž? Kromě vás. Někdo, kdo by mohl žárlit na vztah, který udržovala s vámi?”

„O nikom nevím.”

„Nebo jiná žena?”

„Ne, ovšem že ne.”

„Nikdo, komu by mohlo vadit…”

„Nikdo.”

„A co ten její agent, Herb Gottlieb? Kolik je mu let?”

„Pro

?”

„Jen mě tak něco napadlo,” řekl Carella.

„Co vás napadlo?”

„No, ona se s ním vídala velmi

asto…”

„Byl to její agent, samozřejmě, že se vídali asto.”

„Já ovšem nechci…”

„Ale ano, chcete,” přerušil ho Moore. „Nejdřív se vyptáváte, jestli v Sallyině životě nebyl jiný muž -

nebo dokonce jiná žena, prokristapána, a pak se zaměříte na Herba Gottlieba, kterému je už nejmíň pětapadesát! Jak si vůbec můžete myslet, že by někdo jako Herb mohl…”

„Já si zatím nic nemyslím,” opravil ho Carella.

„Jenom zkoumám různé možnosti.”

A jednou z nich, jak ho právě s jistým zpožděním napadlo, je i možnost, že k podezřelým - přinejmenším pokud jde o vraždu Sally Andersonové - náleží i sám Timothy Moore. Carella se už dávno pou il o tom, že zhruba třicet procent vražd je důsledkem různých třenic uvnitř rodiny a dvacet procent pramení z mileneckých hádek. Timothy Moore sám připustil, že byl milencem Sally Andersonové, a na tom, že se právě z vlastní vůle přihlásil na policejní stanici - vlastně na dvou policejních stanicích - příliš nesejde.

„Popravdě ře

eno,” pokra

oval Moore, „Herba zajímají jenom peníze. I kdyby před ním Sally tancovala nahá, nevšiml by si toho, dokud by kolem sebe neza

ala rozhazovat zlaté dublony.”

Carella se rozhodl jeho poznámky využít.

„Ale ona by něco takového neudělala, že ne?”

„Co by neudělala?”

„Netancovala by před Herbem Gottliebem. Nebo před kýmkoli jiným.”

„Na to se mě ptáte?”

„Na to se ptám.”

„A já odpovídám ne.”

„Jste si tím jistý?”

„Naprosto jistý.”

„V jejím životě nebyl žádný jiný muž ani žena?”

„Žádný.”

„To vám řekla ona?” „Nemusela mi nic říkat. Věděl jsem to.”

„A co vy?”

„Co má být se mnou?”

„Nějaká jiná žena ve vašem životě?”

„Ne.”

„Nebo muži?”

„Ne.”

„Takže to mezi vámi bylo vážné, je to tak?”

„Dost vážné.”

„Co znamená dost vážné?”

„Já to nechápu,” řekl Moore.

„Co nechápete?”

„Přišel jsem vám nabídnout…”

„Ano, a my jsme vám za to vděční.”

„Ale nevypadáte moc vděčně,” odtušil Moore. „Na co se mě ještě budete ptát? Kde jsem byl tu noc, kdy Sally zabili?”

„Na to jsem se ptát nechtěl, pane Moore,” odvětil Carella. „Už jste nám přece pověděl, že jste se doma u il.”

„Opravdu jste byl doma?” otázal se Meyer.

„Tak vy jste se na to ptát nechtěli, co? Byl jsem doma.”

„Celou noc?”

„Už je to tady.” Moore obrátil o i v sloup.

„Chodil jste s ní,” konstatoval Meyer suše.

„A to podle vás znamená, že jsem ji zabil?” odsekl Moore.

„Zdá se, že si na svoje otázky odpovídáte sám,”

poznamenal Meyer. „Byl jste doma celou noc?”

„Celou.”

„S někým?”

„To zrovna ne.”

„Co znamená to zrovna ne? Buď s vámi někdo byl, nebo jste byl sám. Byl jste sám?”

„Byl jsem sám. Ale nejmíň šestkrát jsem volal kamarádovi.”

„Kvůli

emu?”

„Kvůli studijním materiálům. Vyptávali jsme se jeden druhého.”

„On studuje také medicínu? Ten kamarád, co jste mu volal?” „Ano.”

„Jak se jmenuje?”

„Karl Loeb.”

„Kde bydlí?”

„Ve Čtvrti.”

„Znáte jeho adresu?”

„Ne. Ale ur

itě je v seznamu.”

„V kolik hodin jste mu volal?”

„Každou chvíli, celou noc.”

„Volal jste mu o půlnoci?”

„To si nepamatuju.”

„Volal někdy během noci on vám?”

„Několikrát.”

„Kdy jste spolu mluvili naposledy?”

„Chvíli předtím, než jsem šel spát. Nejdřív jsem volal Sally, zkusil jsem vyto

it její

íslo…”

„Volal jste jí i předtím?”

„Tu a tam, ano.”

„V době, o které tu mluvíme, v

era v noci?”

„Ano. V

era v noci. Ob

as jsem jí zkusil zavolat.”

„Neměl jste o ni starost, když jste se nedovolal?”

„Ne.”

„Jak to? V kolik hodin jste to zkusil naposledy?”

„Asi ve tři ráno. Chvilku před tím, než jsem naposled zavolal Karlovi.” „Nezvedla to?”

„Nezvedla.”

„A to jste neměl starost? Když vám ve tři hodiny ráno nezvedla telefon…”

„Bavíme se o lidech od divadla,” namítl Moore. „Jsou to no

ní ptáci. Tři hodiny je pro ně ještě brzy. Kromě toho věděla, že se budu u

it. Tak mě napadlo, že si asi smluvila něco jiného.”

„Neřekla vám co?”

„Ne, neřekla.”

„Kdy jste jí zavolal znovu?”

„Nevolal jsem jí. Slyšel jsem… když jsem se vzbudil, pustil jsem rádio a…a… uslyšel jsem…”

Najednou si zakryl obli

ej dlaněmi a rozplakal se. Detektivové na něj hleděli. Carella si pomyslel, že na něj šli moc zhurta.

Totéž napadlo i Meyera. Ale pro sem vlastně přišel, dumal Carella. Meyer nad tím přemýšlel také. A pro

se student medicíny tváří, že nechápe, jaké důkazy může přinést ohledání Sallyiných osobních věcí? Nebo se na medicíně už nevyu

uje nic o krvavých skvrnách? O stopách semene?

O pozůstatcích poškrábané kůže za nehty? O lidských vlasech? Nebo o jakýchkoli jiných fyzických pozůstatcích, které mohou později pomoci s pozitivní identifikací? Moore dál vzlykal do dlaní.

„Už je to lepší?” otázal se Carella.

Moore přikývl. Odhodil šos kabátu a neobratně sáhl do kapsy pro kapesník. V pravé kapse saka měl stetoskop. Našel kapesník, vysmrkal se a otřel si o i.

„Miloval jsem ji,” řekl.

Detektivové ml

eli.

„A ona milovala mě,” dodal.

Ani teď nic neřekli.

„Vím, že jste vycvi

ení, po

em máte pátrat. To všechno znám. Ale já s její vraždou nemám nic spole

ného. Přišel jsem k vám, abych vám pomohl, te ka. Radši byste se měli poohlédnout po tom hajzlovi, co jí to udělal, místo abyste…”

„Je mi to líto, pane Moore,” řekl Carella.

„To ur

itě,” odsekl Moore. Zastr

il kapesník do kapsy. Pohlédl na nástěnné hodiny.

Pak vstal a za

al si zapínat kabát. „Už musím jít,” prohlásil. „Moje íslo najdete v Sallyině adresáři, ve er mě na něm zastihnete. Během dne jsem na univerzitě.”

„Oceňujeme vaši pomoc,” ujistil ho Meyer.

„No jasně,” zavr

el Moore, oto

il se a vyšel ze služebny.

Oba muži se na sebe podívali.

„Co myslíš?” prohodil Carella.

„O samotném nápadu nebo o jeho provedení?” „No, já vím, že jsem to zvoral, ale ten nápad…”

„Dobrej.”

„Vážně jsem zpo

átku myslel na někoho třetího…”

„Já vím. Ale s jiným scénářem, co?”

„Jo. Nějaký chlápek…”

„Nebo nějaká madam…”

„Tak. Kterým vadilo, že Sally Andersonová chodí s Moorem…”

„Přesně.”

„A tak se ji rozhodli odstavit.”

„Jenom taková možnost,” dodal Meyer.

„Jenže potom se Moore za

al roz

ilovat až na půdu…”

„To je ono. Viděl jsem, jak se ti v hlavě otá ejí kole

ka, Steve.”

„Jo. Když jsem za

al měnit směr, co?”

„Správně. Najednou tě napadlo: a hele, co když tím žárlivcem je Moore, možná ji zabil on.”

„No jo, no. Ale zvoral jsem to.”

„Možná že ne. Třeba jsi ho trochu vystrašil. Steve, teď potřebujeme zjistit dvě věci…”

„Jasně. Přesné

asy jeho telefonátů s tím Loebem…”

„Ano, s tím druhým medikem.”

„Jo. A kde byl v úterý ve

er, když to schytal Lopez.”

„Ty ses rozhodl zatím s Lopezem nevyrukovat, co?”

„Chtěl jsem vědět, jestli mi Moore sám od sebe nenabídne nějaké alibi na úterý.”

„Poslyš, víš ty co?” řekl Meyer. „Kdo tvrdí, že stejná zbraň musí znamenat stejného vraha?”

„Co?” vyjevil se Carella.

„V úterý ve

er vezmu pistoli a někoho zastřelím. Tu pistoli pak zahodím. Někdo ji najde a ona se dostane zpátky do oběhu. Ty půjdeš v pátek ve

er náhodou kolem a koupíš ji. Pak by ty dvě vraždy neměly nic spole

ného, chápeš?”

„Chápu,” zabru

el Carella. „Komplikuješ nám život.”

„Jenom proto, že pořád nemůžu přijít na nic, co by spojovalo Paka Lopeze se Sally Andersonovou.” „V

pondělí je svátek, co?” zeptal se zni ehonic Carella.

„Cože?”

„Pondělí.”

„Co s ním je?”

„Je výro

í Washingtonova narození, ne?”

„Ne, to je až dvaadvacátého.”

„Ale slaví se to už patnáctého, říká se tomu Prezidentský den.”

„Jak to souvisí s Moorem?”

„Nijak. Vzpomněl jsem si na tu ko ku.”

„Na jakou?”

„Na Sallyinu ko

ku. Měla se pro ni zastavit v pondělí. Bude ten veterinář v pondělí ordinovat?”

„Hádám, že když si to zapsala do diáře…”

„Poznamenala si, že ji má vyzvednout ve tři.”

„Tak asi musí ordinovat.”

„Kdo ale tu ko

ku vyzvedne?” chtěl vědět Carella.

„Já ne,” opá

il Meyer neprodleně.

„Třeba by se Sáře líbilo mít doma ko ku.”

„Sára nemá ko

ky ráda,” odtušil Meyer. Jeho žena neměla ráda žádná zvířata. Zvířata, podle mínění jeho ženy, byla zvířata.

„Třeba si tu ko

ku vezme dív

ina matka,” podotkl Carella, tváře se velmi seriózně.

„Její matka je v San Francisku,” namítl Meyer, a podíval se na něj.

„Tak kdo tu zatracenou ko

ku vyzvedne?” zlobil se Carella. Jednou přivedl domů slepeckého psa, který mu jaksi zůstal na krku při vyšetřování. Carellova hospodyně Fanny toho psa nesnášela. Absolutně. Dnes už ten pes v jejich velkém starém domě v Riverheadu nepřebýval. Meyer na něj dál upřeně hleděl.

„Jen mi vadí pomyšlení, že tam ta ko ka sedí a

eká,” bránil se Carella a vtom zazvonil telefon.

Chňapl po sluchátku.

„Osmdesátý sedmý revír, Carella,” ohlásil se.

„Tady je Allan Carter,” ozvalo se na druhém konci drátu.

„Á, pan Carter, to jsem rád,” řekl Carella. „Snažil jsem se vás sehnat. Děkuji, že jste se ozval, jak jsem vám vzkázal.” „Jde vám o Sally Andersonovou?”

zjišťoval Carter.

„Ano, pane.”

„Já o její smrti vůbec nic nevím.”

„Stejně bychom si s vámi chtěli promluvit, pane,”

odpověděl Carella. „Jako její zaměstnavatel…”

„Takhle jsem tomu ještě nikdy říkat neslyšel,”

podivil se Carter.

„Prosím?”

„Ještě jsem neslyšel, že by někdo producenta ozna il slovem zaměstnavatel.” Carter zvýšil hlas, jako kdyby ho Carella napoprvé špatně slyšel. „V každém případě jsem byl přes noc ve Filadelfii. Její smrt mě hrozně překvapila.”

„Ano, pane, to ur

itě ano,” odpověděl Carella a odml el se. „Stejně bychom s vámi chtěli mluvit, pane Cartere.”

„Mluvíme spolu teď,” nadhodil Carter.

„Osobně, pane Cartere.”

Na lince zavládlo ticho. Carella toho využil.

„Mohli bychom se sejít ve tři?” navrhl. „Moc dlouho vás nezdržíme.”

„Ve tři mám nějakou schůzku,” omlouval se Carter.

„A kdy budete mít

as, pane?”

„Dnes je sobota,” uvažoval Carter. „Právě jsem se vrátil z Filadelfie, volám vám z domova. Zítra je neděle a v pondělí je svátek. Nemohli bychom se sejít v úterý? Nebo ve středu? Vracím se do Filadelfie až ve středu ve

er.”

„Ne, pane,” opá

il Carella. „Obávám se, že to nejde.”

„Pro

ne?” nechápal Carter.

„Protože někdo zavraždil pětadvacetileté děv e,” řekl Carella. „A my bychom s vámi chtěli mluvit dnes, pane - jestli vám to nevadí.”

Několik vteřin Carter nepromluvil.

Potom se ozval: „Tak ve

tyři.” Dal Carellovi adresu a chvatně zavěsil.

5

ALLAN CARTER bydlel ve výškové budově, příhodně vmá

knuté do řady luxusních hotelů s vyhlídkou na západní

ást Grover Parku. Jelikož pluhy ještě nesta ily odhrnout z ulic všechen sníh, trvala detektivům jízda kolem nějakých padesáti bloků mezi policejní stanicí a Allanovým bytem skoro půl hodiny. Popravdě ře

eno, pokud se meteorologové nemýlili, když na zítřek předpověděli další sněžení, podobala se práce zaměstnanců

ištění města tak trochu Herkulově úkolu v Augiášových chlévech. Bylo pošmourno a mrazivo.

Sníh ztvrdl a těžko se odstraňoval. Když detektivové přijížděli ke Carterovu domu, snažil se právě vrátný v uniformě otlouct ledovku, která zůstala na chodníku poté, co odtud lopatou odházel sníh. Vzal si na to škrabku na led s dlouhou rukojetí a Carella si pomyslel, že by to mohla být skvělá zbraň. Meyera to také napadlo.

Za stolem ve vstupní hale seděl druhý muž ve stejnokroji. Když se Carella s Meyerem představili, zvedl sluchátko, řekl do něj: „Pan Carella a pan Meyer, pane,” na

ež sluchátko odložil a oznámil jim: „Máte jít hned nahoru, je to

íslo třicet sedm.”

Výtahář v uniformě poznamenal: „Zejtra má prej taky sněžit.”

Meyer pohlédl na Carellu.

Vystoupili ve třetím patře, dlouhou chodbou pokrytou kobercem došli ke Carterovu bytu, stiskli tla ítko zvonku, umístěné na zárubni dveří, uslyšeli zevnitř zacinkání a pak někdo zavolal: „Pojďte dál, je otevřeno!”

Carella otevřel dveře a málem zakopl o hnědý kožený kufr v předsíni. Obešel ho, gestem varoval Meyera, aby dal pozor, a zamířil z haly do rozlehlého obývacího pokoje s okny přes celou stěnu, s výhledem na park. Na holých větvích stromů tam dole ležel sníh.

Nad nimi vroucí šeď oblohy. Allan Carter seděl na dlouhé pohovce s potahem jasné, zelené barvy jara. U

ucha držel sluchátko. Na sobě měl tmavohnědý oblek a citronově žlutou košili. Na rukávech se leskly zlaté manžetové knoflí

ky. Po rozložité hrudi mu splývala tmavohnědá kravata. Horní knoflí

ek košile měl rozepnutý. Naslouchaje neznámé osobě na druhém konci drátu pokynul detektivům, aby šli dál.

„Ano, to chápu,” říkal do telefonu. „Ale, Dave… aha, aha.” Netrpělivě poslouchal, při tom vzdychal, dělal obli

eje a nervózně se popotahoval za pramen hustých bílých vlasů. Carella usoudil, že zešedivěl před asně; Carter vypadal na něco málo přes tyřicet.

V jeho pronikavých modrých o

ích se odráželo mdlé světlo zimního dne za prosklenou stěnou. Vypadal opálený. Carellu napadlo, že ve Filadelfii je možná lepší po así než tady. Najednou se rozpomněl na všechny vtipy, které kdy o Filadelfii slyšel. On sám tam nikdy nebyl.

„Jak to vypadá s Annie?” mluvil Carter do sluchátka.

Chvíli poslouchal a pak řekl: „Přesně o to mi jde, Dave.

Tohle je mnohem větší hit než Annie. No jo, to je zlé, všude je to dnes těžké. Orionu odpověz, že ta cena je pevná, a jestli na to nemají, ať nechají být, takhle nás jen připravují o

as. Jo, vím, že to znamená odstoupit od smlouvy, nejsem malej kluk. Jen jim to vyřiď.”

Prudce odložil sluchátko.

„Promiňte,” omluvil se, vstal, vykro il oběma detektivům vstříc a podal jim ruku. „Jsem Allan Carter, nedáte si něco k pití?”

„Ne, děkuji,” odmítl Carella.

„Díky,” zavrtěl hlavou i Meyer.

„Tak,” řekl Carter. „Je to hrůza, co?”

„To ano,” přisvěd

il Carella.

„Máte ponětí, kdo to mohl udělat?”

„Ne.”

„Nejspíš nějaký šílenec,” potřásl hlavou Carter a zamířil k baru. Vzal do ruky karafu. „Víte to jistě?”

otázal se. „Že nechcete?” Pokr il rameny, nalil si do nízké skleni ky na dva palce irské whisky, přidal kostku ledu, řekl „na zdraví”, vypil obsah sklenice jediným douškem a nalil si znovu. „Filadelfie,” pronesl, potřásaje hlavou, jako by pouhé jméno města vysvětlovalo jeho potřebu posilnit se alkoholem.

„Kdy jste se dověděl o její smrti, pane Cartere?” za al Carella.

„Hned jak jsem vystoupil z vlaku. Koupil jsem si na nádraží noviny.”

„Co jste dělal ve Filadelfii?”

„Zkoušel jsem novou hru.”

„Další muzikál?” otázal se Meyer.

„Ne, oby

ejnou

inohru. Mám z toho hlavu v pejru,” vykládal Carter.

„Je to thriller… viděli jste Smrtící past?”

„Ne,” přiznal Meyer.

„Ne,” přidal se Carella.

„Připomíná to Smrtící past. Jenže je to slátanina.

Nechápu, pro

jsem se do toho nechal uvrtat. Poprvé v životě jsem zkusil

inohru.” Pokr

il rameny. „Tady to nejspíš totálně propadne. Pokud se to sem vůbec dostane.”

„Takže jste se o sle

ně Andersonové do

etl v novinách,” připomněl mu Carella.

„Ano,” přitakal Carter.

„Co jste si pomyslel?”

„Co jsem si asi mohl myslet? Tohle město…” Potřásl hlavou.

„Jak dobře jste ji znal?” chtěl vědět Carella.

„Skoro jsem ji neznal. Byla to jen jedna z tane nic, chápete? Máme jich v tom představení šestnáct.

Viděli jste ten kus?”

„Ne,” připustil Meyer.

„Ne, řekl Carella.

„Seženu vám pár volňásků,” nabídl se Carter. „Je to pěkné představení. Největší věc, co se v tomhle městě objevila za celá léta.”

„Kdo ji najal, pane Cartere?”

„Cože? Jo, to děv

e. Bylo to spole

né rozhodnutí.”

„Čí?”

„Moje, Jamieho a…”

„Jamieho?” „To je náš choreograf Jamie Atkins.

Ale… vy chcete vědět, kdo přesně byl při tom, když jsme ty tane

nice zkoušeli?”

„Ano.”

„No, jak jsem řekl - byl to už závěre ný výběr, rozumíte - byl jsem u toho já, náš režisér Freddie Carlisle, Jamie se svým asistentem, hudební režisér, nejspíš i někdo z odborové organizace a… po kejte… taky tam byli dva inspicienti, myslím, že i náš tiskový agent a samozřejmě klavírista. No, a pochopitelně taky autoři hudby a písňových textů a scenárista.”

„Scenárista?”

„Autor scénáře. Řekl bych, že to bude asi všechno.

Je to už dlouho. To víte, za

ínali jsme zkoušet už loni v srpnu. Takže závěre ný konkurz musel proběhnout někdy v ervenci.”

„To je pěkných pár lidí,” poznamenal Carella.

„To ano. Něco jako přijímací komise,” usmál se Carter. „Ale když si uvědomíte, že náklady při takovém muzikálu se pohybují od dvou do tří milionů babek -

pak je opatrnost na místě.”

„To znamená, že se všichni ti lidé sešli a… jak jste to vlastně provedli?” vyptával se Carella. „Hlasovali jste?”

„To jistě ne. Šlo spíš o všeobecnou shodu na jednom z finalistů, i když samozřejmě poslední slovo mívá vždycky choreograf. Chápejte, ten s tou tane nicí bude spolupracovat nejvíc.”

„Kolik tane

nic tu roli nedostalo?”

„Tisíce. To víte, uchaze

ky na hromadném konkurzu, navíc ty, které nám doporu

ily odbory… Ur

itě jsme vyzkoušeli všechny nezaměstnané tane nice z celého města.”

„Sle

na Andersonová musela být dobrá,” poznamenal Meyer.

„Jistěže ano. Koneckonců jsme ji vybrali.”

„Jak vycházela s ostatními

leny souboru?”

„Na to se musíte zeptat Freddieho nebo Jamieho.”

„Vašeho režiséra a choreografa.”

„Tak. Ale jsem si jistý, že tam k žádným třenicím nedocházelo… Kromě běžných situací, pramenících ze všeobecného napětí, když se zkouší nová hra. Chci říct… já vám to vysvětlím.”

„Prosím vás o to,” přikývl Carella.

„Všichni zaměstnanci při přípravě jakéhokoliv nového představení, a zejména když je to muzikál, musí fungovat jako dokonale sladěný kolektiv. Jsem si jistý, že kdyby mezi sle

nou Andersonovou a někým z ostatních lenů sboru docházelo k nějakým konfliktům, Jamie by jí důkladně promluvil do duše. Když je v sázce dva a půl milionu, nemůžeme si dovolit žádné hlouposti s předváděním hereckého temperamentu.”

„Na tolik peněz přijde inscenace Slaniny?”

„Více méně.”

„Jak dlouho jste to představení zkoušeli, pane Cartere?”

„Šest týdnů. Když nepo

ítám předpremiéry. Ty běžely dva týdny, než jsme usoudili, že se můžeme představit kritikům.”

„Byl jste na všech zkouškách osobně přítomen?”

„Na všech ne. Ale jakmile měl Freddie větší ást představení pohromadě, pak už ano. Obvykle lověk musí dát tvůr

ím pracovníkům ze za

átku volnou ruku. Ale jak se za ne doopravdy zkoušet, snaží se producent - aspoň o tomto producentovi to platí ur itě - zú

astnit se každé zkoušky.”

„Takže byste si všiml, kdyby mezi sle nou Andersonovou a ostatními

leny souboru docházelo k neshodám?”

„Nic takového jsem nezaznamenal, pánové. Věřte mi, rád bych vám pomohl. Ale já jsem to děv e sotva znal. K něčemu se vám přiznám: Když jsem se o ní do

etl v novinách, dalo mi dost práce si vzpomenout, která tane

nice to byla.”

„Chápu,” zabru

el Carella.

„Taková drobná rudovláska, že ano?” dodal Carter.

„My jsme její tělo ještě neviděli,” připustil Carella.

„Cože?” nechápal Carter.

„Nebyli jsme na místě

inu,” řekl Carella.

Její tělo se našlo v jiném okrsku,” vysvětloval chvatně Meyer.

„Pane,” pokra

oval Carella, „pomohl by nám nějaký seznam jmen, adres a telefonních

ísel všech

lenů souboru a ostatního personálu, každého, kdo mohl přijít, byť jen minimálně, do styku se sle nou Andersonovou.”

„Snad je nechcete všechny obejít?” divil se Carter.

„No… ano,” odvětil Carella.

Carter se usmál. „Asi bych vám měl povědět, co to obnáší,” řekl. „Slanina je velmi po etně obsazené představení. Máme šest představitelů hlavních rolí,

tyři charakterní herce, šestnáct tane nic a dalších dvanáct lidí ve sboru, osmnáct kulisáků, šestadvacet muzikantů, tři inspicienty, tři rekvizitáře,

trnáct šatnářek a garderobiérek, tři elektrikáře, dva truhláře, jednoho zvukaře, tři osvětlova e, jednu maskérku a dvě náhradní tane nice na záskok.”

Carella pohlédl na Meyera.

„Dohromady to dělá sto

trnáct osob,” dodal Carter.

„Chápu.” Carella se odml

el a pak řekl: „Ale existuje takový seznam? Na kterém jsou všichni ti, které jste jmenoval?”

„Ovšemže ano, dokonce několik seznamů. Jeden má generální ředitel, jeden provozní ředitel, pak sekretářka produkce… vlastně vím ur itě, že jeden najdete i v divadle. U telefonu ve vrátnici. Ten by pro vás byl nejlepší. Jestli se zastavíte v divadle…”

„Ano, to uděláme.”

„A… vlastně co kdybyste zabili dvě mouchy jednou ranou?” řekl Carter.

„Prosím?” neporozuměl Carella.

„Chci říct, když už jednou budete v divadle.”

Detektivové se na něj nechápavě zahleděli.

„Mám dvě potvrzené personální rezervace pro jednoho přítele, ale právě mi od něj přišel vzkaz, že se dnes ve

er kvůli po

así do města nedostane.” Carter pohlédl do nechápavých tváří. „Mluvím o našem představení,”

vysvětloval. „Nechtěli byste se jít podívat? Mám v pokladně potvrzené dvě rezervace.”

„Aha,” utrousil Carella.

„Aha,” ozval se i Meyer.

„Co tomu říkáte?” naléhal Carter.

„Mockrát děkuju,” řekl Meyer, „ale já a moje žena dnes jdeme s několika přáteli na ve eři.”

„A co vy?” „Inu…” rozmýšlel se Carella.

„Bude se vám to líbit, věřte mi.”

„No…”

Váhal proto, že nevěděl, co jsou to potvrzené personální rezervace, měl pocit, že by to mohly být volňásky, a ani náhodou nehodlal přijímat dary od chlapa, který tvrdí, že si zavražděnou, sto sedmdesát centimetrů vysokou blondýnu, pamatuje jako „drobnou rudovlásku”. Už dávno se nau il, že chce-li

lověk u policie přežít, buď nesmí od nikoho vzít vůbec nic, anebo naopak brát všechno, co není pevně přibité. Přijmete šálek kávy na ú et podniku od místního lahůdkáře? Fajn. V tom případě můžete rovnou vzít úplatek od přátelského překupníka, který ve

tvrti každou neděli dopoledne provozuje dražbu kradeného zboží. Částe

ně nepoctivý policajt je stejný nesmysl jako áste

ně těhotná ženská.

„Co stojí ty vstupenky?” otázal se.

„Na to zapomeňte,” odvětil Carter s mávnutím rukou a Carellovi bylo jasné, že v něm vidí úplatného poldu, koneckonců byl přece policistou v tomto spravedlivém městě, že? A poldové berou. Vždycky a všude, kde se k tomu naskytne příležitost.

„Jsou ty personální rezervace zdarma?” otázal se.

„Ne, ne, musíme brát ohled na investory, to víte, nemůžeme si dovolit rozdávat vstupenky na takový trhák,” vysvětloval Carter. „Ale o tyhle už je postaráno, nemějte obavy.”

„Kdo se o ně postaral?” chtěl vědět Carella.

„Potvrdil jsem je já osobně,” ujistil ho Carter.

„Nevím, co to znamená,” přiznal Carella. „Potvrdil.”

„Osobně jsem se zaru

il, že je zaplatím. I kdyby propadly.”

„Propadly?”

„Podle zákona se o rezervované vstupenky musíte přihlásit osma

tyřicet hodin před za

átkem. Tím, že jsem je potvrdil, v podstatě jsem se o ně přihlásil.”

„Ale ještě nejsou zaplacené.”

„Ne, to ne.”

„Tak já je zaplatím,” prohlásil Carella.

„Tedy opravdu…”

„Chtěl bych to představení vidět, pane, ale chci si vstupenky zaplatit ze svého.”

„Dobrá, jak si přejete. V pokladně jsou zamluvené na jméno Robert Harrington. Můžete si je vyzvednout kdykoliv před za

átkem.”

„Děkuji,” řekl Carella.

„Já zatím zavolám do vrátnice a upozorním je, že si přijdete pro ten seznam.”

„Děkuji.”

„Pořád nechápu, co jsou to ty personální rezervace,”

ozval se Meyer.

„Vy

leněná místa k sezení pro každé představení,”

odpověděl Carter. „Pro producenta, režiséra, choreografa, hlavní představitele…”

„Vy

leněná?”

„Rezervovaná,” pokývl hlavou Carter. „Na základě kontraktu. Tolik a tolik míst pro každé představení.

Čím výš jste v hierarchii, tím větší po et vstupenek máte právo si koupit. Samozřejmě, pokud se o ně nepřihlásíte, vrátí se do běžného prodeje přes pokladnu podle zásady kdo dřív přijde, ten dřív mele.”

„Člověk se pořád u

í,” usmál se Meyer.

„Ano,” přikývl Carter a pohlédl na hodinky.

„Máš ještě něco?” obrátil se Carella na Meyera.

„Nic mě nenapadá,” řekl Meyer.

„Tak vám děkujeme, pane,” rozlou il se Carella. „A díky za ty vstupenky, co jste mi přenechal.”

„Rádo se stalo,” ujistil ho Carter.

Cestou dolů ve výtahu oba detektivové ml eli. Ani výtahář, který je předtím informoval, že má zítra zase sněžit, o

ividně neměl co dodat. Když vyšli ven, obloha byla ještě hrozivější. Smrákalo se. Blížila se bezměsí ná noc.

„Zajímalo by mě, jestli jsem dobře slyšel,” prohodil Meyer.

„Myslíš na Tinu Wongovou?”

„Jo. Říkala přece: ,Pět blondýnek, dvě ernošky a jedna symbolická Číňanka,‘ nebo ne?”

„Tak to řekla.”

„Jak by si tedy Carter mohl myslet, že Sally Andersonová byla rudovláska?”

„Třeba mají nějakou zrzku mezi náhradnicemi.”

„A třeba jsem zrzek i já,” opá il Meyer. „Neříkal Carter, že jakmile se za ne doopravdy zkoušet, chodí na všechny zkoušky?”

„Říkal.”

„Takže tu zatracenou hru musí znát. Jak by ho vůbec mohlo napadnout, že je tam nějaká rudovláska?”

„Možná je barvoslepý.”

„Ty sis toho taky všiml, že jo?”

„Ale ano, jistěže jsem si toho všiml.”

„Divil jsem se, pro

jsi po tom nesko

il.”

„Čekal jsem, jestli to nebude nějak rozmazávat.”

„Nic nerozmazával. Nechal to být.”

„Třeba to jen tak zkoušel.”

„Na podporu svého tvrzení, že ji neznal, ani co by se za nehet vešlo. Prostě jedna z houfu děv at, další ze zástupu obli

ejů.”

„Což může být pravda, Meyere. Ten soubor má osmatřicet

lenů. Nemůžeš od něj chtít, aby…”

„Co to je osmatřicet lidí? Celej národ?” odsekl Meyer. „My máme na okrsku skoro dvě stovky policajtů a já každého z nich znám - aspoň od vidění.”

„Ty jsi ale zkušený pozorovatel,” usmál se Carella.

„Jak dlouho sem jede vlak z Filadelfie?” nadhodil Meyer.

„Asi půldruhé hodiny.”

„Takže by bylo snadné dostat se sem a zase zpátky,”

mínil Meyer. „Člověk by měl dost asu na cokoliv - pokud by tu něco potřeboval vyřídit.”

„To ano,” souhlasil Carella.

„Jamie si potrpí na blondýnky, vzpomínáš?” pokra oval Meyer. „Neříkala to tak? Choreograf si potrpí na blondýnky. Jak je možné, že o tom všichni vědí, jenom Carter ne? Byl u toho, když celá ta jejich mišpoche vybírala tane

nice. Přijímací komise, pamatuješ? Jak to, že si tak najednou nemůže vzpomenout na barvu jejích vlasů?

Prý malá rudovláska. Jeho choreograf, který si potrpí na blondýnky, si najednou vybere do souboru zrzku.

Steve, tohle smrdí. Povídám ti, že to smrdí. Ty mu to snad baštíš?”

„Ne,” odvětil Carella.

NÁKUP VSTUPENEK mu způsobil menší šok. Bylo to už dlouho, kdy se Carella naposledy vypravil do divadla na nějaký trhák, a neměl ani ponětí o stávajících cenách. Pokladní v okénku mu přistr ila bílou obálku, on mrkl na lístky, které z ní ouhaly, a zazdálo se mu, že na jednom z nich zahlédl cenu; pomyslel si, že se asi přehlédl, ale v tom už se mu dostalo výslovného potvrzení, když paní v pokladně řekla: „Bude to osmdesát dolarů, prosím.”

Carella překvapeně zamrkal. Osmdesát děleno dvěma, to dělá

tyřicet dolarů za lístek! „Budete platit kartou, nebo hotově?” chtěla vědět pokladní.

Carella u sebe kreditní kartu nenosil - neznal žádného policistu, který by ji nosil. Na okamžik zpanikařil, jestli vůbec má v peněžence osmdesát dolarů. Ukázalo se, že má při sobě dvaadevadesát dolarů, což znamenalo, že bude muset zavolat domů a požádat Teddy, aby s sebou ve

er vzala

nějaké

peníze. Neochotně vydal

požadovanou

ástku. To tedy musí být nějaké představení, pomyslel si a zamířil k telefonnímu automatu ve foyer.

Fanny, Carellovic hospodyně, zvedla sluchátko při tvrtém zazvonění.

„Byt Carellových,” ohlásila se.

„Ahoj, Fanny, to jsem já,” řekl. „Můžete Teddy něco vyřídit? Zaprvé jí povězte, že mám lístky do divadla na muzikál, jmenuje se to Slanina, a napadlo mě, že bychom předtím mohli spolu zajít ve městě na ve eři. Ať za mnou přijde o půl sedmé k Malleyovi, ona už bude vědět, jednou jsme tam spolu byli. A taky ji požádejte, ať s sebou vezme hodně peněz; jsem na suchu.”

„To jsou celkem tři vzkazy,” konstatovala Fanny.

„Kolik peněz?”

„Aby to sta

ilo na ve

eři.”

„Chtěla jsem dělat vepřový kotlety,” namítla Fanny.

„Je mi líto,” omluvil se. „Přišlo to úplně znenadání.”

„Mhm,” bru

ela Fanny.

Představil si, jak stojí u telefonu v obývacím pokoji.

Fanny Knowlesové „táhlo na padesátku”, jak o sobě říkávala s lehkým irským přízvukem, nosila namodralý ú

es a na nose skřipec, vážila osmašedesát kilo a vládla domácnosti Carellových železnou rukou od chvíle, kdy ji k nim vyslal Teddyin otec jako do asný dárek - to bylo už před deseti lety. Fanny byla registrovaná ošetřovatelka a původně ji najali, aby u Carellů zůstala jenom měsíc a pomohla Teddy v za átcích, než si dokáže poradit sama s oběma novorozenými dvoj

aty. Sama Fanny pak navrhla, že by mohla zůstat i déle za takový plat, jaký si budou moci dovolit. Prý už nestojí o to podávat teploměry umírajícím starcům.

Zůstala u nich dodnes. Její ml

ení v telefonu bylo hrozivé.

„Fanny, vážně mě to moc mrzí,” omlouval se. „Je to tak trochu pracovní záležitost.”

„A co si po

nu s tuctem vepřových kotlet?” chtěla vědět.

„Udělejte třeba šoulet,” navrhl.

„Co to sakra je, šoulet?” vyjela na něj.

„Někde si to vyhledejte,” doporu il jí. „Vyřídíte jí můj vzkaz?”

„Až se vrátí domů,” odvětila Fanny, „což bude každou chvíli. Bude muset uhánět jako splašená, jestli vás má v půl sedmý zastihnout ve městě.”

„Jen jí to povězte, jo?”

„Povím jí to,” pravila Fanny a zavěsila.

Také on odložil sluchátko, vyšel z divadla, objevil uli ku s dveřmi pro personál a zaklepal na ně.

Ze dveří vykoukl starý muž.

„Pokladna je vepředu,” oznámil mu.

Carella mu ukázal odznak a průkazku. „Mám tady vyzvednout seznam,” řekl.

„Jakej seznam?”

„Všech zaměstnanců spole

nosti.”

„A jo, pan Carter kvůli tomu volal. Pojďte dál. Je tadyhle na nástěnce, ale dát vám ho nemůžu, mám jen jeden.” Stařec se odml el. „Jestli chcete, můžete si ho opsat.”

Carella přistoupil k seznamu zavěšenému na zdi u telefonu a prohlédl si ho. Čtyři stránky strojopisu. Mrkl na hodinky.

„Nebude vám vadit, když si to dám oxeroxovat?”

„To nejde,” namítl muž. „Mám jenom jeden.”

„Myslel jsem…”

„A jak asi budeme někoho shánět, kdyby se tu neukázal půl hodiny před za

átkem? Jak máme splašit náhradnici, kdyby byl někdo nemocnej nebo tak? Ten seznam zůstane na místě, tam, kde je teď.” Stařec se odml el. „Chcete s tím poradit?”

Carella se s povzdechem uvelebil na vysoké stoli ce u nástěnného telefonu a za

al seznam opisovat do notesu.

PRÁDELNA SE NACHÁZELA na rohu Culverovy a Desáté, ve

tvrti, která dlouho bývala

istě irská, ale nyní ji obývala pestrá směsice Irů, ernochů a Portorikánců. Princip tavícího kotle zde (stejně jako v jiných

ástech města) nikdy doopravdy nefungoval, což ale zdejším obyvatelům nevadilo, stejně všichni věděli, že je to nesmysl. A

koliv všichni nakupovali ve stejných samoobsluhách a obchodech s oděvy, přestože brali benzin u stejných erpacích stanic a používali tutéž linku metra, prali prádlo v týchž prádelnách a bok po boku pojídali hamburgery ve zdejších špeluňkách, když přišlo na spole

enské styky, drželi se Irové pohromadě s Iry, ernoši s

ernochy a Portorikánci s jinými Portorikánci, bez ohledu na všechny ty ře

i o bratrství mezi lidmi.

Eileen Burkeová s broskvově smetanovou pletí, rezavými vlasy a zelenýma o

ima mohla být potomkem kteréhokoliv ze zdejších irských přistěhovalců, s

ímž se samozřejmě po

ítalo. Ur

itě nestáli o to, aby až ten Zloděj špinavých gatí, jak mu žertem říkali mládenci ze sedmaosmdesátého, vpadne do prádelny s pistolí Magnum 357 v hrsti, poznal v Eileen policistku a udělal jí do bujného poprsí díru o rozměrech bowlingové koule. Ne ne, Eileen Burkeová se rozhodně nehodlala stát mrtvou hrdinkou.

Eileen Burkeová to chtěla dotáhnout na první ženu ve funkci velitele detektivů v tomto městě, ale ne přes svou vlastní mrtvolu. Dnes ve

er se tedy do akce oblékla o něco usedleji, než mívala ve zvyku, když brázdila ulicemi, pokoušejíc se vyprovokovat k útoku nějakého maniaka. Rusé vlasy měla vzadu stažené, převázané gumi kou a schované pod šedohnědým šátkem zavázaným pod bradou a zakrývajícím pár okrouhlých zlatých náušnic, jež jí podle jejího mínění nosily štěstí.

Na sobě měla látkový kabát stejné barvy jako šátek, hnědé podkolenky a hnědé gumové holínky, seděla na žluté židli z umělé hmoty v prádelně, kde bylo velmi chladno, a pozorovala, jak se její špinavé prádlo (

i spíše špinavé prádlo dodané sedmaosmdesátým revírem) znovu a znovu převrací v jedné z pra ek, zatímco ve výloze blikal oranžový nápis LAUNDROMAT, vzápětí následovaný slovem LAVANDERÍA v zelené barvě. V otevřené kabelce, kterou držela na klíně, na ni zpod papírových kapesní ků jukala pažba osmatřicítky Detective Special.

Zřízenec v prádelně nevěděl, že je Eileen od policie.

Sloužil tady ve

erní směny - přicházel ve

tyři, zůstával tu až do půlnoci, na ež provozovnu zamkl a šel domů. Každé ráno se dostavil majitel, odemkl schránky ve strojích, vybral z nich mince do velkého šedivého vaku a zanesl je do banky. To byla práce pro majitele: vybrat ze strojů peníze. Majitel vlastnil celkem sedmatřicet automatických prádelen po celém městě a bydlel ve velmi dobré

ásti

tvrti Majesta. Nevybíral peníze po zavírací hodině, protože mu to připadalo nebezpe né - a v tom měl pravdu. Raději nechával všech sedmatřicet ve

erních zaměstnanců po celém městě na konci směny jednoduše zavřít krám, zapnout poplašné zařízení a jít domů. U ve

erní směny to patřilo k pracovním povinnostem.

Kromě toho měli ve

erní zaměstnanci za úkol měnit drobné příchozím dámám se špinavým prádlem, zavolat do servisu, kdyby se některý ze strojů porouchal, a dávat pozor, aby lidé v provozovnách nerozkradli laciný plastový nábytek - i když na tom pan majitel tolik nebazíroval, jelikož ten šunt získal se slevou od svého švagra. Tu a tam sice majitele napadlo, že jeho sedmatřicet ve erních zřízenců vlastní klí

e k poplašnému zařízení všech sedmatřiceti prádelen a kdyby se smluvili s nějakou partou magorů, mohli by mu provozovny vyloupit… ale co? Lehko nabyl, lehko pozbyl. Kromě toho si rád namlouval, že všichni zaměstnanci ve

erní směny jsou vzorem

istoty a nevinnosti.

Hal Willis docela ur

itě věděl, že ve

erní zaměstnanec v prádelně na rohu Desáté a Culverovy je

istý jako padlý sníh, pokud šlo jakoukoli vědomost o pravé totožnosti Eileen Burkeové. Nevěděl, že je policistka, a netušil, že sám Willis, ekající v neozna

eném zeleném tornádu, zaparkovaném šikmo u chodníku před barem vedle prádelny, je také policista.

Popravdě ře

eno, neměl nejmenší tušení o tom, že si sedmaosmdesátý revír jeho pěknou provozovnu vybral pro nastražení lé

ky jakožto místo, kde měl podle předpokladů Zloděj špinavých gatí příště udeřit. Jejich záměr vycházel z kvalifikovaného odhadu. V uplynulých třech týdnech pachatel postupoval po Culver Avenue, úto il v prádelnách po obou stranách ulice a neúprosně mířil do středu města. Před třemi dny si vybral provozovnu na jižní straně ulice. Prádelna, kde na něj dnes ve

er

íhali, se nacházela o osm bloků dál směrem k centru na severní straně.

Zloděj špinavých gatí však nebyl žádný troškař, nic takového. Za dva měsíce nerušené innosti na Culver Avenue, nejprve v sousedním revíru směrem k okraji města a potom níže, na území sedmaosmdesátého revíru, získal (podle policejních odhadů založených na výpovědích okradených žen) celkem šest set dolarů v hotovosti, dvanáct zlatých snubních prstýnků,

tyři zlaté medailonky, zásnubní prsten s jednokarátovým diamantem a dvaadvacet kusů kalhotek. Ty kalhotky však svým obětem neukradl z košíků se špinavým prádlem. Zloděj špinavých gatí (jak ostatně napovídá jeho jméno) ty nešťastné pani ky v prádelnách žádal, aby si stáhly kalhotky, které měly právě na sobě - v

emž mu všechny ochotně vyhověly, protože při tom hleděly do širokého ústí hlavně pistole zna ky Magnum 357. Nikoho neznásilnil - zatím. Až dosud se nikomu nic nestalo. Ale jakkoliv představa ozbrojeného lupi

e, který si odnáší domů kalhotky svých obětí, nepostrádala jistou dávku

erného humoru, na tom, co by mohlo jeho magnum 0,357 napáchat, nebylo vůbec nic humorného. Willis ve svém autě před domem rozhodně ráži lupi ovy pistole nepouštěl ze zřetele. A Eileen Burkeová, sedící v prádelně s jakousi Portorikánkou po levici a ernoškou po pravici, si zni

ující ú

innost té zbraně uvědomovala ještě důrazněji.

Pohlédla na nástěnné hodiny.

Bylo teprve

tvrt na jedenáct a zavírat tu měli až o půlnoci.

NEVELKÝ LÍSTEK vsunutý do programu oznamoval publiku, že Sally Andersonovou dnes ve er zastoupí jakási Allison Greerová, ale žádná z postav, které tane

nice představovaly, neměla jméno, a všechny vypadaly skoro stejně, s výjimkou dvou ernošek (které byly navzájem také k nerozeznání) a Tiny Wongové, nepodobající se nikomu ze souboru, kromě sebe samé. Blondýnky se od sebe nedaly rozeznat vůbec. Byly vysoké, nohaté a podle Carellova mínění na tane

nice trochu moc prsaté. Všechny se zářivě usmívaly.

Jejich kostýmy vzájemnou podobnost ještě podtrhovaly. Sukně měly podél stehen vysoko rozstřižené a kolem kmitajících nohou jim povlávaly pruhy látky - byl to jakýsi skrovný úbor, jaký by si nezkušené jižanské děv

e mohlo obléci na cestu bažinami, v nichž se děj Slaniny odehrával, a kde se tudíž měly nacházet i všechny tane

nice ze souboru. Tento dojem měla navodit hned úvodní scéna, a když stoupající opona odhalila jakýsi pravěký mo

ál zahalený mlhou, s obřími stromy, z nichž opadával lišejník na skaliska pokrytá slizem, za al se Carella obávat nejhoršího. Pohlédl na Teddy po své pravici. Ona jeho pohled opětovala. Tohle bude další z mnoha případů, kdy kritiky vynesly do nebes nemožný propadák a dokázaly tak upříst ze slámy zlato - tedy aspoň z hlediska investorů.

Teddy Carellová byla hluchoněmá.

V divadle mívala

asto potíže. Samozřejmě neslyšela nic z toho, co ú inkující říkají, a oby

ejně s Carellou seděli příliš daleko od jeviště, aby jim mohla odezírat ze rtů. Během let si spolu vytvořili systém, spo

ívající v tom, že on jí rukama převáděl dialogy do znakové ře

i (držel při tom ruce těsně u těla, aby nikoho nerušil) a Teddy těkala o

ima ze scény na něj a na jeho rychle se pohybující prsty. S muzikály to pro ni bývalo snazší. Zpívající interpret obvykle stál k divákům elem a pohyby jeho rtů byly mnohem výraznější, než když jenom mluvil. Nejraději však měla balet a dnes ji velmi potěšilo, když necelých deset vteřin po zvednutí opony se jeviště zaplnilo poskakujícími, vířícími, vzpínajícími se a kroužícími tane níky a tane

nicemi, překypujícími hore

nou energií, kteří jako by se snesli z vrcholků stromů a rozehráli na těch mlžných blatech elegantní, vzrušující, oslnivé tane

ní

íslo, jaké Teddy ještě neviděla. Uchváceně, bez hnutí tak po Carellově boku dobrých deset minut vnímala tanec, pevně ho držela za ruku a těkajíc ernýma o

ima sledovala rozvíjející se příběh. Carella se usmíval. Když první tane

ní produkce skon

ila, vypukl v sále bouřlivý potlesk. Připravil si ruce, protože tušil, že bude muset vysvětlovat pokra ující děj, ale shledal, že Teddy na pohyby jeho prstů jen netrpělivě pokyvuje hlavou; většinu textu dokázala ú

inkujícím odezírat ze rtů, protože seděli v šesté řadě uprostřed.

O přestávce se ho zeptala jen na několik detailů.

Měla na sobě

erný vlněný úplet s jednoduchou kamejí nad ňadry, erné kožené koza

ky a na zápěstí zlatý náramek. Dlouhé erné vlasy si stáhla do týla a sepnula je zlatou sponkou. Kromě tužky na obo

í, o

ních stínů a rtěnky nepoužívala žádný make-up.

Neměla to zapotřebí, byla to nejkrásnější žena, jakou kdy poznal. Hleděl na její ruce a na měnící se výrazy tváře, doprovázející jejich pohyby. Chtěla vědět, jestli se správně domnívá, že ten traper s tou dívkou z podloudné palírny spolu před lety něco měli a tohle bylo jejich první setkání od té doby? Ne? Tak co mělo znamenat všechno to objímání a polibky? Carella odpovídal tak, aby mu snadno mohla íst ze rtů, doprovázeje svá slova posun inou (jako oby

ejně v davu kolem nich za

ali do sebe šťouchat užaslí zevlouni - hele, Charlie, vidíš toho chlapa, jak si povídá s tou divnou ženskou?), a ona sledovala jeho ústa i ruce a nakonec odpověděla sérií posunků: Připadali mi hrozně zamilovaní na to, že je to bratranec a sestřenice.

Vyložil jí, že to sice byli bratranec a sestřenice, ale jenom z druhého kolena, a ona opá ila: Takže krvesmilstvo není v rozporu se zákonem?

Když z druhého dějství uplynulo pěta tyřicet minut, mrkl Carella na hodinky. Cítil, že se ve er chýlí ke konci a jednoduše si nepřál, aby se to stalo. Bylo mu báje

ně.

BÁJEČNÉ ČASY Eileen Burkeové spo ívaly v pozorování špinavého prádla, kroužícího pořád dokola. Ve

erní zřízenec si o ní myslel, že je tak trochu cvok, ale to, koneckonců, byli v tomhle městě všichni.

Jeden a týž balík prádla prohnala tou mašinou už pětkrát. A pokaždé jenom seděla a dívala se, jak prádlo v pra

ce víří. Nevšiml si ale, že mezitím pozorovala také venkovní dveře a kdykoliv před domem zastavilo auto, vyhlédla oknem na ulici. Neonový nápis zaléval podlahu prádelny střídavě oranžovým a zeleným přísvitem:

LAVANDERÍA…

LAUNDROMAT…

LAVANDERÍA… LAUNDROMAT. A prádlo v pra kách se otá

elo a otá

elo.

U jedné z pra

ek stála žena s dítětem uvázaným na zádech a vkládala dovnitř další várku. Eileen odhadovala, že jí nemůže být víc než devatenáct, dvacet let, byla to štíhlá, přitažlivá modrooká blondýnka; ohlížejíc se přes rameno zahrnovala napůl spící nemluvně nepřetržitým proudem tichého hovoru. Vedle Eileen, na žluté židli z umělé hmoty, si nějaká paní listovala v asopisu. Byla to zavalitá

ernoška ve věku asi kolem

tyřicítky, oble

ená v tlustém pleteném svetru, džínách a galoších.

Tu a tam oto

ila stránku, podívala se na pra ku a oto

ila další stránku. Pak vešla do prádelny třetí žena, hore

ně se rozhlédla, se zřejmou úlevou zjistila, že spousta pra

ek je volných, vystřelila ven a za chvili ku byla zpátky s hromadou prádla, která by sta ila pro regiment ruské armády. Požádala zřízence, aby jí rozměnil pětidolarovku. U

inil tak z tašky na drobné, zavěšené u opasku. Odpo ítával cinkající mince jako průvod í v autobusu. Eileen ho sledovala pohledem, když zamířil k sejfu, přinýtovanému k podlaze, a pětidolarovku vsunul do štěrbiny v jeho horní stěně, jako když se ukládají peníze do no ní pokladny v bance. Nápis na stěně oznamoval všem jedincům, kteří by se případně pokusili prádelnu přepadnout: OBSLUHA NEZNÁ KOMBINACI SEJFU.

NEROZMĚŇUJE BANKOVKY O HODNOTĚ NAD PĚT

DOLARŮ. Bez velkého zájmu Eileen zapřemítala, co si asi zřízenec po

ne, když mu dojdou drobné. Zasko í do té hospody vedle a požádá vý epního, aby mu rozměnil? Nosí vý epní odvedle také na opasku brašnu na drobné mince? Bez velkého zájmu ji napadlo, pro vlastně myslí na takové věci. A bez velkého zájmu zavzpomínala, jestli vůbec zná někoho, kdo by myslel na takové věci jako ona. V tom okamžiku vstoupil do prádelny Zloděj špinavých gatí.

Eileen ho okamžitě poznala podle obrázků, zhotovených na základě popisu svědků policejním kreslířem, které jí Willis ukázal na služebně. Byl to nevysoký, štíhlý běloch v těžké námořnické bundě, apce se štítkem, hnědých manšestrácích s širokými proužky a světle hnědých semišových pohorkách. Měl těkající hnědé o

i, velmi úzký nos a pod ním tenký knírek. Pravé obo í měl zjizvené. Když vešel, zacinkal nad dveřmi zvonek. Jakmile sáhl rukou za záda, aby za sebou zavřel dveře, Eileenina ruka vklouzla do kabelky na klíně. Sevřela v dlani pažbu osmatřicítky, vtom už on vytáhl pravou ruku z kapsy. Magnum je velikánská zbraň v každém případě. Ale když ji vytasil tenhle mrňavý hubeňour, vypadala v jeho ruce jako kanon.

Tomu muži se však třásla ruka. Pistole, kterou v ní svíral, komíhala skoro po celé místnosti.

Eileen pohlédla na magnum a podívala se tomu chlapíkovi do o

í, dotýkajíc se prsty pažby vlastní zbraně. Kdyby ji teď vytáhla, měla by tak třiceti-až sedmdesátiprocentní šanci ho sejmout dřív, než za ne všechno kolem sebe kropit kulkami, z nichž každá dokáže

lověku ustřelit hlavu. Kromě ní a lupi e bylo v místnosti ještě dalších pět osob, z toho tři ženy a jedno nemluvně. Její ruka na pažbě revolveru znehybněla.

„Dobře, dobře,” zahlaholil příchozí vysokým, skoro dív

ím hlasem, „nikdo se nepohne a nikdo nepřijde k úhoně.” Těkal pohledem kolem sebe. Ruka se mu pořád třásla. Najednou se zahihňal. Tím Eileen vyděsil víc než svou zbraní. Byl to vysoký, nervózní chichotavý smích, dost ujetý na to, aby z něj lověku běhal mráz po zádech. Ruka na pažbě osmatřicítky se jí najednou zpotila.

„Chci jenom vaše prachy, jenom prachy,” prohlásil.

„A vaše…”

„Kombinaci sejfu neznám,” přerušil ho zřízenec.

„A kdo se tebe na něco ptal?” obrátil se k němu muž. „Koukej držet klapa

ku, rozumíš?”

„Ano, pane,” zabreptal zřízenec.

„Já mluvím tadyhle s dámama, ne s tebou, rozumíš?”

„Ano, pane.”

„Tak drž hubu.”

„Ano, pane.”

„Ty!” zvolal muž, obraceje se k ženě s dítětem uvázaným na zádech, škubl pistolí směrem k ní a zmateně poskakoval po prádelně, skoro jako by tan il, nakrucoval se sem a tam, jako herec před obecenstvem. Pokaždé, když se oto il, oto

ila se i žena s děckem tak, aby stála tváří k němu a kryla dítě svým tělem. Ona ale neví, pomyslela si Eileen, že střela z téhle zbraně by prolétla nejenom jí i dítětem, ale také zdí za jejich zády.

„Tvoje prachy!” zvolal muž. „Honem! A taky prstýnky, dej mi svý prstýnky!”

„Jenom nestřílejte,” prosila žena.

„Drž hubu! Dej sem kalhotky!”

„Cože?”

„Kalhotky, sundej si kalhotky a dej je sem!”

Žena na něj zůstala zírat.

„Jsi hluchá?” obořil se na ni, přitan il až k ní a šťouchl ji hlavní pistole. Žena, která v tu chvíli už v jedné ruce žmoulala svaze ek bankovek a ve druhé svůj snubní a zásnubní prsten, zůstala nerozhodně stát. Slyšela, že chce její kalhotky, ale nevěděla, jestli mu má dát nejdřív peníze a šperky nebo…”

„Hni sebou!” komandoval ji. „Stáhni si je! Honem!”

Žena mu chvatně předala peníze a prstýnky, pak si sáhla pod sukni a stáhla si kalhotky přes stehna až dolů ke kotníkům. Ukro

ila stranou, zvedla je, podala mu je a rychle ustoupila, zatímco si je cpal do kapsy.

„Vy všechny!” zaje

el a jeho hlas zazněl ještě vyšším tónem. „Chci, abyste si všechny sundaly kalhotky! Dejte sem prachy!

Všechny vaše prachy! A prstýnky! A kalhotky, dolů s nima, pospěšte si!”

Černoška na židli vedle Eileen na chlapa zírala, jako by najednou vysko

il z láhve, s vykulenýma o

ima sledovala každi

ký jeho pohyb, odmítajíc uvěřit, že něco takového existuje. Jenom na něj poulila o i a nevěřícně vrtěla hlavou.

„Ty!” zvolal a přitan

il k ní. „Dej mi ten náhrdelník! Honem!”

„Je to jen lacinej šmuk,” informovala ho klidně.

„Tak mi dej prachy!”

„Mám s sebou jenom dolar a

tvrt v drobnejch,” opá

ila žena.

„Dej to sem!” trval na svém lupi a natáhl levou ruku.

Žena se jala přehrabovat v kabelce. Vytáhla peněženku na drobné. Ignorujíc toho chlapa, ignorujíc pistoli necelých třicet centimetrů od svého nosu, peněženku s cvaknutím otevřela, sáhla do ní a vyňala jednu po druhé několik mincí, tři tvrťáky a pět desetníků, kladouc si je pravou rukou do dlaně levé ruky, sevřela mince v hrsti, kterou pak přesunula nad jeho otevřenou dlaň, otevřela pěst a nasypala mu je (s pohrdáním, jak se Eileen zdálo) do dlaně.

„A teď ty kalhotky,” porou el.

„Ne pane.”

„Sundej si kalhotky,” trval na svém.

„Nic takovýho,” opá

ila žena.

„Cože?”

„Nic takovýho neudělám. Nemůžu si jenom šáhnout pod sukni jako támhleta paní s děckem, pane. Musela bych si zout galoše a svlíknout džíny. Nebudu se tady ukazovat nahá před dvěma mužskýma, který vůbec neznám. Nic takovýho, pane.”

Muž zamával pistolí.

„Udělej, co ti říkám,” přikazoval.

„Ne, pane.”

Eileen strnula.

Zvažovala, jestli by neměla ihned zasáhnout, špatná situace se může jenom zhoršit, tak ji to nau ili v akademii a podle tohoto pravidla žila a přežila celá léta své služby u policie, jenže právě tohle pravidlo trochu zanedbala, když ten skr ek mrňavá vkrá

el do dveří a vytáhl svůj kanon z kapsy. Zlá situace může být jenom horší, jdi do toho hned, udělej to teď hned, dej se do toho, vyraž, ale musí to být teď, teď.

Také uvažovala, jestli se vůbec bude obtěžovat a střílet na ni, až vytáhne zbraň z kabelky, nebo vypálí na tu ernošku, která by se radši dala postřelit a možná i zabít, než aby si sundala džíny a pak i kalhotky v přítomnosti roztřeseného no

ního zřízence a ozbrojeného lupi e, který je možná cvok a možná taky ne. Tak už se pohni, přestaň vymýšlet, přestaň špekulovat - ale co když zasáhne to dítě?

Napadlo ji, že ta

erná paní možná toho mrňouse se slabostí pro dámské kalhotky dokáže odradit pouhým pohledem, že ho zažene na útěk, přiměje ho, aby se rozběhl ke dveřím a ven do mrazu a do náru í

ekajícího detektiva Hala Willise - mimochodem, kde sakra vězíš, Willisi? Neškodilo by, kdyby můj parťák, co mě má jistit, v tuhle chvíli vpadl tomu chlapíkovi do zad, vůbec by neškodilo odpoutat jeho pozornost a mít dvě pistole proti jedné, dva hodní proti jednomu zloduchovi, kde sakra tr

íš? Mužík se silně roztřásl po celém těle, mávalo to s ním, až se zdálo, že se rozpadne na kousky, na spoustu drobných kousí

ků růžové křídy, rozsypaných kolem té obrovské pistole… je to potla

ovaná úchylka, napadlo ji náhle, ten chlap je úchyl!

Ta myšlenka ji až oslnila svou zřejmostí. Věděla, nebo aspoň věřila, že ví, pro

běhá po městě a přepadá prádelny. Uto il na prádelny, protože v prádelnách byly ženské, a on chtěl vidět, jak si stahují kalhotky. Při těch přepadeních nešlo o peníze a šperky, ten chlap šel po kalhotkách. Prstýnky, náramky a peníze mu sloužily jako maskování, byly jeho falešnými vousy a kouřovou clonou. Ten muž toužil po dámských kalhotkách, po kořisti s vůní ženy, ve svém obydlí měl nejspíš plnou garáž takových kalhotek, byl to násilník s potla ovanými představami, a ona rozhodně věděla, jak má s násilníky zacházet, měla už v životě co dělat se spoustou násilníků, jenže při tom bývala v parku docela sama a v sázce byl jenom její život, dej se do toho, blesklo jí znovu hlavou, vyraž teď hned!

„Hej, vy!” oslovila ho ostře.

Muž se po ní ohlédl. Sou

asně se k ní oto

ilo i ústí zbraně.

„Vezměte si moje,” navrhla mu.

„Cože?” nechápal.

„Dejte jí pokoj. Vezměte si moje kalhotky.”

„Cože?”

„Sáhni mi pod sukni,” zašeptala. „Strhni mi ty kalhotky.”

Na jediný hrůzný okamžik se jí zazdálo, že se dopustila chyby, která jí přijde draho. Obli ej se mu zkroutil v návalu

ehosi, co pokládala za zuřivost, a ruka s pistolí se roztřásla ještě silněji. Pane jo, blesklo jí hlavou, přinutila jsem mu ukázat se v pravém světle, tu pistoli má místo ptáka, to je tutovka, jako že tady sedím, a do deseti vteřin mě střelí do obli eje! Najednou v jeho tváři došlo ke zvláštní proměně, zuřivost vystřídal podivný úsměv, v koutcích úst mu pohrával zvláštní, potla ovaný úsměv, v o

ích mu vy

etla utajený vzkaz, z o

í do o

í, bylo to jejich tajemství, tajemství, jež spolu sdíleli; sklonil zbraň a přistoupil k ní.

„Policie!” zařvala, sou

asně vytrhla osmatřicítku z kabelky, vysko ila ze židle, vrazila mu hlaveň zbraně do prohlubně pod krkem a tiše, aby to slyšel jenom on, dodala: „Ani na to nemysli, nebo tě odprásknu!” Později si vzpomněla - a zapamatovala si to navždycky - jak její výkřik „Policie” zhubil tajnou naději v jeho o ích, jejich spole

né tajemství, a nikdy nepřestala myslet na to, zda způsob, jímž ho odzbrojila, nebyl až příliš krutý a nespravedlivý.

Zaklapla mu na zápěstích náramky a shýbla se pro magnum, které upustil na podlahu prádelny.

6

CARELLA nemohl usnout.

Pořád měl pocit, že je do toho zapleteno příliš mnoho lidí. Nemohl se zbavit dojmu, že i kdyby se poru

ík uvolil vy

lenit na tenhle případ dalšího

lověka, i potom by jim trvalo nejméně týden vyslechnout všechny ty lidi z divadla - ovšem jen pokud by jim poru

ík dal někoho dalšího, což je prakticky nulová šance.

No, možná by to mohl schválit. Smrt Paka Lopeze nevyvolala žádný zájem, jen málokomu sešlo na tom, že malý drogový dealer skon

il bradou vzhůru - „Nezdárníci kon í nezdárně,” říkávala Carellova maminka, když ještě jako chlapec pobíhal po městě, které tak miloval.

Často ho napadalo, kde asi jeho matka pochytila všechna ta svá oblíbená úsloví. O něm a o otci říkávala, že jsou „jako by vypadli z jednoho jehelní ku”. A když Carella zvrhl na stole sklenici mléka, řekla vždycky: „To se ti povedlo, Edá ku.” A o tetě Kláře, kterou Carella zbožňoval, tvrdila, že se „oblíká jako milionářská kobyla”. A (když už je ře

o koních) o

lověku, který se kvůli něčemu pohoršoval, jeho matka prohlásila: „Koukejte, jak leze na koně.” Měla ten jehelní

ek z nějaké anekdoty? A kdo, pro všechny svaté, byl Edá

ek? Nezdárníci kon

í nezdárně - existovali na světě i nějací zdárníci?

Paco Lopez byl docela ur

itě nezdárník a jeho skon nikdo neoplakával. Ale smrt mladé Andersonové se dostala do titulků městského odpoledníku, a novináři, rýpající se v bahně ve službách tohoto plátku se žlutými stránkami, se již s křikem dožadovali okamžitého zat ení „šíleného pachatele”. Proto by poru ík mohl Carellovi přidat dalšího muže, o něhož ho chce požádat - možná, že i na Peta už za ali shora tla

it.

Novináři se zatím nedověděli - a Carella neměl v úmyslu jim to prozradit - že Paco Lopez, jehož smrt unikla jejich pozornosti, byl zastřelen touž zbraní.

Novináře by nic nepotěšilo víc (a Carellu už tahle možnost také napadla), než kdyby se podařilo odhalit nějakou romanci, spojující mladou světlovlasou tane nici s portorikánským překupníkem drog. Nad takovou zprávou by skákali radostí i redaktoři televizního zpravodajství. V tane ním souboru byli koneckonců hned dva Portorikánci - přesněji ře

eno nemuseli to být právě Portorikánci, Carella se zeptal jenom obecně na osoby hispánského původu a Tina Wongová mu pověděla o dvou. Ale mohli pocházet odkudkoliv - z Portorika, Kuby, Dominikánské republiky, Kolumbie, v tomhle městě najdete lidi odevšad. Jsou to prý teplouši. Carella by byl rád věděl, jestli také nešňupají koks. A jestli někdo z nich neznal Paka Lopeze. V tom právě byla ta zatracená potíž.

Tahle show zaměstnává sto

trnáct lidí a někdo z nich by mohl být spojovacím lánkem mezi Sally Andersonovou a Pakem Lopezem, pokud je ovšem spojuje něco víc než ta osmatřicítka, která je oba zabila.

Hlavně ať to není žádný šílenec, přál si v duchu.

Ať je to pěkně rozumný vrah, který ty dva lidi zabil z velmi dobrého důvodu.

Upřeně zíral na strop. Je v tom zapleteno příliš mnoho lidí, dumal.

WlLLIS SE POKOUŠEL vysvětlit, jak je možné, že si nevšiml, když Zloděj špinavých gatí vcházel do prádelny. Byla jedna hodina ráno, poslali si pro pizzu a teď seděli v relativně ztichlé služebně, pojídali výte nou kombinaci an

ovi

ek s feferonkami od papá Joea a popíjeli ohavnou Miscolovu kolumbijskou kávu. Seděl tu s nimi i detektiv Bert Kling, ale ten nejedl a mluvil jen velmi málo.

Eileen si vzpomínala, že míval vždycky ohromný apetit, a napadlo ji, jestli náhodou nedrží dietu.

Vypadal štíhlejší, než si ho pamatovala - i když to bylo už před několika lety - a také byl nějaký ztrhaný, bledý a… nu, neudržovaný. Rovné blond vlasy mu ježatě tr

ely přes líme

ek košile a přes uši, samotný líme ek vypadal pomuchlaný, oblek měl nevyžehlený a na kravatě fleky. Eileen si pomyslela, že se právě vrátil z nějaké akce, možná měl za úkol vypadat, jako by byl těsně před zhroucením. A ty tmavé kruhy pod o ima možná také patřily k roli, kterou měl na ulici sehrát, ovšem v tom případě by zasloužil vyznamenání a ještě k tomu Oscara.

Willis se pokorně omlouval.

„Povím ti popravdě, jak to bylo,” za al. „Říkal jsem si, že se ten náš chlapík už asi neukáže. Při těch ostatních přepadeních udeřil oby ejně mezi desátou a půl jedenáctou, a teď už bylo skoro jedenáct, když ten

lověk vyběhl z baru…”

„Okamží

ek,” zarazila ho Eileen. „Jaký lověk?”

„Vyběhl z té hospody v sousedním domě,”

vysvětloval Willis. „Berte, nedáš si taky kousek?”

„Díky.” Kling zavrtěl hlavou.

„A je

el ,Policie, policie,’” pokra oval Willis.

„Kdy to bylo?” zajímala se Eileen.

„Jak říkám, chvíli před jedenáctou,” opakoval Willis.

„Ale i tak, kdybych si myslel, že se ten náš chlápek ještě objeví, řekl bych si do háje s tím, ať se o tu záležitost v baru postará jinej polda, ať už se tam semlelo cokoliv. Ale opravdu, Eileen, já myslel, že pro dnešek už máme padla.”

„Takže jsi šel do té hospody.”

„Ne. Tedy ano, ale ne hned, ani jsem nevystoupil z auta, jen jsem se toho chlápka zeptal, co se děje, a on prý jestli jsem tu někde neviděl policajta, protože v tom baru někdo mává nožem. Řekl jsem, že policajt jsem já, a on chtěl, abych ten nůž šel zabavit, než někdo přijde k úhoně.”

„Takže jsi tam přirozeně vpadnul,” přikývla Eileen a mrkla na Klinga. Kling jí mrknutí neoplatil. Uchopil svůj šálek s kávou a usrkl. Zdálo se, že Willise vůbec neposlouchá. Vypadal, jako by byl docela mimo. Eileen nechápala, co to s ním je.

„Ne, pořád ještě jsem si nebyl úplně jistý,” přiznával Willis. „Samozřejmě bych tam vlítnul okamžitě…”

„Samozřejmě,” přitakala Eileen.

„A toho doty

ného odzbrojil… mimochodem nakonec se ukázalo, že to byla doty

ná… ale dělalo mi starost, co si tam po neš sama, kdyby se pan Bombarďák přece jenom ukázal.”

„Pan Bombarďák!” vyprskla Eileen. Po tom zat ení měla vynikající náladu a přála si, aby tady Kling přestal posedávat jako zombie a zapojil se do analýzy případu, jež byla zároveň i oslavou.

„Tak jsem nakouknul skrz výlohu dovnitř,” vykládal Willis.

„Do toho baru?”

„Ne, do prádelny. A viděl jsem, že všechno je v klidu a v pohodě, tys seděla vedle nějaké paní, co si etla

asopis, a jiná ženská právě dovnitř stěhovala asi sedm tun prádla. Řekl jsem si, že to tam minutku nebo dvě vydržíš a já zatím zasko

ím vedle a vyřídím tu věc s nožem - zvlášť když jsem byl přesvěd

ený, že se náš pachatel už neukáže. Zašel jsem tedy do baru a tam seděla taková pěkně ustrojená dáma ve středních letech s brýlemi a s vlasy vy esanými do drdolu, na pultě měla položenou aktovku, jako by to byla nějaká advokátka nebo ú etní, která si tam cestou domů zasko ila na skleni

ku, jenže držela v ruce vyhazovák s dlouhatánským ostřím a máchala jím před sebou sem a tam, až to svištělo. Nejdřív mě překvapilo, že je to žena, a pak taky to, že má v ruce vyhazovací nůž, což zrovna není zbraň pro dámu. Kromě toho jsem nestál o nějaké zranění,” dodal Willis.

„Pochopitelně,” přikývla Eileen.

„Pochopitelně,” opakoval Willis. „Popravdě ře eno jsem si říkal, že tě radši zajdu znovu zkontrolovat a ujistit se, že se ten kalhotkovej magor přece jen neobjevil. Ale v tom ten chlapík, co předtím hulákal ,Policie, policie’, povídá té bláznivé ženské s dýkou v ruce: Já tě varoval, Grace, tohle je policista,’

A já tedy musel za

ít obhajovat zákon a pořádek - i když to bylo to poslední, po

em bych v tu chvíli toužil.”

„Cos udělal?” chtěla vědět Eileen.

Doopravdy ji to zaujalo. Sama ještě nikdy nenatrefila na ženskou ohánějící se nebezpe nou zbraní, v podstatě se specializovala hlavně na muže. Obvykle sta

ilo namířit násilníkovi na choulostivá místa; říkala si, že tam by ho zasáhla vpravdě do živého. Dnes ve er vrazila hlaveň pistole tomu chlapovi do prohlubně pod krkem. Zůstala mu tam oděrka, všimla si jí, když mu nasazovala náramky. Ale jak má lověk vytrhnout zbraň rozzlobené ženské? Té přece nemůžete pohrozit, že jí ustřelíte koule, no ne?

„Šel jsem k ní a povídám: ,Grace, koukám, že máte moc pěkný nůž, nemohla byste mi ho dát?‘”

„To byla chyba,” mínila Eileen. „Mohlo se stát, že by ti ho dala se vším všudy, mohla tě vyřídit.”

„Ale nevyřídila,” odtušil Willis. „Místo toho se obrátila k tomu chlapíkovi, co předtím vyběhl z hospody…”

„K tomu, co volal policii?”

Jo. A říká mu:,Harry,‘ nebo jak se sakra jmenoval,,Harry, jak mě můžeš pořád takhle podvádět?’ Na

ež se rozbre

ela, odevzdala ten nůž barmanovi místo mně a Harry ji vzal do náru

í…”

„Promiňte, jo?” Kling se zvedl od stolu a vyšel ze služebny.

„Ach, bože,” zasykl Willis.

„Co je?” nechápala Eileen.

„Zapomněl jsem,” řekl Willis. „Nejspíš si myslí, že jsem to vyprávěl schválně. Radši s ním promluvím.

Omluv mě, jo? Lituju. Eileen, promiň.”

„Ale jistě,” odpověděla udiveně a dívala se, jak Willis prošel laťkovými dvířky v přepážce a zmizel v chodbě za Klingem. Pokud jde o chlapy, kteří zde pracují, některým věcem nedokáže porozumět ani za milion let. Nikdy. Vzala si ještě kousek pizzy. Byla už studená. A ona ještě ani nedostala příležitost se pochlubit, jak skvěle, odvážně a rozhodně vyřešila tu situaci v prádelně.

VŽDYCKY když Carella nemohl usnout, přemýšlel o Klingovi. Najednou ho napadlo, co asi Kling dělá právě teď. Aby se zbavil myšlenek na Klinga, za al znova v duchu probírat nějaký případ - ať už to byl kterýkoliv, vždycky přece pracoval na nějakém případu a pokaždé se na něm našlo něco, co ho pomalu dohánělo k šílenství. A když nedokázal najít nic, co by mu pomohlo případ vyřešit, když všechno prošťoural a prosmej

il a zobracel tu zatracenou věc ze všech stran, aniž by objevil jedinou skulinku, kterou by mohl rukama vypá

it — vnést dovnitř trochu světla, dostat se k jádru věci, zjistit, o co v tom zatraceném případu vlastně jde -, když se mu případ takhle vzpouzel, za al opět myslet na Klinga, přemýšlel o něm a doufal, že se Kling jedné noci nerozhodne obrátit svou zbraň proti sobě.

Ta možnost tady byla.

A to možnost nepříliš nepravděpodobná.

Carella sloužil už několik let jako detektiv druhé třídy, když se s Klingem setkal - tedy potkali se už dřív, když Kling sloužil jako oby ejný strážník, ale to se vždycky jenom pozdravili.

Poté co Kling dosáhl povýšení a dostal se mezi detektivy (v té době byl nejmladším lenem týmu), si ho Carella oblíbil a okamžitě si uvědomil, že ta příjemná chlapecká tvář a klidné způsoby by pro něj znamenaly úžasné terno, pokud by se stal jeho partnerem. Ne snad že by myslel jen na oblíbenou hru na hodného a zlého poldu, i když vedle mírného Klinga s tvářemi jako jablí ka by si na drsňáka s potěšením zahrál každý policista. Ale tady šlo o něco víc. Vyzařovala z něj jakási zásadní slušnost, kterou civilisté dokázali vycítit a jež jim umožnila se v jeho přítomnosti uvolnit a svěřit se s věcmi, které by jinému policistovi nejspíš neřekli.

Nebylo nijak těžké přijít v tomto revíru o všechen životní elán. Když jste se v něm pohybovali ve dne v noci, nakonec vás to zmohlo. Všechny vaše ideály, vznešené představy o udržování zákona a pořádku, o ochraně spole

nosti, se jaksi ztrácely hlouběji a hlouběji v nevinné minulosti, zatímco

lověk musel zápolit se vším, co to doopravdy obnášelo, uvědomoval si, že bojuje ve válce hodných proti nehodným, a válka, moji milí, jakmile válka lověka unaví, spálí ho na troud.

A tak, ano, policejní práce poznamenala i Klinga.

Jen takového

lověka, jakým byl Andy Parker, se policejní práce nedotýkala, a to proto, že se jí vyhýbal. Parker byl nejhorší policista v revíru, možná nejhorší v celém městě. Jeho krédo bylo jednoduché: kdo neleze do vody, neutopí se. Možná i Parker kdysi býval mladým idealistou. Jestli to tak bylo, Carella ho tehdy neznal. A nyní ho znal jenom jako

lověka, který do vody nevleze nikdy. Klinga policejní práce poznamenala stejně jako všechny ostatní, ale kvůli policejní práci si Carella nedělal starosti o to, aby jednoho dne neobrátil zbraň proti sobě. Mohla za to ženská. Kling měl se ženami strašnou smůlu.

Carella byl u toho, když tenkrát v knihkupectví na Culverově třídě Kling poklekl u mrtvého děv ete, které mělo na sobě, jak se zprvu domníval, ervenou blůzu, a překvapeně zamrkal při pohledu na dvě obrovské díry po kulkách v dív ině boku; z těch ran vytrvale proudila krev, barvíc její bílou blůzi

ku na

erveno. Kling se natáhl pro knížku, která ležela rozevřená na obli

eji té mrtvé, spadla na ni z regálu a zůstala tam nakřivo ležet, kolem na podlaze viděl roztroušené perly z jejího náhrdelníku, blýskaly se jako zářivé ostrůvky v lepkavé záplavě schnoucí krve, natáhl ruku po knížce, odsunul ji z dív

í tváře a najednou vydechl: „Ach, Ježíšikriste!” a cosi na jeho hlasu tehdy přimělo Carellu, že se za ním do zadního traktu obchodu okamžitě rozběhl. A pak uslyšel Klingův výkřik, jediný ostrý úzkostný výkřik, jenž prořízl to zaprášené, střelným prachem páchnoucí ovzduší v obchodě:

„Claire!”

Když k němu Carella přiběhl, držel hlavu mrtvého děv

ete v dlaních. Na rukou i na obli eji měl krev Claire Townsendové, krev své snoubenky, líbal ji na nevidoucí o i, na nos a na šíji, pořád dokola mumlal jenom „Claire, Claire”, a Carella na to jméno a na zvuk Klingova hlasu nezapomene, co bude živ.

Také nikdy nezapomene na to, jakým policistou se Kling stal - nebo málem stal - po té vraždě. Tehdy si o něm myslel, že už je pro ně ztracen. Domníval se, že se Kling vydá cestou vlastní všem Andym Parkerům tohoto světa - pokud vůbec zůstane u policie. Poru ík Byrnes ho chtěl dát přeložit ze sedmaosmdesátého někam jinam. Byrnes býval za normálních okolností trpělivý muž se spoustou porozumění, chápající, co Klinga přivedlo k takové změně chování, ovšem tím se Klingovo chování ve služebně nijak nezlepšilo. Byrnes si uvědomoval důležitost psychologického hlediska v policejní práci, protože to

lověku pomáhalo pochopit, že na světě vlastně nejsou žádní lumpové, jenom narušení jedinci. Taková psychologie je ovšem velmi pěkná věc, dokud vás nějaký laciný chmaták někde ve tmě nenakopne do slabin. Potom už je dost těžké představovat si takového zloděje jako utiskovanou duši ku, která prožila krušné dětství. Podobně i Byrnes jakkoliv v podstatě chápal trauma, jež způsobilo změnu Klingova chování (proboha, kolik let už to bude? říkal si Carella), přesto shledával stále obtížnějším vidět v Klingovi něco víc než policajta, s kterým to jde od deseti k pěti.

Nakonec ale nepropadl až na dno.

Ani tenkrát, ani později, když ho dívka, s kterou za al chodit a později i žít, opustila právě na Štědrý den, což není nejlepší chvíle pro totální, neodvolatelné ukon

ení vztahu, zejména když jste později téže noci okolnostmi přinuceni zastřelit

lověka. Právě to se tehdy na Štědrý ve er stalo Klingovi. Ten chlap v místnosti po něm sko il, Kling stiskl spoušť a pak ještě jednou, mířil na trup a obě střely zasáhly hruď. Jedna prolétla přímo srdcem a druhá prorazila levou plíci. Kling sklonil zbraň. Zůstal sedět na podlaze v koutě, díval se, jak krev toho muže stéká do pilin, otíral si zpocená ústa, pomrkával a pak se dal do plá

e.

Je to dávno, pomyslel si Carella, už je to strašně dávno.

Když Kling potkal Augustu Blairovou, bylo to snad to nejlepší, co se mu mohlo přihodit - aspoň si to tehdy všichni mládenci ve služebně mysleli. Vyšetřoval vloupání - oběť se vrátila z lyžařského výletu a našla byt obrácený vzhůru nohama - a tam ji uviděl: rusovlasou, zelenookou, nejkrásnější ženu, jakou kdy spatřil. Augustu Blairovou. Její tvář a postava zdobily obálky všech módních žurnálů v Americe. Jak by detektiv druhé třídy s příjmem 24 600 dolarů ro ně mohl vůbec doufat, že dostane šanci požádat slavnou modelku o schůzku? O devět měsíců později Carellovi oznámil, že se s ní hodlá oženit.

„Fakticky?” zeptal se překvapeně Carella.

„Jo,” přikývl Kling.

Jeli spolu neozna

eným policejním autem do sousedního státu. Venku byla hrozná zima. Okna, s výjimkou předního skla, pokrývala jinovatka. Carella zápolil s pá kou topení.

„Co ty na to?” zeptal se Kling.

„No, já nevím. Myslíš, že řekne ano?”

„Ale jo, řek bych, že jo.”

„No tak se jí zeptej.”

„No,” zabru

el Kling a odml

el se.

Zaplatili mýtné na dálnici. Za nimi se k obloze barvy olova ty

ila zubatá silueta věží a minaretů města Isoly. Před sebou měli výhled na táhlá návrší barvy kouře, mezi nimiž se líně kroutila silnice. Jak se ukázalo, Klingovy pochybnosti z velké

ásti pramenily z úvah nad tím, jestli se po svatbě jeho dosavadní vztah s Augustou nějak nezmění.

Nakonec se Carelly zeptal, pro

vlastně se oženil on. Carella se nad tím chvíli zamyslel. Pak řekl: „Protože jsem nesnesl pomyšlení, že by se někdy Teddy dotýkal jiný muž.”

A právě na tohle po

ase dojelo i Klingovo manželství s Augustou, že?

Nedotkl se jí snad jiný muž? Nestalo se to tak dávno.

Jen loni v srpnu. Teď byl únor a teprve loni v srpnu Kling objevil svou ženu v posteli s jiným mužem, a málem toho muže zabil, ale než by vystřelil, raději mrštil pistolí do kouta. Rozvod byl jednoduchý a snadný. Augusta nepotřebovala žádné výživné a ani od něj žádné nechtěla; stejně vždycky vydělávala třikrát víc než on. O majetek se podělili rovným dílem. Kling se odstěhoval ze spole

ného bytu. Našel si nový byt dole ve městě, skoro na opa

ném konci, jako by se snažil, aby zeměpisná vzdálenost mezi nimi byla co největší. A dolů do města si s sebou odvezl na vozíku všechen majetek, šaty, svůj díl gramofonových desek a knih, i své zbraně.

Vlastnil dvě pistole. Dvě osmatřicítky Police Special.

Raději nosil tu se zna

kou vypálenou v pažbě z ořechového dřeva. Tu druhou si nechával jen tak v záloze. Právě tyhle pistole dělaly Carellovi takové starosti.

Ještě nikdy neviděl Klinga takhle sklí eného, dokonce ani potom, co Claire Townsendová tak nesmyslně zahynula v tom knihkupectví. Umluvil Byrnese, aby Klingovi dal dva týdny dovolené, jakmile rozhodnutí o rozvodu nabude právní platnost, přestože na Klinga měla přijít řada s dovolenou až v létě. Kling však tuto nabídku odmítl. Několikrát ho zval domů do Riverheadu na ve

eři. Kling odmítl i jeho pozvání. Snažil se zařídit si to tak, aby s Klingem spolu sloužili astěji než kterákoliv další dvojice mužů na stanici, protože s ním chtěl mluvit a pomoci mu překonat to zlé období, stejně jako mu pomáhal překonat zlé asy už předtím. Jenže Kling se o jeho úsilí dověděl a požádal, aby ho dali na seznam jako „volného hrá e”, který může zasko

it za každého, kdo náhodou onemocní, musí zrovna k soudu nebo třeba odjede na dovolenou. Carella byl přesvěd

en, že se mu Kling úmyslně vyhýbá, jako bolestné připomínce toho, co prožil. Koneckonců se právě jemu Kling se svým podezřením svěřil jako prvnímu.

Zítra je svatého Valentina, vlastně už dneska. Budík u postele ukazoval půl druhé ráno. Svátky, i ty méně významné, bývají nepříjemné pro ty, jimž jejich životní partner zemřel nebo se s nimi rozvedl. Carella měl pocit, že na získání té posily, kterou s Meyerem tak zoufale potřebovali, mají u poru íka šanci půl napůl. No dobře. Kdyby tedy poru ík souhlasil, pro

se nezaměřit na Klinga? Co kdyby poru íkovi vyložili, že jedině Kling jim může pomoci řádně prověřit všech sto

trnáct jmen, třetinu těch doty

ných vyslechnout a eliminovat všechny, kdo ur itě nemohli zabít Sally Andersonovou nebo Paka Lopeze - hergot, jak vlastně ti dva spolu souvisejí?

Usnul s pomyšlením, že i kdyby jim poru ík povolil Klinga jako třetího do party, stejně jim ta práce zabere celou věčnost. Netušil, že případ právě vzal nový obrat, který Klinga přivede ke spolupráci s nimi tak jako tak, a navíc je zbaví nutnosti vyslechnout těch sto

trnáct lidí.

TEN MUŽ měl na sobě pod svrchníkem kostkované sako, šedé flanelové kalhoty a vestu. Kromě toho si v pouzdře u levého boku nesl pistoli ráže osmatřicet. Na kabátě zhruba ve výši pasu měl rozepnutý knoflík, aby mohl pistoli v případě potřeby hladce vytáhnout prava kou. Od doby, kdy si pořídil zbrojní pas, což bylo před šesti lety, ještě nikdy svou zbraň nemusel použít.

Neměl dnes ve

er zůstávat v práci tak dlouho.

Když svůj obchod ve středu města zavřel a pak stáhl kovovou mřížovou roletu a nasadil visací zámek, kterým ji dole upevnil k chodníku, nebyla na ulici ani živá duše. Rychlým, nervózním krokem zamířil k celono

ně otevřené garáži, kde obvykle parkoval se svým vozem, s uspokojením vnímaje pistoli v pouzdře u pasu. V pustých hodinách po půlnoci připomínalo centrum města měsí

ní krajinu. Rozjel se pravidelným tempem z centra pry

, tu a tam zastavil na

ervenou, nervózně o

ekávaje každou chvíli útok ze strany té zdejší pakáže. Když kone

ně dorazil ke spojce, projíždějící Grover Parkem, za al se cítit o něco bezpe

něji; ještě dvakrát bude muset zastavit na světlech v parku (tedy pokud zrovna bude svítit ervená, až tam dojede) a možná ještě potřetí, u dalšího semaforu po výjezdu z parku na Grover Avenue, směrem ven z města. Na prvních světlech musel zastavit a netrpělivě

ekal na zelenou. Na dalších chytil zelenou. Na konci výjezdové spojky byla také zelená, odbo il na Grover Avenue, přejel několik bloků směrem z města, minul policejní stanici se zelenými koulemi nad vchodem, nesoucími

íslice 87, a pokra

oval ještě přes další tři bloky, než odbo il doleva a rozjel se k severu po Silvermine Road.

Jako vždycky zaparkoval vůz v garáži pod domem, kde bydlel, zamkl ho a vykro

il k výtahu na opa

ném konci garáže. Pokaždé když tady dole parkoval, ho napadlo, že ochranka střežící venkovní dveře mu tady dole není moc platná. Ale od svého parkovacího stanoviště to měl k

erveným dveřím výtahu nanejvýš patnáct metrů a jen málokdy se vracel domů později než kolem sedmé ve

er, kdy tudy neustále procházeli nájemníci.

Ve tři

tvrtě na dvě v noci nebyl v garáži nikdo.

Pilíře podpírající strop garáže tu stály asi ve třímetrových rozestupech jako zavalití strážci. Cestou k výtahu míjel celkem

tyři. V garáži svítilo jasné světlo. Krá el k výtahu a jeho podrážky klapaly na betonové podlaze. Zvuk jeho kroků se rozléhal ozvěnou. Právě míjel třetí pilíř, za nímž se náhle objevil nějaký muž se zbraní v ruce a zastoupil mu cestu.

Okamžitě sáhl pod kabát pro pistoli.

Sevřel v ruce pažbu.

Táhl už pistoli ven z pouzdra, když ten lověk, co mu stál v cestě, vypálil. Střelil ho rovnou do obli

eje. Při zásahu první kulky ucítil ostrou bolest.

Prudkost nárazu mrštila jeho tělem zpátky, a vtom ho do hlavy zasáhla i druhá střela. Tu necítil. Necítil už nic. S rukou pod kabátem, s prsty na pažbě pistole se zhroutil na betonovou podlahu garáže.

ZNOVU ZAČÍNALO SNĚŽIT. Z oblohy se líně snášely nadýchané, chundelaté vlo

ky. Arthur Brown řídil. Vedle něj na předním sedadle pět let starého neozna

eného sedanu seděl Bert Kling. Eileen Burkeová si vlezla dozadu. Když přišlo hlášení o vraždě, byla ještě na stanici a požádala Klinga, jestli by ji cestou na místo

inu mohli vysadit u metra. Kling jen něco zabru el. Okouzlující

lověk, pomyslela si o něm Eileen.

Brown byl mohutný mužský a v zimníku vypadal ještě obrovitější. Byl to šedivý kabát s erným límcem z nepravé kožišiny, se kterým ladily i jeho

erné kožené rukavice. Brown byl příslušníkem menšiny, které se dnes říká „

erní Ameri

ané”, ale věděl, že barva jeho kůže není totožná s barvou toho

erného límce nebo rukavic. Když na sebe pohlédl do zrcadla, uviděl muže s

okoládově hnědou pletí, ale ani za „

okoládově hnědého” se nepovažoval. Také už si neříkal

ernoch, protože když se barevní nazývají ernochy, zavání to přehnanou servilitou. Výraz ernoch získal jaksi ponižující nádech. Bůhví kdy a odkud. Brownův otec sám sebe ozna oval za „

lověka barevné pleti”, což podle Brownova mínění byl až příliš hochnóbl výraz i v dobách, kdy si ještě erní říkali

ernoši. (Brown si povšiml, že v asopisu Ebony za

ali slovo Černý psát s velkým písmenem na za átku a

asto se divil, co je k tomu vedlo.) Říkal si, že on pořád ještě vysta

í se slovem barevný, a upřímně věřil, že na tom není nic zlého. Dneska chudák negr ani neví, co si má vlastně myslet.

Brown byl typem

ernocha, před kterým běloši přecházeli na druhý chodník, aby ho nemuseli potkat. Pokud jste byli bílí a uviděli jste Browna mířícího k vám po stejné straně ulice, automaticky jste dospěli k názoru, že vás chce napadnout a okrást, případně pořezat břitvou, nebo vám provede něco jiného, stejně strašného. Z

ásti šlo o to, že Brown měřil metr dvaadevadesát a vážil rovný metrák. A z

ásti (z větší

ásti) šlo o to, že byl

erný, barevný nebo jak tomu chcete říkat, ale rozhodně nebyl bílý. A běloch, krá ející proti Brownovi, by možná nepřešel na druhý chodník, kdyby i Brown byl běloch; naneštěstí Brown nikdy nedostal příležitost si to experimentálně ověřit.

Skute

nost zkrátka byla taková, že krá el-li Brown klidně po ulici a staral se jen o sebe, běloši přecházeli na druhou stranu ulice. Nikdo nestál o to dostat se do potíží s někým, kdo vypadal jako Brown. Dokonce i

ernoši někdy přešli na druhou stranu, když se ukázal, ale to jenom proto, že pořád vypadal tak naštvaně.

Brown o sobě věděl, že ve skute nosti je velmi pohledný muž.

Kdykoli pohlédl do zrcadla, spatřil okoládově hnědého muže s oduševnělýma hnědýma o

ima. Brown se sám sobě líbil velice. Byl se sebou naprosto spokojený. Těšilo ho být policistou; uvědomoval si totiž, že běloši, kteří přecházejí na protější chodník, jakmile ho spatří, to ve skute nosti dělají proto, že podle nich jsou všichni ernoši zloději a vrazi. Často s lítostí vzpomínal na den, kdy ho povýšili a on se stal lenem sboru detektivů, protože potom přišel o výmluvnou modř uniformy, jež tak zjevně protiře ila výmluvně hnědému zbarvení jeho kůže.

Brownovi vždycky udělalo radost, když mohl zatknout nějakého lumpa své vlastní rasy. Nejradši měl, když takový

ernošský ňouma za

al naléhat: „No tak, brácho, dej mi přece šanci.”

Takový

lověk byl Brownovým bratrem asi stejně, jako byl Brown bratrem nějakého hrocha. V Brownově světě existovali jenom dobří a špatní lidé. Každý, kdo porušil zákon, patřil k těm špatným. Dnes ve er jeden z těch špatných zanechal krvácející mrtvolu na betonové podlaze v garáži pod jedním z nóbl domů na Silvermine Road. Kling převzal hlášení a Brown byl jeho parťák. Dva dobří hoši, kteří se za mírného sněžení vypravili s třetím dobrým hochem (i když to náhodou byla dívka) na zadním sedadle… to mu připomnělo, že ji musí vysadit u stanice metra.

„Hodím tě na roh Culverovy a Čtvrté, dobrá?” zeptal se jí.

„To bude fajn, Artie,” poděkovala Eileen.

Kling seděl zhroucený ve svém zimníku a zíral ven na padající sníh. Topení v autě rachotilo a řin elo, asi je něco s větrákem. Byl to nejhorší vůz na stanici. Brown by byl rád věděl, jak je možné, že kdykoliv je na něm řada, aby vyzvedl auto, dostane zrovna tohle. Možná je to nejhorší auťák v celém městě. Plynový pedál má prošláplý jako shnilé raj e, dýchavi

ný je jako dvoudolarová štětka, a výfuk taky není v pořádku, ve voze páchne kysli

ník uhelnatý; než k té vraždě dojedou, nejspíš se tu všichni otráví.

„Povídal Willis, žes chytla toho chlapíka, co stahoval ženským bombarďáky, hm?” prohodil Brown.

„jo, zazubila se Eileen.

„Tos udělala dobře,” pochválil ji Brown. „V tomhle po así se dámy bez spodního prádla neobejdou.” Dal se do smíchu a Eileen se k němu připojila. Kling jenom seděl a

u

el z okna.

„Nevadí, když tě takhle v noci necháme samotnou na stanici metra?” staral se Brown.

„Ne, to je v pořádku,” ujistila ho Eileen.

Zajel k chodníku.

„Jseš si jistá?”

„Jasně. Dobrou, Artie.” Otevřela dveře. „Dobrou, Berte.”

„Dobrou noc,” odpověděl Brown. „A dej na sebe pozor.”

Kling nic neřekl. Eileen pokr

ila rameny a zavřela za sebou. Brown se díval, jak sestupuje po schodech do metra. Jakmile se mu ztratila z o

í, vyrazil s autem od chodníku.

„Jak byla ta adresa?” zeptal se Klinga.

„Jedna-jedna-jednatyři, Silvermine,” odvětil Kling.

„Někde u Oval Silvermine?”

„Pár bloků na západ.”

Před domem parkovala dvě hlídková auta, když tam Brown zastavil. Modré a

ervené majá

ky ozařovaly padající sníh. Kling s Brownem vystoupili, prohodili pár slov se strážníkem, kterého nechali před domem, aby oba vozy pohlídal (krádež policejního auta nebyla v tomto městě ni ím neslýchaným), a zamířili po rampě do podzemní garáže. Svítily tam sodíkové lampy. Tři policisté z vozů zaparkovaných před domem postávali kolem muže ležícího na betonové podlaze asi dva a půl metru od výtahu. Dveře výtahu byly

ervené. Z roztříštěné mužovy lebky vytékal směrem k výtahovým dveřím proud krve stejné barvy.

„Detektiv Brown,” představil se Brown. „Můj parťák, detektiv Kling.”

„Fajn,” přikývl jeden ze strážníků.

„Který vůz dorazil na místo

inu jako první?”

„To jsme byli my,” ozval se jiný strážník. „Vůz B.”

„Byl tady dole někdo, když jste přijeli?”

„Nikdo.”

„Nikdo?” opakoval Kling. „Kdo to ohlásil? Kdo našel tělo?”

„To nevím, pane,” odpověděl strážník. „Dispe er nás sem poslal kvůli kódu deset-deset - měli jsme zjistit, pro

se tady střílelo. Ani jsme nevěděli, kde hledat, dali nám jenom adresu. Zeptali jsme se ve vstupní hale toho strážnýho, jestli nevolal devět set jedenáctku, aby ohlásil, že je tady někdo se zbraní, a on, že ne.

Tak jsme se rozhlídli kolem, zašli jsme i na zadní dvorek a už jsme to chtěli hlásit jako deset-devadesát, když tady Benny povídá: ,Koukneme se ještě do garáže v suterénu.’ Mezitím přijel vůz C…”

„Byli jsme poblíž kvůli nějakýmu rozruchu na Ainsleyově,” vysvětlil jeden ze strážníků.

„A tak jsme sem dolů sešli všichni tři,” dokon il první strážník.

„A on tu leží.” Třetí strážník kývl hlavou směrem k mrtvole na zemi.

„Informoval někdo oddělení vražd?” zeptal se Kling.

„Hádám, že jo,” řekl první strážník.

„Jak to myslíte, hádám, že jo?”

„Nahlásil jsem to seržantovi ve službě jako smrt před příchodem policie. Volat oddělení vražd není moje povinnost.”

„Kdo tady mluví o oddělení vražd za našimi zády?”

ozval se z rampy nějaký hlas.

„My o vlku,” prohodil Brown.

Stávalo se jen zřídka, že by detektivové z oddělení vražd - nebo vůbec kteříkoliv detektivové - pracovali ve trojicích, ale muži, kteří právě sestupovali po rampě, valíce se stejnoměrně vpřed jako tanky Sherman, byli známí po celém městě pod přezdívkou Svatá trojice a šuškalo se o nich, že neexistuje vůbec nic, co by nedělali ve třech. Jmenovali se Hardigan, Hanrahan a Mandelbaum. Brown si uvědomil, že se nikdy nedověděl, jak se jmenují křestními jmény. A vzápětí ho napadlo, že vlastně nezná křestní jméno žádného z detektivů z oddělení vražd. Mají vůbec detektivové z oddělení vražd nějaká křestní jména?

Všichni tři detektivové byli oble ení v

erném. Černé barvě dávali v tomto městě přednost všichni příslušníci oddělení vražd. Povídalo se, že tento módní trend nastolil před

asem jakýsi detektiv z tohoto oddělení, který se velmi proslavil. Brown se domníval, že to nebude tak složité: Lidé z oddělení vražd mívali co dělat výlu ně s mrtvolami, a oblékali se tedy do barvy smutku.

Vzpomněl si, že i Genero poslední dobou chodí hodně v

erném; že by Generovi kynula možnost přeložení na vraždy? Vzápětí ho napadlo, že nikdo ze služebny ještě neoslovil Genera křestním jménem - jmenoval se Richard. To bylo pořád jen: „Pojď sem, Genero,” nebo - to

astěji - „jdi pry

, Genero.” Ob

as mu říkali Genero Kretén, podobně jako když za starých

asů králové dostávali od poddaných láskyplná přízviska, třeba Ámos Prosťá

ek nebo Heřman Krysa. Jestliže detektivové z oddělení vražd nemají křestní jména a Generovo křestní jméno nikdo nikdy nepoužívá, pak je možné, že na Genera jednou

eká úspěšná kariéra v oddělení vražd. Brown upřímně doufal, že to tak je.

„Tohle je oběť?” otázal se Hardigan.

„Ne, to je papírovej ubrousek,” odtušil Brown.

„Zapomněl jsem, že mám co do

inění s osmdesátým sedmým,” prohodil Hardigan.

„Žertéři,” dodal Hanrahan.

„Troubové,” ozval se Mandelbaum. „Jsou dvě hodiny ráno.”

„Vytáhli jsme tě z postýlky?” podivil se Brown.

„To si str

někam,” odpálkoval ho roztomile Mandelbaum.

„Špi

kou napřed,” dodal Hardigan a Brown si nebyl jistý, jestli to nebyla rasistická poznámka.

„Kdo to je?” chtěl vědět Hanrahan.

„Ještě jsme ho neprohledali,” odpověděl Kling.

„Tak to udělejte,” řekl Hanrahan.

„Až s ním bude hotov doktor.”

„Kdo to říkal?”

„Nové předpisy - staré jenom rok.”

„Do háje s předpisy, vždyť tady umrzneme, jestli budeme

ekat, až přijede doktor. Tohle je sobotní noc, víš kolik lidí dneska zabijou?”

„Kolik?” zeptal se Kling.

„Prohledejte ho. Udělejte, co vám říkám. Jsme z oddělení vražd,” prskal Hanrahan.

„Dej mi to písemně,” opá

il Kling, „že s ním máme pohnout dřív, než ho doktor prohlásí za mrtvého.”

„Vidíš přece, že je mrtvý, nebo ne? Co ještě chceš?

Ten chlap už nemá ani obli

ej, k

emu potřebuješ doktora, aby ti pověděl, že umřel?”

zastal se Hardigan svého parťáka.

„Tak ho prohledejte vy,” navrhl Brown, aby i on podpořil svoji stranu.

„No dobrá, tak po

káme na doktora, jo?” zavr el Hanrahan.

„Umrzneme tady při

ekání na doktora,” upřesnil Mandelbaum.

„Budete pak spokojení, mládenci?” popichoval Hardigan.

Brown ani Kling mu neodpověděli.

Policejní lékař se dostavil až skoro ve tři hodiny ráno. Tou dobou už technici z výjezdovky udělali úplně všechno, co se dalo, jen mrtvoly se ani nedotkli.

Mládenci od fotografů pořizovali snímky, všude kolem stály policejní zna

ky s nápisem Místo trestného

inu, Brown s Klingem si zakreslili vše potřebné a všichni už skoro umrzli, ale dosud ještě nikdo neprohlásil toho nebožtíka (doslova ztuhlého) za mrtvého. Policejní lékař se přihrnul jako velká voda, nesl se po rampě dolů jako komik ze šantánu, který za chvíli za

ne rozdělovat mezi obecenstvo vyhrané ceny a popcorn.

„Omlouvám se za zpoždění, pánové,” prohlásil a Hardigan si upšoukl.

Lékař se sklonil nad mrtvým tělem. Rozepnul nebožtíkovi kabát. První,

eho si všichni všimli, byla pažba pistole uložené v pouzdře, kterou ten mrtvý pevně svíral v ruce.

„Ale, ale,” podivil se Hanrahan.

S jistými obtížemi doktor mrtvému rozepnul kostkované sako. Užuž se chystal zasunout stetoskop pod jeho vestu a košili na holou hruď, aby mohl řádně rozhodnout, že následkem dvou kulek, které mu někdo napral do obli

eje, jeho srdce přestalo bít, když si povšiml - stejně jako pět detektivů, tři policisté, jeden fotograf a dva technici z laboratoře - že ten muž má ve vestě všitých asi dvanáct kapsi

ek.

„Tohle jsem naposledy viděl u jednoho kapesního zloděje,” řekl Mandelbaum. „Taky měl ve vestě spoustu kapes. Schovával do nich ukradené věci.”

Tento muž však nebyl kapesní zloděj.

Leda by měl právě za sebou velice úspěšný den.

Jakmile s ním lékař skon

il (opravdu již byl mrtvý), prohledali všechny ty kapsi

ky v jeho vestě. A v každé z těch malých kapsi ek objevili malý balí

ek z umělohmotné fólie. A v každém z těch umělohmotných balí

ků našli diamanty nejrůznějších tvarů a velikostí.

„Ten chlap je jako chodící klenotnictví,” prohlásil Hardigan.

„Jenomže teď už nechodí,” podotkl Hanrahan.

„Vidíte, co tady těch diamantů je?” žasl Mandelbaum.

7

SLIBOVALI JEN SNĚŽENÍ, jenže do rána se sníh změnil v plískanici, pak v mrznoucí mrholení a na ulicích za

alo být nebezpe

ně kluzko. Carella cestou na metro uklouzl, na poslední chvíli udržel rovnováhu, jen tak tak sebou nepraštil. Když byl malý,

asto slýchal od matky dvě hrůzostrašné historky, a obě dvě ho provázely i v dospělosti. První z nich se týkala strýce Charlieho, jehož nikdy nepoznal a který si nešťastnou náhodou vypíchl oko nůžkami, když si chtěl přistřihnout obo

í. Carella si tu a tam dal zastřihnout obo í u holi

e, ale nikdy se nepokusil tuto nebezpe nou práci vykonat sám. Dále mu matka vyprávěla, jak strý

ek Salvatore uklouzl na náledí před svým obchodem s pánskými doplňky v Calm’s Pointu, upadl naznak a od té doby je na vozíku. Kdykoliv Carella před sebou uviděl náledí, ať už šel pěšky nebo jel autem, pohyboval se po něm vždycky s nejvyšší opatrností.

Strý

ka Salvatora Carella znal (náhodou ho měl moc rád) a vždycky, když se ho strýc vyptával, pro nenosí klobouk, cítil se provinile. „Měl bys nosit klobouk,” domlouval mu strý ek. „Když ho nenosíš, uniká ti hlavou tyřicet procent tělesného tepla a je ti zima po celém těle.” Ale Carella si na klobouky nepotrpěl. Také to strý kovi řekl a strý

ek si poklepal ukazová

kem na spánek a utrousil jen „pazzo”, což italsky znamená „blázen”. Právě tento strý ek Carellovi vyprávěl jediný vtip o obchodu s pánskými doplňky, který kdy slyšel. „Do obchodu s pánskými doplňky vejde zákazník,” vyprávěl strý ek. „Přistoupí k němu prodava

se slovy: Ano, pane, co si ra

te přát?‘ A zákazník odpoví: ,Přál bych si ženskou, ale ukažte mi nějaký klobouky’” Když mu strýc tuhle anekdotu vyprávěl, bylo Carellovi šestnáct let. Seděli spolu v jeho obchodě, který dále řídil z pojízdného křesla. Zemřel o tři roky později.

To ráno trvala Carellovi cesta do práce dvě hodiny.

Strávil je v metru vymýšlením dárku pro Teddy ke dni svatého Valentina - což bylo už dnes, v neděli, kdy je většina obchodů ve městě zavřená. Původně měl v úmyslu koupit jí něco už v

era, ale to bylo ještě předtím, než vyfasoval vraždu Sally Andersonové. Teddy mu dnes při snídani sdělila -

tajnůstkářsky se při tom usmívala a ruce jí jen hrály -, že ona svůj dárek pro něj pořídí až dnes odpoledne a předá mu ho ve

er, až se vrátí z práce. Upokojil ji, že není žádný spěch, i když je zítra ten nově vymyšlený Prezidentský den, stejně bude mít spousta obchodů otevřeno, a kromě toho do té doby už vy

istí a posypou ulice. Teddy odvětila, že už má domluvený termín. Jaký termín? vrtalo mu hlavou.

Meyer Meyer měl už svůj dárek k svatému Valentinu na sobě.

Dostal vlněnou námořnickou

epici, nad kterou by se strý

ek Salvatore nadouval pýchou. Tu epici Meyerovi upletla osobně jeho žena Sarah. Byla to bílá

epice lemovaná řadou

ervených srdí

ek. Meyer pochodoval po místnosti sem a tam, epici měl naraženou přes uši a předváděl se.

„S tou

epicí se skoro nepozná, že máš pleš,” tvrdil Tack Fujiwara a vzápětí si všiml, že laťovými dvířky vešel do služebny Carella. „Ahoj, bratránku,” pozdravil ho.

„Ohajó,” opá

il Carella.

„Co myslíš tím ,skoro‘?” chtěl vědět Meyer.

„Vypadám snad plešatě?” obrátil se na Carellu.

„Vypadáš vlasatě,” ujistil ho Carella. „Kdes vzal tu epici?”

„Upletla mi ji Sára. Ke svatému Valentinu.”

„Moc pěkná,” pochválil mu ji Carella. „Šéf už přišel?”

„Před deseti minutami,” řekl Fujiwara. „Co jsi dostal ke svatému Valentinu?”

„Vraždu,” odvětil Carella.

„Můžete si s Klingem podat ruce,” prohodil Fujiwara, ale Carella už klepal na dveře poru íkovy kancelář a jeho poznámku přeslechl.

„Vstupte!” křikl Byrnes.

Carella otevřel dveře. Poru

ík seděl za stolem a zkoumal odklopené víko bonboniéry. „Ahoj, Steve,” přivítal ho. „Tady na tom plánku se dá poznat, kde v té krabici najdeš jaký druh cukroví. Dáš si bonbon?”

„Díky, Pete, nechci,” odmítl Carella.

Byrnes dál studoval plánek a ukazoval si v něm prstem.

Měl dosud pevnou figuru, na hlavě řídnoucí ocelově šedé vlasy, modré o

i tvrdé jako křemen a hrbolatý nos, který mu kdysi přerazili železnou trubkou, když ještě sloužil jako pochůzkář v Majestě, ale on mu zázra ně sám od sebe srostl a po tom zranění na něm nezůstala ani stopa, s výjimkou sotva zřetelné pří né jizvy. Té jizvy si oby

ejně nikdo ani nevšiml, kromě okamžiků, kdy se jí sám Byrnes dotkl, což se mu někdy stávalo při zvlášť složitých strategických poradách v jeho kanceláři. Také nyní se jí dotýkal, zatímco zkoumal pestrý výběr na plánku na vnitřní straně víka bonboniéry.

„Můj dárek ke svatému Valentinu,” poznamenal, přejížděje si prstem po jizvě na nose, a dál studoval sortiment, jenž bylo třeba ochutnat.

„Já dostanu svůj až dnes ve

er,” řekl Carella a připadal si tak trochu v defenzivě.

„Tak už si přece vezmi bonbon,” naléhal Byrnes a vyňal z krabice

tvercový kousek

okolády. „V těch

tvere

cích jsou vždycky karamely,” tvrdil. „I bez plánku poznám, že jsou to karamely.” Ukousl si. „Vidíš?” s úsměvem za

al žvýkat. „A je dobrá. Vezmi si.” Postr il krabici přes stůl.

„Pete, potřebujeme prověřit sto trnáct lidí. Tolik jich zaměstnává ta firma, co provozuje Slaninu, a všechny ty lidi musíme s Meyerem vyslechnout, jestli se chceme kone ně něco dovědět o té mrtvé tane nici.”

„Co měla spole

ného s tím Lopezem?” vyptával se Byrnes s plnými ústy.

„To ještě nevíme.”

„Drogy?” nadhodil Byrnes.

„Pokud víme, tak ne. Laboratoř to prověřuje.”

„Nebyl to třeba její přítel nebo tak něco?”

„Ne, její přítel studuje medicínu na Ramseyově univerzitě.”

„Kdepak byl, když to ta holka schytala?” „Doma, u il se.”

„Kdo to říká?”

„On.”

„Prověřte to.”

„To uděláme. Ale mezitím, Pete…”

„Nech mě hádat,” přerušil ho Byrnes. „Vážně si jeden nedáš?” vybral z krabice další kousek okolády.

„Díky,” zavrtěl hlavou Carella.

„Mezitím,” řekl Byrnes, „se pokusím uhádnout, co ode mě chceš.”

„Přidej nám třetího,” řekl Carella.

„Koho přesně máš na mysli?”

„Berta Klinga.”

„Bert má momentálně svých problémů dost.”

„Jak to myslíš?”

„Dneska v noci chytil vraždu.”

„Tím je to vyřízené,” zahu el Carella. „A koho bys mohl postrádat?”

„Kdo říká, že můžu někoho postrádat?”

„Pete, o té holce se píše ve všech novinách.”

„No a?”

„Budou o ní psát, dokud budou dávat ten muzikál…

to může trvat věčnost.”

„No a?”

„A jak dlouho asi potrvá, než ná elník oddělení detektivů zvedne sluchátko a trochu tě prozvoní? Ahoj, Pete, co s tou tane nicí? Z toho muzikálu? Nějaká vodítka, Pete? Pořád sem volají novináři, Pete. Co ti tví chlapi dělají, Pete, sedí na zadku, zatímco se tu všude lidi střílejí navzájem?’”

Byrnes na něj pohlédl.

„O ná

elníka detektivů se nestarej,” prohlásil. „Ná elník detektivů nemusí každý den přijít sem do práce, ná

elník detektivů má nádhernou velkou rohovou kancelář v centru na velitelství. A jestli si ná elník detektivů myslí, že nám tenhle případ dost neodsejpá, měli bychom mu připomenout, že to především vůbec nebyl náš případ, protože tu holku zastřelili v Midtown East, jestli chce ná elník detektivů něco vědět, a ne tady, v sedmaosmdesátém revíru. My tady máme náš vlastní případ vraždy mrňavýho překupní ka, jestli to ná

elníka detektivů zajímá, jenže si myslím, že je mu to šumafuk. A teď, pokud svou žádost chceš podložit nějakými rozumnými argumenty, například tím, že musíte vyslechnout sto

trnáct osob… vážně se kolem toho muzikálu motá tolik lidí?”

„Sto

trnáct. Ano.”

„Pokud za mnou přijdeš s tím, že tobě a Meyerovi potrvá celý týden, deset dnů,

trnáct dnů nebo bůhvíjak dlouho, než vyslechnete všech sto

trnáct lidí, zatímco tu někde pobíhá vrah s pistolí v hrsti, pokud mi to všechno vyložíš pěkně logicky a s rozumem, místo abys mi vyhrožoval tím, co si pomyslí ná

elník detektivů…”

„Tak dobře, Pete, co třeba tohle?” usmál se Carella.

„Mně a Meyerovi potrvá nejmíň deset dnů, než ty lidi vyslechneme, a vrah tu zatím pobíhá s pistolí v hrsti.

Mohli bychom ten

as zkrátit možná na pět dnů, pokud ovšem nenatrefíme na žílu ještě dřív, a jediné, o tě žádám, je jeden

lověk; přidej nám třetího do party, Pete, ať se do toho můžeme pustit. Dobrá? Koho můžeš postrádat?”

„Nikoho,” odvětil Byrnes.

SNAŽILA SI vzpomenout, jak je to dávno. Uplynula spousta let, to věděla ur

itě. Nebude si o ní teď myslet, že je frivolní? Přijme to, co udělala (vlastně co se teprve chystá udělat, ještě to neudělala, ještě si to může rozmyslet), jako dárek, který mu chtěla věnovat, nebo v tom uvidí jen sobecký rozmar ženy, která už není tou mladou dívkou, s níž se kdysi dávno oženil? Jenže kdo jiný je na tom líp, pomyslela si Teddy. Ani Jane Fondová už není tak mladá jako před lety. Ale dělá si Jane Fondová starosti kvůli takovým věcem? Nejspíš ano, říkala si Teddy.

Ve

tvrti, kde se právě nacházela, se hemžily davy lidí, ale Teddy neslyšela, co si povídají, když ji míjeli. Oblá ky páry, které vydechovali, kolem ní proplouvaly nehlu

ně, jako nepopsané bubliny z komiksového seriálu.

Krá

ela tím podivně tichým světem plným nebezpe í, před nimiž ji její sluch nemohl v as varovat, jehož zvláštní výjime nost však spo

ívala v tom, že nic z toho, co kolem sebe viděla, nerušil žádný zvuk, jenž by mohl narušit krásný vizuální dojem. Vzhled i aroma namodralých oblá ků plynů, linoucích se z výfuků do stříbřitého ovzduší bez hrubého zvukového doprovodu automobilových motorů, působily bezmála snovým dojmem. Policista v uniformě, který na křižovatce rozhazoval rukama, mistrně uhýbaje před organizovaným zmatkem křižujících se proudů vozidel, se stal akrobatem, tane

níkem, zkušeným mimem, jakmile

lověk neslyšel jeho hulákání: „Hněte sebou, tak sebou hejbněte!” A přesto…

Nikdy neslyšela hlas svého muže…

Nikdy neslyšela, jak se její děti smějí.

Nikdy neměla možnost slyšet přívětivě cinkavý zvuk zimních řetězů na zledovatělé vozovce, velkoměstskou kakofonii sbíje

ek, klaksonů, pouli

ních prodavačů a podomních obchodníků, plá dětí. Míjejíc obchod se suvenýry, s výkladem přecpaným laciným nefritem a slonovinou (ilegálně dovezenou), vějíři, panenkami s šikmýma o ima orientálců (jaké měl i její manžel), neslyšela, že za okénkem v bo

ní stěně obchodu kdosi hraje na nějaký strunný nástroj křehkou, zasmušilou

ínskou melodii, jejíž tóny se nesly vzduchem jako sprška ledových krystalků - prostě nic neslyšela.

Tetovací salon, ukrytý v jedné z bo ních uli

ek

ínské

tvrti, vypadal dost nenápadně. Když tu byla naposledy, stál mezi barem a automatickou prádelnou.

V bývalém baru se dnes přijímaly sázky na koní ky a z prádelny se stala věštírna jakési Sestry Lucy.

Pokrok. Cestou kolem krámku Sestry Lucy nahlédla Teddy dovnitř skrz záclonu v okně a spatřila nějakou Cikánku, sedící na stoli

ce pod velkým plakátem, propagujícím užite nost frenologie. Až na tu ženu a plakát byl obchod prázdný. Ta žena vypadala velmi osaměle a trochu nastydle, seděla tam zachumlaná do šály a zírala přímo před sebe na vstupní dveře. Na okamžik se Teddy ocitla v pokušení zajít dovnitř a nechat si předpovědět budoucnost. Jak byl ten vtip? Její muž si vždycky báje

ně pamatoval všechny vtipy. Čím to je? Pro si ženské těžko pamatují vtipy? Není to sexistický názor? Hrome, jak byl ten vtip? Něco o Cikánce, jak si kupuje celý řetězec prázdných obchodů.

Na skleněných dveřích tetovacího salonu stálo jméno Charlie Chen. Pod jménem bylo napsáno Exotické orientální tetování. Po malém zaváhání otevřela dveře. Nade dveřmi nejspíš zacinkal zvonek a přivolal pana Chena ze zadní místnosti. Ona zvonek neslyšela a zprvu nepoznala ani starého Číňana, který k ní přistoupil. Když ho viděla posledně, byl to malý obtloustlý mužík s knírkem na horním rtu. Hodně se smál a když se zasmál, jeho nevelké, tu né tělo se celé roztřáslo. Pamatovala si, že měl baculaté prsty a na levém ukazováku nosil prsten s oválným nefritem.

„Ano, paní?” oslovil ji.

Ale ovšem, byl to Chen. Knírek zmizel, stejně jako nefritový prsten i někdejší obliny vyplněné sádlem, ale docela ur

itě to byl Chen, celý seschlý, vrás itý a sešlý. Upíral na ni udivené hnědé o i, pokoušeje se ji zařadit. I já jsem se změnila, pomyslela si, nepoznává mě, a najednou jí ú el její návštěvy připadal nesmírně hloupý. Možná je už pozdě na takové hlouposti, jako jsou podvazkové pásy, kalhotky, síťové pun

ošky, lakované střeví

ky na jehlách, korzety a krajkové košilky bez ramínek, pro Teddy už je pozdě, příliš pozdě na hloupé sexy hrátky. Opravdu? Ach, bože, opravdu je to tak?

V

era požádala Fanny, aby sem zatelefonovala, zjistila, jestli dnes mají otevřeno, a smluvila jí na dnešek termín. Fanny uvedla její jméno, Teddy Carellová.

Zapomněl už Chen i její jméno? Pořád na ni nechápavě civěl.

„Sle

na Carellová?” otázal se.

Přikývla.

„Já vás znám?” Prohlížel si ji s hlavou nakloněnou na stranu.

Opět přikývla.

„A vy mě znáte?”

Přikývla.

„Charlie Chen,” zasmál se, ale tentokrát se na něm nic neroztřáslo, jeho smích byl jako vítr, fi ící v troskách starého těla. „Všichni mi říkají Charlie Chan,” vysvětloval. „Velký detektiv Charlie Chan. Jenže já Chen, Chen. Znáte detektiv Charlie Chen?”

Přesně totéž jí povídal už tenkrát před lety.

Kupodivu měla pocit, že se rozplá e.

„Velký detektiv,” pokra

oval Chen. „Měl hloupé syny.” Opět se zasmál. „I já mám hloupé syny, jenže já ne detek…” Náhle se odml el a vykulil o

i. „Detektivova žena, vy jste detektivova žena! Já vám udělal motýlek. Černý motýlek z krajky!”

Přikývla a tentokrát se i usmála.

„Vy nemluvíte, no jo. Ale

tete mi ze rtů, pravda?”

Přikývla.

„Dobrá, všecko dobrý. Jak vy se máte? Vy jste pořád moc hezká. Nejvíc hezká dáma v mojí dílně. Vy ještě máte můj motýlek na rameni?”

Přikývla.

„Nejkrásnější motýlek, co já udělal. Hezou ký malý motýlek. Chtěl jsem, aby byl velký, pamatujete? A vy jste říkala ne, jenom malý. A já udělal malilinký, jemný

erný motýlek, moc pěkný pro dámu. Moc sexy v no ní košili. Váš muž taky myslel, že je sexy?”

Teddy přikývla. Za

ala něco vysvětlovat posunkovou ře í, zarazila se - jako už tolikrát předtím - a ukázala na blok a tužku na Chenově pultu.

„Vy chcete mluvit, jo?” Chen se usmál a podal jí tužku a papír.

Vzala je od něj a napsala: „Jak se vám daří, pane Chene?”

„Á, jo, není to nejlepší,” odvětil Chen.

Nejistě, vy

kávavě se na něj zahleděla.

„Starý Charlie Chen má velký R, hm?” řekl.

Na okamžik nechápala, co tím myslí.

„Rakovina,” vysvětlil a když uviděl okamžitý šok zra ící se v její tváři, dodal: „Ne, ne, paní, se starým Charliem je všecko dobrý, to jo.” Nespouštěl o i z její tváře. Nechtěla se rozplakat. V zájmu uchování důstojnosti toho starého muže nesměla připustit, aby se musel dívat, jak plá e. Rozevřela dlaně. Naklonila hlavu na stranu. Jen mali

ko zvedla obo

í. Z jeho tváře a o

í vy

etla, že porozuměl, že se mu snaží dát najevo, jak nesmírně je jí to líto. „Děkuji vám, paní,” z náhlého popudu vzal její ruce do svých a usmál se. „Tak pro vy jste přišla k Charliemu Chenovi. Napíšete mi, co vy si přejete, ano?”

Uchopila tužku a za

ala znovu psát.

Á” prohodil, hledě na papír. „Á, moc dobrý nápad.

Moc chytrý. Tak jo. Fajn.”

Díval se na klouzající tužku.

„Moc dobře,” prohlásil. „Půjdeme dozadu. Charlie Chen je moc rád, že vy jste za ním přišla. Všichni moji synové jsou ženatí, já vám to už říkal? Můj nejstarší syn je doktor v Los Angeles. Doktor na hlavu!” vyprskl smíchy. „Psychiatr. Vy byste tomu věřila? Můj nejstarší syn! A mí další dva synové… pojďte dozadu, paní…

ostatní dva synové…”

ZE SVÉHO MÍSTA u okna měl kapitán Sam Grossman výhled skoro na celý střed města. Nová budova policejního ředitelství byla postavena skoro výlu

ně ze skla (aspoň při pohledu zven í to tak vypadalo), a Grossmana ob as napadalo, jestli ho někdo tam dole v ulicích nesleduje při plnění každodenních, oby ejných povinností - například když se marně pokouší dovolat na osmdesátý sedmý revír, což bylo stejně běžné jako roz

ilující. Popravdě ře

eno si Grossman o své práci málokdy myslel cokoliv jiného, než že je důležitá, vzrušující a vůbec ne oby ejná, avšak nepřiznal by to nikomu na světě, snad jen s výjimkou své ženy. Pořád bylo obsazeno. Ťukl na jedno z tla

ítek ve vidlici, opět se mu ozval oznamovací tón, a on vyto

il

íslo znovu. Zase obsazovací tón. Grossman s povzdechem zavěsil a pohlédl na hodinky. Vlastně tady nemám co dělat, pomyslel si. Je neděle.

Byl tu dnes, protože někdo shledal zábavným zinscenovat opakování masakru ze dne svatého Valentina přímo v tomto městě, místo v Chicagu, kde se odehrál ten původní, v roce 1929. Pokud Grossmanovi ještě slouží paměť, tam to proběhlo tak, že několik roztomilých mládenců z Al Caponova gangu přinutilo sedm neozbrojených, ale jinak stejně roztomilých mládenců z gangu Bugse Morgana postavit se do řady ke zdi garáže, a pak je postříleli ze samopalů. Páni, to tedy byl masakr. A také to byl moc dobrý vtip, protože ti Caponovi hoši se k tomu přestrojili za policisty. Šprýmaři v Chicagu tehdy vtipkovali, že ti vrahouni se koneckonců i zachovali jako praví poldové, ale to byly jen spekulace. Nicméně dnes v devět hodin ráno - což, podle Grossmanových hodinek, bylo už před třemi hodinami - vniklo několik uniformovaných „policistů” do garáže sloužící za sídlo nikoliv pašerákům alkoholu, ale kšeftařům s narkotiky, přikázali jim postavit se ke stěně a chladnokrevně je postříleli. Jeden z těch neohlášených hostů-střelců pak nastříkal sprejem na zeď velké

ervené srdce. Vrahové se ani nenamáhali odnést asi tyři kila heroinu, který překupníci právě upravovali, když úto

níci vpadli dovnitř; možná to rudé srdce na zdi a ervenou krev na podlaze považovali za řádný hold panenské

istotě neřezaného, bílého heroinu na stole. V

každém případě teď v Lower Platform, jak se nazývá tahle oblast, sousedící se Starou tvrtí, leželo sedm mrtvých mužů, ti muži měli v tělech kulky a ty kulky bylo třeba z mrtvol vyjmout a odeslat do laboratoře, spolu s prázdnou plechovkou od spreje a mořem otisků, posbíraných tu i onde, nemluvě o několika úlomcích odřené barvy ze stožáru pouli

ního osvětlení. Podle předpokladů je odřelo auto, které do té lucerny nacouvalo, když pachatelé prchali, a zanechalo po sobě na dláždění také střepy z brzdového světla. Vcelku slušný balík materiálu k laboratornímu zpracování, když se s ním má lověk nimrat v neděli dopoledne.

Grossman opět vyto

il

íslo.

Že by zázrak? Vážně to zvoní!

„Detektivové, osmdesátý sedmý revír, Genero,”

vybafl uspěchaný hlas.

„Detektiva Carellu, prosím,” řekl Grossman.

„Nemohl by vám zavolat za chvíli?” zjišťoval Genero.

„Teď zrovna tu máme dost napilno.”

„Pokouším se mu dovolat už deset minut,” opá il Grossman.

„Jo, to je tím, že je pořád obsazeno,” vykládal Genero. „Tady je teď hotový peklo. Povězte mi své jméno a já mu řeknu, aby se vám ozval.”

„Ne. Povím vám své jméno a vy mu půjdete říct, že ekám na drátě,” naštval se Grossman.

„A jak se tedy jmenujete, pane?” otázal se Genero trochu povýšeně.

„Kapitán Grossman,” řekl Grossman. „A jak se jmenujete vy?”

„Hned vám ho zavolám, pane,” zašveholil Genero, zapomínaje se Grossmanovi představit. Grossman slyšel úder sluchátka o tvrdý povrch stolu. V pozadí zaznívala spousta křiku a hulákání, ale to bylo v neděli na sedmaosmdesátém normální.

„Detektiv Carella,” ozval se Carella. „Co pro vás mohu udělat, pane?”

„Steve, tady je Sam Grossman.”

„Same? Řekli mi, že volá nějaký kapitán Holtzer.”

„Ne, kapitán Grossman. Co se to tam u vás děje?

Zní to jako třetí světová válka.”

„Máme tu deputaci rozzlobených ob anů,” odvětil Carella.

„A co je rozzlobilo?”

„Někdo jim v domě sere po chodbách.”

„Hlavně mi neposílej vzorky,” opá il spěšně Grossman.

„Tobě to možná připadá legra

ní.” Carella ztlumil hlas. „A upřímně ře eno mně taky. Ale nájemníci z

ísla 5411 na Ainsleově ulici v tom nic zábavného nevidí. Dostavili se v jednom šiku a dožadují se policejního zásahu.”

„A co vlastně chtějí, abys udělal, Steve?”

„Zatknul Kadícího maniaka,” prohlásil Carella a Grossman vyprskl smíchy. I Carella se dal do smíchu.

V pozadí přes Carellův smích slyšel Grossman, jak někdo je

í něco Španělsky. Zdálo se mu, že zachytil slovo mierda.

„Steve,” spustil, „nerad tě vytrhuju při tak významné příležitosti…”

„Chtěls říct při tak významné sra kovitosti,” opravil ho Carella a oba se znovu rozchechtali. Dobrý polda si vždycky potrpí na fekální vtipy, pokud ovšem nejsou o policajtech. Smáli se dobré dvě minuty a do jejich smíchu se mísil řev jako při útoku v Zátoce sviní. Kone

ně smích ustal a umlkly i španělské hlasy v pozadí.

„Kam se všichni tak najednou poděli?” zajímal se Grossman.

„ Domů!” řekl Carella a znovu se rozesmál. „Genero jim slíbil, že pro ně zorganizuje předváděčku. Dovedeš si to představit, jak podezřelý a osm policajtů v řadě budou vystrkovat pozadí na bandu šestadvaceti hispánských nájemníků?”

Grossman dostal takový záchvat smíchu, až se bál, že si ucvrnkne do kalhot. Uplynuly další dvě minuty, než byli oba opět schopni promluvit. Jejich telefonáty neprobíhaly vždycky v tomto duchu, ale oba byli vděční za všechny příležitosti, kdy se tak stalo.

Grossman ve styku s detektivy, s nimiž spolupracoval, obvykle vystupoval velmi střízlivě. Byl vysoký, modrooký, a v brýlích bez ráme

ků vyhlížel dost zasmušile. Vypadal spíš jako novoanglický farmář než jako vědec a jeho úse ná mluva tomuto dojmu příliš neprotiře ila. Tváří v tvář Samu Grossmanovi v jeho sterilní, dokonale uklizené laboratoři jste měli pocit, že když se ho zeptáte, kudy se jede do sousedního města, odpoví vám, že odsud se tam jet nedá. Ale ob as, snad proto, že měl Carellu rád, Grossman jako by na okamžik zapomínal, že jeho práce je tak neodlu ně spjata s násilnou smrtí.

„Jde o kabelku toho děv

ete,” řekl a Carella pochopil, že se vrací k pracovním záležitostem.

„Té Andersonové?” otázal se.

„Sally Andersonová, správně,” přitakal Grossman.

„Kompletní zprávu ti pošlu později, v etně toho, jakou kouřila zna

ku cigaret. Ale prozatím… zmiňovali jste se o možné přítomnosti kokainu, je to tak?”

„Protože druhá oběť je…”

„Aspoň to tak stojí na kartě.”

„Našels něco, co by připomínalo kokain?”

„Zbytky na dně kabelky. Ale nesta ily na všechny testy, které bych potřeboval provést.”

„A kolik si jich provedl?”

„Čtyři. Což při vylu

ovacím procesu - odpusť mi ten výraz - není mnoho.

Ale věděl jsem, po

em jdeme, a tak jsem schválně zvolil barevné zkoušky s nejdramati

tějšími reakcemi. Například při Merckeově a Marquisově zkoušce se kokain jeví jako bezbarvý, a proto jsem se jim vyhnul. Místo toho jsem ze všeho nejdřív vyzkoušel kyselinu nitrosylsulfonovou. Obdržel jsem světle žlutou reakci, která se nezměnila ani po přidání

pavku, zato když jsem přidal vodu, zbarvení zmizelo. To je reakce na kokain. Pokud jde o druhý barevný test… nenudím tě?”

„Ne, ne, jen pokra

uj,” ujistil ho Carella. V otázkách vědy se pokládal za analfabeta a vždycky byl fascinován, když ze sebe Grossman za

al chrlit chemické vzorce a podobné věci.

„Pokud jde o druhou barevnou zkoušku, použil jsem tetranitrometan, který - hledáme-li kokain - nám také poslouží mnohem bouřlivější reakcí než jiné zkušební látky. A je jisté, že nejprve se dostavilo žluté zbarvení s oranžovým nádechem, které postupně přešlo do barvy syté žluti. Takže kokain,” uzavřel Grossman.

„Kokain,” opakoval Carella.

„Testy srážlivosti a krystalizace přinesly prakticky týž výsledek. Jako

inidlo jsem použil chlorid plati itý a jako rozpouštědlo oby

ejnou kyselinu octovou a okamžitě se dostavila reakce typická pro kokain - tisíce nahlou ených zploštělých krystalků, vytvářejících fantastické tvary, mírně dvojlomných, převážně…”

„Přestávám tě sledovat, Same,” zarazil ho Carella.

„Na tom nesejde. Prostě typický kokain. A když jsem zkusil chlorid zlatitý s kyselinou objevily se pravidelné krystaly, vyrůstající z amorfní… na tom taky nesejde. I tohle byla typická reakce pro kokain.”

„Takže… chceš říct, že ta látka, cos našel na dně její kabelky, je kokain?”

„Říkám, že je to s největší pravděpodobností kokain. Nemohu to tvrdit s ur

itostí, Steve, aniž bych provedl spoustu dalších testů, jenže než jsem to mohl udělat, došla mi zásoba zkoušené látky. Jestli tě to potěší… hledáš přece v tomhle případě nějakou souvislost s drogami, jak předpokládám?”

„Hledám.”

„Nu, nalezl jsem na dně té kabelky kousky lístků marihuany a také marihuanová semínka. Takový vnitřek dámské kabelky ideálně zachytí a uchová všechno možné svinstvo.”

„Tak dobrá, děkuju, Same.”

„Pomůže ti, když ti povím, že ta holka žvýkala žvýka ky bez cukru?”

„Ani v nejmenším.”

„V tom případě ze zprávy vynechám, že žvýkala žvýka

ky bez cukru. Zlom vaz, Steve, já tady mám kulky ze sedmi lidí postřílených policajty.”

„Cože?” vyjevil se Carella, ale Grossman už zavěsil.

Grossman s úsměvem chvíli postál s rukou na zavěšeném sluchátku, pak uslyšel, jak někdo otvírá dveře, a vzhlédl. Překvapilo ho, že do místnosti vešel Bert Kling - ne snad že by Kling do laboratoře nikdy nechodil, ale Grossman před necelými deseti vteřinami hovořil s jiným policistou z osmdesátého sedmého.

Vezmeme-li v úvahu po

et pravděpodobnosti, uvažoval Grossman… no, to je jedno.

„Pojď dál, Berte,” řekl. „Jak se vede?”

Věděl dobře, jak se Bertovi vede. Všichni u policie to věděli. Loni v srpnu Bert našel svou ženu v posteli s jiným mužem, tak se mu vede. Věděl, že se Kling se svou bývalou rozvedl. Věděl, že Carella si o něj dělá starosti, protože ten se o svých starostech Grossmanovi zmínil a Sam mu navrhl, ať promluví s některým z policejních psychologů. A ten zase Carellovi poradil, ať se pokusí přivést k němu Klinga osobně, k

emuž se ale Carellovi nepodařilo Klinga přemluvit.

Grossman měl Klinga rád. Vlastně na osmdesátém sedmém nesloužilo moc policistů, které by vyloženě neměl rád - nu, snad jen s výjimkou Parkera. Ur itě s výjimkou Parkera. Parker je ohavný chlap, líný a vůbec jako stvořený k tomu, aby ho lověk nemohl vystát. Klinga měl Grossman rád a vůbec se mu nelíbilo, jak vypadá - jako kdyby ho právě propustili z castleviewské věznice a on měl na sobě ještě pořád nepadnoucí civilní hadry, které dostal od státu spolu s dokumenty o propuštění na podmínku a s šekem na

ástku ve výši minimální mzdy. Jako chlap, co potřebuje oholit, i když světlé strniště na Klingových tvářích bylo méně zřetelné než u lověka s mohutnější bradou. Jako muž vlá ející na bedrech nesmírnou tíhu. Jako muž s o ima stále trochu zavlhlýma, nebezpe ně balancující na samé hranici plá e. Grossman mu do těch o

í pohlédl, když si potřásli rukama. Má Carella opravdu důvod k obavám? Vypadá Kling jako někdo, kdo by si jednoho dne mohl zastr it hlaveň pistole do úst?

„Tak,” usmál se Grossman, „co tě sem přivádí?”

„Nějaké kulky,” odpověděl Kling.

„Zase kulky? Dneska ráno tu máme nový valentinský masakr,” stěžoval si Grossman. „V jedné garáži na Lower Platform zastřelili sedm chlápků.

Pachatelé byli převle

ení za policajty. Musím uznat, že to provedli stylově, ale nemám rád práci navíc o víkendech. Co je to za kulky?”

„V noci nám nahlásili vraždu na Silvermine Road,”

řekl Kling. „Nějaký Marvin Edelman, zastřelili ho.

Požádal jsem na patologii, aby ti poslali všechno, co najdou. Chtěl jsem se ti o tom radši zmínit.”

„Ty ses vlá

el až sem, abys mi pověděl, že mi pošlou nějaké kulky?” nechápal Grossman.

„Ne, ne, stejně jsem tady v okolí měl co dělat.”

Grossman věděl, že budova trestního soudu je hned vedle, a zpo

átku ho napadlo, že sem Kling přišel kvůli nějakému řízení u soudu. Jenže v neděli byla v provozu jen jedna kancelář, a to jenom pro případ, že by policie vznesla obvinění proti někomu, kdo byl v era zat

en. Pak si Grossman vzpomněl, že do třetího patra budovy se nedávno přestěhovala psychologická poradna. Že by Carella Klinga kone ně přemluvil, ať si o těch svých zjevných depresivních stavech s někým promluví?

„A co tedy tě sem přivedlo takhle v neděli?” zeptal se Grossman a doufal, že se ptá docela nenápadně.

„V

era za mnou přišla jedna paní; její manžel… to je dlouhá historie,” odvětil Kling.

„Pověz mi o tom,” navrhl Grossman.

„Kdepak, musíš dělat na těch kulkách,” opá il Kling. „Hlavně dávej pozor, až ti přijde něco z patologie, jo? Ten chlapík se jmenoval Edelman.”

„Landsman,” usmál se Grossman, ale Kling mu jeho úsměv neoplatil.

„Tak nashle,” utrousil Kling a vyšel z laboratoře do chodby obložené mramorem. Ta historka, co odmítl Grossmanovi vyprávět, se týkala jedné ženy, která za ním v

era přišla, protože prý jejího muže na ulici zastavila jeho bývalá přítelkyně a kuchyňským nožem, který vytáhla z kabelky, mu rozřízla ruku od ramene až k zápěstí. Když tu bývalou přítelkyni popisovala, řekla o ní, že je „

erná jako tuhleten telefon”; je to prý vychrtlá ženská jménem Annie — neví, jak se ta Annie jmenuje dál, a její manžel to taky neví. Podle jejího vyprávění byl její muž holandský námořník, který do tohoto města připlouval asi tak jednou za měsíc, až se jednoho dne potkali a vzali se. Dřív prý utrácel mzdu s prostitutkami na Vía de Putas nebo taky v centru, v místě zvaném Slit City, kde měly štětky svoje loviště.

Doty

ná paní byla u toho, když ta Annie manžela pořezala, a slyšela ji při tom kři et „kuchnu tě skrz naskrz”. Právě to slůvko kuchnu Klingovi něco připomnělo.

Policista při své práci pokaždé neví, jak to, že si pamatuje celé myriády drobných detailů o nes etných porušeních zákona, která mu každý den v týdnu přijdou do cesty a na pracovní stůl. Prostě si je pamatuje a to sta

í. Zmínka o tom, že ta odbornice s nožem byla ernoška, jeho paměť ještě neprobudila. Ani jméno Annie a skute

nost, že šlo o výjime

ně hubenou prostitutku. Ale výraz kuchnout poprvé v životě uslyšel na Mason Avenue, kde jistá vyhublá ernošská štětka pořezala zákazníka na obli eji a později to popírala slovy: „Já sem toho blbouna nekuchla.” Cotton Hawes, který k tomu případu tehdy vyjel s ním, Klinga pou

il, že on sám tenhle výraz poprvé zaslechl v New Orleansu a že to samozřejmě znamená „bodnout, říznout”. Ta štětka se jmenovala Annie Holmesová.

Jakmile tedy manželka oběti zopakovala, co Annie vykřikla, když svému bývalému partnerovi rozpárala paži, Kling luskl prsty.

Přestože měl mít dnes celý den volno, přišel sem, protože a) bydlel pouhých šest bloků odsud v malém bytě ve stínu Calmspointského mostu, b) protože vdovu po Marvinu Edelmanovi bude moci vyslechnout až zítra, neboť ta je teď na cestě domů z Karibiku poté, co ji její dcera telefonicky informovala, že Edelmana v noci někdo zastřelil, c) s tou vraždou zatím stejně nic nenadělá, dokud mu Grossmanovi lidé nedodají nějaké informace, a d) protože věděl, že identifika

ní centrum má otevřeno sedm dnů v týdnu (i když starosta pořád vyhrožuje s nutností omezit výdaje), a on doufal, že by zde mohl získat fotografii Annie Holmesové a ukázat ji tomu pořezanému a jeho manželce, kteří mohou dosvěd

it, jak se to stalo. Doufal, že ji poznají, což by posta ilo k vystavení zatyka

e.

Proto sem dnes přišel.

Grossmanovi o tom ale nic neřekl, i když už s tím málem za

al, protože ten trojúhelník ve složení holandský námořník - stávající manželka - bývalý milenec mu velmi živě, až oslnivě, připomněl onu ložnicovou scénu v bytě, kde tehdy žili s Augustou jako manželé, onu trojúhelníkovou scénu v ložnici. Augusta nahá v posteli se snažila skrýt svou nahotu před pátravým zrakem vlastního manžela, zelené o

i rozšířené, vlasy rozcuchané, vrstvi ka potu na úžasně modelovaných lícních kostech, které pro ni znamenaly hotové jmění, horní ret rozechvělý, stejně jako se Klingovi chvěla ruka s pistolí. A pak ten muž, co tam byl s Augustou, třetí strana trojúhelníku; byl jenom ve slipech a natahoval se pro kalhoty přehozené přes židli u postele, byl malý a šlachovitý, prokristapána, vypadal jako Genero, s ernými vlnitými vlasy a hnědýma o ima rozšířenýma hrůzou, ale nebyl to Genero, byl to Augustin milenec a když se oto

il od té židle s přehozenými kalhotami, řekl jen „nestřílejte” a Kling na něj namířil pistoli.

Měl jsem ho zastřelit, říkal si nyní. Kdybych to udělal, nemusel bych dál žít s tou ostudou. Nemusel bych se bát vyprávět historku o holandském námořníkovi a jeho přítelkyni štětce jenom proto, že i tak slušný chlap, jako je Sam Grossman, by si na to vzpomněl, napadlo by ho: Ahá, Kling a jeho nevěrná manželka, ahá, Kling s tím nic neudělal. Ahá, Kling přece nezabil toho chlapa, co…

„A hele, ahoj!” ozval se

ísi hlas.

Se skloněnou hlavou a s o

ima upřenýma na mramorovou podlahu se blížil k výtahům. Nepoznal ten hlas, ani si zprvu neuvědomil, že to oslovení platí jemu. Ale musel zvednout hlavu, protože mu někdo zastoupil cestu.

Byla to Eileen Burkeová.

Měla na sobě jednoduchý hnědý kostým a zelenou blůzu, u krku mírně nabíranou, zelenou jako její o i, dlouhé ryšavé vlasy důkladně stažené dozadu. Tak tam stála, vysoká, ve hnědých střevících na vysokých podpatcích, jen o trochu tmavších než její kostým. Na rameni jí visela kabelka, a on uvnitř zahlédl hlaveň pistole, spo

ívající na zmuchlaném balí

ku papírových kapesníků. Na fotografii na plastové identifika

ní kartě, kterou měla připnutou na klopě, uviděl o něco mladší Eileen Burkeovou s hlavou pokrytou rezavými ku

erami. Usmívala se - na té fotce i ve skute nosti.

„Co ty tady děláš?” vyptávala se. „Sem přece v neděli nikdo nechodí.”

„Potřebuju jeden snímek z identifika ního,” odpověděl. Tvářila se, jako by ekala, že řekne ještě něco víc.

„A co ty?” dodal.

„Já tady pracuju. Zvláštní jednotka sídlí tady.

Vlastně přímo v tomhle poschodí. Pojď, zvu tě na kafe.” Její úsměv se rozšířil.

„Ne, díky, mám trochu naspěch,” vymlouval se Kling, přestože neměl ke spěchu žádný důvod.

„Tak jo,” pokr

ila rameny Eileen. „Ale jsem ráda, že jsem tu na tebe narazila, stejně jsem se u vás dneska chtěla zastavit.”

„Ale?” podivil se Kling.

„Myslím, že jsem tam ztratila náušnici. Buď tam, nebo v té prádelně se zlodějem kalhotek. Jestli mi upadla v prádelně, tak je s ní konec. Ale kdybych ji ztratila u vás na služebně nebo možná v autě - když jste mě v noci vezli k metru, víš…”

„No jo,” přikývl Kling.

„Byla to docela oby

ejná zlatá kroužková náušnice, velká asi jako tvrťák. Když jde

lověk se špinavým prádlem, nemůže si na sebe navěsit nic nápadného, nemám pravdu?”

„Z kterého ucha jsi ji ztratila?” otázal se.

„Z pravého,” řekla. „Hele? A co na tom záleží? Chci říct, že jsem ji sice ztratila z pravého ucha, ale obě náušnice jsou stejné, takže…”

„Jo, to je fakt,” připustil Kling. Díval se na její pravé ucho a možná taky pod její levé ucho nebo kam. V

každém případě se nedíval přímo na ni, nedovolil, aby se jejich pohledy střetly. Co to s ním sakra je?

přemítala v duchu.

„No, tak se po ní podívej, ano?” poprosila ho.

„Kdybys ji našel, brnkni mi. Dělám u zvláštní jednotky - vlastně to už víš -, ale bývám tady jen ob as, tak mi třeba nech vzkaz. Kdybys tu náušnici našel.” Zaváhala a dodala ještě: „Myslím tu pravou.

Kdybys našel tu levou, tak to není ona.” Usmála se.

On jí úsměv neoplatil.

„Tak se zatím měj,” rozlou ila se, zamávala mu, oto

ila se na podpatku a nechala ho tam.

Kling stiskl tla

ítko výtahu.

TINA WONGOVÁ si byla zaběhat ve sněhu, a když při návratu z parku našla ve vestibulu dva detektivy, kteří na ni

ekali, překvapilo ji to. Měla na sobě šedivou teplákovou soupravu a vlněného kulicha, ovšem ne tak vesele zbarveného, jako byla

epice, kterou dostal Meyer od manželky. Sportovní boty i nohavice tepláků měla promá ené. Vydechla jenom „ach”, a kupodivu se ohlédla přes rameno, jako kdyby s autem špatně zaparkovala u chodníku nebo něco podobného.

„Promiňte, že vás obtěžujeme, sle no Wongová,” omlouval se Meyer. Neměl svůj valentinský dárek na sobě. Místo něj si vzal modrý plstěný klobouk, v němž vypadal sice stylověji, ale také plešatěji než v té námořnické epici.

„Potřebujeme se zeptat na několik věcí,” vysvětloval Carella. Stáli v tom vestibulu už skoro tyřicet minut, poté co jim vrátný pověděl, že sle na Wongová „si šla ven zaběhat”.

„Jasně,” přikývla Tina a ukázala směrem ke shluku stolků a křesílek kolem umělého krbu. Ve vestibulu bylo hrozné horko. Tina byla ve tváři celá rudá v důsledku tepla i usilovného běhání v parku. Strhla si z hlavy

epici a potřásla hlavou, aby se jí vlasy rozprostřely.

Všichni tři se usadili do křesel kolem falešného krbu.

Vrátný naproti v recepci znuděně pro ítal titulky ranních novin. V místnosti bylo slyšet hu ení nějakého stroje, detektivové nedokázali ur it jeho původ.

V celém vestibulu to páchlo jako v zapařeném výklenku plném vlhkých šatů. Za skleněnými vstupními dveřmi fu

el ostrý vítr a jeho poryvy zřetelně kontrastovaly s tím vytrvalým hu

ením v místnosti.

„Sle

no Wongová,” za

al Carella, „když jsme spolu mluvili v era, vzpomínáte si, že jsme se vás ptali, jestli Sally nepřicházela do styku s kokainem nebo s něčím podobným?”

„Mhm,” přikývla Tina.

„A vzpomínáte si, že jste nám odpověděla…”

„Odpověděla jsem, že pokud vím, tak ne.”

„Znamená to, že jste ji nikdy neviděla šňupat kokain?”

„Ne, nikdy.”

„A znamená to, že se vám o tom ani nezmínila?”

„Nikdy.”

„Zmínila by se vám o tom?”

„Byly jsme dobré kamarádky. Když si někdo tu a tam šňupne, na tom není nic strašného. Asi by mi o tom řekla.”

„Ale neřekla.”

„Ne, neřekla.”

„Sle

no Wongová, podle Timothyho Moorea se Sally Andersonová v neděli zú

astnila nějakého ve

írku. U nějaké Lonnie. Prý je to jedna z ernošských tane

nic ve vašem představení.”

„Ano?” řekla Tina.

„Byla jste tam také?”

„Ano.”

„Ale pan Moore tam nebyl.”

„Ne, nebyl. Musel se u

it. U

inil novoro

ní předsevzetí…”

„Ano, o tom nám pověděl. Nevšimla jste si někdy během toho ve

era, že by sle

na Andersonová šňupala kokain?”

„Ne, to ne.”

„A co někdo z ostatních?”

„Nevím, jak to myslíte.”

„Byl tam i někdo z dalších

lenů souboru?”

„Ale ovšem.”

„Vzpomínáte si, že když jsme spolu mluvili v era, zmínila jste se, že někteří lenové souboru berou koks?”

„Ano, to je možné.”

„Nu, mluvila jste o tom, že někteří lenové souboru si někdy dopřejí trochu koksu, tu a tam, ob

as.”

„Ano, asi jsem to řekla.”

„Bral někdo z nich kokain i v neděli ve er? Pokud jste si všimla?”

„Nejsem si jistá, jestli na to mám odpovídat,”

prohlásila Tina.

„Pro

ne?” zajímal se Meyer.

„A vůbec, pro

si myslíte, že Sally brala kokain?”

„Brala ho?” opá

il Carella okamžitě.

„Povídám vám, že o tom nic nevím. Ale všechny ty vaše otázky… co na tom záleží, jestli ho brala nebo ne? Je mrtvá, zastřelená. Co s tím má spole ného nějaký kokain?” „Sle

no Wongová, máme důvod se domnívat, že ho brala.”

„Cože? Jaký důvod?”

„Prozkoumali jsme zbytky nějakého prášku v její kabelce.”

„A byl to kokain?”

„Jsme si celkem jistí, že ano.”

„Co to znamená? Tak byl, nebo nebyl?”

„Nemohli jsme provést úplné testy, ale z toho, co…”

„Takže to mohlo být i cokoliv jiného, ne? Třeba pudr nebo…” „Ne, pudr to nebyl sle no Wongová.”

„Pro

se tak strašně snažíte prokázat, že brala koks?”

„Nesnažíme se. Jenom chceme vědět, kdo jiný ho bral.”

„A odkud bych já měla vědět, kdo ho bral?”

„Když jsme s vámi mluvili v

era…”

„V

era jsem nevěděla, že z toho uděláte výslech třetího stupně.” „Tohle není výslech třetího stupně, sle no Wongová. Když jsme s vámi mluvili v era, pověděla jste nám - a myslím, že vás cituji docela přesně že ,v divadle

lověk mívá oby

ejně dost přesnou představu o tom, co kdo dělá’.

Neřekla jste to tak?”

„Nepamatuji si doslova, jak jsem co řekla.”

„Ale myslela jste to tak, nebo ne?”

„Asi ano.”

„Dobrá. Pokud máte dost přesnou představu o tom, co kdo dělá, chtěli bychom, abyste se s námi o ni podělila.”

„A pro

? Abyste zbyte

ně dostali slušné lidi do maléru?”

„Které slušné lidi?” chtěl vědět Carella.

„Já neznám nikoho, kdo by bral drogy, jasné?”

„To jste ale v

era neříkala.”

„Tak to říkám dneska.” Upřeně se na ně zahleděla.

„A myslím, že radši zavolám svému advokátovi.”

„My přece nehledáme záminku pro drogovou razii,”

řekl Meyer. „Nevím, co hledáte, ale u mě to nenajdete.”

„Vaši nejlepší kamarádku někdo zavraždil,”

poznamenal mírně Carella.

Podívala se na něj.

„Snažíme se jen vypátrat, kdo jí to udělal,” dodal Carella.

„Z divadla to nikdo nebyl.”

„Jak to můžete vědět?”

„Nevím to. Vím jenom…,” odml ela se. Založila si ruce na prsou. Neústupně zvedla bradu. Carella pohlédl na Meyera. Meyer sotva zřetelně přikývl.

„Sle

no Wongová,” řekl Carella, „na základě vaší v erejší výpovědi máme důvod se domnívat, že víte, kdo ve vašem souboru požíval kokain. Vyšetřujeme vraždu. Dáme vás předvolat před velkou porotu, která vám položí stejné otázky, jaké vám klademe my…”

„Ne, to nemůžete,” přerušila ho.

„Ale můžeme,” ujistil ji Carella. „A také to uděláme, budete-li i nadále odmítat…”

„Kde to jsme, v Rusku?” vyjela na něj Tina.

„Ve Spojených státech,” odvětil Carella. „Máte svá práva, ale my je máme také. Odmítnete-li vypovídat před velkou porotou, odsoudí vás za pohrdání soudem.

Tak si vyberte.”

„Tomu odmítám uvěřit,” odsekla.

„Jen tomu věřte. Jestli víte, kdo bere kokain…”

„Nesnáším tyhle vaše chlapácký móresy,” rozkřikla se Tina.

Nikdo z detektivů nic neřekl.

„Mafiánský taktiky,” zuřila Tina.

Pořád nic neříkali.

„Jako by to mělo vůbec co dělat s tím, kdo ji zabil,”

vztekala se Tina.

„Pojďme, Meyere.” Carella vstal.

„Po

kejte chvíli,” zadržela ho Tina.

Neposadil se.

„Na tom ve

írku šňupalo asi půl tuctu lidí.”

„Také někdo ze souboru?”

„Ano.”

„Kdo?”

„Samozřejmě Sally.”

„Kdo ještě?”

„Mike.”

„Jaký Mike?”

„Roldan. Miguel Roldan.”

„Děkujeme,” řekl Carella.

„Jestli mu budete dělat potíže…”

„Nechceme mu dělat potíže,” uklidnil ji Meyer. „Jak dobře se Sally Andersonová znala s vaším producentem?”

Tou otázkou ji totálně překvapil. Vykulila o i. Na chvíli zaváhala. „S Allanem?” zeptala se.

„S Allanem Carterem,” přikývl Carella.

„Pro

?”

„Nezmínila se o něm někdy Sally jinak než v souvislosti s prací?” „Nechápu, jak to myslíte.”

„Řekl bych, že chápete, sle

no Wongová.”

„Ptáte se, jestli se s ním nezapletla? Nebuďte směšný.”

„Pro

vám to připadá směšné, sle

no Wongová?”

„Protože… no, měla přece přítele. O tom víte, pověděla jsem vám o něm už v

era.”

„A pro

by se tím měla vylou

it možnost, že se zapletla s panem Carterem?”

„Já jenom vím, že mezi nimi nic nebylo.”

„Jak to víte?”

„Některé věci

lověk prostě ví.”

„Viděla jste je někdy spolu?”

„Samozřejmě.”

„Myslím mimo prostor divadla.”

„Ob

as ano.”

„Kdy naposledy jste je spolu viděla?”

„V neděli ve

er.”

„Za jakých okolností?”

„Byl na tom ve

írku u Lonnie.”

„Je to obvyklé? Aby se producent objevil na ve írku pořádaném jednou z tane

nic?”

„Vy zkrátka nepřestanete, dokud nedostanete do maléru kdekoho, že jo?”

„Kohopak jsme dostali do maléru teď?” zajímal se Meyer.

„Allan tam byl se mnou,” řekla Tina. „Jasné? Na ten ve

írek jsem ho pozvala já.”

Detektivové si vyměnili zmatené pohledy.

„Je ženatý, chápete?” dodala Tina.

TUTO CHVÍLI si potřebovali promluvit jen se dvěma lidmi, kteří měli s muzikálem něco spole ného.

Prvním z nich byl Miguel Roldan, shodou okolností Hispánec i kokainista. Sally Andersonová brala kokain, Paco Lopez byl hispánského původu. Potřebovali se od Roldana dovědět, odkud drogu získává, jestli ji odtud měla i Sally a zda tím zdrojem nebyl právě skromný podnik Paka Lopeze. Tím druhým byl Allan Carter, ženatý producent Slaniny, jenž, podle slov Tiny Wongové, s touto

ínskou tane

nicí prožíval svůj zákulisní románek už od září, kdy jeden druhého objevili na ve

írku po premiéře. Chtěli se Cartera zeptat, pro Sally Andersonovou považuje za „drobnou rudovlásku”. Že by si Carter mimo rámec manželství užíval také s blondýnkou? A pokud ne, pro tedy se tak usilovně snažil vzbudit dojem, že ji sotva znal? Na tyto zjevně zmatené Carterovy výroky se Tiny raději nevyptávali. Pokud mezi ním a tou mrtvou opravdu existoval nějaký vztah, nemusela o něm Tina vůbec vědět a v tom případě si nepřáli, aby ho vyplašila. Intuitivně vytušili, že jim lhal, když předstíral, že si na Sally Andersonovou nepamatuje.

Teď musejí přijít na to, pro

jim lhal.

Tu neděli v podve

er se to už ale nedověděli.

Vrátný v Carterově domě u Grover Parku detektivům sdělil, že Carter s manželkou chvíli po tvrté někam odjeli. Nevěděl kam, ani kdy se vrátí.

Nadhodil možnost, že se pan Carter možná vrací do Filadelfie, ovšem to by prý bylo divné, protože pro oba manžele přijela limuzína s šoférem. Pan Carter oby ejně jezdí do Filadelfie vlakem a navíc odjíždí vždycky sám. Ani Carella se nedomníval, že by odjel do Filadelfie. Když spolu v

era mluvili po telefonu, zmínil se Carter, že se do Filadelfie vrací až ve středu ve er. Detektivové se tedy rozjeli napří městem k pískovcovému domu, kde bydlel Miguel Roldan s Tonym Asensiem, druhým hispánským tane níkem ze souboru. Ani tam nebyl nikdo doma a nenašli ani vrátného, který by jim nabídl nějaké možnosti, kde hledat.

Deset minut po šesté popřál Carella Meyerovi dobrou noc a až v tu chvíli si uvědomil, že ještě nekoupil dárek pro Teddy. Potloukal se po Stemu, až objevil otevřený obchod s prádlem, jenže zjistil, že mají jenom kalhotky s rozparkem v rozkroku, nebo takové, co se dají jíst jako cukroví, a usoudil, že tohle přece jenom na mysli neměl, pěkně děkuju. Další hodinu marně bloudil po obchodech, až nakonec v jednom dragstoru zakoupil

okoládovou bonboniéru ve tvaru srdce. Měl z toho nepříjemný pocit, že Teddy zanedbává.

Když jí však dárek předal, z jejích o í a tváře žádné zklamání nevy

etl. Ujistil ji, že je to jenom provizorní řešení a že opravdový dárek jí koupí hned, jak trochu poleví shon kolem tohoto případu. Neměl ani ponětí, kdy by to mělo být, ale sám sobě slíbil, že hned zítra jí koupí dárek, ze kterého bude docela paf, i kdyby se všichni erti ženili. Netušil, že případ již vzal velice zvláštní obrat a že se o tom zítra dozví, takže své velkorysé plány bude muset opět odsunout.

U ve

eře si desetiletá April stěžovala, že dostala jenom jednu valentýnku, a to ještě prý od takového pitomce.

Při tom udělala obli

ej, jaký by v takovém okamžiku

ekal spíš od její matky, a v tu chvíli se Teddy podobala jako vejce vejci - tmavé o i, ještě tmavší vlasy, nádherná ústa zkřivená ve znechuceném úšklebku. Její desetiletý bratr Mark, který se mnohem víc podobal Carellovi než matce nebo své sestře-dvoj

eti, k tomu podotkl, že jestli někdo April poslal valentýnku, musí to být pitomec, na ež April popadla napolo snědenou kotletu za kost a rozmáchla se jí po něm jako seká kem. Carella je uklidnil. Z kuchyně přišla Fanny a jen tak mimochodem se zmínila, že tohle jsou ty kotlety, co vyndala z mrazáku už v era ve

er; doufá prý, že jim chutnají a že po nich celá rodina neskon

í s trichinózou. Mark chtěl vědět, co je to ta trichinóza, a Fanny ho pou

ila, že je to podobný stav, jaký lověka může potkat po pozření šouletu, a mrkla při tom na Carellu.

Děti uložili do postele v devět hodin.

Chvíli se dívali na televizi a pak se odebrali do ložnice. Teddy zůstala v koupelně nezvykle dlouho.

Carella usoudil, že se zlobí. Když se vrátila do ložnice, měla přes no

ní košili přehozený župan. Oby

ejně se do ložnice tak stydlivě neoblékala. Byl si ím dál jistější, že tou krabicí okolády, která ani neměla na vnitřní straně víka žádný plánek, ji pořádně naštval. Vnímal svou vinu s takovou intenzitou (,Italové a Židi,’ říkával Meyer, ,jsou ti nejprovinilejší provinilci na světě’), že až do chvíle, kdy potmě odhrnula přikrývky a vklouzla k němu do postele, si vůbec neuvědomil, že ona jemu nedala vůbec nic.

Rozsvítil lampi

ku na no

ním stolku.

„Zlato,” řekl, „vážně mě to moc mrzí. Já vím, že jsem na to měl pamatovat dřív, byla to ode mě hloupost nechávat to na poslední chvíli. Slibuju, že hned zítra…”

Přitiskla mu prst na rty a uml

ela ho.

Posadila se.

Stáhla si ramínko no

ní košile.

Ve světle lampi

ky uviděl její rameno. Tam, kde dříve býval jediný, erně vytetovaný motýlek, který se tam objevil už tak strašně, strašně dávno, že si sotva dokázal vzpomenout, jak dávno to je, spatřil nyní motýlky dva.

Ten nový byl o něco větší, s jasně žlutými křídly, lemovanými

ernou krajkou. Nový motýlek se nad tím původním vznášel, jako by ho celoval dotyky svých křídel.

Najednou mu do o

í vhrkly slzy. Přitáhl ji k sobě, divoce ji políbil a jeho slzy se spojily s jejími, tak jako se dotýkali motýli na jejím rameni.

8

PRO NĚKTERÉ to ještě stále byl den svatého Valentina.

Mnozí lidé nevěří, že den kon

í o půlnoci. Je to pro ně pořád týž den, dokud nejdou spát. Nový den nastane až poté, co se ráno probudí. K těm, pro něž den svatého Valentina ještě neskon

il, patřili i bratr Anthony a Tlustá dáma. Bylo už sice patnáctého února, jedna hodina ráno, ale jim se pořád zdálo, že je to den jako stvořený pro milence, zvlášť když se jim podařilo zjistit, jak se jmenuje přítelkyně Paka Lopeze. Pravda, její jméno se dověděli ještě na svatého Valentina, což jim připadalo jako dobré znamení. Ale na dveře bytu Judite Quadradové zaklepal bratr Anthony až v jednu hodinu.

Když vám v této

tvrti někdo zabušil na dveře hodinu po půlnoci, mohlo to znamenat jenom potíže. Buď se policie přišla vyptávat na nějaký zlo

in spáchaný v domě, nebo k vám přicházel přítel i soused se zprávou o tom, že vámi milovaná osoba někomu ublížila nebo někdo ublížil jí. Na každý pád to znamenalo špatné zprávy. V téhle tvrti lidé věděli, že bušení na dveře v jednu v noci neznamená, že se na vás dobývá zloděj i ozbrojený lupi

. Zloději neklepají, leda by se přes vás chtěli prodrat dovnitř, až přijdete otevřít, ale většina zlodějů v téhle tvrti věděla, že tady má každý na dveřích dva zámky,

asto ještě posílené závorou zna ky Fox, což je silný ocelový prut, upevněný na dveřích a zapadající do desky v podlaze. Bratr Anthony věděl, že každý, koho probudí v jednu hodinu v noci, bude vystrašený, a právě proto zvolil tuto hodinu, přestože příslušnou informaci získali už v deset ve er.

Za dveřmi se Judite zeptala: „Kdo je?”

„Přátelé,” odvětil bratr Anthony.

„Přátelé? Kdo je to? Jaký přátelé?”

„Otevřete prosím,” řekl.

„Jděte pry

,” odbyla je Judite.

„Musíme s váma nutně mluvit,” ozvala se Emma.

„Kdo jste?”

„Sta

í, když jenom trošku pootevřete,” navrhovala Emma, „a uvidíte sama.”

Zarachotily západky zámků. Nejdřív jeden zámek, pak druhý. Dveře se otevřely jenom na škvíru, nakolik dovoloval řetěz. Ze škvíry na ně hleděla bledá ženská tvář. Za ní svítilo světlo v kuchyni.

„Dominus vobiscum,” pravil bratr Anthony.

„Máme pro vás peníze,” řekla Emma.

„Peníze?”

„Od Paka.”

„Od Paka?”

„Chtěl, abysme vám je ur

itě předali, kdyby se s ním něco stalo.”

„Paco?” opakovala Judite. Než Paka zabili, neviděla se s ním nejmíň dva měsíce. To Paco jí udělal jizvy na ňadrech, parchant prašivá. Co je vůbec za ten kněz na chodbě? A ta tlustá ženská, co tvrdí, že jí nesou peníze? Peníze od Paka? To není možné.

„Jděte pry

,” odbyla je znovu.

Emma vyňala z dámské peněženky svaze ek bankovek, zbytek peněz, které bratr Anthony sebral tomu chudákovi, co ho chtěl obehrát. I ve slabém osvětlení na chodbě si všimla, jak se Judite rozšířily o

i.

„Jsou pro vás,” tvrdila Emma. „Otevřete ty dveře.”

„Jestli jsou pro mě, tak mi je dejte,” opá ila Judite. „Kvůli tomu nemusím otvírat.”

„To je jedno,” prohlásilo bratr Anthony a položil Emmě ruku na paži. „Ona ty peníze nechce.”

„Kolik je to peněz?” chtěla vědět Judite.

„Čtyři sta dolarů,” odpověděla Emma.

„A Paco vám řek, že je máte dát mně?”

„Za to, co vám udělal,” doplnila Emma tlumeným hlasem, klopíc o

i.

„Okamží

ek,” řekla Judite.

Dveře se zavřely. Nebylo nic slyšet. Bratr Anthony pokr

il rameny. Emma odpověděla také pokr ením ramen. Že by měli mylné informace? Tím, kdo jim o Judite pověděl, byl její bratranec. Řekl jim, že s Pakem Lopezem žila, než ho zabili. Že ji Paco pálil cigaretami na ňadrech. Což byl jeden z důvodů, pro bratr Anthony navrhl, aby za ní přišli v jednu hodinu ráno. Bratr Anthony soudil, že žádná žena se sebou nenechá zacházet tak surově, pokud není opravdu velmi bojácná. A v jednu hodinu v noci by měla být ještě bojácnější. Jenže kde je? Kam se ztratila? Čekali. Uslyšeli, jak snímá řetěz. Dveře se otevřely dokořán. Judite Quadradová stála na prahu s pistolí v ruce.

„Pojďte dál,” pokynula jim zbraní.

S žádnou pistolí bratr Anthony nepo ítal. Podíval se na Emmu. Emma řekla: „ No hay necesidad de la pistola,”

emuž bratr Anthony nerozuměl. Popravdě ře eno, až do této chvíle netušil, že Emma umí Španělsky.

„ Hasta que yo sepa quien es usted,” odtušila Judite a opět mávla pistolí.

„Tak dobrá,” souhlasila Emma, „ale jenom dokud vám nepovíme, kdo jsme. Nebudu dělat laskavosti ženský s boucha

kou v ruce.”

Vešli do bytu. Judite za nimi zavřela dveře a zamkla.

Stáli v malé kuchyni. U zdi ledni ka, dřez a sporák pod malým oknem, vedoucím do světlíku. To okno bylo zavřené a lemované námrazou.

U bo

ní stěny stál stůl pokrytý bílým voskovaným plátnem a u něj dvě dřevěné židle. Bratru Anthonymu se nelíbilo, jak se Judite tváří. Nevypadala jako vyděšená ženská. Vypadala jako žena, která se velmi dobře ovládá. Napadlo ho, že možná byla chyba sem přijít. Že by se také mohl rozlou it se zbytkem peněz od chudáka podvodného hrá e. Pomyslel si, že jeho a Emmin nápad, jak na to jít, možná nebyl až tak úžasný. Judite měřila necelých sto sedmdesát centimetrů, byla to štíhlá tmavovláska s hnědýma o

ima, snad jen nos měla mali

ko široký na svůj úzký obli

ej. Na sobě měla tmavomodrý dlouhý župan; bratr Anthony si domyslel, že to je důvod, pro je předtím nechala tak dlouho

ekat. Oblékala si župan. A vytáhla z úkrytu pistoli.

Pohled na tu zbraň se mu nezamlouval. Držela ji pevně. Instinktivně vycítil, že ji už někdy použila. A nebude váhat použít ji i teď. Vypadalo to moc špatně.

„Tak,” řekla, „Kdo jste?”

„Já jsem bratr Anthony,” představil se.

„Emma Forbesová,” řekla Emma.

„Odkud jste znali Paka?”

„Je to hrůza, co se mu stalo,” povzdechla si Emma.

„Odkud jste ho znali?” opakovala Judite.

„Přátelili jsme se už dlouho,” tvrdil bratr Anthony.

Nepřestávalo mu dělat starosti, že tu pistoli drží tak pevně. Její zbraň ni

ím nepřipomínala všelijaké ty pistolky, co se tady v okolí vyskytnou o divoké sobotní noci, byla to nejmíň osmatřicítka. Takovou se dá udělat do sutany pořádná díra.

„Jestli jste jeho přátelé, jak to, že vás neznám?”

vyptávala se Judite.

„Byli jsme mimo,” vysvětlovala Emma.

„A kde jste teda přišli k těm penězům, když jste byli mimo?”

„Paco nám je nechal. V bytě.”

„V jakým bytě?”

„

V našem”.

„Nechal je tam pro mě?”

„Pro vás,” přikývla Emma. „Se vzkazem.”

„Kde je ten vzkaz?”

„Kde je ten vzkaz, bratře?” otázala se Emma.

„V bytě,” odpověděl bratr Anthony jakoby otráveně.

„Netušil jsem, že budeme potřebovat vzkaz. Nevěděl jsem, že někoho zajímají vzkazy, když mu lidi přinese tyři sta dolarů…”

„Tak mi je dejte,” prohlásila Judite a natáhla levou ruku.

„Dejte pry

tu pistoli,” opá

ila Emma.

„Ne, nejdřív peníze.”

„Dej jí ty peníze,” pravil bratr Anthony. „Jsou přece její. Paco si přál, aby je dostala.”

Jejich pohledy se setkaly. Judite si ale nevšimla, jak na sebe mrkli. Emma přistoupila ke stolu a rozprostřela na voskované plátno vějíř bankovek.

Judite se obrátila, aby bankovky sebrala, ale v tu chvíli k ní přistoupil bratr Anthony a praštil ji zaťatou pěstí do nosu. Ten nos nevypadal ani předtím bůhvíjak krásně, ale teď z něj za

ala stříkat krev. Bratr Anthony si někde pře etl, že úder do nosu je velmi bolestivý a velmi ú inný. Snadno za

ne krvácet a krev lidi vždycky vyděsí.

Krev řinoucí se z Juditina nosu způsobila, že úplně zapomněla na pistoli, již držela v ruce. Bratr Anthony ji popadl za zápěstí, zkroutil jí ruku za zády a pistoli jí vytrhl.

„Dobrá,” řekl.

Judite se držela za nos. Krev jí stékala na prsty.

Emma jí hodila utěrku, kterou našla na kuchyňském pultu.

„Utři se,” přikázala.

Judite za

ala vzlykat.

„A přestaň bre

et. Nikdo ti nic neudělá.”

Judite tomu moc nevěřila. Už jí přece něco udělali.

Byla to chyba, otevřít jim v jednu hodinu v noci, i když měla zbraň. Teď ji držel v ruce ten kněz a ta tlustá ženská sbírala peníze se stolu a cpala si je zpátky do kabelky.

„C…co chcete?” koktala Judite. Držela si utěrku na obli

eji. Utěrka se zbarvila do

ervena. Nos bolel, zdálo se, že jí ho ten kněz zlomil.

„Sedni si,” vybídl ji bratr Anthony. Už se zase usmíval, protože nyní měl situaci plně ve svých schopných rukou.

„Sedni si,” opakovala Emma.

Judite si sedla ke stolu.

„Podejte mi trochu ledu,” požádala Judite, „zlomili jste mi nos.”

„Podej jí led,” řekl bratr Anthony.

Emma zamířila k lednici. Vyňala formu s ledem a vyklepala kostky do dřezu. Judite jí podala zkrvavenou utěrku a Emma do ní zabalila hrst ledových kostek.

„Zlomili jste mi nos,” postěžovala si opět Judite, přijala utěrku a přitiskla si ji na nos. Z ulice k nim dolehlo stoupající a klesající kvílení sanitky. Napadlo ji, jestli i ona nebude potřebovat sanitku.

„Kdo byli jeho zákazníci?” otázal se bratr Anthony.

„Cože?” Nejdřív nepochopila, co tím myslí. Pak jí svitlo, že mluví o Pakovi.

„Jeho zákazníci,” opakovala Emma. „Kterým prodával.”

„Myslíte Paka?”

„Však ty víš, koho myslíme,” odtušil bratr Anthony.

Schoval zbraň do břišního kapsáře ve své kutně a pokynul té tlusté ženské. Tlustá žena opět sáhla do kabelky. Na jediný závratný okamžik Judite uvěřila, že ji nechají být. Ten kněz odložil pistoli a ta ženská znovu sahá do kabelky. Přece jen jí nakonec vrátí její peníze. A nechají ji běžet. Ale když se ruka tlusté ženy vynořila z kabelky, spatřila v ní cosi podlouhlého, úzkého. Žena pohnula palcem a z pouzdra vyklouzla rovná

epel břitvy, vrhající malá světelná prasátka. Z břitvy měla Judite ještě větší strach než předtím z pistole.

Ještě nikdy ji nepostřelili, ale již mnohokrát, mnohokrát ji pořezali, jednou jí to udělal dokonce i Paco. Ještě teď má jizvu na rameni. Ale není tak ošklivá jako ty, co jí udělal cigaretou na ňadrech.

„Kdo byli jeho zákazníci?” zeptal se znovu bratr Anthony.

„Já jsem ho sotva znala,” vytá ela se Judite.

„Žila jsi s ním,” namítla Emma.

„To neznamená, že jsem ho znala,” tvrdila Judite, a jistým, děsivým způsobem to byla i pravda.

Nechtěla jim prozradit jména Pakových zákazníků, protože jeho zákazníci se nyní stali jejími zákazníky, nebo se jimi brzy stanou, jakmile to celé zorganizuje.

Zpaměti dala dohromady seznam dokonce dvanácti odběratelů, což podle jejího mínění sta ilo na báje

né, pohodlné živobytí. Také proto si koupila pistoli, ještě než se do toho podnikání pustila; na světě je spousta parchantů, jako byl Paco. Jenže pistole nyní spo

ívá v knězově kapse a ta tlustá žena zvolna otá í lesknoucí se břitvou v ruce. Judite si pomyslela - a samo o sobě to bylo dost děsivé pomyšlení že se některé situace v životě zvláštním způsobem opakují.

Při vzpomínce na to, jak jí Paco zřídil prsa, si volnou rukou instinktivně pevněji přitáhla župan, přehozený přes no

ní košili. Bratrovi Anthonymu ten pohyb neunikl.

„Kdo byli jeho zákazníci?” dotírala Emma.

„Já nevím. Jaký zákazníci?”

„Ty, co jim prodával nosní cukrátka,” odtušila Emma a s břitvou v ruce se naklonila blíž.

„Neznám žádný nosní cukrátka,” tvrdila Judite.

„Přece šňupec, drahoušku,” zavrněla Emma a přiblížila

epel břitvy těsně k její tváři. To, co se nasává nosem, milá

ku. Nosánkem, o kterej za chvili ku přijdeš, jestli nám nepovíš jejich jména.”

„Ne, obli

ej ne,” ozval se bratr Anthony skoro šeptem. „Obli ej nech na pokoji.”

Usmál se na Judite. A opět jí na jedinou oslnivou chvilku blesklo hlavou, že právě on ji nakonec nechá odejít. Ta ženská vypadá hrozivě, ale kněz by ur itě…

„Sundej si župan,” přikázal.

„Pro

?” Kře

ovitě si sevřenou rukou župan přitáhla ještě těsněji kolem těla.

„Sundej ho,” opakoval bratr Anthony.

Zaváhala. Odtáhla ruku s utěrkou, kterou si tiskla na nos. Zdálo se, že proud krve slábne. Přiložila utěrku zpátky na místo. Dokonce i bolest jako by ustupovala.

Možná to nakonec nedopadne tak zle. Snad když jim půjde trochu na ruku - ta tlustá ženská to ur itě nemyslela vážně, že by jí uřízla nos. Vážně jsou pro ně ti Pakovi zákazníci tak důležití? Riskovali by tolik pro takovou trošku? A vůbec, teď jsou to její zákazníci, sakra! Dala by jim cokoliv jiného, jen ne ta jména, která, jak si představovala, jí přinesou svobodu. Nevěděla jakou svobodu. Zkrátka svobodu.

Ta jména jim nepoví.

„Pro

si mám sundat župan?” zeptala se. „Co vlastně to ode mě chcete?”

„Ty zákazníky,” opakovala Emma.

„Chcete vidět moje tělo?” otázala se. „O to jde?”

„Zákazníky,” trvala na svém Emma.

„Nechceš vykouřit?” zeptala se bratra Anthonyho.

„Svlíkni si župan,” řekl bratr Anthony.

„Protože kdybys chtěl, abych…”

„Ten župan,” opakoval.

Pohlédla na něj a pokusila se něco vy íst z jeho pohledu. Paco říkával, že umí kouřit líp než většina štětek, které zná. Kdyby se jen toho kněze mohla dotknout…

„Smím se postavit?” zeptala se.

„Vstaň,” přikývla Emma a ustoupila o několik kroků.

V ruce pořád držela otevřenou břitvu.

Judite odložila utěrku. Krvácení z nosu už úplně ustalo. Svlékla si župan a přehodila ho přes opěradlo židle. Zůstala jenom v krati

ké bleděmodré no

ní košili. Kon

ila pouhé dva centimetry pod rozkrokem. Kalhotky, které ke košili prodávali, na sobě neměla. Za tu košili s kalhotkami zaplatila šestadvacet dolarů. Takové peníze snadno získá zpátky ze svého nově zavedeného obchodu s kokainem. Všimla si, kam se ten kněz zahleděl.

„Tak co říkáte?” povytáhla jedno obo í a pokusila se o úsměv.

„Říkám, že si máš svlíknout no

ní košili,” opá

il bratr Anthony.

„Je tady zima,” namítla Judite. „V deset vypínají topení.” Připadala si docela svůdná a okouzlující.

Přilákala pozornost toho kněze - prý žijí všichni v celibátu, to je teda fór - a teď, pomyslela si, je na ase ho zaujmout, okořenit mu to, trochu ho vydráždit, předvést se, udělat ze svlékání no ní košile velikánské představení. Ta tlustoprdka udělá jen to, co velební

ek rozhodne; Judite přece zná ženské, a tak to prostě je.

„Zkrátka si ji sundej,” rozkazoval bratr Anthony.

„Ale pro

?” vyptávala se Julie pořád tím lehkým tónem. „Vidíš přece, co nabízím, stojím před tebou prakticky nahá, skrz látku je vidět, tak pro

si ji mám sundávat?”

„Svlíkni tu zasranou košili!” vybafla Emma a Judite zni

ehonic pochopila, že se dopustila velké chyby v úsudku. Ta tlustá ženská se už zase blížila k ní s lesknoucí se břitvou.

„No dobrá, já ne… já jenom… sundám si ji, dobře?

Jenom… jenom klid, jo? Ale vážně nechápu, o em to mluvíte, Pakovi zákazníci, přísahám bohu, že nechápu, co myslíte…”

„Ty víš, o

em je ře

,” zarazil ji bratr Anthony.

Vykasala si košili k pasu, stáhla si ji přes prsa a přes hlavu, a aniž by se ohlédla ji odložila na dřevěnou židli. Na pažích, na ramenou i na ňadrech jí okamžitě nasko

ila husí kůže. Třásla se nahá uprostřed kuchyně, bosýma nohama na ledovém linoleu, za zády okno orámované ledem. Bratru Anthonymu se zdála být docela dobře stavěná. Úzká, jemně tvarovaná oblá ramena, mírně zaoblené bříško a úžasné, plné boky.

Také prsa měla velká a pevná, velmi krásná, navzdory ošklivým popáleninám na jejich zaoblených vrcholcích.

Moc pěkně tvarovaná, pomyslel si. Ne tak štědře vybavená jako Emma, ale opravdu pěkně tvarovaná.

Na levém rameni si všiml malé jizvy po zranění nožem.

Tahle žena už v minulosti zažila surové zacházení, možná opakovaně, je to velice vyděšená žena.

„Řízni ji,” přikázal.

Břitva jí přejela po těle tak rychle, že si ani nesta ila uvědomit, že je pořezaná. Po švihnutí epele jí zůstala jen tenou

ká krvavá linka na břiše, ne tak děsivá, jako když se jí valila krev z nosu, jen tenká linie, jíž z masa vytékalo nepatrné množství krve, nic tak strašného.

Dokonce i pálivá bolest, jež následovala po seknutí břitvou, byla menší než před chvílí ta rána do nosu.

Udiveně se podívala na břicho. Ale z nějakého důvodu měla nyní menší strach než předtím. Jestli to je všechno, jestli jí neudělají nic horšího…

„Nechceme vám ublížit,” tvrdil kněz a ona pochopila, že jí ve skute

nosti chtějí ublížit, že jí chtějí ublížit mnohem víc, jestli jim neprozradí ta jména. Usilovně přemýšlela, zoufale pátrala v mysli po nějakém způsobu, jak ochránit vlastní zájem. Dá jim jména zákazníků, pro ne, ale nechá si pro sebe jméno dodavatele - když víš, kde vzít zboží, zákazníky najdeš snadno. Skrývajíc své tajemství, stejně jako strach, jim klidně vydala všech dvanáct jmen, která se nau ila zpaměti, napsala jim je, když ji o to požádali.

Naškrábala ta jména na list papíru třesoucí se rukou a dokonce jim i na některých místech pomohla ta jména po sobě pře

íst. A když už měla pocit, že je po všem, že dostali všechno, co od ní chtěli, a nechají ji na pokoji s rozbitým nosem a s jizvou přes celé břicho, zeptal se jí ten kněz: „Od koho bral zboží?” Na okamžik zaváhala a hned si uvědomila, že to byla další chyba, to zaváhání jim prozradilo, že ví, odkud Paco to zboží dostával, že zná jméno jeho dodavatele, a teď ho od ní budou chtít.

„To já nevím,” odpověděla.

Zuby jí za

aly cvakat o sebe. Nespouštěla o i z břitvy v ruce tlusté ženy.

„Uřízni jí bradavku,” navrhl kněz. Instinktivně zvedla ruce ke zjizvené hrudi, zatímco tlustá žena přistoupila blíž, a ona najednou pocítila největší strach ve svém životě, slyšela se, jak jim říká to jméno, vydala jim své tajemství i svobodu, koktavě opakovala to jméno znovu a znovu, a doopravdy doufala, že teď už to skon

í, ale překvapilo ji, když opět uviděla, jak se zaleskla břitva, v totálním šoku nevěřícně zírala na krev valící se jí z hrotu pravého prsu a pochopila, ach, Kriste Ježíši, že jí chtějí ublížit tak jako tak, panenko Maria, možná ji i zabijí, svatá Matko boží, lesknoucí břitva se míhá a řeže, znovu, znovu a znovu… až kone ně ztratila vědomí.

VE SLUŽEBNĚ na stanici to vypadalo úplně stejně každi

ký den v týdnu, v

etně víkendů a svátků. Ale přesto v pondělí ráno všichni jednozna

ně věděli, že je pondělí, prostě to byl jiný pocit. Ať už se to někomu líbilo nebo ne, znamenalo to start do nového týdne, a i když na pohled všechno vypadalo stejně, dalo se to vycítit.

Carella usedl ke svému stolu v 7.30, přesně o patnáct minut dřív, než měl podle předpisu vystřídat funebráckou směnu. Chlapi z no

ní šichty už to v podstatě zabalili a klábosili spolu u kávy a preclíků z jídelny v Crichtonově ulici, kde měli otevřeno celou noc; tiše znovu probírali všechno, co se tu v pustých no

ních hodinách sběhlo. Byla to vcelku klidná služba.

Dělali si z Carelly legraci, že přišel o tvrt hodiny dřív; má snad spadeno na hodnost detektiva první třídy? Carella měl spadeno na pohovor s Karlem Loebem, spolužákem z medicíny, kterému Timothy Moore údajně několikrát telefonoval tu noc, kdy zastřelili Sally Andersonovou.

Jméno Loeb zabíralo v telefonním seznamu města Isoly celé tři sloupce, ale jen dvakrát se tu vyskytovalo v podobě Karl Loeb a z těch dvou jenom jeden bydlel v Perry Street, tři bloky od Ramseyovy univerzity. Moore Carellovi řekl, že ho během dne zastihne ve škole.

Carella nevěděl, jestli na Ramseyově univerzitě dodržují tak praštěné svátky, jako je Prezidentský den, ale nehodlal nic riskovat. Nehledě na to, že pokud by se dnes nevyu

ovalo, mohlo by Loeba napadnout, že si vyrazí na piknik nebo bůhvíkam. Chtěl ho zastihnout dřív, než odejde z domova, ať už by šel kamkoliv. Vyto il

íslo.

„Haló?” ozvala se nějaká žena.

„Haló, mohl bych prosím mluvit s Karlem Loebem?”

zeptal se Carella.

„Kdo volá, prosím?” vyptávala se žena.

„Detektiv Carella z osmdesátého sedmého revíru.”

„Co tím myslíte?” nechápala žena.

„Jsem od policie,” vysvětloval Carella.

„To je nějaký vtip?” nevěřila mu.

„Žádný vtip.”

„No… tak po

kejte vteřinku, jo?”

Položila sluchátko. Slyšel, jak na někoho volá, nejspíš na Loeba. Když Loeb přišel k telefonu, zdál se být trochu zmatený.

„Haló?” řekl.

„Pan Loeb?”

„Ano?”

„Tady je detektiv Carella, osmdesátý sedmý revír.”

„Ano?”

„Kdybyste mi mohl věnovat pár minut, rád bych se vás na něco zeptal.”

„Na co?” chtěl vědět Loeb.

„Znáte

lověka jménem Timothy Moore?”

„Ano?”

„Byl jste v pátek ve

er doma, pane Loebe?”

„Ano?”

„A telefonoval vám v pátek ve

er pan Moore? Mám na mysli pátek dvanáctého února, minulý pátek.”

„No… a prosím vás, můžete mi říct, o co vám jde?”

„Nezavolal jsem vám v nevhodnou dobu, pane Loebe?”

„Teda, zrovna jsem se holil,” přiznal Loeb.

„Mám vám zavolat jindy?”

„Ne, ale… chtěl bych vědět, o co tady jde.”

„Mluvil jste minulý pátek ve

er s panem Moorem?” „Ano, mluvil.”

„Vzpomínáte si, o

em?”

„O zkoušce. Máme před sebou důležitou zkoušku. Z

patologie. Promiňte, pane Coppolo, ale…”

„Jsem Carella,” opravil ho Carella.

„Carello, promiňte. Mohl byste mi prosím povědět, o co jde? Opravdu nejsem zvyklý na takové tajemné telefonáty od policie. Jak mám vlastně vědět, že jste opravdu policista?”

„Nechcete mi zavolat zpátky na oddělení?” navrhl Carella. „Číslo je…”

„Ale ne, to snad nebude zapotřebí. Ale vážně…”

„Je mi líto, pane Loebe, ale já bych zatím raději nemluvil o tom, o

se jedná.”

„Má Timmy nějaké potíže?”

„Ne, pane.”

„Tak co… já tomu nerozumím.”

„Pane Loebe, ocenil bych vaši pomoc. Nevzpomínáte si, kdy vám pan Moore telefonoval?”

„Volal mi několikrát.”

„Kolikrát asi, co myslíte?”

„Pětkrát nebo šestkrát? Já vážně nevím. Pořád jsme si navzájem vyměňovali informace.”

„Volal jste také vy jemu?”

„Ano, dvakrát nebo třikrát.”

„Takže jste spolu celkem…”

„Možná

tyřikrát,” přerušil ho Loeb. „Opravdu nevím. V

podstatě jsme se spolu u

ili po telefonu.”

„Tedy jste si vzájemně zatelefonovali asi devětkrát nebo desetkrát, je to tak?”

„Zhruba ano. Možná i dvanáctkrát. Nevzpomínám si.”

„Trvalo to celou noc?”

„No, úplně celou noc ne.”

„Kdy jste spolu mluvili poprvé?”

„Hádám, že někdy kolem desáté.”

„Volal jste vy panu Moorovi nebo…”

„On volal mně.”

„V deset hodin.”

„Kolem desáté. Nevím jistě, kolik bylo přesně hodin.”

„Co další telefonát?”

„Asi za půl hodiny jsem telefonoval já jemu.”

„Kvůli výměně informací.”

„Potřeboval jsem se na něco zeptat.”

„A další hovor?”

„Na to skute

ně nemohu přesně odpovědět. Tu noc jsme si telefonovali pořád.”

„Když jste vy telefonoval jemu, třikrát i

tyřikrát… byl pan Moore doma?”

„Ano, ovšem.”

„Volal jste na jeho domácí

íslo?”

„Ano.”

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?”

„Řekl bych, že to muselo být kolem druhé.”

„Volal jste vy jemu nebo on…”

„Já jsem volal jemu.”

„A zastihl jste ho doma?”

„Ano. Pane Carello, rád bych…”

„Pane Loebe, telefonovali jste si v ten pátek ve er mezi jedenáctou a půlnocí?”

„Myslíte s Timmym?”

„Ano, s panem Moorem.”

„Mezi jedenáctou a půlnocí?”

„Ano.”

„Myslím, že jo. Ano.”

„Volal on vám nebo vy jemu?”

„On volal mně.”

„Vzpomenete si na přesné

asy?”

„To ne, na přesné

asy ne.”

„Ale jste si jistý, že volal mezi jedenáctou a dvanáctou.”

„Ano, jsem.”

„Kolik hovorů jste během té hodiny absolvovali?”

„M,yslím, že dva.”

„A v obou případech volal pan Moore?”

„Ano.”

„Nevzpomněl byste si, kolik bylo přesně hodin…”

„To opravdu nemohu přesně ur

it.”

„Tak aspoň přibližně.”

„Hádám, že volal… poprvé muselo být chvíli po jedenácté. Zrovna vysílali zprávy. Odhadl bych to asi na pět minut po jedenácté.”

„Zprávy?”

„V rádiu. Měl jsem při u

ení puštěné rádio. A Timmy taky. Mám rád, když mi při u

ení hraje hudba, víte? Uklidňuje mě to. Ale když mi volal, vysílali zprávy.”

„Říkáte, že on měl také puštěné rádio?”

„Ano.”

„Jak to víte?”

„Slyšel jsem ho. Vlastně řekl něco v tom smyslu, že to musí stáhnout.”

„Promiňte, stáhnout…”

„Rádio. Řekl něco jako… vážně si to už nepamatuju přesně… ,Po

kej Karle, já to na chvíli stáhnu’ nebo něco na ten způsob.”

„A pak to rádio ztlumil?”

„Ano.”

„Ztlumil zvuk?”

„Ano.”

„A pak jste spolu mluvili.”

„Ano.”

„Jak dlouho trval tento hovor? Říkáte, že to bylo pět minut po jedenácté?”

„Ano, přibližně. Hádám, že jsme mluvili tak pět, deset minut. Vlastně potom musel zavolat znovu, protože pořád ještě některým věcem nerozuměl…”

„Kdy to bylo, pane Loebe? Myslím ten příští hovor.”

„Za půl hodiny? Přesně to nevím.”

„Kolem jedenácti pětatřiceti?”

„Přibližně.”

„Hrálo u něj ještě rádio?”

„Cože?”

„Jeho rádio. Pořád jste ho slyšel v pozadí?”

„Ano, slyšel.”

„O

em jste mluvili tentokrát?”

„O tomtéž jako v jedenáct. No, vlastně v jedenáct a pět minut. Ta zkouška se týká chorob kostní dřeně.

Probírali jsme jeden materiál o leukemii. Do jakých podrobností to chcete vysvětlit?”

„Probírali jste znovu týž materiál, je to tak?”

„No, s leukemii to není tak jednoduché, jak by se zdálo, pane Carello.”

„To jistě ne,” přitakal Carella s pocitem, že byl právě pokárán. „Říkáte, že naposledy jste s ním mluvil asi tak ve dvě hodiny?” „Ano.”

„Mluvil jste s ním i v době od jedenácti třiceti pěti do dvou hodin?” „Myslím, že jo. Ano.”

„Kdo volal komu?”

„Volali jsme si navzájem.”

„V kolik hodin?”

„To si přesně nepamatuju. Vím, že jednou bylo obsazeno, ale…” „Když jste mu volal?”

„Ano.”

„V kolik hodin to bylo?”

„To opravdu nemohu říci přesně.”

„Před půlnocí? Po půlnoci?”

„Nejsem si jistý.”

„Ale mluvili jste spolu ještě po tom hovoru v jedenáct třicet pět?” „Ano, pane. Několikrát.”

„Volali jste jeden druhému.”

„Ano.”

„Pořád kvůli té zkoušce.”

„Ano, o tom materiálu ke zkoušce.”

„Hrálo u něj pořád rádio?”

„Myslím, že ano.”

„Slyšel jste ho hrát?”

„Ano. Slyšel jsem hudbu.”

„Stejnou hudbu jako předtím?”

„Ano. Poslouchal klasiku. Pokaždé, když jsem mu volal, slyšel jsem ji v pozadí.”

„A naposledy jste s ním mluvil ve dvě ráno.”

„Ano. Když jste vy volal jemu.”

„Ano.”

„Domů.”

„Ano.”

„Děkuji vám mnohokrát, pane Loebe, opravdu oceňuji…”

„Tak o co tady jde, pane Carello? Já skute ně…”

„Pouhá rutina,” řekl Carella a zavěsil.

MODRÉ PONDĚLÍ. Hrozivě modrý třpyt ledu. Zářivá, pomněnková modř oblohy, sahající od obzoru k obzoru nad městem věží a

nějících štítů, oblohy, jež patří k ob asným překvapením měsíců ledna a února, a koliv - stejně jako sníh, led a mrznoucí déšť - není v tomto městě nevídaným jevem. O něco tmavší modř kouře, valícího se z vysokých komínů fabrik za řekou Dix v Calm’s Pointu. Skoro

ernomodré uniformy policistů, kteří na chodníku před domem na Ainsley Avenue hleděli na zmrza ené ženské tělo, ležící na namrzlém chodníku.

Ta žena byla nahá.

Od místa, kde ležela, se táhla krvavá stopa ke dveřím

inžáku za jejími zády a do vstupní haly, na vnitřních dveřích ve vestibulu se našly krvavé otisky jejích dlaní a stopy krve vedly i po schodech a po zábradlí do vyšších pater.

Ta žena ještě stále silně krvácela.

Někdo ji surově pořezal na ňadrech.

Přes břicho se jí táhla obrovská krvavá rána.

Ta žena neměla nos.

„Ježíšikriste,” vydechl jeden ze strážníků.

„Pomozte mi,” zasténala žena skrze bublající krev v ústech.

ŽENU, která mu přišla otevřít dveře bytu Allana Cartera, odhadl Carella na nějakých pětatřicet let. V

deset hodin dopoledne měla na sobě brokátový župan.

Měla dlouhé

erné vlasy, hladce a rovně s

esané po obou stranách jemně utvářené oválné tváře, a hnědé o

i, jejichž lehké zešikmení jí dodávalo týž mírně orientální výraz, pro nějž si Carellu kolegové ze sedmaosmdesátého dobírali, že je Fujiwarovým bratrancem. Vypadala jako starší model Tiny Wongové.

Carellu pokaždé znovu udivilo zjištění, že když mužský za

ne podvádět svou ženu,

asto to provede s takovou, která je jí trochu podobná.

„Pan Carella?” oslovila ho.

„Ano, paní.”

„Pojďte prosím dál, manžel vás o ekává.” Podala mu ruku. „Jsem Melanie Carterová.”

„Těší mě.” Carella podávanou ruku stiskl. Byla na dotek vlahá, snad proto, že jeho vlastní ruka byla do ista ledová, protože od místa, kde zaparkoval policejní sedan, sem přišel bez rukavic (a bez klobouku, já vím, strý

ku Sale).

Carter vyšel z nějaké místnosti, kterou Carella odhadl na ložnici. Na sobě měl tmavomodré pyžamo a přes ně kimono japonského střihu. Carellu maně napadlo, jestli to kimono nemá od Tiny Wongové.

Pustil to z hlavy.

„Promiňte, že vás přepadám takhle po ránu,”

omlouval se.

„Ne ne, nic se neděje,” ujišťoval ho Carter a potřásl mu rukou. „Trochu kávy? Melanie? Mohli bychom dostat trochu kávy?”

„Ano, ovšem,” přisvěd

ila Melanie a zašla do kuchyně.

„Dnes jste si nepřivedl partnera?” zeptal se Carter.

„Jsme na to jenom dva,” vysvětloval Carella, „a musíme promluvit se spoustou lidí.”

„To bych řekl,” souhlasil Carter. „Tak. Co pro vás mohu udělat?”

„Doufal jsem, že si pohovoříme v soukromí,”

nadhodil Carella.

„V soukromí?”

„Ano, pane. Jenom mezi námi dvěma,” dodal a významně kývl směrem ke kuchyni.

„Moje žena může slyšet všechno, o em si budeme povídat,” tvrdil Carter.

„Tím si nejsem tak jistý, pane,” odtušil Carella a jejich pohledy se do sebe zaklesly a nepovolovaly.

Carter neodpověděl. Melanie vyšla z kuchyně se stříbrným podnosem, na kterém stála stříbrná kávová konvice, stříbrná cukřenka a konvi ka se smetanou, dva šálky a podšálky. Složila podnos na stolek před nimi, řekla „zapomněla jsem lži ky” a vrátila se do kuchyně. Nikdo z nich nepromluvil. Když se vrátila, prohodila „tak prosím”, a položila na tác dvě lži

ky. „Nedáte si k tomu něco, pane Carello? Třeba topinku?”

„Ne, děkuji vám, paní,” odmítl Carella.

„Melanie,” spustil Carter váhavě. „Tohle by tě ur itě k smrti nudilo. Jestli máš něco jiného na práci…”

„Ale ovšem, drahý,” odvětila Melanie. „Když mě omluvíte, pane Carello.” Pokývla hlavou, usmála se, zašla do ložnice a zavřela za sebou dveře. Carter najednou vstal a zamířil ke stereosoupravě zabudované v knihovně u protější stěny. Ví, o em bude ře

, pomyslel si Carella. Potřebuje to maskovat hlukem. Dveře pokoje pro něj nejsou dost velkou zárukou. Carter pustil rádio. Místnost zaplavila hudba.

Nějaká klasika. Carella ji nedokázal blíže ur it.

„Není to trochu nahlas?” ozval se.

„Říkal jste, že chcete mluvit v soukromí.”

„Ano, ale nepotřebuju v soukromí řvát.”

„Ztiším to,” řekl Carter.

Vrátil se k rádiu. Carella si vzpomněl, že když Loeb v pátek ve

er mluvil s Moorem, také v pozadí zněla klasická hudba. V celém tomto kultivovaném městě existovala jen jediná stanice vysílající klasiku. O

ividně měla víc posluchačů, než sama tušila.

Carter se vrátil ke Carellově pohovce s bledě zeleným, takříkajíc jarním potahem a usedl do křesla proti němu. Potah křesla měl barvu citronově žlutou.

Za oknem na opa

ném konci místnosti se prostírala modrá obloha, ale vítr zběsile sku

el.

„Jde o Tinu, že ano?” spustil Carter bez okolků.

Carella musel obdivovat, jak se pustil přímo k předpokládanému jádru věci, jenže on sem dnes ve skute

nosti nepřišel kvůli Tině Wongové. Tina Wongová pro něj byla jen jakýmsi nástrojem úředně posvěceného vydírání. Podle trestního zákoníku by to asi nejlépe vyjádřil termín nátlak. Ale Carellovi nebylo proti mysli tu a tam se uchýlit k menšímu nátlaku.

„Něco takového,” odvětil.

„Takže o tom víte,” řekl Carter. „A co má být? Moje žena to klidně mohla slyšet.”

„Ale?” podivil se Carella.

„Ona taky není žádná jeptiška.”

„Ale?” opakoval Carella.

„Umí si najít zábavu, když tu nejsem, věřte mi. A vůbec, co má Tina spole

ného se Sally Andersonovou?”

„Páni,” vrtěl hlavou Carella, „to bych se právě rád dověděl.”

„To jste podal moc pěkně,” pochválil ho Carter bez úsměvu. „Až budu příště obsazovat roli prosťá ka od krav, dám vám vědět. O co vám jde, pane Carello?”

„Chtěl bych jenom vědět, pro

jste si myslel, že Sally Andersonová je rudovláska.”

„A ona není?” divil se Carter.

„Taky jste to moc pěkně podal,” opá il Carella. „Příště, až budu obsazovat roli mazaného lháře, zavolám vám.”

„Zásah,” řekl Carter.

„Nepřišel jsem s vámi šermovat,” okřikl ho Carella.

„A pro

jste tedy přišel? Zatím jsem s vámi měl trpělivost.

Jak víte, nechybí mi možnost právní ochrany, platím si advokáta a tomu by nic neudělalo větší radost…”

„Jen do toho, zavolejte mu,” vybídl ho Carella.

Carter si povzdechl. „Nechme zbyte ných ře

í, ano?” navrhl.

„Tak fajn,” přikývl Carella.

„Pro

jsem si myslel, že je Sally rudovláska. Na to jste se ptal?”

„Na to jsem se ptal.”

„Je to zlo

in, domnívat se, že rudovláska je rudovláska?”

„Zlo

in není ani považovat za rudovlásku blondýnu.”

„Tak co vám vadí?”

„Pane Cartere, vy jste věděl, že byla blondýna.”

„Pro

si to myslíte?”

„Tak zaprvé, váš choreograf má zálibu v blondýnkách a všechny bělošky v souboru jsou blond.

Mimochodem, bylo to krásné představení. Díky, že jste mi zajistil ty vstupenky.”

„Rádo se stalo,” přikývl mrzutě Carter.

„Další věc: byl jste přítomen finálnímu výběru všech tane

nic…”

„Kdo vám to řekl?”

„Vy. A musel jste vědět, že v souboru žádné rudovlásky nejsou, protože jste chodil na zkoušky, jakmile se podařilo dát to představení dohromady… to mám taky od vás.”

„No a?”

„Takže se domnívám, že jste mi lhal, když jste předstíral, že ji považujete za rudovlásku. A když mi někdo lže, zajímá mě vždycky, pro lže.”

„Já si to myslím pořád, že byla rudovláska.”

„Ne, nemyslíte. Její obrázky se v novinách objevují už tři dny. Je z nich zřejmé, že měla světlé vlasy, a také ji tam popisují jako blondýnu. I kdybyste ji měl za rudovlásku den po vraždě, teď už si to ur itě nemyslíte.”

„Já jsem noviny ne

etl,” vytá

el se Carter.

„A co televize? Tam také ukazovali její obrázky. V

barvě. Ale jděte, pane Cartere. Říkám vám, že jsem s vámi nepřišel šermovat.”

„Povězte mi, co si tedy myslíte, pane Carello.”

„Myslím si, že jste ji znal lépe, než jste ochoten přiznat. Co já vím, třeba jste s ní provozoval stejné hrátky jako s Tinou Wongovou.”

„Neprovozoval.”

„Tak pro

jste mi lhal?”

„Nelhal jsem. Myslel jsem, že je rudovláska.”

Carella si povzdechl.

„Opravdu,” tvrdil Carter.

„Něco vám povím, pane Cartere. Ať jsem třeba prosťá

ek od krav, ale věřím tomu, že když mi někdo lže i potom, co jsem ho při lži přistihl, potom má doopravdy co skrývat. Nevím, co to může být. Vím jenom tolik, že v pátek v noci zavraždili děv

e a vy mi lžete a snažíte se zastřít, že jste ji znal lépe, než tvrdíte. Co mi na to řekne takový slavný velkoproducent jako vy, pane Cartere?”

„Říkám, že jste vedle jak ta jedle.”

„Byl jste na tom ve

írku v neděli před vraždou? Na ve írku u tane

nice Lonnie Cooperové? Jedné z

erných tane

nic v souboru?”

„Byl.”

„Byla tam i Sally Andersonová?”

„Nevzpomínám si.”

„Byla tam, pane Cartere. Chcete říct, že ani tam jste ji nepoznal? Máte v souboru jenom osm tane nic, jak byste mohl nepoznat Sally Andersonovou, kdybyste ji potkal?”

„Jestli tam byla…”

„Jestli tam byla - a ona tam byla - tak docela ur itě neměla na hlavě zrzavou paruku!” Carella zni ehonic vstal. „Pane Cartere, nerad bych, aby to vyznělo jako klišé ze špatné detektivky, ale neradím vám, abyste ve středu jezdil do Filadelfie. Naopak vám doporu

uji zůstat v tomto městě, kde vás budeme mít po ruce, kdybychom se vás chtěli ještě na něco zeptat.

Děkuji, že jste mi věnoval tolik asu, pane Cartere.”

Mířil už ke dveřím, když Carter zavolal: „Sedněte si.”

Oto

il se a pohlédl na něj.

„Prosím,” naléhal Carter.

Carella si sedl.

„No dobrá, tak jsem věděl, že byla blondýna,”

přiznal Carter.

„Dobrá,” přikývl Carella.

„Jenom jsem měl strach přiznat, že jsem ji znal, to je všechno.”

„Pro

pak?”

„Protože ji zavraždili. Nechtěl jsem se do toho žádným způsobem zaplést.”

„A jak byste se do toho mohl zaplést? Vy jste ji přece nezabil, nebo ano?”

„Jistěže ne!”

„Měli jste spolu něco?”

„Ne.”

„Tak z

eho jste měl strach?”

„Nechtěl jsem, aby v tom někdo za al šťourat. Aby vyšlo najevo, že já a Tina…”

„Ale my jsme na to stejně přišli, ne? Kromě toho, pane Cartere, vaše manželka není žádná jeptiška, vzpomínáte? Tak co by na tom záleželo?”

„Lidé se chovají divně, když jde o vraždu,” pokr il Carter rameny. „To je replika ze hry, kterou zkoušíte ve Filadelfii?”

„Já vím, že to zní jako chatrná výmluva…”

„Ne, náhodou je to pravda,” přerušil ho Carella. „Ale oby

ejně je to tak, že ti, kdo se chovají divně, mívají také co skrývat. A já si pořád myslím, že i vy máte co skrývat.”

„Nic takového, věřte mi,” tvrdil Carter.

„Viděl jste Sally na tom ve

írku v neděli ve

er?”

„Viděl.”

„Mluvil jste s ní?”

„Mluvil.”

„O

em?”

„Nevzpomínám si. Asi o představení. Když lidé pracují v jednom divadle…”

„A o něčem jiném kromě divadla?”

„Ne.”

„Byl jste při tom, když Sally a jiní brali kokain?”

„Nebyl.”

„Jak tedy víte, že to dělali?”

„Říkám jen, že jsem nikoho nic takového dělat neviděl. Ne v mojí přítomnosti.”

„V kolik hodin jste z ve

írku odešel, pane Cartere?”

„Kolem půlnoci.”

„S Tinou Wongovou?”

„Ano, s Tinou.” „Kam jste šli?”

„K Tině domů.”

„Jak dlouho jste tam zůstal?”

„Celou noc.”

„Tina viděla Sally Andersonovou šňupat. Spolu s jinými lidmi, v

etně Mika Roldana, který ve vašem představení ú inkuje také. Jestliže je viděla Tina, pro ne vy?”

„Tina a já nejsme siamská dvoj

ata. Nejsme srostlí v bocích.”

„A to znamená?”

„Lonnie má jeden z těch velikánských starých bytů v inžáku u parku. Ten ve

er tam bylo snad šedesát, sedmdesát lidí. Je klidně možné, že Tina byla v jedné

ásti bytu a já byl v jiné.”

„Ano, to je klidně možné,” souhlasil Carella. „A předpokládám, že Tina dosvěd

í pod přísahou, že jste s ní nebyl, když viděla Sally Andersonovou brát kokain.”

„Nevím, co Tina dosvěd

í pod přísahou.”

„Také berete kokain, pane Cartere?”

„Jistěže ne!”

„Nevíte, kdo dodával drogu Sally?”

„Nevím.”

„Znáte jistého Paka Lopeze?”

„Ne.”

„Kde jste byl v pátek ve

er mezi jedenáctou ve

er a půlnocí?”

„To už jsem vám řekl. Ve Filadelfii.”

„Kde jste byl v úterý ve

er zhruba v tutéž dobu?”

„Ve Filadelfii.”

„Předpokládám, že spousta lidí…”

„Spousta.”

„Co přede mnou tajíte, pane Cartere?”

„Nic,” odvětil Carter.

NEMOCNICI U SVATÉHO JUDY - policisty důvěrně nazývané u sv. Nebožtíka, vzhledem k množství obětí, které tam přivážejí ve dne v noci - Judite Quadradová nepřestávala prosit, aby jí zavolali faráře.

Tak aspoň jejímu křiku přítomní porozuměli. Měli za to, že ví, že umírá, a přeje si kněze kvůli poslednímu pomazání. Ve skute

nosti se jim ale snažila sdělit, že k ní do bytu dnes v noci přišel farář s nějakou tlustou ženskou a že všechny ty příšernosti jí udělali ti dva.

Judite ležela na jednotce intenzivní pé e s trubi

kami zavedenými do nosu i do úst, také z rukou jí vedly trubice do celé galaxie přístrojů, pípajících a oranžově blikajících ze všech stran kolem postele. Bylo obtížné mluvit s trubi

kou v ústech. Když chtěla vyslovit jméno „bratr Anthony”, jak se jí představil ten kněz, vyšla z ní zkomolenina, něco jako Branny, a místo jména té tlusté ženské - Emma Forbesová - ze sebe vydala jen něco mezi zasténáním a zamumláním. Znovu se vrátila ke slovu farář, jež vyšlo z jejích rtů jako fáááš, ale kterému alespoň, jak se zdálo, porozuměli.

Kněz se na jipku dostavil až v pondělí dopoledne osm minut po jedenácté.

Trochu pozdě.

Judite Quadradová zemřela před šesti minutami.

POKUD EXISTUJE nějaká vlastnost, kterou sdílejí zlo inci i policisté - kromě symbiotického vztahu, jenž dává jejich profesím smysl - je to dobrý ich, umožňující jim rozeznat, když se někdo za ne bát. Jakmile zachytí pouhý závan strachu, poldové i zlo

inci se změní v zuřivé, dravé bestie, připravené rozervat své oběti hrdlo a zhltnout její vnitřnosti.

Miguel Roldan a Antonio Asensio byli vyděšení k smrti a Meyer jejich strach vycítil ve chvíli, kdy mu Roldan, aniž by se ho na to ptal, za

al vykládat, že žijí s Asensiem ve spole né domácnosti jako manželé už tři roky. Meyerovi bylo jejich přesvěd

ení ukradené. Tato nabídnutá informace mu však prozradila, že ti dva mají strach. Věděl, že nemohou mít obavy z nějakého šikanování homosexuálů, ne v tomto městě. Tak

eho se bojí? Až do té chvíle je oslovoval uctivě pane Roldane a pane Asensio. Teď přešel na oslovení Miku a Tony, to je starý policejní trik, jak dostat podezřelého do nevýhody. Podobně to dělávají i sestři ky v nemocnici: „Nazdar, Jimmy, jakpak se dnes po ránu cítíme?” osloví předsedu správní rady rozsáhlého konsorcia, dávajíce mu tak hned od za átku najevo, kdo je tady šéf, a kdo komu bude měřit teplotu v kone

níku. Ještě lépe to fungovalo mezi policisty a těmi, kdo s nimi přišli do styku. Oslovit mužského „Johnny”

místo „pane Fullere” je totéž, jako mu říct „chlap e”. Ukážete mu tím, kde je jeho místo, a on si okamžitě za

ne připadat méněcenný, chovat se defenzivně a jaksi provinile.

„Miku,” pravil Meyer, „pro myslíš, že jsem přišel?”

Seděli spolu v obývacím pokoji v pískovcovém domě, kde Roldan s Asensiem bydleli. Pokoj byl příjemně zařízený starožitným nábytkem; Meyer by si byl přál, aby si takový mohl dovolit. V krbu plápolal oheň. Praskal a vyletovaly z něj jiskry.

„Přišel jste samozřejmě kvůli Sally,” odpověděl Roldan.

„Ty si to taky myslíš, Tony?”

„Ano, ovšem,” přisvěd

il Asensio.

Meyer nemařil

as.

„Víte, že brala kokain, že ano?”

„No… ne,” odvětil Roldan. „Jak bychom to mohli vědět?”

„Ale jdi, Miku,” usmál se Meyer vědoucně. „Před týdnem v neděli jste byli na ve írku a ona tam brala kokain, takže jste to museli vědět, ne?”

Roldan pohlédl na Asensia.

„Ty sis ten ve

er dal také, co, Miku?”

„No…”

„Vím to,” ujistil ho Meyer.

„Teda…”

„A co ty, Tony? Taky sis minulou neděli párkrát šňupl?” Asensio pohlédl na Roldana.

„Od koho jste ty a Sally dostávali zboží?” vyptával se Meyer.

„Poslyšte,” řekl Roldan.

„Já poslouchám.”

„My s tou vraždou nemáme nic spole ného.”

„Že ne?” podivil se Meyer.

„Ne,” přidal se Asensio. Zavrtěl hlavou a pohlédl na Roldana. Meyera napadlo, kterýpak z nich je asi manžel a který manželka. Oba se tvářili velmi cudně.

Pokoušel se nějak si to srovnat se skute ností, že vraždy mezi homosexuály, k nimž v okrsku došlo, patřily k nejbrutálnějším zlo inům, jaké zdejší policisté vyšetřovali.

„Nevíte, kdo ji mohl zabít?” otázal se.

„Ne, to nevíme,” opá

il Roldan.

„Nevíme,” potvrdil Asensio.

„Tak od koho berete zboží?” zeptal se znovu Meyer.

„Pro

je to tak důležité?” chtěl vědět Roldan.

„Tedy za předpokladu, že bychom brali kokain,”

podotkl spěšně Asensio.

„Ano,” přikývl Roldan. „Kdybychom ho brali…”

„Však vy ho berete.” Meyer opět nasadil vědoucí úsměv.

„No, i kdybychom ho brali, co by záleželo na tom, od koho jsme ho dostávali?”

„Dostávali?” vybafl okamžitě Meyer.

„Dostáváme,” opravil se Roldan.

„Tedy, pokud bychom ho brali,” připomněl Asensio.

„Stalo se snad něco vašemu dealerovi?” zajímal se Meyer.

„Ne, ne.”

„Pokud jsme vůbec kdy nějakého dealera potřebovali,” upřesnil Asensio.

„Potřebovali?” opakoval Meyer.

„Chci říct, pokud nějakého potřebujeme.” Asensio pohlédl na Roldana.

„Poslyš, Tony,” řekl Meyer. „Miku… předpokládejme, že berete kokain a že máte nebo jste měli dealera, kdo to je? Případně kdo to byl?”

„Kokain není návyková látka,” tvrdil Roldan.

„Tu a tam nějaký ten šňupe

ek nikoho nezabije,” přidal se Asensio.

„Ale to já vím,” tvrdil Meyer. „Je to hrůza, že to není v souladu se zákonem, ale co naděláte? Od koho jste brali zboží?”

Oba muži na sebe pohlédli.

„Vašemu dealerovi se něco přihodilo, hm?” prohodil Meyer.

Nikdo neodpověděl.

„Dostávali jste to od Sally Andersonové?” vystřelil Meyer naslepo do tmy a k jeho překvapení oba muži souhlasně přikývli. „Od Sally?” opakoval. Ti dva znovu přikývli. „Sally obchodovala s kokainem?”

„Nedá se říct, že by obchodovala,” namítl Roldan.

„Řekl bys o ní, že s tím obchodovala, Tony?”

„Ne, to bych neřekl,” odtušil Asensio. „A kromě toho, koks s její vraždou nijak nesouvisí.”

„Jak to víte?” zajímal se Meyer.

„Protože to nedělala nijak ve velkém.”

„V jak velkém to dělala?”

„Chci říct, že na tom nevydělávala, jestli si to myslíte,” odpověděl Roldan.

„Co tedy dělala?” zeptal se Meyer.

„Každý týden přinesla pár gramů. To je celé.”

„Kolik gramů?”

„To já nevím. Kolik gramů, Tony?”

„No, já nevím,” řekl Asensio.”

„Když říkáte, že je přinesla…”

„Do divadla. Kdyby někdo potřeboval.”

„A kolik bylo těch potřebných?” dotíral Meyer.

„No, já bych nemluvil o potřebných,” oponoval mu Roldan. „Kokain není návykový, chápejte.”

„Chtěl jsem říct pro každého, kdo chtěl,” opravil se Asensio a souhlasně pokývl hlavou.

„No… Tony a já,” za

al Roldan. „A pár dalších.”

„Kolik dalších?”

„Moc ne,” mínil Asensio. „Šest nebo sedm?

Nemyslíš, že jich mohlo být tak šest, sedm, Miku?”

„Taky bych řekl šest nebo sedm,” přikývl Roldan.

„Kromě samotné Sally.”

„Tak o jakém množství je tu ře

?” chtěl vědět Meyer. „Asi dvanáct gramů týdně, tak nějak?”

„Tak nějak. Možná

tyřiadvacet gramů.”

„Čtyřiadvacet gramů,” přikývl Meyer. „Kolik si za to po

ítala?”

„Běžnou cenu, jako na ulici. Chci říct, že Sally na tom nic nevydělávala, věřte mi. Jenom vzala zboží i pro nás, když si šla nakoupit pro sebe. Možná dostala množstevní slevu, kdo ví?”

„Já bych dokonce řekl,” poznamenal Roldan k Asensiovi, „že jsme to kupovali levněji, než je běžná cena na ulici.”

„Možná že jo,” přitakal Asensio.

„Kolik jste platili?” zeptal se Meyer.

„Pětaosmdesát dolarů za gram.”

Meyer přikývl. Gram kokainu, to je přibližně osmadvacetina unce. Běžná cena na ulici byla sto až sto pětadvacet dolarů za gram, podle istoty kokainu.

„Od koho to kupovala?” zeptal se.

„To já nevím,” odvětil Roldan.

„Já nevím,” přidal se Asensio.

„Kdo je Paco Lopez?” nadhodil Meyer.

„Kdo to má být?” nechápal Roldan.

Asensio pokr

il rameny.

„Měli bychom ho znát?” zeptal se Roldan.

„Ty ho neznáš, hm?”

„Nikdy jsme o něm neslyšeli.”

„A co ty, Tony?”

„Nikdy jsem o něm neslyšel,” opakoval Asensio.

„Je to tane

ník?” zajímal se Roldan.

„Nebo gay?” chtěl vědět Asensio.

„Je mrtvý,” odpověděl Meyer.

REBECCE EDELMANOVÉ táhlo na padesátku, byla skvěle opálená a momentálně usoužená žalem.

Detektivové jí zavolali

asně ráno, protože si s ní chtěli promluvit co nejdřív po jejím no

ním příletu z Antiguy, ale její snacha je pou ila, že pohřeb se koná už dnes v jedenáct dopoledne, v souladu s židovskou tradicí, která vyžaduje, aby byl

lověk pochován do

tyřiadvaceti hodin po smrti. Za daných okolností však bylo nutné pohřeb odložit kvůli nevyhnutelné pitvě, předepsané při všech případech násilné smrti.

Kling ani Brown dosud neměli možnost vidět, jak truchlící rodina sedí při šive. Za okny obývacího pokoje Edelmanových bylo vidět řeku Harb, nad ní se klenulo sytě modré nebe a světlo odražené od zamrzlé hladiny mělo slabě zlatý nádech. Vzduch byl dnes odpoledne ostrý a průzra

ný, Brown rozeznával do nejmenších podrobností výškové budovy na skalnatých návrších za řekou v sousedním státě. Dál směrem k centru bylo vidět ušlechtilé křivky Hamiltonova mostu, jehož krajkoví se jasně vyjímalo proti zářivě modré obloze. V obývacím pokoji seděli příbuzní a přátelé Marvina Edelmana na dřevěných bednách a tlumeně spolu rozmlouvali.

Zavedla je do malého pokoje, kam o ividně chodívala šít; v koutě stál šicí stroj, nalevo od šlapadla ležel košík jasně zbarvených nití. Usedla na stoli

ku u stroje. Oni se posadili na malou pohovku elem k ní. O

i v opálené tváři měla vlhké. Při ře i si kře

ovitě mnula ruce. Slunce se k ní nezachovalo laskavě. Na tváři měla vrásky, na rukou také a rty bez rtěnky vypadaly jako vysušené. Během celého rozhovoru se obracela výhradně na Klinga, přestože většinu otázek jí kladl Brown. Brown byl na to zvyklý, někdy se dokonce i

erní obraceli raději k bílému policistovi, jako by on sám byl neviditelný.

„Říkala jsem mu, ať jede se mnou,” naříkala paní Edelmanová. „Že by potřeboval dovolenou, udělala by mu dobře, no ne? Ale on ne, prý má zrovna moc práce a musí se připravit na cestu do Evropy, kam měl jet příští měsíc. Tvrdil, že na dovolenou pojede, až se vrátí, někdy v dubnu. Kdo by potřeboval prázdniny v dubnu? V dubnu všechno kvete, dokonce i tady ve městě. No, a tak se mnou nejel. A teď už nikdy na žádnou dovolenou nepojede, nikdy.” Odvrátila se, protože jí opět do o

í vhrkly slzy.

„V

em vlastně spo

ívala jeho práce, paní?” otázal se Brown. „Byl klenotník?”

„Nedá se říct, že by byl opravdový klenotník,” řekla paní Edelmanová, vyňala z kabelky papírový kapesník a osušila si o

i.

„Protože měl na sobě tu vestu…,” za al Brown.

„Ano,” přisvěd

ila paní Edelmanová. „Kupoval a prodával drahokamy. Tak vydělával na živobytí.”

„Diamanty?”

„Ne jenom diamanty. Obchodoval s nejrůznějšími drahými kameny. Se smaragdy, rubíny, safíry -

samozřejmě i s diamanty. Vzácné kameny. Ale na to nejvzácnější ze všeho nedbal. Na svůj život. Kdyby jen odjel se mnou…” Potřásla hlavou. „Pali ák,” řekla. „Bůh mi odpusť, ale byl to pali ák.”

„Existoval nějaký zvláštní důvod, pro chtěl zůstat tady ve městě?” otázal se Brown.

„Místo aby letěl s vámi na Antiguu?”

Vyslovil to jako „na Antikvu”.

„Vyslovuje se to s tvrdým gé,” opravila ho paní Edelmanová.

„Prosím?”

„Používají britskou výslovnost. Říkají tomu Antiga.”

„Aha.” Brown se podíval na Klinga. Kling ml el. „Nicméně,” pokra

oval Brown, „byl zde nějaký důvod?”

„Jenom běžné věci. Nic, co by nemohl na týden odložit. A podívejte se, co se stalo,” dodala, otírajíc si o

i.

„Těmi běžnými věcmi…,” za al Brown.

„Jeho obvyklé obchody. Nákup a prodej, prodej a nákup.” I nadále směrovala své odpovědi na Klinga.

Brown si odkašlal, aby ji upozornil, že on je tady taky.

Nemělo to však žádný efekt.

Kling, možná povzbuzen jejím upřeným pohledem, se zeptal: „Cestoval do Evropy

asto?”

„Inu, když to bylo třeba. Víte, pokud jde o diamanty, je to střed světa. Amsterodam. Pro smaragdy létal do Jižní Ameriky. Kvůli obchodům byl schopen oblétat celý svět, nemám pravdu?” stěžovala si. „Ale když se měl rozhodnout pro tyři, pět hodin letu na týden za sluní kem, tak to nešlo. Radši zůstal tady. Aby ho někdo mohl zastřelit.”

„Nemáte ponětí, kdo by to mohl…”

„Ne,” odpověděla paní Edelmanová.

„Nevíte o žádných nepřátelích?” vyptával se Brown.

„O žádných.”

„Třeba nějaký zaměstnanec, který…”

„Můj muž pracoval sám. Proto si nikdy nemohl vzít ani chvíli volna. Zajímal se jen o to, jak vydělat peníze.

Řekl mi, že nebude spokojený, dokud se nestane multimilionářem.”

„Je to v téhle branži obvyklé?” zajímal se Brown.

„Myslím vydělávat miliony dolarů.”

„Kdo ví? Asi ano. Žili jsme si dobře. Můj muž vždycky vydělával slušné peníze.”

„Ale když je ře

o milionech dolarů…”

„Ano, bylo by možné vydělat takové peníze,”

přisvěd

ila paní Edelmanová. „Měl velice dobré oko na kvalitní kameny. Skoro všechno, co koupil, vyneslo velký zisk Věděl, co kupuje, a uměl velmi tvrdě smlouvat. Ten hlupá

ek,” posteskla si. „Kdyby jenom odjel se mnou, jak jsem chtěla.”

O

i se jí opět zalily slzami. Otřela si je zmuchlaným papírovým kapesníkem a sáhla do kabelky pro další.

„Paní Edelmanová,” řekl Kling, „můžete nám povědět, kde váš manžel provozoval svoje obchody?”

„V centru. Na North Greenfield Street, kousek od Hall Avenue. Říká se tomu Diamantový trh - přímo v té ulici.”

„A řekla jste, že pracoval sám?”

„Úplně sám.”

„V přízemí?”

„Ne, v prvním patře.”

„Nepřepadli ho tam někdy, paní Edelmanová?”

Překvapeně na něj pohlédla.

„Ano. Jak to víte?”

„Nu, když obchodoval s diamanty…”

„Ano, stalo se to loni,” odpověděla.

„Kdy loni?” zajímal se Brown.

„Myslím, že v srpnu. Koncem

ervence, za

átkem srpna, tak nějak to bylo.”

„Pachatel byl zadržen?” zeptal se Brown.

„Cože?” nepochopila paní Edelmanová.

„Chytli toho, kdo to udělal?”

„Ano.”

„Opravdu?”

„Ano. Za dva dny nato. Pokusil se ty kameny prodat v obchodě jenom o tři

ísla dál v ulici, věřili byste tomu?” „Vzpomněla byste si, jak se ten

lověk jmenoval?”

„Ne, nevzpomenu si. Byl to

ernoch.” Poprvé od chvíle, kdy přišli, se podívala na Browna, ale jen na okamžik. Potom hned zase obrátila všechnu pozornost na Klinga.

„Mohla byste trochu upřesnit to datum?” požádal Kling. Vytáhl notes a za

al psát.

„Pro

? Myslíte, že je to tentýž

lověk? Řekli mi, že nic neukradli. Diamanty měl ve vestě a nikdo se jich nedotkl. Jak by to mohl být někdo, kdo by ho chtěl okrást?”

„Nu, to ještě tak docela nevíme,” přiznával Kling, „ale pokusíme se zjistit něco víc o té loupeži, pokud nám povíte nějaké podrobnosti.”

„Vím jenom to, že jednou pracoval pozdě do noci a ten

ernoch tam přišel se zbraní a ukradl všechno z pracovního stolu. S trezorem se neobtěžoval, řekl jen manželovi, aby mu do pytlíku nasypal všechno, co měl na pracovním stole. Nejlepší zboží ale bylo v sejfu; můj manžel byl vyděšený k smr…”

Ani to slovo nedořekla. Opět jí vyhrkly slzy. Za ala v kabelce šmátrat po dalším kapesníku.

Detektivové

ekali.

„Říkáte, že se to stalo koncem

ervence nebo za

átkem srpna,” poznamenal nakonec Kling.

„Ano.”

„Takže to mohlo být poslední týden v ervenci? Nebo první týden v srpnu?”

„Nevím to ur

itě, ale myslím, že ano.”

„Vyhledáme si to podle adresy,” řekl Klingovi Brown.

„Bude to v po

íta

i.”

„Mohla byste nám dát tu adresu?” požádal Kling.

„North Greenfield Street 621,” řekla paní Edelmanová.

„Nevíte, jestli toho pachatele odsoudili?” zajímal se Brown.

„Asi ano, už si nevzpomínám. Manžel ho musel jít k soudu identifikovat, ale ani nevím, jestli ho zavřeli nebo ne.”

„To zjistíme na Trestní správě,” pou il Klinga Brown. „Paní Edelmanová, mluvila jste s manželem někdy po tom, co jste odletěla na Antiguu?”

Tentokrát to vyslovil správně.

„Ne. Ptáte se, jestli jsme si telefonovali? Ne, Antigua není za rohem, to víte.”

„A než jste odjela, nezmínil se vám o něčem, co ho trápilo?

O výhružných telefonátech, o sporech se zákazníky nebo o něčem podobném? Víte vy sama o něčem, co by mu leželo v hlavě?”

„Ano,” odvětila paní Edelmanová.

„Co to bylo?” zeptal se Brown.

„Jak vydělat ty miliony,” odpověděla paní Edelmanová Klingovi.

TENTOKRÁT zatelefonoval Dorfsman osobně.

Telefon zazvonil dvacet minut po tvrté odpoledne, v pondělí, tedy den po valentinském svátku, ale Dorfsman byl o ividně ještě stále pod vlivem krátkých mileneckých oslav. Ze všeho nejdřív Carellovi oznámil: „Růže tady, fialinka tam, hádej, hádej, co pro tebe mám!”

Carellu napadlo, že Dorfsmanovi nejspíš přesko ilo; u policie se to stávalo dost asto, ale ještě nikdy neslyšel, že by to postihlo někoho z balistické laboratoře.

„Co pro mě máš?” otázal se opatrně.

„Mám další,” prohlásil Dorfsman.

„Další co?”

„Další mrtvolu.”

Carella

ekal. Podle hlasu se zdálo, že Dorfsman je se sebou nadmíru spokojený. Carella mu nechtěl kazit radost.

Mrtvola, nalezená v den oslav Washingtonových narozenin, i když do opravdových Washingtonových narozenin zbývá ještě týden, to je opravdu zábavná věc.

„Klingovi jsem ještě nevolal,” vykládal Dorfsman.

„Volám tobě jako prvnímu.”

„Klingovi?” opakoval Carella.

„Klingovi,” potvrdil Dorfsman. „Vy chlapi tam u vás spolu vůbec nemluvíte?” Kling v sobotu v noci vyjel k případu vraždy. Přesněji ře

eno v neděli ráno. V neděli, ve dvě ráno.

„O

em to mluvíš?” nechápal Carella.

„O vraždě na Silvermine Oval. Jistý Marvin Edelman, dostal dvě kulky do hlavy.” Pořád se podle hlasu zdálo, že se Dorfsman usmívá. „Volám tobě jako prvnímu, Steve,” opakoval.

„To už mi došlo. Jak to?”

„Je to stejná zbraň jako v ostatních dvou případech,” prohlásil zvesela Dorfsman.

Za

ínalo se zdát, že mají na krku šílence.

9

ŠÍLENCI ZTĚŽUJÍ policistům práci.

Když máte co dělat s šílencem, zahoďte příru ky a řiďte se třeba podle zadnice u vlastních kalhot, jelikož podobně řídí své chování i doty ný blázen. V tomto městě se vyskytuje spousta cvoků, ale většinou jim bohudík sta í procházet se po Hall Avenue s transparenty o posledním soudu nebo si pro sebe mumlají cosi o starostovi a o po

así. Magoři v tomto městě mají za to, že starosta nese odpovědnost i za po

así. Možná mají pravdu.

Naproti tomu velitel detektivů poru ík Peter Byrnes měl za to, že v jeho služebně vázne komunikace při vyšetřování třech navzájem propojených případů vraždy. Když se Byrnes dověděl, co Dorfsman řekl do telefonu, důrazně s ním musel souhlasit: Vy chlapi snad spolu nemluvíte?

„V úterý v noci vám nahlásili vraždu. A v sobotu další. Nebo v neděli ráno, to je fuk,” rekapituloval Byrnes. „Ta první se stala na Culver Avenue a druhá na Silvermine Road, jenom o pár bloků dál!

V obou případech šlo o zastřelení, ale napadne snad naše myslitele, aby si tady doma dali dvě a dvě dohromady? A to nemluvím o té hol ině, co ji v pátek zastřelili v centru! Ani ve snu by mě nenapadlo zmiňovat se před partou našich bystrozrakých pátračů o třetí zastřelené oběti,” pokra oval Byrnes, nabíraje páru, „ale podívá se tady někdo vůbec na hlášení o

innostech? Protože to je hlavní důvod, pro ta hlášení sestavujeme, aby každej policajt na okrsku, v uniformě i v civilu, věděl, co se tady kolem děje, himlhergot!”

Ve služebně za dveřmi znepokojeně postával Miscolo s hrstkou strážníků v uniformách, poslouchali rozzlobený Byrnesův hlas, doléhající k nim zpoza mlé ného skla ve dveřích jeho kanceláře, a bylo jim jasné, že tam uvnitř to někdo dostává pěkně sežrat.

Popravdě ře

eno tam byli takoví celkem

tyři, ale nikdo z těch, kdo poslouchali za dveřmi ve služebně, to nevěděl, protože detektivům zavolali ten den, v úterý,

asně ráno domů s tím, že se mají hlásit ještě před rozedněním (nu, přesněji ře

eno v 7.30), zatímco uniformovaní se za ali trousit do práce až ve tři

tvrtě na osm, kdy se každé ráno ve velké dvoraně v přízemí konalo rozdílení úkolů. Ti tyři policisté v civilu byli, v abecedním pořadí, detektivové Brown, Carella, Kling a Meyer. Všichni upřeně hleděli na špi

ky svých bot.

Byrnesův vztek z

ásti vyvolal tlak „papalášů” z velitelství ve městě a z ásti

iré pohoršení nad hloupostí mužů, od nichž po všech těch letech o

ekával, že svou práci budou zvládat, přinejmenším pokud jde o běžnou rutinu. V skrytu duše podezíral Klinga, že právě on, svou uzavřeností po rozvodu, zavinil toto selhání víc než kdo jiný. Nechtěl však Klinga pranýřovat jako jediného viníka, protože tím by ho jenom uvedl do rozpaků a mohl by i zasít nesváry mezi

tveřici detektivů, jež nyní osud předur il ke spolupráci na vyšetřování tří různých vražd. A tak se Byrnes ve svém láteření omezil jenom na přehnané výtky kvůli běžným postupům, které by - jen kdyby je všichni do písmene dodržovali - zabránily zmatku, zbyte

nému zdvojování úkonů a („jak je naším zbožným přáním,” řekl doslova) možná i tu a tam pomohly vyřešit nějaký ten případ.

„No dobře,” řekl kone

ně. „Tak to bychom měli.”

„Pete…,” spustil Carella.

„Povídám, že to bychom měli, a tím to kon í,” okřikl ho Byrnes. „Vezměte si bonbon,” postr il přes stůl k udiveným detektivům zpola vypleněnou krabici. „Povězte mi, co víte.”

„Moc toho není,” přiznal Carella.

„Máme co dělat s nějakým bláznem?”

„Možná,” připustil Brown.

„Našli jste už nějakou stopu po té osmatřicítce?”

„Ne, Pete, jenom jsme…”

„Obejděte všechny kšeftaře na ulicích, zeptejte se, kdo sháněl takovou zbraň, která by odpovídala popisu.”

„Ano, Pete,” řekl Carella.

„Jak souvisí Lopez s těmi ostatními dvěma?”

„To zatím nevíme.”

„Bral někdo z nich drogy?”

„To děv

e. U Edelmana ještě nevíme.”

„Byl jejím dodavatelem Lopez?”

„To taky nevíme. Víme jenom, že nosila koks některým kolegům v divadle.”

„Ten poslední zavražděný obchodoval s diamanty, co?”

„S drahými kameny,” upřesnil Kling.

„Znal Lopeze nebo tu holku?”

„To ještě taky nevíme,” odvětil Kling. „Ale loni v létě ho někdo přepadl a po tom bychom mohli jít. Dneska ráno to chceme protáhnout po

íta

em.”

„Neošmatávej je,” varoval Byrnes Meyera, který se natáhl do krabice pro

okoládu. „Vezmi si, kolik chceš, ale sněz všechny, na které sáhneš, a neomatlej celou krabici.”

Meyer, který se, popravdě ře

eno, „právě chystal jeden

okoládový bonbon ohmatat”, se na něj uraženě ohlédl.

„Co je s tím přítelem?” vyptával se Byrnes.

„S přítelem té dívky.”

„Většinu páte

ní noci proseděl u telefonu,” odpověděl Carella. „Tu noc, kdy ji zavraždili.”

„U telefonu? A s kým?”

„S jiným studentem. Ten přítel studuje na Ramseyově univerzitě medicínu.”

„Jakže se jmenuje?”

„Timothy Moore.”

„A ten jeho kamarád?”

„Karl Loeb.”

„Ověřili jste si to u něj?”

„U Loeba? Ano. Žvanili spolu skoro do dvou hodin ráno.”

„Kdo komu telefonoval?” chtěl vědět Byrnes.

„Různě si volali navzájem.”

„Co jinak?” „Producent té show, jistý Allan Carter, si hraje s jednou tane

nicí na maminku a na tatínka.”

„No a?” zeptal se Byrnes.

„Je ženatý,” opá

il Meyer.

„No a?” opakoval Byrnes

„Myslíme si, že nám lže,” řekl Meyer.

„O té hopsandě?” použil Byrnes jeden z mála archaismů, které se mu někdy vkradly do úst, což mu však mladší příslušníci sboru skoro vždycky prominuli.

„Ne, v tom k nám byl upřímný,” uznával Carella.

„Ale tvrdí, že tu mrtvou znal jenom zběžně, jenže to nějak smrdí.”

„Pro

by kvůli tomu lhal?” otázal se Byrnes.

„To ještě nevíme,” přiznal Carella.

„Myslíte, že si to rozdávali ve třech?” nadhodil Byrnes; tentokrát se mu na jazyk vloudil modernější slovník.

„To zatím nevíme,” řekl Meyer.

„Tak co sakra víte?” vyjel na ně rozzlobeně Byrnes, ale hned se zase ovládl. „Vemte si už někdo bonbon, prokristapána!” zlobil se. „Nebo ztloustnu jako pivovarskej valach.”

„Pete,” ozval se Carella, „je to komplikovaný případ.”

„Nevykládej mi o komplikovaných případech, myslíš, že nepoznám komplikovaný případ?”

„Třeba to vážně dělá šílenec,” prohodil Brown.

„To by byla moc snadná cesta ven,” zabrzdil ho Byrnes, „hodit to na šílence. Chceš něco vědět? Podle mě každý, kdo někoho zabije, je šílenec.”

O tom se s ním detektivové nehodlali přít.

„Dobrá,” prohlásil Byrnes. „Za něte šmejdit v ulicích. Anebo ještě líp, obvolejte práska

e, jestli nám nedodají nějakou stopu po té zatracené pistoli. Berte, Artie, projeďte po íta

em to přepadení… Byli jste už v obchodě toho chlapíka? Toho Edelmana?”

„Ještě ne,” řekl Brown.

„Všechno tam prošťourejte. Kdybyste objevili jediné zrní

ko bílého prášku, mazejte s ním do laboratoře, ať prověří, jestli nejde o kokain.”

„My ale nevíme jistě, jestli tou souvislostí je kokain,” namítl Meyer.

„Ne, tak co to je? Ta holka brala koks a dodávala ho polovině souboru…”

„Tolik toho zase nebylo, Pete.”

„Hergot, já kašlu na to, kolik toho bylo! Je mi fuk, jestli v tom představení vystupovala jako hvězda, což, jak jsem pochopil, stejně není pravda. V mojí tvrti kšeftovala s drogou, takže pro mě je to překupnice. Víme, že Lopez prodával kokain. Když ho zabili, měl v kapse šest gramů a jedenáct set babek.

Tak koukejte zjistit něco víc o té báje né Sle

ně Střeví

kové. Odkud brala zboží, které distribuovala mezi leny souboru? Dělala to pro zisk nebo jim jenom prokazovala službu? A opřete se do toho producenta, jak se sakra jmenuje, jo, Carter. Jestli spal s tou druhou tane

nicí i s tou zavražděnou, chci se to dovědět. To je všechno. Zavolejte Dannyho Gimpa a Fatse Donnera, zavolejte všem práskačům, co zůstali ve městě, místo aby odjeli na Floridu, kde bych měl být i já. Chci, aby už se s tímhle případem pohnulo, je to jasný? Až si mě příště ná

elník zavolá, chci mu povědět něco konkrétního.”

„Ano, Pete,” přikývl Carella.

„Nech si to svoje ,Ano, Pete,’ a koukej něco dělat.”

„Ano, Pete.”

„A ještě něco. Neuvěřím, že to je šílenec, dokud mě vy mládenci nepřesvěd

íte, že ty tři oběti navzájem vůbec nic nespojuje.”

Byrnes se odml

el.

„Najděte tu spojitost,” přikázal.

DOMLUVILI SI SCHŮZKU na lavi

ce v Grover Parku, poblíž kluziště a sochy generála Ronalda Kinga, který kdysi za americko-španělské války vzal útokem jisté významné návrší, ímž zasadil ránu nadvládě cizích tyranů, kteří (podle podání Williama Randolpha Hearsta a Josepha Pulitzera) utla

ovali po

estné kubánské seká

e třtiny a rybáře. Tu sochu sem dal postavit jeden z bývalých starostů, avšak ani ne tak pro nezpochybnitelnou generálovu udatnost, jako spíš proto, že King (jako sám starosta) patřil k vášnivým karbaníkům, jehož specialitou byl poker, a v tomto oboru si nejvíc potrpěl na herní variantu zvanou „strka ka”, již měl v oblibě i zmíněný starosta. Za trpělivost, s níž zde jeho bronzová podoba vzdorovala všem rozmarům po

así, byl generál dále odměněn zdejšími obyvateli hispánského (le

nikoliv kubánského) původu, kteří na jeho odvážnou hruď psali sprejem svá jména a tu a tam mo ili na nohy jeho koně.

Pro špatnou sjízdnost vozovek bylo dnes vyu ování ve školách zrušeno. Zatímco Carella ekal na lavi

ce u generálovy sochy na Dannyho Gimpa, slyšel z kluziště hlasy chlapců, kteří tam hráli hokej. Byl promrzlý do morku kostí. Oby

ejně nemíval sklony k filozofování, ale jak tam tak seděl schoulený ve svém nejteplejším kabátě - a saku a svetru a flanelové košili a vlněném spodním prádle -

napadlo ho, že taková zima se v mnohém podobá policejní práci. Zima

lověka utahá. Sníh a plískanice, mrznoucí déšť a led na

lověka dotírají tak dlouho, až má nakonec sto chutí zvednout ruce a vzdát se. Ale vždycky to nějak vydrží, pak přijde jarní tání a všechno se zase zdá být v pořádku - až do další zimy.

Kde k

ertu vězí ten Danny?

Uviděl ho, jak se pomalu belhá po pěšině, rozhlížeje se nalevo napravo po zasněženém terénu, jako tajný agent v týlu nepřítele, za kterého se - popravdě ře eno - Danny ve svých fantaziích považoval. Na sobě měl

ervenomodrý kostkovaný vlněný kabát, pletenou ervenou kšiltovku staženou přes uši, modré vlněné rukavice a zelené manšestráky, zastrkané do erných galoší. Na

lověka, který se pokoušel vypadat nenápadně, to byl dost křiklavý úbor. Prošel přímo kolem lavi ky, na níž Carella vysedával celý zmrzlý (ob as to s těmi špionážními móresy trochu přeháněl), dokrá

el skoro až ke generálově soše, opatrně se rozhlédl, vrátil se k lavi

ce, usedl vedle Carelly, vyňal z kapsy kabátu noviny, rozevřel je, aby mu nebylo vidět do obli eje, a pozdravil: „Ahoj, Steve. Zima, co?”

Carella si stáhl rukavici a podal Dannymu ruku.

Danny sklonil noviny, také si sundal rukavici a Carellovu ruku stiskl. Krátce si jimi potřásli a znovu si navlékli rukavice. Málokterý detektiv si se svým informátorem potřásal rukama. Většinou byl vztah mezi policistou a informátorem založen svým způsobem na obchodní bázi, ale ruce si nepodávali.

Většina policistů si svých práskačů nijak zvlášť nevážila. Práska

byl

lověk, který policii něco „dlužil”. Policisté byli ochotní přimhouřit oko výměnou za informace. Někteří práska

i, dodávající policii informace, patřili k nejhorším exemplářům ve městě. Ale pokud se o politice říká, že vytváří podivná spojenectví, o policejním vyšetřování to platí dvojnásob. Oblíbeným donaše em Hala Willise byl Fats Donner, jenž si svou slabostí pro dvanáctileté hol

i

ky vysloužil všeobecné opovržení. Byl to však dobrý a cenný informátor. Ze všech práskačů pracoval Carella nejraději s Dannym Gimpem. A nikdy nezapomene na to, že kdysi dávno, před tolika lety, že je lépe nevzpomínat, jak dávno, za ním Danny přišel do nemocnice, kde se zotavoval ze střelného poranění.

Proto si s Dannym Gimpem vždycky potřásl pravicí. A podal by mu ruku i v přítomnosti samotného komisaře.

„Co dělá noha?” zeptal se.

„Když je zima, tak bolí,” opá il Danny.

„Aspoň jednou,” poznamenal Carella, „bychom se mohli sejít někde, kde není zima jako na Sibiři.”

„Musím si dávat majzla,” tvrdil Danny.

„Majzla si můžeš dávat i uvnitř.”

„Uvnitř mají stěny uši,” namítal Danny.

„Tak to aspoň sfoukneme rychle, jo?”

„Je to tvůj niklák,” podotkl Danny zcela nemístně, protože spolu nemluvili po telefonu a navíc telefony za niklák zmizely skoro stejně dávno jako drožkářův bi .

„Hledám osmatřicítku Smith and Wesson, kterou někdo použil při třech vraždách,” za al Carella.

„Kdy se to stalo?” zeptal se Danny.

„Ta první se udála před týdnem, devátého. Druhá v pátek v noci, dvanáctého. A třetí v sobotu v noci, třináctého.”

„Všechny tři se staly tady?”

„Jenom dvě.

„Který dvě?”

„Překupník koksu jménem Paco Lopez - slyšels o něm někdy?” „Myslím, že jo.”

„A obchodník s diamanty, jistý Marvin Edelman.”

„Obchodoval tady?”

„Ne, ve městě. Bydlel na Silvermine Road.”

„Pěkný bydlení,” mínil Danny.

„A kdo je ta třetí mrtvola?”

„Jistá Sally Andersonová. Tane

nice v muzikálu. Dole ve městě.” „A jak to spolu souvisí?” nechápal Danny.

„To se právě snažíme zjistit.”

„Mhm,” zabru

el Danny. „Takže Lopez, hm?”

„Paco,” doplnil Carella.

„Paco Lopez,” opakoval Danny.

„Říká ti to něco?”

„Nepopálil před

asem nějakou holku na kozách?”

„To je on.”

„Jo,” přikývl Danny.

„Znáš ho?”

„Zahlíd jsem ho tu. Asi před měsícem. Myslím, že s tou holkou žil, byli pořád spolu. Takže to schytal, co?

Žádná velká škoda, Steve. Kolovaly o něm ošklivý ře i.”

„Jak to?”

„Byl to hajzl,” odtušil Danny. „Já nemám rád hajzly, chápeš? Mluvil jsi už s tou holkou?”

„Den potom, co Lopeze zabili.”

„No a?”

„Nic. Pověděla nám, co jí udělal…”

„To je teda něco, hm?” potřásl Danny hlavou.

„Ale přestali spolu žít už před dvěma měsíci, nic o něm nevěděla.” „V týhle

tvrti nikdy nikdo nic neví, když přijdou poldové.

Možná ho oddělala ona. Za to, že ji tak zřídil.”

„O tom pochybuju, Danny, ale klidně si posluž.

Upřímně ře

eno mě víc zajímá to, jestli během posledního týdne nějaká osmatřicítka nezměnila majitele.” „V tomhle městě je spousta osmatřicítek, Steve.”

„To já vím.”

„A pořád měněj majitele.” Na okamžik se odml el. „Poprvé se to stalo v úterý před tejdnem, jo? V

kolik hodin?”

„V jedenáct.”

„Ve

er?”

„Ve

er.”

„Kde?”

„Na Culver Avenue.”

„Vevnitř, nebo venku?”

„Na ulici.”

„V tomhle po

así moc lumpů venku neběhá,” mínil Danny. „V tý zimě jsou zalezlí. Vrahové a zloději si potrpěj na pohodlí,” dodal filozoficky. „Vraha nikdo neviděl, hm?”

„Seděl bych snad tady s umrznutým zadkem, kdybychom měli svědka?” ohradil se Carella.

„Já taky mrznu, na to nezapomínej,” namítl Danny trochu uraženě. „No, po

káme, co zaslechnu. Jak je to naléhavý?”

„Moc,” ujistil ho Carella.

„Protože než se pustím do práce, chci si jít ještě vsadit.”

„Dobrý tip?” zajímal se Carella.

„Jen jestli vyjde,” odtušil Danny a pokr il rameny.

BRATR ANTHONY S EMMOU kouřili trávu, pili víno a procházeli seznam jmen, který jim před dvěma dny předala Judite Quadradová.

V koutě místnosti hořela petrolejová kamínka, ale radiátory byly jenom vlažné a okenní skla i nadále pokrývala jinovatka. Bratr Anthony a Emma seděli u kamínek co nejblíže, přestože oba tvrdili, že jim osobně studené po

así vůbec nevadí. Oba byli jen ve spodním prádle.

Před hodinou vykouřili trochu trávy a pomilovali se ve velké posteli v ložnici bratra Anthonyho. Potom se každý nasoukal do spodního prádla a zamířili do obýváku otevřít láhev vína a zapálit si další dva jointy, na

ež opět usedli nad seznamem potenciálních zákazníků. Bratr Anthony měl na sobě pruhované trenýrky, Emma

erné kalhotky. Bratru Anthonymu připadala po předchozím milování zářivě žádoucí.

„Takže se zdá,” pravila Emma, „že dodával jen dvanácti lidem.”

„Není to moc,” přiznával bratr Anthony. „Musím říct, Em, doufal jsem, že toho bude víc. Pitomých dvanáct jmen, to je dost malej kšeft za všechny ty potíže, co jsme s tím měli.” Znovu se zahleděl na seznam. „A navíc tak malý množství. Podívej se na to množství, Em.”

„Znáš ten vtip?” zazubila se.

„Ne. Jakej vtip?” Zbožňoval její vtipy. Také zbožňoval, když se nad ním skláněla. Při pohledu na její mohutné prsy pocítil opět sotva zřetelný záchvěv nové touhy a napadlo ho, že ji nechá povědět ten vtip a potom oba zapomenou na Lopezův žebrácký seznam a půjdou se znovu pomilovat. Zdálo se mu, že to je to nejlepší, co se v takové zimě dá dělat.

„Tak teda v hotelu na Miami Beach bydlí jedna dáma,” spustila Emma, nepřestávajíc se zubit.

„Kdybych tak já mohl bydlet v hotelu na Miami Beach,” přál si bratr Anthony.

„Chceš si ten vtip poslechnout, nebo ne?”

„Jen vyprávěj,” vybídl ji.

„Několik dnů chodí jíst do hotelové jídelny, ale pak najednou přijde do recepce a za ne si stěžovat.”

„A na co?” zajímal se bratr Anthony.

„Necháš mě to dopovědět?”

„Tak povídej, povídej.”

„Stěžuje si, že strava, kterou tam podávají, je samej jed. Vejce jsou nezdravý, hovězí je vražedný, brambory, salát i kafe, všechno je to jenom jed a nebezpe

ná nezdravota, roz

iluje se ta dáma. A víš na co si ještě stěžuje?”

„Na co?” zeptal se bratr Anthony.

„Že dávají hrozně malý porce!” vyprskla Emma smíchy.

„To nechápu,” řekl bratr Anthony.

„Ta paní si stěžuje na nezdravý jídlo…”

„No?” „Ale taky jí vadí, že dostává malý porce.”

„No a?”

„Jestli je to jídlo nezdravý, tak pro by chtěla větší porce?”

„Třeba je bláznivá,” mínil bratr Anthony.

„Ne, není bláznivá,” oponovala Emma. „Stěžuje si na jídlo, ale taky si stěžuje na to, že porce…”

„Já to chápu,” tvrdil bratr Anthony, „ale stejně mi to nedochází. Nepůjdeme zase vedle do pokoje?”

„Ještě nejsi připravenej,” namítla Emma, nahlížejíc mu do klína.

„Mohla bys mě připravit ty.”

„Já vím. Ale mám radši, když jsi připravenej dřív, než tě za

nu připravovat já.”

„Sladký ře

i

ky,” zabru

el tiše bratr Anthony.

„Mhmm,” zavrněla Emma.

„Tak co ty na to?”

„Nejdřív práce, potom zábava,” opá ila Emma.

„A co ti vlastně připomnělo ten vtip?” zeptal se.

„Tys povídal něco o malým množství.”

„Však to taky je malý množství,” přikývl bratr Anthony. „Jen se podívej.” Podal jí seznam. „Většinou jen dva nebo tři gramy týdně. Ze dvou, tří gramů týdně nezbohatneme.”

„Nemusíme zbohatnout hned, bratře,” chlácholila ho Emma. „Půjdeme na to pěkně pomalu, za neme u Lopezových zákazníků a od nich budeme pokra

ovat dál.”

„Jak?”

„Třeba nás k nějakým zákazníkům nasměruje ta dáma.”

„Která? Ta, co jedla ty jedovatý porce?”

„Ta, co zásobovala Lopeze. Jeho dodavatelka.”

„Pro

by nám měla pomáhat?”

„Pro

ne? Musí tu někde bejt celej řetěz dodavatelů, bratře. Větší dodavatel potřebuje malýho dodavatele a ten zas potřebuje kone

ný odběratele. Ta dáma nám dohodí odběratele, my od ní budeme brát zboží a všichni budou spokojený.”

„Myslím, že jen fantazíruješ,” pravil bratr Anthony.

„Co nám to uškodí, když se jí zeptáme?” namítla Emma.

„Pošle nás do háje.”

„Kdo ví? A vůbec, jedno po druhým. Nejdřív jí musíme dát vědět, že jsme převzali živnost od Lopeze a chceme s ní obchodovat místo něj. To je to hlavní.”

„To ur

itě ano.”

„Takže si myslím,” rozhodla Emma, „že by ses měl oblíknout a jít tu Sally Andersonovou navštívit.”

„Potom,” řekl bratr Anthony a vzal ji do náru e.

„Mhmm,” zavrněla Emma, přitiskla se k němu a olízla si rty.

EILEEN BURKEOVÁ se dovolala na služebnu ve chvíli, kdy Kling měl ještě na drátě komunika ní centrum. Brown ji požádal, ať po ká, a položil Klingovi na stůl lístek se vzkazem, že na šestce

eká detektiv Burkeová. Kling přikývl. V první chvíli nevěděl, kdo ta Burkeová je.

„Mám to tady v ruce, jak to vylezlo z mašiny,”

vykládal mu šéf směny na dispe

inku. „Loni v

ervenci, osmadvacátého, v osm nula dva. North Greenfield Street 621, dveře

íslo dva nula sedm. Vůz C odpověděl na výzvu v osm dvanáct.”

„Co zjistili?”

„Volali zpátky, kód deset dvacet. Dokonaná loupež.”

Kling věděl, co znamená kód 10-20.

„Který to byl okrsek?”

„Midtown East,” řekl dispe er.

„Víte, kdo měl ten případ na starosti?”

„To jsem v tom přepisu nenašel.”

„No dobře, tak děkuju,” rozlou il se Kling a stiskl svítící tla ítko s šestkou dole na svém telefonu. „Kling,” ohlásil se.

„Berte, tady je Eileen.”

„Ještě jsem se po té náušnici nesta il podívat,” omlouval se.

„Neobjevila se u vás, co?”

„No, máme tady krabici na ztracené a nalezené věci, ale nic v ní není.”

„A co v autě?” „Auto jsem ještě neprohlížel,”

připustil. „Ale od soboty ve

er jsem tímhle vozem nejel.”

„No, tak když se ti to povede…”

„Ale ovšem,” ujistil ji.

„Já jen… že mi ty náušnice tak trochu nosí štěstí.”

Kling neodpověděl.

„Bez nich si připadám jako nahá,” dodala.

Pořád nic neříkal.

„Přece nemůžu chodit jenom s jednou náušnicí pro štěstí, co?” poznamenala.

„To asi ne,” uznával.

„Rozsekla bych si štěstí vejpůl,” dodala.

„Jo,” přitakal.

„Jaké je tam u vás po

así?” zeptala se.

„Zima.”

„Tady taky. Tak mi dej vědět, kdybys ji našel, ano?”

„Dám.”

„Díky.” Zavěsila.

Na týž papírek, který mu předtím Brown položil na stůl, teď Kling na

máral „E - náušnice” a uložil papírek do kapsy saka.

Zalistoval ve služebním adresáři, až našel íslo do Midtown East, vyto

il je, vyložil službu konajícímu seržantovi, co potřebuje, a dosáhl spojení s detektivem Garridem, který hovořil se španělským přízvukem a na ten případ se okamžitě upamatoval, protože to byl on osobně, kdo hlídal v zadní místnosti zastavárny na Greenfield Street, když se tam dostavil onen pachatel ozbrojené loupeže a pokusil se prodat všechny ty krámy, které před dvěma dny o troje dveře dál směrem na jih ukradl u Edelmana.

„Všechnó komplét,” vykládal Garrido, „od á až do zét. Měli jsme chó na talíří.”

„A co se stalo pak?” zeptal se Kling.

„Chádej, kochó jsme dostalí jako soudcé?” řekl Garrido.

„Koho?” nevěděl Kling.

„Charríse.”

Ctihodného Wilbura Harrise Kling znal. Ctihodný Wilbur Harris byl v branži znám pod přízviskem Wilbur Procházka. Jeho specialitou bylo pouštět zlo ince ze soudní síně na svobodu.

„Co se stalo?” chtěl vědět Kling.

„Ten kluk byl oby

ejnéj feťák, poprvé provéd něco takovýchó. V

soudní síni se málém rozbre

él. A tak ho Charrís pustil na podmínku.”

„I když jste ho chytli s ukradeným zbožím, hm?”

„Uplně se vším!” vyhrkl Garrido. „Se vším, co byló na seznamů.”

„Jak se ten kluk jmenoval?”

„Andrew, nevím jak dál. Mám se podivát do složký?”

„Když tě to nebude obtěžovat.”

„Ale jistě,” řekl Garrido. „Momenti ék, dobrý?”

Vrátil se za pět minut se jménem a poslední známou adresou sedmnáctiletého chlapce, který loni v létě přepadl Marvina Edelmana.

BYT, který Allan Carter ozna

il za „jeden z těch velikánských starých bytů v inžáku u parku”, se skute

ně nacházel v

inžovním domě u parku a dozajista byl starý, ale jenom trpaslík by ho mohl ozna

it slovem „velikánský”. Lonnie Cooperová, jedna ze dvou

ernošských tane

nic ve Slanině byla skoro stejně vysoká jako oba detektivové, jimž v úterý pozdě odpoledne otevřela.

Když se uvnitř octli všichni tři, bylo tam těsno jako v dámském šatníku. Nestoudnost té lži ještě zvýrazňovala skute

nost, že sle

na Cooperová zaplnila svůj domov spoustou nábytku, různých tretek, obrazů a plastik, takže na podlaze a na stěnách sotva zůstal tvere

ní centimetr volného místa. Meyer s Carellou si tam připadali jako u překupníka kradeného zboží.

„Mám ráda nepořádek,” vysvětlila jim tane nice. „Většina tane

nic ho nesnáší, ale já ano. Na scéně lítám, ale když jsem doma, mám radši složený křídla.”

Byla ještě krásnější, než si ji Carella pamatoval ze scény, pružná postava s pletí barvy korku, vystouplé lícní kosti, nos jako Nefertiti, štědrá ústa a oslnivý úsměv. Na sobě měla

ervený vlněný pánský svetr s velkým límcem a pod ním

erný trikot. Byla bosa, ale na nohou měla přes trikot pruhované návleky. Zeptala se detektivů, jestli si nedají kávu nebo něco jiného, a když odmítli, vybídla je, ať si udělají pohodlí. Carella a Meyer usedli vedle sebe na pohovku zavalenou ozdobnými polštáři. Lonnie Cooperová seděla proti nim v křesle s de kami na opěradle i na opěrkách pro ruce. Stolek mezi nimi byl pokrytý skleněnými těžítky, miniaturními loutkami, noži na dopisy, propaga ními knoflíky a také tu ležel umělohmotný popelník ze světové výstavy v New Yorku v roce 1939. Když zachytila Carellův udivený pohled, řekla jen: „Sbírám různé věci.”

„Sle

no Cooperová,” za

al, „napadá mě, jestli…”

„Lonnie,” opravila ho.

„Dobře,” souhlasil. „Lonnie, já…”

„A jak se jmenujete vy křestním jménem?”

vyptávala se.

„Steve.”

„A vy?” obrátila se k Meyerovi.

„Meyer.”

„Myslela jsem, že je to příjmení.”

„To je. A také křestní jméno.”

„To je úžasné!” zvolala.

Meyer pokr

il rameny. Nikdy ho nenapadlo, že by na jeho jménu bylo něco zvlášť úžasného, až na jediný případ, kdy je jistá spisovatelka použila jako titul svého románu o vysokoškolském profesorovi. Tehdy zatelefonoval Rolliemu Chabrierovi z kanceláře státního zástupce, aby se ho zeptal, jestli ji může žalovat. Chabrier mu řekl, že by se měl cítit poctěn. Meyer měl dojem, že trochu poctěn se cítí. Ale i nadále mu vadilo, že někdo cizí si klidně použije jméno skute ného

lověka pro románovou postavu. A ještě k tomu pro vysokoškolského profesora.

„Ur

itě nechcete trochu kafe?” naléhala Lonnie.

„Ur

itě ne, děkujeme,” odmítl Carella.

„My už máme překafováno,” podotkl Meyer. „V

tomhle po

así.”

„No jo, vám se taky zdá, že pijete moc kafe?”

zajímala se Lonnie.

„Ano,” přitakal Meyer.

„Mně taky,” řekla. „Páni.”

Carella usoudil, že je na ní cosi velmi dív ího. Vypadala na nějakých šestadvacet, sedmadvacet, ale pohyby, výraz tváře i vysoký hlásek jako by náležely spíš sedmnáctileté dívence. Schoulila se v křesle a nohy si složila pod sebou stejně, jako by to udělala jeho dcera April.

„Asi jste uhádla, že jsme za vámi přišli kvůli Sally Andersonové,” řekl Carella.

„Ano, jistě.” Ve tváři se jí objevil strojený, střízlivý výraz dítěte, snažícího se proniknout do problémů dospělých lidí.

„Sle

no Cooperová…”

„Lonnie,” přerušila ho.

„Loonie…”

„Ano, Steve?”

Carella si odkašlal. „Lonnie, jak jsme se dověděli, konal se tady před týdnem ve

írek, v neděli sedmého února. Vzpomínáte si na něj?”

„No jo, pane

ku,” přisvěd

ila. „Byl to báje

ný ve

írek.”

„Byla tady i Sally Andersonová?”

„No jo, samozřejmě.”

„A Tina Wongová?”

„Taky.”

„A Allan Carter?”

„Jasně, spousta lidí,” přikyvovala Loonie.

„A co Mike Roldan a Tony Asensio?” otázal se Meyer.

„Koukám pánové, že jste si dali záležet na domácích úkolech, co?” poznamenala Lonnie.

Meyera nikdy nenapadlo považovat to za domácí úkoly a jenom se nejistě usmál.

„Ti tu byli taky, Meyere,” řekla Lonnie a úsměv opětovala - oslnivě.

„Z toho, co jsme zjistili,” pokra oval Carella, „se tady ten ve

er objevilo jisté množství kokainu.”

„Ale?” podivila se a přestala se usmívat.

„Bylo to tak?”

„Kdo vám to řekl?”

„Několik lidí.”

„Kdo?”

„Na tom nezáleží, sle

no Cooperová.”

„Mně na tom záleží, Steve. A oslovujte mě Lonnie, prosím.” „Máme to od tří různých zdrojů,” sdělil jí Meyer.

„Od koho?”

Pohlédl na Carellu a Carella přikývl.

„Od Tiny Wongové, Mika Roldana a Tonyho Asensia,”

vyjmenoval Meyer.

„Teda!” Lonnie vrtěla hlavou.

„Je to pravda?” zeptal se Carella.

„Poslyšte, kdo jsem já, abych jim mohla protiře it?” Lonnie pokr

ila rameny, udělala obli

ej a posunula se v křesle do jiné polohy. „Ale myslela jsem, že vám jde o Sally.”

„To ano.”

„Myslím tím… chcete z toho dělat kokainovou aféru?”

„Jenže ona to už kokainová aféra je,” pou il ji Meyer. „Víme, že Sally ten ve er brala kokain, a také víme…”

„Mluvíte o minulé neděli?”

„Ano, neděle před týdnem. Pamatujete si, že Sally brala koks, že ano?

„No… ano. Když už o tom mluvíte.”

„A někteří z ostatních také.”

„No, pár jich bylo.”

„Dobrá. Odkud ta droga pocházela?”

„Jak to mám vědět?”

„Sle

no Cooperová…”

„Lonnie.”

„Lonnie, my tady nechystáme zátah kvůli drogám.

Sally Andersonovou zavraždili a my se snažíme vypátrat, pro

. Pokud její smrt nějak souvisí s kokainem…”

„Nevím, jak by to mohlo souviset.”

„Jak jste na to přišla?”

„Protože ten koks nosila ona.”

„To už jsme zjistili. Ale kde ho sháněla, nevíte?”

„Někde na předměstí.”

„Kde na předměstí?” „Nemám tušení.”

„Jak daleko od centra? Mluvíme o oblasti pod parkem nebo…”

„To já vážně nevím.”

„Jak

asto vám to zboží nosila?”

„Obvykle jednou týdně. V pondělí ve er, před za

átkem představení. V neděli nehrajeme…”

„Ne?”

„Ne, nehrajeme. Myslím, že oby

ejně to zboží dostávala v neděli, bud si pro ně v neděli zajela na kraj města, nebo jí ho někdo dovezl, fakt nevím. Ale v každém případě ho v pondělí ve er přinesla do divadla.”

„A podělila

leny souboru.”

„Ty, kdo měli zájem, ano.”

„Kolik jich bylo?”

„Půl tuctu? Sedm? Tak nějak.”

„Kolik peněz to mohlo stát, co říkáte?”

„Přece si nemyslíte, že v tom jela kvůli penězům?”

„A pro

v tom jela?”

„Aby nám prokázala službu, to je všechno, chci říct, pro

zbyte

ně věci komplikovat? Když máte solidní kontakt s kvalitním práškem, tak pro

neudělat jeden velký nákup za týden, místo šesti, sedmi malých nákupů u drobných dealerů, kterým se stejně asi nedá věřit? To přece dává smysl.”

„Aha,” utrousil Carella.

„Nebo nedává?”

„Tak o jakých

ástkách je tady ře

?” ozval se Meyer. „Za těch šest nebo sedm gramů, kolik si mohla…”

„Nu, někdy to bylo i víc. Ale ona si po ítala jen tolik, kolik sama zaplatila, věřte mi. Znám pouli

ní ceny a vím, že víc nechtěla.”

„Vůbec nic za svoji námahu, když se obtěžovala až na kraj města?”

„Za jakou námahu? Stejně by tam musela jet, ne? A kromě toho jí ten

lověk možná zboží dovážel, kdo ví? Tady vážně štěkáte na špatný strom, jestli si myslíte, že to bylo tohle,

ím si Sally…”

„Čím si Sally co?” otázal se ihned Carella.

„Čím si… hm…”

Lonnie dělala obli

eje a kr

ila rameny, jako by ji najednou vůbec nenapadalo, jak tu nakousnutou větu dokon

it.

„Ano?” pobídl ji Carella. „Čím Sally co?”

„Čím si vydělávala na živobytí,” usmála se Lonnie.

„Ale my přece víme,

ím se živila, nebo ne?” divil se Meyer. „Byla to tane nice.”

„No, to ano.”

„Tak pro

bychom si měli myslet, že si vydělávala nějakým jiným způsobem?”

„Inu, vy jste tady vedli ře

i o koksu a vyptávali jste se, kolik se v tom to ilo peněz…”

„Ano, ale vy jste tvrdila, že na tom koksu nic nevydělávala.”

„To je fakt.”

„Vydělávala si tedy něco navíc někde jinde?” zeptal se Carella.

„O žádných penězích navíc nic nevím.”

„Ale byly tu přece nějaké peníze bokem, že ano?”

„Páni, to že jsem řekla?” Lonnie zakoulela o ima.

„Zdálo se, že nazna

ujete…”

„Ne, to jste mě špatně pochopil, Steve.”

„Odkud měla ty peníze bokem?” dotíral Carella.

„Jaké peníze bokem?” nechápala Lonnie.

„Za

neme znovu od za

átku,” řekl Carella. „Co jste myslela těmi slovy ,jak si vydělávala na živobytí’?”

„Byla přece tane

nice,” tvrdila Lonnie.

„Na to se vás neptám.”

„Já ale nevím, na co se mě ptáte.”

„Ptám se, odkud měla vedlejší příjem.”

„Kdo říká, že nějaký měla?”

„Myslel jsem, že jste to nazna

ila.”

„A vůbec,” prohlásila Lonnie, „někdy si ú inkující přivydělávají záskoky v no ních klubech a tak podobně. Zatímco pravidelně vystupují v divadle.”

„Aha,” řekl Carella. „Chodila Sally pracovat do no ních klubů?” „No… to ne. Aspoň o tom nevím.” „Tak co tedy dělala?”

„Řekla jsem jenom…”

Lonnie potřásla hlavou.

„Řekla jste, že si něčím vydělávala na živobytí. Co to bylo?”

„Děje se to všude ve městě,” tvrdila Lonnie.

„Co se děje?”

„Jestli měla Sally štěstí, že na tom trhla nějaký podíl, tím líp pro ni.” „Podíl na em?”

„Pokud vím, tak to ani není proti zákonu,” dodala Lonnie. „Nikomu se tím neublíží.”

„O

em to mluvíte?” nechápal Meyer. Měl dojem, jako by mluvila o prostituci, ale v tom případě by ur itě věděla, že to je proti zákonu. A navíc, kdo by mohl říci, že se tím nikomu neubližuje?

„Povězte nám, jak to myslíte,” vyzval ji Carella.

„Už vám nemám co říct,” prohlásila a založila si ruce na prsou, jako když šestileté dítě za ne trucovat.

„Můžeme vás dát předvolat před velkou porotu,”

nadhodil Carella a pomyslel si, že když tenhle fígl zabral už nejmíň v deseti tisících předchozích případech, mohlo by to vyjít i tentokrát.

„Tak mě předvolejte,” odsekla Lonnie.

KDYŽ BROWN vyšel ze zadních dveří budovy na prostranství, kde parkovala policejní auta, nejdřív ho překvapilo, že vidí zase tentýž zpropadený zchátralý vůz, který vyfasoval minulou sobotu, a potom i pohled na Klinga, jak stojí na všech

tyřech a zkoumá zadní sedadlo.

„Říkal jsem jim, že tohle auto už nechci,” oslovil Klingova záda. „Co to děláš?”

„Tady je,” zvolal Kling.

„Co tam je?”

„Eileenina náušnice,” odpověděl a zvedl v prstech malý zlatý kroužek. Brown přikývl. „Nechceš řídit?”

zeptal se. „Já tohle auto nesnáším.” „Jasně,” souhlasil Kling.

Schoval náušnici do kapsy, oprášil si kolena a uvelebil se za volantem. Brown usedl vedle něj na straně spolucestujícího. „Ty dveře nejdou pořádně zavřít,” stěžoval si, práskaje a třískaje dveřmi znovu a znovu, dokud kone

ně řádně nezapadly do rámu. Okamžitě zapnul topení, ve kterém to za

alo škrundat a drn

et. „Úžasný,” zabru

el. „Kam vlastně jedeme?” zeptal se.

„Do Diamondbacku,” odvětil Kling a nastartoval.

„Úžasný,” opakoval Brown.

Podle policejního folkloru byla nejvhodnější dobou a místem, kde se v tomhle městě nechat zabít, sobotní půlnoc uprostřed srpna na rohu Landis Avenue a Porter Street. Brown s Klingem měli radost, že na uvedené místo dorazili v pravé poledne za únorových mrazů.

Brown tohle místo nesnášel ještě víc než Kling.

Diamondback na území 83. okrsku byl téměř výlu ně

ernošskou

tvrtí a mnozí ze zdejších obyvatel považovali erné policajty za vůbec nejhorší odrůdu ze všech policajtů na světě. Dokonce i po estní ob

ané žijící v této oblasti - a bylo jich tu mnohem víc než pasáků, prodejců drog, feťáků, pachatelů ozbrojených loupeží, bytařů, štětek a malých zlodějí ků všeho druhu - měli pocit, že když se lověk dostane do potíží, je lepší s tím jít za nějakým běloušem než k jednomu ze svých bratří. Černošský policajt byl něco jako polepšená šlapka, upjatá a zbavená vší šťávy.

„Jak se ten kluk jmenuje?” zeptal se Brown.

„Andrew Fleet,” odpověděl Kling.

„Běloch, nebo

ernoch?”

„Černoch,” řekl Kling.

„Úžasný,” bru

el Brown.

Poslední Fleetova známá adresa se nacházela v řadě ponurých

inžáků na St. Sebastian Avenue, táhnoucí se od východního konce Grover Parku diagonálou severovýchodním směrem přes celých třináct bloků mezi Landis a Isola Avenue, kde docela nevysvětlitelně změnila jméno a stala se tepnou jménem Adams Street, pojmenovanou pravděpodobně po druhém prezidentovi Spojených států, ale možná také že po šestém. St. Sab’s, jak ji důvěrně přezdívali všichni tady v okolí, vyhlížela v ono úterní odpoledne obzvlášť ponuře. V tomhle městě

lověk vždycky snadno poznal, kde žijí chudí lidé, protože ulicemi v takových

tvrtích projížděly pluhy a vozy s pískem až naposledy, a na chodnících se válelo nekone né množství odpadků, jež nejspíš měly sloužit jako pobídka podnikatelským aktivitám zdejší krysí populace. V Diamondbacku nebylo ni ím neobvyklým spatřit krysy velké jako toulavé ko ky, nebojácně křižující ulicemi v pravé poledne. Bylo deset minut před dvanáctou, když Kling zastavil u závěje před Fleetovým domem. Krysy žádné neviděl, ale všechny popelnice v ulici přetékaly a chodníky byly poseté válejícími se odpadky, z ásti přimrzlými ke zledovatělému dláždění. Tady lidé nepoužívali igelitové sá

ky. Igelitové sá

ky stojí peníze.

U ohně v sudu od benzinu s uříznutým dnem postávali dva staří

ernoši a hřáli si ruce nad plameny, když se Brown s Klingem přiblížili ke vchodu. Oba muži okamžitě poznali, že Kling a Brown jsou detektivové. Podle uchu. A Brown s Klingem věděli, že to ti dva vědí.

Vzájemné soužití. Ti dva muži ani nevzhlédli, když Kling a Brown stoupali po schodech ke dveřím. Platilo tu nevyslovené pravidlo, že dokud jsem nic neprovedl, nemáme spolu co do

inění.

V malém vestibulu prozkoumali poštovní schránky.

Jenom na dvou objevili nějaká jména.

„Máme

íslo bytu?” otázal se Brown.

„Tři-B,” řekl Kling.

Zámek na vnitřních dveřích ve vestibulu byl rozbitý.

Přirozeně.

V objímce na stropě za dveřmi nebyla žádná žárovka. Pochopitelně.

V chodbě byla tma a na schodišti ještě větší, nehledě na nepříjemné aroma stísněného obývaného prostoru, stejně hmatatelné jako cihlové zdi budovy.

„Měli jsme si vzít z auta baterku,” poznamenal Brown.

„Jo,” přitakal Kling.

Stoupali po schodech do třetího patra.

Před dveřmi Fleetova bytu se zaposlouchali.

Nic.

Poslouchali ještě chvíli.

Pořád nic.

Brown zaklepal.

„Johnny?” zahalekal nějaký hlas.

„Policie,” ozval se Brown.

„A hele.”

„Otevřete,” zavolal Brown.

„No jo, po

kejte moment.”

Brown pohlédl na Klinga. Oba pokr ili rameny. Uvnitř se ozvaly kroky, blížily se ke dveřím. Někdo snímal zajišťovací řetěz. Potom cvaklo několik zámků. Dveře se otevřely. Stanul v nich hubený mladý

ernoch v modrých džínách a hnědém svetru s vé kem a mžoural do chodby.

„Co je?” otázal se.

„Andrew Fleet?” Brown zamával odznakem a identifika

ní kartou.

„No?”

„Jste Andrew Fleet?”

„No?”

„Chceme se vás na něco zeptat. Můžeme dál?”

„No jo, jistě.” Fleetův pohled zalétl za ně, ke schodišti.

„Čekáte snad někoho?” zeptal se hned Kling.

„Ne, ne, pojďte dál.”

Ustoupil stranou, aby mohli projít. Stáli v malé kuchyňce. Za jediným zamrzlým oknem se ty ila cihlová zeď protějšího domu. Dřez byl plný špinavého nádobí. Na malém stolku stála prázdná láhev od vína. V pokoji se ode zdi ke zdi táhla natažená prádelní šňůra. Visely na ní jedny spodky.

„Je tady zima,” posteskl si Fleet. „Topení dneska hřeje jenom trochu. Už jsme volali ombudsmanovi.”

„Kdo je to my?” zajímal se Brown.

„Členové výboru nájemníků.”

Otevřenými dveřmi kuchyně viděli neustlanou postel. Na zemi kolem postele se válelo špinavé šatstvo. Na zdi nad postelí visel zarámovaný obrázek Ježíše Krista se zdviženou žehnající pravicí a odhaleným, krvácejícím srdcem.

„Bydlíte tady sám?” zeptal se Brown.

„Ano, pane,” přikývl Fleet.

„Jsou tu jenom tyhle dvě místnosti?” „Ano, pane.”

Najednou byl samé pane sem, pane tam, a detektivům ta obřadnost neunikla. Mrkli na sebe. Oba si říkali,

eho se ten kluk asi bojí. „Můžeme se vás zeptat na několik věcí?” otázal se Brown.

„Jasně. Ale… hm… víte… vlastně… jak jste říkali, tak trochu… na někoho

ekám.”

„Na koho?” chtěl vědět Kling. „Na Johnnyho?”

„No, vlastně jo.”

„Kdo je Johnny?”

„Kámoš.”

„Pořád ještě bereš heroin?” zeptal se Brown.

„Ne, ne, kdo vám to řek?”

„Mimo jiné tvůj záznam,” opá il Kling.

„Nemám záznam. Nikdy jsem neseděl.”

„Nikdo netvrdí, že jsi seděl.”

„Zatkli tě loni v

ervenci,” připomněl Brown. „Obvinění z loupeže prvního stupně.”

„Jo, ale…”

„Nechali tě běžet, my víme.”

„Dostal jsem podmínku.”

„Protožes byl jenom chudák malej feťák, že jo?”

poškleboval se Brown. „No, tenkrát jsem v tom lítal pořádně, to je fakt.”

„Ale teď už v tom nelítáš, hm?”

„Ne. No vážně. Jste praštěný, když se v tom pořád šťouráte.” „Aha,” přikývl Brown. „Tak co je to za kámoše, ten Johnny?” „Prostě kámoš.”

„Není to náhodou dealer?”

„Ne, není, hergot,

lověče.”

„Kde jsi byl v sobotu v noci, Andrew?” za al Kling.

„V sobotu v noci?”

„Přesně ře

eno v neděli ráno. Čtrnáctého ve dvě ráno.”

„Jo,” řekl Fleet.

„Co jo?”

„Snažím se vzpomenout si. Pro

? Co se stalo v sobotu v noci?”

„To nám pověz ty,” opá

il Brown.

„V sobotu v noci,” opakoval Fleet.

„Nebo v neděli ráno, vyber si.”

„Ve dvě ráno,” dumal Fleet.

„To je ono,” přikývl Kling.

„Asi jsem byl tady.”

„A byl tu někdo s tebou?”

„Jde vám o paragraf dvě stě dvacet?” vyhrkl Fleet.

Měl na mysli paragraf trestního zákona pojednávající o zneužívání drog.

„Byl tady někdo s tebou?” opakoval Kling.

„Kdo by si to pamatoval? To bylo… jak je to dlouho?

Tři dny? Čtyři dny?”

„Zkus si vzpomenout, Andrew,” nabádal ho Brown.

„Snažím se.”

„Pamatuješ si, jak se jmenoval ten lověk, co jsi ho přepadl?”

„Jo.”

„Jak se jmenoval?”

„Edelbaum.”

„Zkus to znovu.”

„Tak se jmenoval.”

„Viděl jsi ho někdy po tom přepadení?”

„Jo, u soudu.”

„A myslíš si, že se jmenuje Edelbaum, hm?”

„Však on se tak jmenuje.”

„Víš, kde bydlí?”

„Ne. Kde bydlí?”

„Nemáš ani tušení, kde bydlí, hm?”

„Jak bych to moh vědět?”

„Pamatuješ si, kde má obchod?”

„Jasně, na North Greenfield Street.”

„Ale kde bydlí, to si nepamatuješ, hm?”

„Nikdy jsem tam nebyl, tak jak si to můžu pamatovat?”

„Ale kdybys to chtěl zjistit, sta ilo by ti nakouknout do seznamu, je to tak?”

prohodil Brown.

„No jo, ale pro

bych to dělal?”

„Kde jsi byl

trnáctého ve dvě hodiny ráno?” naléhal Kling.

„Už jsem řek. Byl jsem tady.”

„S někým?”

„Jestli jde o paragraf…”

„Byl tu s tebou někdo, Andrew?”

„Dali jsme si trochu trávy, no jo,” připustil Fleet.

„Tohle jste chtěli slyšet? No dobrá, tak jste to slyšeli, lověče. Fetovali jsme a já jsem pořád feťák, jasný?

Velkej feťák. Klidně to tady prošmejděte, nenajdete nic než trochu trávy. Na zat

ení vám to sta

it nebude, to je jistý. Jen do toho, podívejte se.”

„Kdo je to my?” zeptal se Brown.

„Cože?”

„Ptám se, kdo je ta osoba, co tady s tebou byla v sobotu v noci.”

„Přece Johnny, jasný? O co vám jde? Chcete přivést do maléru celej svět?”

„Johnny, a jak dál?” vyptával se Kling.

Někdo zaklepal na dveře. Fleet pohlédl na policisty.

„Otevři,” řekl Brown.

„Poslyšte…”

„Jdi otevřít.”

Fleet s povzdechem zamířil ke dveřím. Oto il kli

kou zámku a otevřel dveře.

„Ahoj,” řekl.

Černošské dívce, která se objevila na prahu, nemohlo být víc než šestnáct. Na sobě měla ervenou lyžařskou větrovku, modré džíny a koza ky na vysokých podpatcích. Nepostrádala jistou přitažlivost, ale její rtěnka působila trochu moc vyzývavě, tváře pokrývala silná vrstva lí idla a o

ní stíny neodpovídaly denní době dvacet minut po poledni.

„Pojďte dál, sle

no,” vybídl ji Brown.

„Nějakej malér?” prohodila, protože v nich okamžitě poznala policajty.

„Žádný malér,” ujistil ji Kling. „Povíte nám, kdo jste?”

„Andy?” střelila pohledem směrem ke stojícímu Fleetovi.

„Nevím, co chtějí,” pokr

il rameny Fleet.

„Máte příkaz k prohlídce?” chtěla vědět dívka.

„Nepotřebujeme ho. Tohle je běžné šetření v terénu a tady váš přítel nás pozval dál,” odpověděl Brown.

„Pro

? Máte snad co skrývat?” „Jde vám o paragraf dvě stě dvacet?” zeptala se.

„Zdá se, že se oba ohromně vyznáte v paragrafu dvě stě dvacet,” poznamenal Brown.

„No jo,

lověk se pořád u

í,” pokr

ila dívka rameny.

„Jak se jmenujete?” otázal se Kling.

Opět pohlédla na Fleeta. Ten pokýval hlavou.

„Corrine,” řekla.

„Corrine, a jak dál?”

„Johnsonová.”

Pomalu jim za

alo svítat. Nejdřív se to projevilo na Brownově tváři a potom i u Klinga.

„Johnny, je to tak?” řekl Brown.

„Jo, Johnny,” přisvěd

ila dívka.

„Tak si říkáte?”

„A vy byste si říkal Corrine, kdybyste se tak jmenoval?”

„Kolik je vám let, Johnny?”

„Jedenadvacet.”

„Zkuste to znovu,” zarazil ji Kling.

„Osmnáct, sta

í?”

„Není vám náhodou šestnáct?” poznamenal Brown.

„Nebo ještě míň?” „Jsem už dost stará,” odsekla Johnny.

„Na co?” zajímal se Brown.

„Na cokoliv, co je potřeba udělat.”

„Jak dlouho už šlapeš chodník?” uhodil na ni Kling.

„Nechápu, o

em mluvíte.”

„Ty jsi přece šlapka, že jo, Johnny,” zjišťoval Brown.

„Kdo to říká?”

O

i jí ztvrdly a potemněly jako led, pokrývající okenní sklo. Ruce vrazila do kapes větrovky. Kling i Brown by se klidně vsadili, že má v kapsách zaťaté pěsti.

„Kde jste byla v sobotu v noci?” pokra oval Kling.

„Johnny, oni…”

„Sklapni, Andrew!” okřikl ho Brown. „Kde jste byla, sle

no?” „Kdy že to mělo bejt?”

„Johnny…”

„Povídám ti, drž hubu!” zařval Brown.

„V sobotu v noci. Ve dvě hodiny,” opakoval Kling.

„Byla jsem tady,” odvětila.

„A co jste dělala?”

„Fetovala.”

„Jak to? Na ulici vázly kšefty?”

„To ten sníh,” vyhrkla Johnny rozzlobeně. „Všichni kun

ofti zůstali doma v posteli.”

„V kolik hodin jste sem přišla?” zeptal se Brown.

„Já tady bydlím,

lověče,” namítla.

„A já myslel, že tu bydlíš sám, Andrew,” podivil se Kling.

„No jo, jenom jsem nechtěl nikoho dalšího dostat do maléru,

lověče.”

„Takže jste tady byla celou noc, hm?” zkoušel to Brown.

„To jsem neřekla,” odtušila dívka. „Šla jsem ven asi tak… kolik asi bylo, Andy?”

„Na Andyho nedejte. Od vás to chceme slyšet.”

„Muselo bejt kolem desátý, v tu dobu se tak oby ejně něco za

ne dít. Jenže ta pitomá ulice byla prázdná jako srdce starý kurvy.”

„Kdy jste se vrátila?”

„Asi o půlnoci. Rozjeli jsme ten mejdan tak kolem půlnoci, co říkáš, Andy?”

Fleet se už chystal odpovědět, ale upřený Brownův pohled ho uml

el. „Takže jste tu byla od půlnoci do dvou?”

rekapituloval Kling. „Byla jsem tu od půlnoci až do rána. Povídám vám, že tady bydlím.” „Odešel Andrew někdy během té noci z bytu?”

„Ne, pane,” odvětila Johnny.

„Ne, pane,” opakoval i Fleet a důrazně pokývl hlavou.

„Kam jste šla druhý den ráno?”

„Ven, zkusit udělat nějaký body.”

„V kolik hodin?”

„Brzo. Řekla bych, že bylo kolem jedenáctý.”

„A povedlo se vám zabodovat?”

„V tom sněhu úplně uváznul provoz,” odtušila. Ur itě nemluvila o automobilech. „Čekáte na fet z Floridy, jenže už v Severní Karolíně s ním uvíznou ve sněhu. Povím vám, milej pane, na tohle po así nejhůř doplácej dva druhy lidí: šlapky a feťáci.”

Browna napadala i spousta jiných, kteří na takové po

así doplácejí.

„Berte?” nadhodil.

Kling pohlédl na ta dvě děcka.

Pak řekl: „No jo, půjdeme.”

Ml

ky sešli dolů na ulici. Dva staříci pořád postávali u svého benzinového sudu a snažili se nachytat trochu tepla. Když Kling nastartoval, za alo topení vydávat chřestivé, škrundavé zvuky.

„Zdají se být

istí, co?” poznamenal Brown.

„Jo,” přikývl Kling.

Ml

ky ujížděli zpátky směrem ke středu města. Když se přiblížili ke stanici, řekl Brown: „Tohle je přece zatracená do nebe volající hanba.” A Kling pochopil, že nemluví o tom, jak jim právě vybouchla jedna stopa při vyšetřování Edelmanova případu.

10

SPRÁVCE V DOMĚ SALLY ANDERSONOVÉ otravovali od její vraždy policajti a teď měl zase na krku nějakého mnicha. Správce nebyl zbožný lověk, na nebi

i pekle mu nezáleželo ani za mák a ur itě neměl chuť vybavovat se s mnichem, když musel posypat chodník před domem solí, ve snaze rozpustit ledovou krustu.

„Co s váma měla spole

nýho?” zeptal se bratra Anthonyho.

„Objednala si bibli,” pravil bratr Anthony.

„Cože?”

„Bibli. U řádu pietních bratří,” dodal, protože tento název mu připadal obzvláště zbožný.

„No a?”

„Jsem příslušníkem řádu,” vysvětloval vážně bratr Anthony.

„No a?”

„Chci jí doru

it její bibli. Byl jsem nahoře u dveří jejího bytu, ověřil jsem si

íslo podle poštovní schránky, ale nikdo neotvírá. Tak mě napadlo, jestli byste mi neřekl…”

„To bych řek, že nikdo neotvírá,” utrousil domovník.

„Přesně tak,” řekl bratr Anthony.

„A taky už vám tam nikdo neotevře,” dodal domovník. „Teda ur

itě to nebude ona.”

„Cože?” nechápal bratr Anthony. „Sle na Andersonová se snad odstěhovala?”

„Chcete říct, že nejste v kontaktu?”

„V kontaktu?”

„S pámbí

kem.”

„S pámbí

kem?”

„Chcete říct, že vám pámbu neposílá denní hlášení?”

„Já vám nerozumím, pane,” ohradil se bratr Anthony.

„Neposílá vám snad pámbu nějaký seznamy?

O tom, kdo vypustil duši a kam se poděl?” Domovník rozhazoval sůl po chodníku s ateistickým zanícením.

„Jestli je šoupli do nebe, do pekla, nebo někam mezi?”

Bratr Anthony si ho změřil.

„Sally Andersonová je mrtvá,” sdělil mu správce.

„To je mi líto,” pravil bratr Anthony. „Dominus vobiscum.”

„Et cum spiritu tuo,” dodal domovník, který vyrůstal v katolické rodině.

„Bůh buď milostiv její nesmrtelné duši,” řekl bratr Anthony. „Kdypak zemřela?”

„V pátek v noci.”

„A co bylo pří

inou smrti?”

„Tři díry po kulkách. Ty byly pří inou smrti.”

Bratr Anthony vyvalil o

i.

„Zrovna tadyhle na chodníku,” ukazoval domovník.

„Ví už policie, kdo to udělal?” zajímal se bratr Anthony.

„Policie neví, ani jak si utřít nos,” odtušil domovník.

„Vy ne

tete noviny? Bylo to ve všech novinách.”

„Nevěděl jsem o tom,” omlouval se bratr Anthony.

„Asi jste měl moc práce s latinou,” posmíval se domovník, rozhazuje kamennou sůl. „S tím vaším kyrie eleison.”

„Ano,” odvětil bratr Anthony. Tato slova nikdy předtím neslyšel. Zněla moc pěkně. Rozhodl se, že je bude napříště používat. Tu a tam prostřídá Dominus vobiscum s kyrie eleison. Et cum spiritu tuo. To zní taky dobře. Najednou ho však napadlo, jaká je to pozoruhodná shoda okolností. Paco Lopez schytal dvě kulky v úterý v noci a v pátek někdo vpálil tři rány do jeho dodavatelky.

Zni

ehonic ta záležitost přestala vypadat jako drobný kšeft. Ty dvě vraždy mu najednou připomněly spíš aktivity zdejších hispánských velkoprodejců drog.

Zamyslel se, jestli vůbec stojí o to, zamíchat se do podobných věcí. V žádném případě nehodlal skon it jako mrtvola někde v kufru auta na parkovišti u Spindriftského letiště. Nicméně vycítil, že náhodou klopýtl o něco, z

eho by on a Emma mohli vytřískat opravdu pořádný balík. Když na to půjdou správně. Když se jim podaří něco opatrně vy

enichat, aniž by si při tom namo ili nohy. Aspoň zpo

átku. Bude spousta

asu patři

ně se do toho vložit, jakmile se dovědí, o tu vlastně krá

í.

„Čím se vlastně živila?” zeptal se domovníka, protože ho napadlo, že ta Andersonová jela s Lopezem v něčem větším, a je tedy možné, že v tom jeli i její kolegové. Tím se dalo za

ít. Taková zvláštní shoda okolností lověku nespadne do klína každý den.

„Byla to tane

nice,” odpověděl domovník.

Tane

nice, pomyslel si bratr Anthony, a představil si nějakou u

itelku tanga u Arthura Murraye. Kdysi dávno, když byl ještě ženatý s jistou majitelkou jídelny v severní ásti státu, ho jeho žena přiměla, aby s ní šel do tane

ního studia. Ale nebyl to žádný Arthur Murray, ani Fred Astaire. Jmenovalo se to - už si ani nemohl vzpomenout, jak se to jmenovalo. Prý se tam nau í

aa, ona byla do

aa blázen. Bratr Anthony pocítil erekci, hned jak se poprvé ocitl sám v místnosti se svou u itelkou, pohlednou malou brunetou v lesklých dlouhých šatech; vypadala spíš jako štětka než jako někdo, od koho by se měl nau

it tancovat

aa. Ta dívenka mu polichotila, že má velmi lehký krok, což už beztak věděl. Položil jí obě dlaně na prdelku pokrytou saténem, když tu se objevila jeho žena a rozhodla, že ty tane

ní lekce musí přestat. Svižný krok, tak se to tam jmenovalo. Stalo se to hrozně dávno, ještě předtím, než jeho ženu potkala ta ne

ekaná nehoda, která mu vynesla ro ní pobyt v Castleview v důsledku nespravedlivého obvinění ze zabití. To všechno už odnesla voda, říkal si bratr Anthony, kyrie eleison.

„Vystupovala ve městě v tom velkým muzikálu,”

vykládal domovník.

„Co tím myslíte?” nerozuměl bratr Anthony.

„Ve Slanině,” dodal domovník.

Bratr Anthony pořád nechápal, co to znamená.

„V tom představení,” vysvětloval domovník, „hrajou to ve městě.”

„Kde ve městě?” otázal se bratr Anthony.

„Nevím, jak se to divadlo jmenuje. Kupte si noviny.

Možná budou mít i nějaký, co se tisknou latinsky.”

„Bůh vám žehnej,” pravil bratr Anthony.

TELEFON na Klingově stole se rozdrn el, právě když s Brownem odcházeli ze služebny.

Natáhl se přes laťové zábradlí a zvedl sluchátko.

„Kling,” ohlásil se.

„Berte, tady je Eileen.”

„Jé, ahoj,” pozdravil ji. „Chtěl jsem ti dneska zavolat.”

„Našel jsi ji?”

„Přesně jak si říkala. V autě na zadním sedadle.”

„Víš, kolik náušnic jsem už poztrácela na zadních sedadlech aut?” prohodila Eileen.

Kling neodpověděl.

„Už je to dávno, samozřejmě,” dodala.

Kling ani teď nic neřekl.

„Jako mladá holka, pochopitelně,” upřesnila.

Ml

ení se prodlužovalo.

„Nu,” řekla nakonec, „jsem ráda, žes ji našel.”

„Co s ní mám udělat?” zeptal se Kling.

„Dneska sem k nám asi pro nic nepojedeš, co?”

„No…”

„K soudu? Do laborky? Nebo k návladnímu? Nic takového?”

„Ne, ale…”

Čekala.

„Vlastně bydlím kousek od mostu,” vymá kl se Kling.

„U Calmspointského mostu?”

„Jo.”

„No vida, výborně! Znáš Vyhlídku u mostu?”

„Cože?”

„Ve skute

nosti stojí pod mostem, přímo na břehu Dixu. Je to malá vinárna.”

„Aha…”

„Já jen… Nechci, aby sis kvůli mně zbyte ně moc zacházel.” „No…”

„Bude ti to vyhovovat?” zeptala se Eileen.

„Zrovna jsem byl na odchodu, nevím, v kolik hodin…”

„Je to přímo na konci Lamb Street, pod mostem, hned u řeky, nemůžeš to minout. Takže v pět, dobrá?

Platím já. Bude to něco jako odměna.”

„No…”

„Nebo jsi měl v plánu něco jiného?” vyzvídala Eileen.

„Ne, nemám nic v plánu.”

„Takže v pět?”

„Dobře,” přikývl.

„Fajn.” Zavěsila.

Kling měl ve tváři totálně zmatený výraz.

„O co šlo?” zeptal se Brown.

„O Eileeninu náušnici,” řekl Kling.

„Cože?” nechápal Brown.

„Zapomeň na to,” odbyl ho Kling.

KOLEM TŘETÍ HODINY odpoledne skon ili už s třetí prohlídkou v malé Edelmanově kanceláři v prvním patře - vlastně se

tvrtou, kdybychom po

ítali i to, že znovu prohlédli jeho psací stůl. Brown už to chtěl zabalit, ale Kling ho upozornil, že se ještě nepodívali do trezoru. Brown namítl, že trezor je zam ený, na

ež Kling zatelefonoval na oddělení zvané důvěrně Sejfy, zámky, vloupání. Jeden z tamních detektivů mu sdělil, že se mu pokusí někoho poslat do půl hodiny.

Brown si zapálil cigaretu a oba se zatím jali pro esávat kancelář ještě jednou.

Kancelář se nacházela hned na kraji chodby, přímo proti schodům, což nejspíš vysvětlovalo, pro si ji Andrew Fleet loni v

ervenci vybral za cíl své akce. Když se feťák vydá krást, snaží se využít co nejrychleji první příležitosti.

Na mlé

ném skle ve dveřích stálo zlatými písmeny BŘÍ

EDELMANOVI a pod tím DRAHOKAMY. Paní Edelmanová jim řekla, že její manžel pracoval sám, a z toho Brown s Klingem pochopili, že firma své jméno získala v době, kdy zde byl ještě jeho bratr jako partner, a že ten bratr mezitím zemřel nebo už se přestal v obchodě angažovat. Oba si poznamenali do zápisníků, že musí paní Edelmanové zavolat a přeptat se na to.

Za dveřmi byl prostor široký asi metr dvacet, zahrazený pultem sahajícím do výše hrudi, a za pultem mříž pokrytá stejným ocelovým pletivem jako na služebně v kleci pro zadržené. V levé ásti pultu byly skleněné dveře, také chráněné drátěným pletivem. Stisknutím knoflíku na druhé straně pultu se odemykaly dveře vedoucí do vnitřních prostor kanceláře. Avšak drátěné pletivo, podobné, z jakého bývají ploty u školních hřišť, nemohlo zabránit případnému vetřelci, aby do jednoho z koso tvere

ných otvorů nevrazil hlaveň zbraně, a nevynutil si tak stisknutí knoflíku otvírajícího dveře. Právě tak se to nejspíš seběhlo i oné noci loni v ervenci. Andrew Fleet vrazil do kanceláře, namířil na Edelmana a přikázal mu odemknout dveře. Ocelové pletivo mu bylo platné jako mrtvému zimník.

Z vnitřní strany kanceláře připomínal pult lékárenskou polici, plnou šuplí ků ozna

ených štítky s názvy kamenů, které měly obsahovat. Od Edelmanovy smrti tu ještě nikdo nebyl, ale šuplí

ky byly kupodivu prázdné, z

ehož Brown s Klingem usoudili, že Edelman, než se v noci vydal domů, zamkl své zboží do trezoru. Při prohlídce si oba natáhli bavlněné rukavice. Nebylo sice moc pravděpodobné, že by sem vrah přišel ještě předtím, než si na Edelmana po

íhal v garáži jeho domu, ale hoši z výjezdovky to tu ještě nezpracovali, a tak nechtěli nic riskovat. Kdyby objevili pozůstatky něčeho, co by snad jen vzdáleně připomínalo kokain, zavolali by do města okamžitě.

Pracovali přesně podle předpisů. Nemá smysl honit výjezdovku na místo, kde k žádnému trestnému inu nedošlo, leda byste měli dobrý důvod se domnívat, že i toto druhé místo se zlo inem nějak souvisí. Prozatím žádný důvod k takové domněnce neměli. Detektiv z oddělení „sejfů a zámků”

se dostavil po

tyřiceti minutách, což s ohledem na stav vozovek nebyl špatný výkon. Byl zachumlaný do ov ího kožichu, měl

epici s klapkami na uši, velké rukavice lemované kožešinou, rolák a

erné gumáky. Přinesl si

erný vak. Položil ho na podlahu, sundal rukavice, energicky si zamnul ruce a se slovy „to je po así, co?” jim podal pravici. „Turbo,” představil se.

Nejdřív stiskl ruku Brownovi a pak Klingovi, kteří mu také pověděli svá jména.

Brownovi Turbo připomněl Santa Clause z obrázkové knížky Váno

ní noc, ze které obřadně před ítal svému synkovi vždycky na Štědrý ve er. Turbovi sice chyběly vousy, ale byl to kulaťou ký mužík se zářivě

ervenými tvářemi, o nic vyšší než Hal Willis, ale zato nejmíň o metr širší. Vymanil svou ruku ze stisku a znovu si důkladně promnul obě dlaně. Browna napadlo, že teď asi za

ne zkoušet kombinaci zámku, jako nějaký Jimmy Valentino.

„Tak kde to máte?” zeptal se Turbo.

„Támhle v koutě,” ukázal Kling.

Turbo se tam podíval.

„Doufal jsem, že to bude stará kasa,” poznamenal.

„Tenhle kousek ale vypadá jako zbrusu nový.”

Přistoupil k trezoru.

„Starou kasu bych otevřel během tří vteřin. Tohle mi chvíli potrvá.”

Pozorně si trezor prohlížel. „Víte, co tady nejspíš najdu?” prohodil. „Hřídel v olověném průvlaku, s excentricky umístěnými zámky, takže se nebudu moct probourat do dutiny ve dveřním křídle a zároveň rozbít i přítažné matice.”

Brown s Klingem se po sobě podívali. Zdálo se jim, že na ně Turbo mluví cizí ře

í.

„Tak se na to kouknem,” zabru el Turbo. „Myslíte, že tady zůstala jenom denní kombinace? Takovou kliku asi nemáme, co?” Sáhl po íselníku, ale uprostřed pohybu se zarazil. „Byla už tady výjezdovka?” otázal se.

„Ne,” řekl Kling.

„Proto máte ty myší rukavice?”

Oba muži pohlédli na své ruce. Žádný si je nestáhl, když Turbovi podávali ruce, i když on si tohoto porušení bontonu zřejmě ani nevšiml.

„Co je to vlastně za případ?” vyptával se.

„Vražda,” odpověděl Kling.

„A nepozvali jste výjezdovku?”

„Zabili ho na předměstí.”

„A co je tohle? Tady pracoval?”

„Tak,” přisvěd

il Brown.

„Na

í příkaz mám ten krám otevřít?”

„Je to náš případ,” řekl Kling.

„A co přesně to znamená?” chtěl vědět Turbo.

„My jsme vydali příkaz,” odpověděl Brown.

„Jo? Tak to potom zkuste vyložit našemu poru íkovi, že jsem rozloupnul sejf na příkaz dvou platfusáků bůhví odkud.” Turbo zamířil k telefonu.

S vědomím, že tady ještě nebyli technici z výjezdové skupiny, otevřel svůj vak, vyňal svůj vlastní pár bílých bavlněných rukavic a navlékl si je. Všichni tři detektivové teď vypadali jako

íšníci v nóbl restauraci. Brown měl pocit, že ti dva každou chvíli za

nou roznášet misky na opláchnutí rukou. Turbo zvedl sluchátko, vyto

il

íslo a

ekal.

„Jo,” promluvil kone

ně. „Tady Turbo. Dej mi šéfa.” Opět ekal. „Miku,” spustil pak, „tady je Dom. Jsem na North Greenfield Street a dva chlapi z předměstí po mně chtějí, abych jim otevřel trezor.” Pohlédl na Klinga a Browna. „Jakže se jmenujete?” zeptal se jich.

„Kling,” řekl Kling.

„Brown,” připojil Brown.

„Kling a Brown,” opakoval Turbo do sluchátka a zase chvíli poslouchal. „Který okrsek?” obrátil se na ně.

„Osmdesátý sedmý,” ozval se Kling.

„Osmdesátý sedmý,” řekl Turbo do telefonu. „Jde o vraždu. Ne, tady ten doty

ný jenom pracoval, ten zavražděný. Co mám dělat?

Aha. Aha. Jenom si kryju zadek, chápeš, Miku? Nebo bych taky moh skon

it v base s vloupa

kou třetího stupně na krku.”

„Jakej písemnej souhlas? Kdo mi ho dá? No, ne, to neznám. Co tam má být napsáno? Aha. Aha. A mají to oba podepsat, nebo jak je to? Aha. Aha. A tím to je vyřízený? Dobrá, Miku. Ty jsi šéf. Tak na viděnou,”

rozlou

il se a zavěsil. „Musíte mi dát písemnej souhlas, chlapi,” prohlásil. „Že mě pověřujete, abych ten krám otevřel. Sta

í jeden podpis - toho, kdo přijal první hlášení o případu. Povím vám, co tam máte napsat.”

Nadiktoval text Klingovi, který si ho zapsal do notesu a pak se na stránku podepsal.

„Ještě datum, prosím,” žádal Turbo.

Kling připojil datum.

„A radši mi tam připiš taky hodnost a íslo odznaku.”

Kling doplnil pod svůj podpis hodnost a íslo odznaku.

„Omlouvám se, že se tak starám o formality,” řekl Turbo, schovávaje do kapsy list papíru, který Kling právě vytrhl ze zápisníku, „ale jestli v tom trezoru jsou nějaký cennosti, a kdyby se pak něco ztratilo…”

„Jasně, jenom si kryješ zadek,” řekl Brown.

„Jasně.” Turbo ho obdařil zamra eným pohledem. „Tak se kouknem, jestli tu ten chlapík nenechal jenom denní kombinaci.” Vrátil se k trezoru. „Hodně lidí, kteří pokladnu otvírají a zavírají celý den, jenom vždycky při zavírání trochu pooto í

íselníkem, chápete? Pak jim sta í oto

it zpátky k poslednímu

íslu, ušetří se tím spousta

asu.” Pomalu pooto

il

íselníkem a zacloumal klikou. „Tolik štěstí nemáme,”

konstatoval. „Takže zkusíme starou dobrou pětkovou kombinaci.”

Detektivové na něj nechápavě pohlédli.

„Lidem

asto dělá potíže zapamatovat si pár ísel, a tak když si objednají trezor, požádají, aby jim nastavili kombinaci trojice násobků jednoho ísla. Třeba pět, deset a patnáct. Nebo tyři, osm, dvanáct. Nebo šest, dvanáct, osmnáct, prostě cokoliv. Málokdo si ale přeje násobky devíti, násobilka devíti je pěkná potvora. Kolik je devětkrát tři?” obrátil se na Klinga.

„Sedmadvacet,” odpověděl Kling.

„No jo, dobře, výjimka potvrzuje pravidlo. Tak to vyzkoušíme.”

Zatímco zkoušel kombinace násobků, otázal se: „Nevíte, kdy měl ten chlapík narozeniny?”

„Ne,” řekl Brown.

„Protože někdy používají svoje datum narození, víte, cokoliv, co se snadno pamatuje. Třeba kdyby se narodil 15. října 1926, byla by kombinace patnáct doleva, deset doprava a šestadvacet doleva. Ale vy jeho datum narození neznáte, hm?”

„Ne,” opakoval Brown.

„Koukněte na telefon. Jaký je tam íslo?”

„Cože?” zeptal se Brown.

„Na telefonu. Na tom, co jsem z něj před chvílí volal. Na jeho pracovním stole. Jak je prvních šest íslic? Někdy používají první šestici íslic telefonního

ísla.”

„Mám ti to napsat, nebo co?” otázal se Brown.

„Jo, zapiš to. Jsem teprve u násobilky šesti. Oby ejně to zkouším jenom do násobilky jedenácti, pak už je to trochu složitý. Kdo by si k ertu pamatoval, kolik je třeba

trnáct krát tři?”

„Čtyřicet dva,” řekl Kling a Turbo se po něm mrzutě ohlédl.

„Dobrá, tak mi dejte to telefonní íslo,” požádal.

Brown mu podal kousek papíru, na které zapsal šest prvních

íslic telefonního

ísla. Turbo je vyzkoušel.

„Nemám štěstí,” posteskl si. „No jo, tak nasadíme těžkou artilerii.” Otevřel svůj vak a vzal z něj malou pali

ku a průbojník. „U sejfů a zámků pracují nejlepší kasaři ve městě,” pochlubil se pyšně, a jediným svižným úderem urazil

íselník. „Vypadá to na olověné pouzdro hřídele,”

prohlásil. „Za chvíli uvidíme.” Jal se mlátit do odkrytého zakon

ení hřídele. Pouzdro se za

alo pod údery palice zplošťovat. „No jo, sakra, olovo,” odfukoval. „Tohle je takzvaná peněžní pokladna. To znamená, že je vyrobena ze silných ocelových plátů, s hřídelí odolnou proti nárazům a někdy taky se závorovými pojistkami, a navíc možná i s měděným plátem ve dveřích, takže si na ní vylámete zuby i s acetylenovým hořákem. Vědět, co mě tady eká, přines bych si nitrák.” Najednou se usmál.

„Dělám si legraci. V dnešní době špi koví kasaři výbušniny skoro nepoužívají. Teď budu muset odloupnout plát, abych získal otvor pro pá idlo. Jakmile se dostanu k tomu zámku, vypá ím ho a otevřu dveře. Udělejte si pohodlí, tohle zabere trochu

asu.”

Kling vzhlédl k nástěnným hodinám. Byly tyři hodiny a deset minut a on Eileen slíbil, žes se s ní sejde v pět. Zvažoval, jestli by jí neměl zavolat, a rozhodl se, že ne.

„Nedalo by se tu trochu rozsvítit?” nadhodil Turbo.

„Nebo jste s tím mrtvým chlápkem byli parťáci?”

Brown cvakl vypína

em na zdi.

Turbo se pustil do práce.

Otevřel ten sejf za dvacet minut. O

ividně byl sám se sebou velmi spokojen a Kling s Brownem ho museli zahrnout přemrštěnou chválou, než si kone

ně mohli kleknout na podlahu a podívat se, co je uvnitř.

V sejfu moc drahokamů neobjevili. Několik vá ků s rubíny, smaragdy a safíry, a jeden malý sá ek plný diamantů. Ale na poli

ce v zadní

ásti trezoru našli detektivové úhledně složených 300

000 dolarů ve stodolarových bankovkách.

„Dali jsme se na špatný řemeslo,” sdělil jim Turbo.

Od TÉ DOBY, co před dvěma dny seřval onoho kapitána, co sem volal z města, bral detektiv Richard Genero telefony jen s velkou nechutí. Jeden nikdy nevěděl, kdo se mu ozve na druhém konci drátu.

Záhady telefonního přístroje. V životě existovala i jiná tajemství, a proto také mu matka neustále vštěpovala, aby si „vždycky hleděl svého”, což bylo pro policistu poněkud absurdní varování, jelikož jeho povinností bylo hledět si záležitostí jiných lidí. Když se v úterý o půl páté odpoledne rozezněl telefon na Carellově stole, Genero zvážil, jestli by ho neměl zvednout.

Carella stál na opa

né straně místnosti, oblékal si kabát a chystal se k odchodu. Ale co kdyby to byl zase ten kapitán? Zdálo se, že Carella je s tím kapitánem dobrý kamarád.

Pořád se smál, když s ním telefonoval. Co kdyby ten kapitán Genera zase zpucoval? Telefon nepřestával zvonit.

„Prosím vás, nemohl by to někdo kone ně zvednout?” zahalekal Carella přes celou místnost, zapínaje si kabát.

Jelikož kromě něj a Genera ve služebně nikdo nebyl, Genero velmi opatrně uchopil sluchátko a radši ho držel co nejdál od ucha, kdyby na něj ten kapitán za al znovu hulákat. „Haló?” řekl do sluchátka, nechtěje prozrazovat své jméno, pro případ, že by to byl ten kapitán.

„Detektiva Carellu, prosím,” ozvalo se ve sluchátku.

„Kdo volá, prosím?” otázal se Genero velice opatrně.

„Řekněte, že volá Danny,” odpověděl hlas.

„Ano, pane,” řekl Genero, nevěda, zda Danny není ten kapitán, co volal v neděli, případně nějaký jiný kapitán. „Steve!” zaje

el. „Volá Danny.”

Carella zamířil přes kancelář k svému stolu. „Pro to vždycky za

ne zvonit, když jsem na odchodu?” stěžoval si.

„To je záhada telefonního přístroje,” pravil Genero s andělským úsměvem. Carella od něj převzal sluchátko.

Genero se vrátil ke svému stolu, kde se věnoval luštění křížovky a lámal si hlavu nad ko kovitou šelmou na tři.

„Ahoj, Danny,” řekl Carella.

„Steve? Doufám, že nevolám nevhod.”

„Ne, ne. Co si zjistil?”

Z chodby od záchodů přicházel Meyer a zapínal si poklopec. Protáhl se vrátky v přepážce a zamířil k věšáku na kabáty. Vlněnou

epici, kterou mu manželka upletla, měl v pravé kapse kabátu. Přemítal, jestli si ji má nasadit. Místo toho vzal z police svůj modrý klobouk, narazil si ho na pleš, nasoukal se do kabátu a přistoupil ke Carellovi u telefonu.

„Jak to myslíš, zajímavé?” zeptal se Carella.

„No, napadlo mě, že bych si mohl promluvit s tou hol

inou, co se jí nedá věřit ani pozdrav po ránu, víš, kterou myslím?” vykládal Danny.

„Jo, tu Quadradovou.”

„Správně. Tu, co žila s Lopezem. Že bych jí něco nakukal, třeba že sháním trochu koksu nebo tak. Jen ji nechat trochu povídat, chápeš, jak to myslím?”

„A co je na tom tak zajímavého, Danny?”

„No… možná už o tom víš, Steve, ale možná taky ne.”

„O co jde, Danny?” Carella pohlédl na Meyera a pokr il rameny. Meyer mu oplatil stejnou mincí.

„V neděli v noci ji někdo rozřezal na cucky.”

„Cože?”

„Jo. Umřela v

era dopoledne u svatýho Nebožtíka, kolem jedenáctý.”

„Odkud to máš?”

„Od její sousedky.”

„Danny… víš to ur

itě?”

„Vždycky všechno ověřuju, Steve. Hned jak jsem vyšel z domu, zavolal jsem ke svatýmu Nebožtíkovi. Je doopravdy mrtvá. Zatím pořád

ekají, až si někdo vyžádá tělo. Měla nějakou rodinu?”

„Bratrance,” odpověděl Carella hluše.

„Jo” Danny se odml

el. „Steve, mám pořád pátrat po tý osmatřicítce?

Chci říct, tu ženskou pořezali, Steve.”

„Ano, prosím tě, pátrej po ní dál, Danny,” odpověděl Carella. „Děkuju. Díky moc.”

„Tak nashle,” rozlou

il se Danny a zavěsil. Carella držel sluchátko ještě chvíli v ruce, než ho položil do vidlice.

„Co je?” vyzvídal Meyer.

Carella se zhluboka nadechl. Potřásl hlavou. Aniž si sundal kabát, zamířil k poru

íkově kanceláři a zaklepal na dveře.

„Dál!” zaburácel Byrnes.

Carella se nadechl ještě jednou.

STROP Vyhlídky U mostu byl ozdoben vinnými sklenkami. Patka každé sklenice vězela zapasovaná mezi úzkými dřevěnými lištami a noži ka s

íší visely dolů. Všechny dohromady pak vytvářely dojem obrovského lustru, sahajícího ode zdi ke zdi a třpytícího se ve světle plamenů, plápolajících v krbu u stěny. Ten krb byl postavený z cihel a okolní zdi pokrývalo dřevěné ostění, s výjimkou strany obrácené k řece, kde byla jen rozměrná skleněná tabule, skrze niž Kling viděl vodu a remorkéry, pomalu supící rychle padajícím soumrakem. Hodiny na stěně proti vstupním dveřím ukazovaly půl šesté. Stihl to do města, jak mohl nejrychleji; úkol seznámit poru íka s tou překvapující novinou, že se v Edelmanově sejfu našlo 300 000

mrdlíků, nechal na Brownovi.

V tuto hodinu byla vinárna plná mužů a žen, pravděpodobně zaměstnanců celé myriády soudních úřadů, advokátních kanceláří a makléřských firem, z nichž sestávají struktury justice, ekonomiky, práva a státní moci, sídlící v této nejstarší ásti města. Místnost zaplňoval příjemný šum konverzace, tu a tam přerušený uvolněným smíchem.

Celkově útulný dojem zdůrazňoval planoucí oheň i blikající plamínky sví

ek v rubínově

ervených svícnech na každém z kulatých stolků.

Kling nikdy nebyl v Anglii, ale napadlo ho, že takhle nějak by to mohlo vypadat a znít v nějaké londýnské hospodě na konci dlouhého pracovního dne. Zahlédl jednoho svého známého, náměstka státního zástupce, pozdravil se s ním a za

al se rozhlížet po Eileen.

Seděla u stolku pod oknem a upřeně hleděla na řeku. Vlasy ozářené sví

kou v rubínovém stojanu se jí rudě leskly. Bradou se opírala o dlaň otevřené ruky. Vypadala zamyšleně a klidně, na chvíli pocítil nechuť vyrušit ji v té náladě, již sdílela s temnou hladinou řeky za oknem. Svlékl si kabát, pověsil ho na věšák u dveří a vydal se k jejímu stolu. Když přišel blíž, odvrátila se od okna, jako kdyby vycítila jeho přítomnost.

„Ahoj,” oslovil ji. „Omlouvám se, že jdu tak pozdě, na něco jsme kápli.”

„Taky jsem přišla teprve před chvílí,” ujistila ho.

Přitáhl si židli a usedl naproti ní.

„Tak,” prohodila. „Našel jsi ji.”

„Přesně tam, kde jsi řekla, že bude.” Sáhl do kapsy saka. „Radši ti ji dám hned, než se zase ztratí.” Položil třpytivý zlatý kroužek na stůl mezi nimi. Hned si všiml, že v pravém uchu má druhou, docela stejnou. Díval se, jak vzala náušnici se stolu, levou rukou si stáhla lalůček levého ucha a pravou rukou si náušnici připnula. Ten pohyb mu najednou bolestně připomněl, jak bezpo

tukrát pozoroval Augustu, když si připínala nebo snímala náušnice, na to, jak zvláštním ženským způsobem nakláněla hlavu na stranu, na řinoucí se kaskády jejích kaštanových vlasů. Augusta měla propíchnuté uši, Eileen používala klipsy.

„Tak,” usmála se, a najednou se zatvářila rozpa itě, jako kdyby ji přistihl v jakési intimní chvilce, kdy měla za to, že ji nikdo nevidí. Její úsměv na okamžik pohasl. Rychle se rozhlédla po místnosti, pátrajíc po íšníkovi, který právě bral objednávky u sousedního stolu. „Co máš radši?” zeptala se. „Červené, nebo bílé?”

„Bílé bude fajn,” mínil. „Ale poslyš, já to zaplatím.

Není třeba…”

„To vůbec nepřipadá v úvahu,” ohradila se. „Po všech těch starostech, co jsi s tím měl?”

„Vůbec mě to ne…”

„Ani náhodou,” trvala na svém a zamávala na íšníka.

Kling zmlkl. Pohlédla na něj, zkoumajíc jeho tvář; policejní zkušenosti jí náhle signalizovaly něco podivného.

„Tobě to fakt vadí, co?” otázala se.

„Ne, ne.”

„Myslím to, že budu platit já.”

„Ale… ne,” tvrdil, jenže ve skute nosti chtěl říci ano. Jednou z nejtrapnějších věcí na jeho manželství byla skute

nost, že většinu přepychových příjemností, které si dopřávali, jim zajišťovaly Augustiny neslýchané příjmy.

Mezitím se u stolu objevil

íšník s vinným lístkem v ruce. Protože ho předtím zavolala ona a jeho již dávno přestalo udivovat, že ženy objednávají pití a platí útratu, nabídl desky v koženém obalu jí. „Prosím, sle

no?” řekl.

„Myslím, že objednávat bude tady ten pán,”

odpověděla Eileen. Kling se na ni podíval. „A platit bude taky on,” dodala.

„Jak si ra

te přát,” pravil

íšník a podal lístek Klingovi.

„Já se v tomhle moc nevyznám,” přiznal se.

„Já taky ne,” odtušila.

„Měli jste na mysli

ervené, nebo bílé víno?” otázal se íšník.

„Bílé,” řekl Kling.

„Suché?”

„No… ovšem.”

„Směl bych vám tedy nabídnout Pouilly Fumé, pane? Je to příjemné suché víno s jemným kouřovým přídechem.”

„Eileen?”

„Ano, to zní dobře,” přikývla.

„Jo, tak tedy to… Puj-fi-mé, prosím,” rozhodl Kling a spěšně vrátil vinný lístek, jako by si o něj popálil prsty. „Jmenuje se to jako nějaká ínská specialita,” prohodil k Eileen, jakmile se íšník vzdálil.

„Neviděl jsi ten francouzský film? Je to klasika,”

vysvětlovala. „Už jsem zapomněla, jak se to jmenuje.

Hraje tam Gérard Philipe a… myslím, že Michelle Morganová. Ona je už v letech a on ji pozve do nóbl francouzské restaurace…”

„Ne, to jsem asi neviděl,” přiznal Kling.

„Zkrátka, on se na ni snaží udělat dojem, chápeš, a když sklepník přinese objednané víno a nalije trochu do skleni

ky na ochutnání, on usrkne - ona z něj přitom nespustí o

i a sklepník ho taky pozoruje -, poválí víno po jazyku a řekne: ,To víno je cítit zátkou.’ Sklepník si ho změří - francouzští

íšníci ve filmu bývají pěkní mizerové - a odlije trochu vína do takového stříbrného ochutnávátka, nebo jak se tomu říká, taky usrkne, chvíli to převaluje v ústech, a přitom se na ně všichni dívají, protože vědí, že jsou milenci, a Francouzi si na milence potrpí.

Nakonec ten sklepník pokývá hlavou a slavnostně prohlásí: ,Pán má pravdu, to víno je opravdu cítit zátkou.’ Na

ež odejde pro novou láhev, Gérard Philipe se usměje a Michelle Morganová se taky usmívá, stejně jako všichni kolem nich.”

Eileen se nyní usmívala.

„Byla to roztomilá scéna,” dodala.

„Já na cizí filmy moc nechodím,” přiznal Kling, „myslím na filmy s titulky.”

„Tenhle byl také s titulky,” řekla Eileen „Ale byl překrásný.”

„Ta scéna musela být moc dobrá,” uznával Kling.

„Le Diable au Corps, to je ono.”

Kling se na ni díval nechápavě.

„Tak se ten film jmenoval,” vysvětlovala. „Znamená to ,Ďábel v těle’.”

„To je dobrý název,” řekl Kling.

„Ano,” přikývla Eileen.

„Pouilly Fumé,” oznámil jim íšník a odzátkoval láhev. Otřel hrdlo utěrkou a nalil trochu vína do Klingovy sklenice. Kling pohlédl na Eileen, uchopil sklenku, zvedl ji k ústům, usrkl, poválel víno v ústech a se zvednutým obo ím prohlásil: „To víno je cítit zátkou.”

Eileen vyprskla smíchy.

„Zátkou?” opakoval

íšník.

„To byl jen vtip,” omlouval se Kling. „Je vážně moc dobré.”

„Protože jestli opravdu…”

„Ne, ne, skute

ně je v pořádku.”

Eileen se ještě pořád smála. Číšník jí zamra eně nalil a doplnil i Klingovu sklenici. Zamra ený pohled mu vydržel i poté, co odešel od stolu.

Oba pozvedli své

íše.

„Na zlaté dny a purpurové noci,” pronesla Eileen a přiťukla si s ním.

„Na zdraví,” odpověděl.

„Takhle to vždycky říkával strejda Matt,”

poznamenala Eileen. „Pil jako duha.” Zvedla skleni ku ke rtům. „To by byla legrace, kdyby to víno opravdu chutnalo po zátce, co?” Napila se.

„Nechutná po zátce?” zeptal se Kling.

„Ne, ne, je fakt moc dobré. Ochutnej,” vybídla ho.

„A tentokrát doopravdy.”

Napil se.

„Dobré?”

„Ano,” řekl.

„Myslím, že se jmenovala Micheline Presleová,”

zapřemítala. „Ta filmová hrdinka.”

Několik okamžiků seděli ml

ky. Venku na řece zahoukal do noci remorkér.

„Tak.” řekla. „Na

em teď pracuješ?”

„Na té vraždě, co jsme k ní vyjeli v sobotu v noci.”

„Jak to vypadá?”

„Záhadně,” přiznal Kling

„Tím je to zajímavější,” poznamenala Eileen.

„Asi ano.”

„Na mé práci je sotva něco záhadného. V jednom kuse dělám volavku pro nějakého maniaka a doufám, že na to sko

í.”

„Nechtěl bych být ve tvé kůži,” připustil Kling.

„Tu a tam je to o strach.”

„To bych řekl.”

„Povím ti, pro

jsem se vlastně stala policistkou, chceš?”

„Jak jsi do toho spadla?”

„To strejda Matt. Ten mazavka, co připíjel na zlaté dny a purpurové noci. Byl to polda. Hrozně jsem ho milovala a rozhodla jsem se, že se dám taky k policajtům. Pracoval na sto desátém, v Riverheadu.

Tedy až do jednoho ve

era, kdy se dostal do poty

ky v jednom baru. Ani ten den nebyl ve službě. Jen si tam seděl a popíjel bourbon, když najednou do hospody vrazil chlap s upilovanou brokovnicí a s erveně kostkovaným kapesníkem přes obli ej. Strejda Matt sáhnul po služebním revolveru a ten chlap ho zastřelil.” Eileen se odml ela.

„Z kasy ten zloděj vybral jenom dvaapadesát dolarů a šestatřicet centů. Podařilo se mu utéct. Pořád doufám, že na něj jednou někde natrefím. Brokovnice s uříznutou hlavní a kostkovaný kapesník. Odprásknu ho a ani při tom nemrknu.”

Mrkli na sebe.

„To jsou na dámu dost drsňácký ře i, co?” usmála se. „A ty?” pokra ovala. „Jak jsi se do toho dostal ty?”

„V té době mi to připadalo jako to pravé, co bych měl dělat,” pokr

il rameny.

„A co teď? Pořád ti to ještě připadá jako to pravé?”

„Hádám, že jo.” Opět pokr

il rameny. „Ale trochu to…

lověka utahá, víš?”

„Mhm,” přikývla.

„To všechno kolem,” dodal a zase se odml el.

Napili se vína.

„Na

em teď děláš ty?” zeptal se.

„Až od

tvrtka,” odvětila. „Za

ínám až ve

tvrtek ve

er.”

„A o co jde?”

„Někdo znásilňuje nemocni

ní sestry u Worthova památníku. Chodí tudy na metro, přes ten park před nemocnicí, znáš ten park?

„V

ínské

tvrti?”

„Ano,” přikývl Kling.

„Na tak malou

tvrť je to dost velký park. Číhá na sestry, když se vracejí z ve

erní směny od

tyř do půlnoci - v posledních třech měsících přepadl tři a vždycky v době, kdy byl měsíc v novu.”

„Z toho jsem pochopil, že i ve

tvrtek bude měsíc v novu.”

„Bezměsí

ná noc,” přikývla. „Taky máš rád tu písni ku?”

„Jakou?”

„Bezměsí

ná noc.”

„Tu neznám,” řekl Kling. „Promiň.”

„My bychom asi nezapadli do té scény ,oba máme rádi stejné věci’, hm?”

„Nevím, co je to za scénu,” přiznal Kling.

„Přece v tom filmu. Jaká je tvá oblíbená barva?

Žlutá. Moje taky!

A oblíbená květina? Pelargonie. Moje taky! Páni, oba máme rádi stejné věci!” Znovu se rozesmála.

„Nu, aspoň máme oba rádi víno,” poznamenal Kling s úsměvem a nalil jí opět plnou sklenici. „Budeš oble ená jako sestra?”

„Jistěže ano. Myslíš, že je to sexy?”

„Co?”

„Sestři

ky. Chci říct, jejich uniformy.”

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel.”

„Víš, spousta mužů má pro sestři ky slabost. Nejspíš si představují, že taková sestra se vyzná. Vidí na opera

ním stole ležet nahá mužská těla a tak. Mají pocit, že sestři

ky jsou zkušené.”

„Mhm,” zabru

el Kling.

„Jednou mi někdo řekl - jeden doty ný, s kterým jsem tehdy chodila, byl redaktorem v nějakém nakladatelství; tak ten mi tvrdil, že slova jako sestra nebo ošetřovatelka v názvu knihy zaru ují milionový odbyt.”

„Fakticky?”

„On to tak řikal.”

„Asi to musel vědět.”

„Ale tebe sestři

ky moc nevzrušují, co?”

„To jsem neřekl.”

„Budu se ti muset ukázat, jak vypadám,” prohodila Eileen. „V sesterské uniformě.”

Kling neodpověděl.

„Musí to také asi nějak souviset s bílou barvou,”

přemítala Eileen. „Sestry přece nosí bílou uniformu.

Trochu jako svatební šaty, nemyslíš?”

„Možná,” připustil Kling.

„Je to představa plná rozporů, chápeš? Zkušená panna. Dnes už ovšem moc panenských nevěst nepotkáš.” Pokr

ila rameny. „Ani to od nich asi nikdo ne eká, že? Myslím muže. Po

ítá snad někdo s tím, že jeho nevěsta bude panna?”

„Asi ne,” uznal Kling.

„Ty jsi nikdy nebyl ženatý, nebo ano?” „Byl jsem ženatý,” řekl.

„To jsem nevěděla.”

„Ano.”

„No a?”

„Nedávno jsem se rozvedl.”

„To je mi líto,” řekla.

„Nu,” uchopil sklenici a pozvedl ji, vyhýbaje se jejímu upřenému pohledu. „A co ty?” Při těch slovech se zahleděl na řeku.

„Pořád ještě

ekám na toho Pravého,” přiznávala. „Mívám takové fantastické představy… vlastně bych ti to neměla povídat.”

„Ale ne, jen do toho,” pobídl ji a oto il se k ní opět

elem.

„Nu… doopravdy je to hloupé,” omlouvala se a byl by přísahal, že se i za

ervenala, pokud to nebylo jenom narudlé světlo sví ky ve svícnu. „Představuji si, že jedné noci některý z těch násilníků tam na ulici uspěje, rozumíš? Nesta ím v

as tasit zbraň, on dosáhne svého a - světe div se -

pak se změní v prince z pohádky! Bláznivě se do něj zamiluju a budeme spolu šťastní až do smrti. Hlavně o tom neříkej Betty Friedanové nebo Glorii Steinerové.

Vyštípaly by mě z ženského hnutí.”

„Staré dobré fantazie o znásilnění,” přikývl Kling.

„Jenže já přece přicházím do styku s opravdovými násilnostmi,” namítla Eileen. „A vím, že to není žádná legrace ani hra.”

„Mhm,” zamumlal Kling.

„Tak pro

bych o tom měla fantazírovat? Chci říct, když jsem tolikrát unikla jen o vlásek…”

„Možná, že právě proto míváš ty fantastické představy,” mínil Kling. „Díky těm představám ti to připadá méně děsivé. Tvoje práce. To, co musíš udělat.

Možná je to tak,” pokr

il rameny.

„Tak tohle byla scéna ,ani nevím, pro ti to povídám,’ co?”

„Asi jo,” usmál se.

„Někdo by měl napsat knihu o všech těch obehraných scénách,” nadhodila. „Nejlepší je asi ta, když vrah míří pistolí na svého pronásledovatele a říká něco v tom smyslu, že ,teď už ti to můžu povědět, protože přesně za tři vteřiny budeš mrtvý’, a za ne se vytahovat, kolik lidí zabil a jak a pro to udělal.” „Kdyby to bylo tak snadné,” vzdychl Kling, nepřestávaje se usmívat.

„Nebo ty scény, kterým říkám ,A sakra!’ Když si to manželka rozdává s milencem v posteli a vtom přijde střih, je tu manžel, který právě strká klí do zámku, a od nás se o

ekává, že vydechneme: ,A sakra, teď to přijde!’.

Taky je máš rád, tyhle scény?”

Úsměv mu z tváře zmizel.

Pohlédla mu do o

í, snažíc se z nich něco vy

íst, pochopila, že se dopustila nějaké hrozné chyby, a přemítala, co tak strašného mohla říct. Až do téhle chvíle se zdálo…

„Radši bych měl zaplatit,” řekl.

Bylo jasné, že nemá smysl nic lámat přes koleno.

Jestli ji její úloha volavky něčemu nau ila, tak to byla trpělivost.

„Jistě,” přikývla. „Taky už musím běžet. A děkuju, žes mi donesl tu náušnici, vážně jsem to ocenila.”

„To nic nebylo,” zabru

el Kling, ale vůbec se při tom na ni nepodíval a místo toho se jal mávat na

íšníka.

Ml

ky

ekali, až jim přinesou ú

et. Když vyšli z vinárny, zdvořile si na chodníku přede dveřmi podali ruce a rozešli se každý na jinou stranu.

„NEMÁM RÁD scény, když se věci dějí v zákulisí,”

stěžoval si Meyer.

„Tak pro

jsi nešel dovnitř se mnou?” zeptal se Carella.

„To jeho řvaní mi sta

ilo poslouchat zvenku,” odtušil Meyer. „Povíš mi, o co vlastně šlo?”

Seděli bok po boku na předním sedadle jednoho z nejnovějších služebních sedanů. Pokaždé když si přišli nějaké auto vyzvednout, vyběhl za nimi seržant Murchinson, aby zapsal všechny škrábance a promá kliny. Takže se vědělo, kdo je odpovědný za nové škrábance a promá

kliny. V autě bylo teplo a útulno. Na zadních kolech mělo zimní pneumatiky s kovovými hroty. Hawes a Willis, kteří s ním jeli naposledy, je ujistili, že se s tím dá doopravdy jezdit i po náledí. A tak Carella s Meyerem, mířící do centra za Timothym Moorem domů, neměli s jízdou po zmrzlé městské tundře žádné potíže.

„Tak už spusť,” naléhal Meyer.

„Je to jednoduché,” opá

il Carella. „Přítelkyni Paka Lopeze v neděli v noci někdo pořezal.”

„Cože?”

„V

era dopoledne umřela v nemocnici svatého Judy.”

„Kde se to stalo?” chtěl vědět Meyer.

„To je právě ono. Vůz C ji našel před jejím domem na Ainsley Avenue. Všechno je založeno ve služebních hlášeních, Meyere. Deset-dvacet tyřka, specifikovaná jako řezná poranění, oběť dopravena ke Svatému Judovi.”

„Kdo sloužil v neděli v noci?”

„O to tady nejde. Uniformovaní ji našli až v pondělí ráno. No

ní šichtu už mezitím vystřídali, stalo se to v osm dvacet

tyři.”

„To už jsme byli ve službě my!” vyhrkl Meyer.

„Za

íná ti to docházet.”

„Tak pro

to, sakra, ti pochůzkáři nenahlásili?”

„Nahlásili to.”

„A pro

jsme to teda nedostali?”

„Rozhodnutí důstojníka ve službě,” opá il Carella. „Vůz C zavolal sanitku a doprovodil ji do nemocnice. Když tam přijeli, bylo to děv e ještě naživu. A tak se to objevilo až v hlášení, které sepsali na konci své hlídky.”

„Chceš říct až ve

tyři hodiny? V kolik ta holka umřela?”

„Kolem jedenácté.”

„To je v tom hlášení taky?”

„Jak by mohlo? Dověděl jsem se to od Dannyho Gimpa.”

„Úžasný! Práska

za nás dává dohromady díl

í informace!”

„Přesně tohle řekl i Pete.”

„Tak co teď?”

„Teď se zeptáme Timothyho Moorea na vedlejší příjmy jeho přítelkyně.”

„Ptám se, co s tou Quadradovou?”

„Byla pořezaná, Meyere. Připadá ti to jako stejný modus operandi?”

„Třeba tomu chlapovi docházejí náboje.”

„Třeba. Anebo je to další ze stovek případů pořezání, jaké se tu vyskytují každý den v týdnu.

Později si chci promluvit s jejím bratrancem, s tím, co nás za ní poslal, když jsme vyfásli Lopezovu vraždu.

Možná bude něco vědět on.”

„Jestli to nějak souvisí s kokainem…”

„Mohlo by.”

„Takže to za

íná vypadat na drogovej gang,” zavr el naštvaně Meyer. „A bez drogovýho gangu bych se já klidně obešel.”

„Promluvme si s Moorem,” navrhl Carella.

Věděli, že pracují ve velkoměstě. I ve velkoměstě dochází k omylům. Nebylo vylou

ené, že i kdyby se o stavu Judite Quadradová doslechli dřív, než zemřela, nemuseli se od ní dovědět nic podstatného pro vyřešení případu - nebo, přesněji ře

eno, případů. Dovědět se o ní v as, mohli ji vyslechnout a možná i získat tzv.

výpověď umírajícího, což by však nakonec mohlo být stejně k ni

emu. Ale dokonce i ve velikém městě je fajn, když se toho dovíte co nejvíc.

Carellu například nesmírně potěšilo, když mu poru ík Byrnes - mezitím, co mu dával držkovou -

pověděl o 300 000 dolarů, které Brown a Kling nalezli v sejfu Marvina Edelmana, poslední - nebo alespoň nej erstvější - oběti nepolapitelného revolveru ráže osmatřicet, zna

ky Smith & Wesson. Nález tak velké sumy samozřejmě odpovídal charakteru povolání zesnulého.

Za drahé kameny se obvykle neplatí známkami na metro. Ale detektivům tak trochu vrtalo hlavou, pro měl takovou hrůzu peněz v kanceláři v trezoru, místo aby je uložil do banky nebo aspoň do bankovní schránky. Nebyli by se nad tím tak pozastavovali, kdyby ostatní oběti neměly tak

i onak něco spole

ného s kokainem. Jakmile se na scéně objevil kokain, byly velké finan

ní

ástky v hotovosti nevyhnutelné.

Pouli

ní žargon během let vynalezl pro kokain nejrůznější pojmenování: Cé

ko, koks, sníh, šťastnej prach, lyžova ka, zlatej prach, Bernice, Corrine, holka, vlo ky, hvězdnej prach, bílá paní a - pochopitelně -

nosní cukrátka. V kombinaci s heroinem se nazýval mi uda, i když v poslední době se pro tuto směs objevilo pojmenování „Belushiho koktejl”. Ať už jste ho pojmenovali jakkoliv, představoval kokain nepříjemný problém. V osmdesátém sedmém revíru mívali kdysi dealeři ve zvyku dávat svému zboží „zna ková” pojmenování. Koupili jste si svůj sá ek z průsvitného papíru a ten byl ozna en samolepkou s nápisem Kuliho jízda nebo Jasná vražda, případně Rozjezd, Živé stříbro, Fety naší tety, Bratránek Eddie, Housti

ka, Vzhůru k nebesům, Sajrajt cvoka Eddieho, Hodná

í

a a s jinými názvy, které by se nikdy nemohly objevit v sortimentu potravinářských velkoobchodů.

Ale protože prodejci drog byli zlo inci a protože zloději neznají pojem stavovská est, jakmile se v ulicích objevila nová zna ka, například „Satanáš” nebo „Proroctví”

i „Nové nanebevzetí”, už za několik hodin nějaký slizký podvodní

ek, stojící na nejnižším stupni hierarchie, za al prodávat sá

ky se stejným pojmenováním, ale s obsahem říznutým skoro na nulový obsah heroinu - tzv. „nářez”, jak tomu říkali feťáci i dealeři. Ale byl to heroin.

S kokainem to bylo jiné.

Podle nejnovější federální zprávy, která kolovala po služebně, se v uplynulých letech podařilo do Spojených států propašovat přibližně šedesát metrických centů kokainu o celkové hodnotě padesáti miliard dolarů.

Kokain byl v módě.

To bylo na kokainu to nejhorší. Nešňupali ho jen otrhaní kluci ze slumů. Člověk mohl být majitelem velkého studia v Hollywoodu,

init rozhodnutí o mnohamilionových nákladech na nový film, jimž hodlal obšťastnit nic netušící publikum, a ve

er vysedávat v domě na pláži v Malibu, naslouchat dunění příboje i dunění uvnitř vlastní hlavy, zatímco vdechoval kokain ze zlaté lži

ky, zavěšené na tenou

kém zlatém řetízku pod hedvábnou košilí ušitou na míru. Popravdě ře

eno, pokud jste se chtěli dát na kokain, bylo záhodno patřit k vrstvě s nejvyššími příjmy. V

kokainových po

tech se vyznal každý policista. A každý policista byl odborníkem na metrický systém měr a vah.

K pochopení ekonomických zákonitostí musel lověk vědět, že jedna unce je totéž co 28,3 gramu, a jeden kilogram je 35,2 unce, respektive 2,2 libry.

Průměrný pěstitel koky prodá svoje listí překupníkovi asi po dolaru za libru - to dělá plus minus dvě babky za kilo. Než se ale surovina promění v hydrochlorid kokainu, který se pak zředí a znovu se zředí (nafoukne, řízne, nabouchá) - na ež se prodává v malých sá

cích, asi stejně velkých, jaké najdete v cukřence v restauraci - vyšplhá se cena za jeden gram na nějakých sto až sto pětadvacet babek, podle kvality.

Astronomické

ástky to

ící se v obchodu s kokainem vyplývají z nesmírného množství prostředníků mezi zdrojem a konzumentem a z nemilosrdného ředění, k němuž dochází po celé délce řetězce. Od nějakých 90-98 procent v Jižní Americe po pouhých 12 procent v ulicích města.

Meyera i Carelly se zmocňovaly rozporuplné pocity při pomyšlení, že ty vraždy nějak souvisejí s kokainem. Na jednu stranu by případ Lopez/Andersonová/Edelman (a možná i Quadradová) rádi co nejdříve uzavřeli. Na druhou stranu, pokud by ty vraždy nějak souvisely s jihoamerickými gangy, operujícími za řekou v Majestě, ve tvrti, které policisté přezdívali Malá Bogota, pak si nebyli tak docela jistí, jestli právě do tohoto mraveniště mají chuť za

ít šťourat. Organizovaný zlo

in, to nebyl jejich píse

ek a kolumbijské podsvětí bylo pro dva muchaly z nedostate

ně vybaveného okrsku trochu velkým soustem na to, aby si s ním dovedli ú

inně poradit. Když klepali u bytu Timothyho Moorea ve druhém poschodí na náměstí Chelsea, doufali, že se od něj dovědí, že Sally Andersonová jela v kšeftech s drogou ve velkém a že právě to byl zdroj oněch „peněz navíc”, o kterých se nepřímo zmínila Lonnie - ale sou asně se kojili nadějí, že je to falešná stopa; radši ať je to šílenec než kolumbijský zabiják.

Za dveřmi hrála hudba. Klasika. Samé smy ce. Oba detektivové byli hudebním vzděláním zcela nedot

ení, nikdo z nich nepoznal, co je to za hudbu. Hrála velmi nahlas. Pronikala dřevěnými dveřmi až na chodbu. Znovu zabušili.

„Haló!” zaje

el někdo uvnitř.

„Policie!” zahulákal Carella v odpověď.

„Dobrá, vydržte.”

Vydrželi. Hudba byla všudypřítomná, smy ce vystřídaly žestě a potom nějaký jiný zvuk, Carella tipoval na hoboj. Do melodického rámusu zarachotil zámek. Dveře se otevřely a hudba vpadla do chodby ještě hlasitěji.

„A jéje, nazdar,” pozdravil Timothy Moore.

Přišel jim otevřít v šedivé mikině s erveně natištěným názvem a znakem Ramseyovy univerzity. Kromě toho měl na sobě hnědé manšestráky a ošuntělé trepky.

„Pojďte dál,” vybídl je. „Dorazil jsem domů před pár minutami.”

Jak se ukázalo, jeho domovem byl dvoupokojový byt, obývák, ložnice a kuchyně; v téhle tvrti, tak blízko u školy, za něj musel platit kolem šesti set dolarů měsí

ně. Vstupní dveře vedly do malého obývacího pokoje s pohovkou z druhé ruky, křesly, lampou a nenalakovanou knihovnou, přetékající tlustými svazky; nejspíš lékařské spisy, usoudil Carella. Na věšáku v koutě visela lidská kostra. Na stolku u otlu ené pohovky spo

íval telefon a přenosný rozhlasový přijíma , vyřvávající tu symfonii, koncert i sonátu, nebo co vlastně. Bylo to malé japonské rádio, ve všech směrech podobné tomu, které vlastnil Genero, až na jedinou věc, Genero poslouchal výhradně rockové stanice. Za pohovkou vedly dveře do ložnice s neustlanou postelí.

V protější stěně se nacházely druhé dveře, vedoucí do kuchyně.

„Po

kejte, já to ztlumím,” požádal Moore, a zamířil chvatně k rádiu. Ztišil zvuk a Carella nemohl pochopit, pro

to prostě nevypne. Nic ale neřekl.

„Tak,” řekl Moore.

Hluk byl ještě stále dost silný na to, aby šel lověku na nervy. Carellu napadlo, jestli není Moore mali

ko nedoslýchavý, a hned nato si řekl, že možná on sám je příliš přecitlivělý. To by tak ještě scházelo, aby se o něm Teddy dověděla, že mu vadí zvyky nedoslýchavého

lověka.

„Nechtěli jsme vás obtěžovat ve škole,” jal se překřikovat rámus z rádia. Tohle budou klarinety, odhadoval v duchu. Nebo možná flétny.

„Napadá mě, jestli byste to nemohl trochu ztišit,”

poznamenal Meyer, o

ividně obrněný proti jakýmkoliv pocitům viny za to, že by se mohl dotknout tělesně postižené osoby.

„Ach, promiňte,” vyhrkl Moore a vrhl se zpátky k rádiu. „Mám ho puštěné pořád, ob as zapomenu, jak je to hlasité.”

„Existují takové studie,” prohodil Meyer.

„Studie?”

„O rokenrolové generaci, která pomalu ztrácí sluch.”

„Vážně?”

„Vážně,” odvětil Meyer. „Ze všech těch decibelů.”

„No, já ještě hluchý nejsem,” usmál se Moore.

„Smím vám něco nabídnout? Kávu? Nebo drink?”

„Ne, děkujeme,” odmítl Carella.

„Tak se prosím posaďte, ano? Říkali jste, že jste mě hledali ve škole…”

„Ne, říkali jsme, že jsme vás nechtěli ve škole obtěžovat.”

„Aha, děkuju, to si cením. Poslední dobou jsem ve skluzu a to by mi tak ještě scházelo, abyste mě odvedli z hodiny.” Pohlédl na Carellu a pak na Meyera.

„Copak je? Máte pro mě dobré zprávy?”

„To ne,” odvětil Carella. „Proto tady nejsme.”

„Aha. Už jsem si myslel…”

„Ne, lituju.”

„Myslíte… je ještě nějaká šance, že ho chytíte?”

„Pracujeme na tom,” odtušil Carella.

„Pane Moore,” ozval se Meyer, „v era jsme si důkladně pohovořili s jistou Lonnie Cooperovou, je to jedna z tane

nic, co vystupují ve Slanině.”

„Ano, tu znám,” přitakal Moore.

„Vyprávěla nám o ve

írku, který se u ní doma konal v neděli před týdnem - o tom ve

írku, kde jste vy chyběl.”

„Ano?” Moore vypadal udiveně.

„Potvrdila nám, že se na tom ve írku konzumoval kokain.”

„Potvrdila?”

„Už předtím jsme se to doslechli ze tří nezávislých zdrojů.”

„Ano?” Moore se pořád tvářil udiveně.

„Pane Moore,” řekl Carella, „když jsme s vámi mluvili naposledy, ptali jsme se, jestli Sally Andersonová nebrala drogy. Vy jste nám odpověděl…”

„Už si opravdu nevzpomínám, co přesně jsem…”

„Výslovně jsme se vás na to ptali: ,Měla něco spole ného s drogami?’ a vy jste výslovně odpověděl, že ne. Také jsme se ptali, jestli neměla co do inění s jinými nezákonnostmi, a to jste také výslovně popřel.”

„Pokud vím, neměla Sally nic spole ného s drogami ani s jinými nezákonnostmi, to souhlasí.”

„Trváte na tom?”

„Trvám.”

„Pane Moore, od

tyř různých lidí jsme se dověděli, že Sally Andersonová na tom ve

írku šňupala koks.”

„Sally?” zavrtěl rozhodně hlavou. „Ne, tomu nevěřím.”

„Vy jste o jejím návyku nic nevěděl?”

„Nu, kokain samozřejmě není návyková látka.

Myslím

istě fyziologicky vzato. O vytváření závislosti na metylesteru benzoylekgoninu neexistují žádné důkazy.

Vůbec žádné.”

„A co takhle psychická závislost?”

„Nu, ano, ale když mluvíte o tom, že Sally měla návyk…”

„My jsme se ptali, jestli jste o tom návyku věděl, pane Moore.”

„A já jsem se ohradil proti slovu návyk, to je vše.

Ale v každém případě, abych odpověděl na vaši otázku, nevěřím tomu, že Sally Andersonová brala kokain. Nebo vůbec jakékoliv jiné drogy.”

„Co marihuanu?”

„Tu já nepovažuji za drogu.”

„Našli jsme vlákna marihuany v její kabelce, pane Moore.”

„To je velmi pravděpodobné. Ale jak říkám, já marihuanu nepokládám za drogu jako takovou.”

„Také jsme tam našli stopy po kokainu.”

„To mě překvapuje.”

„I po tom, co jsme vám pověděli o tom ve írku?”

„Nevím, kdo vám řekl, že Sally šňupala kokain…”

„Chcete znát jejich jména?”

„Ano, prosím.”

„Tina Wongová, Tony Asensio, Mike Roldan a Lonnie Cooperová.”

Moore si ztěžka povzdechl a zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím,” tvrdil. „Nemám důvod pochybovat o vašich slovech, ale…”

„Ve vaší přítomnosti kokain nikdy nebrala, je to tak?”

„Nikdy.”

„A pro vás je tohle všechno naprosté překvapení?”

„To tedy ano, ohromilo mě to.”

„Pane Moore, vídal jste během vašeho vztahu Sally Andersonovou i v neděli?”

„V neděli?” opakoval, a vtom zazvonil telefon.

„Promiňte,” omluvil se a zvedl sluchátko. „Haló?”

promluvil do něj. „Ahoj, mami, jak se máš?” Chvíli naslouchal a pak řekl: „Ne, nic nového. Vlastně jsou zrovna u mě dva detektivové. Ti, co to vyšetřují. Ne, ještě ne.” Opět naslouchal. „Pořád hrozná zima. A co tam u vás? Víš, mami, dvacet stupňů, tomu já bych neříkal chladno.” Zase chvíli poslouchal, obrátil o i v sloup a řekl: „Já fakt nevím. Teď jsem zrovna uprostřed zkouškového období. Možná o jarních prázdninách, uvidím. Vím, že už jsem tam dost dlouho nebyl, mami, ale… v srpnu, to ještě není tak dávno, opravdu ne. Ne, není to osm měsíců, mami, je to jen šest měsíců. Vlastně necelých šest měsíců. Cítíš se dobře? Co dělá ruka? Ano? To je mi líto. Opravdu? A co říkal, že to je? Inu, asi má pravdu. Mami, je to ortopéd, ur

itě tomu rozumí líp než já…. Ne, ještě ne, mami.

No… aha… aha… no jo, když si to chceš myslet, tak jsem tomu klukovi zachránil život, ale to ze mě ještě nedělá doktora. Kromě toho, to co já by dokázal i kdokoliv jiný. Heimlichův manévr… Heimlichův. Co na tom sejde, jak se to píše, mami?” Znovu obrátil o i v sloup. „Mami, já už vážně musím jít, mám tady ty detektivy…. Cože? Jo, řeknu jim to. Ano, mami.

Brzy se ti ozvu. Sbohem, mami.”

Položil sluchátko do vidlice, s úlevou si oddechl, obrátil se k detektivům a víceméně zbyte ně vysvětlil: „Moje matka.”

„není náhodou Židovka?” otázal se Meyer.

„Máti? Ne, ne.”

„Mluvila jako Židovka.” Meyer pokr il rameny. „Možná, že všechny matky jsou Židovky, kdo ví?”

„Cítí se tam na jihu osamělá,” vykládal Moore. „Od té doby, co táta umřel…”

„To je mi líto,” řekl Carella.

„No, už je to nějaký

as. Vlastně umřel loni v

ervnu. Ale říká se, že se smrtí nebo s rozvodem se lověk vyrovnává nejméně rok, a ona to nese ještě pořád velmi těžce. Sally pro ni byla povzbuzením, jenže teď…” Potřásl hlavou. „Jde o to, že on jí strašně schází. Můj táta byl báje

ný

lověk. Lékař, víte? Chirurg. Tím chci být i já. Staral se o nás doslova královsky. Dokonce i po smrti. Zajistil matku tak, aby si do konce života nemusela dělat žádné starosti, a také mně zanechal dost peněz na studium medicíny i na zřízení praxe po studiích. Skvělý lověk.” Znovu potřásl hlavou. „Omlouvám se za to přerušení,” vzpamatoval se. „Ptali jste se mě…”

„Co to bylo s tím Heimlichovým manévrem?” zajímal se Carella.

Moore se usmál. „Když jsem tam byl loni v srpnu, v restauraci nějaký chlapec za

al modrat. Dvanáctiletý kubánský kluk, vyšňořený na rodinnou nedělní hostinu v restauraci. Uvědomil jsem si, že se dusí, vysko

il jsem a nasadil mu Heimlicha. Máti myslela, že jsem se pomátl, když jsem toho kluka popadl zezadu a… no, vy asi víte, jak se to dělá.”

„Ano,” přikývl Meyer.

„V každém případě mu to pomohlo,” pokra oval Moore skromně. „Jeho rodi

e mi byli strašně vděční. Mysleli byste si, že jsem sám, bez pomoci osvobodil celou Kubu. A od té chvíle jsem samozřejmě pro mou máti hrdina.”

„Její syn lékař,” pravil Meyer.

„Jo,” přitakal Moore, stále s úsměvem.

„Takže,” řekl Carella.

„No jo, o

em jsme to mluvili?”

„O nedělích a o Sally.”

„Aha.”

„Sešel jste se s ní někdy v neděli?”

„Příležitostně. Ona mívala v neděli oby ejně dost napilno. Její den volna, to víte, ten ve er nehráli.”

„S

ím měla tak napilno?”

„Většinou s vyřizováním všech možných pochůzek.

Celý den někde běhala. Také jsme se někdy viděli, samozřejmě, ale jen málokdy. Jen tak jsme třeba bloumali kolem výkladů, tu a tam jsme zašli do zoo nebo do muzea, a tak. Ale Sally si v neděli hlavně potrpěla na soukromí. Aspoň přes den.”

„Pane Moore, nejel jste s ní někdy mimo střed města? Když jste se s ní scházel, myslím o nedělích, nebyli jste spolu někde mimo centrum?”

„Samozřejmě, že byli. Mimo centrum?”

„Na samém kraji města,” vysvětloval Carella. „Na rohu Culverovy a osmnácté.”

„Ne,” odtušil Moore. „To nikdy.”

„Víte, kde to je?”

„Ovšem.”

„Ale se Sally jste tam nikdy nejel?”

„Pro

bych tam s ní jezdil? Je to jedna z nejhorších tvrtí ve městě.”

„Byla tam někdy Sally sama? V neděli?”

„Možná ano. Pro

? Já vám nerozu…”

„Protože Lonnie Cooperová nám pověděla, že Sally jezdila vždycky v neděli na předměstí kupovat kokain pro sebe a pro několik dalších

lenů souboru.”

„Takže jsme zase zpátky u kokainu, co? Už jsem vám řekl, že pokud já vím, nejela Sally v kokainu ani v jiných drogách.”

„Kromě marihuany.”

„Kterou já nepovažuji za drogu,” dodal Moore.

„Ale ur

itě ne v kokainu. Na který podle vašeho mínění nelze získat návyk.”

„To není jen moje mínění, pane Carello, náhodou je to… koukejte, o co vám vlastně jde, můžete mi to povědět, prosím vás?”

„Věděl jste, že Sally zásobovala soubor kokainem?”

„Nevěděl.”

„Takže to před vámi tajila?”

„Nemyslel jsem si, že před sebou máme nějaká tajemství, ale pokud se zabývala tímto… tímto…

nezákonným obchodem nebo jak tomu říkáte…”

„Říkáme tomu přesně tak,” přisvěd il Carella.

„Tak tedy ano, tajila to přede mnou. Neměl jsem o tom ani tušení.”

„Jak moc utrácela peníze, pane Moore?”

„Promiňte?”

„Utrácela někdy nad svoje možnosti?”

„Nad svoje možnosti?”

„Nad možnosti svého platu tane

nice.”

„Ni

eho takového jsem si nevšiml. Vždycky se dobře oblékala a myslím, že na sobě neškudlila… pane Carello, kdybyste mi řekl, co vlastně hledáte, možná…”

„Někdo, s kým jsme mluvili, nazna il, že Sally odněkud získávala peníze bokem. S ur itostí víme, že prodávala kokain, i když jen v omezeném množství. Chtěli bychom vědět, jestli její aktivity na trhu s drogami nesahaly někam dál.”

„Je mi líto. Rád bych vám pomohl, ale až do této chvíle jsem nevěděl, že se zapletla s drogami.”

„Kromě marihuany,” připomněl Carella.

„To ano.”

„Nenapadá vás jiný způsob, jak mohla přijít k vedlejšímu příjmu?”

„Lituji, ale ne.”

„Nebyla prostitutka?” nadhodil Meyer.

„Ovšemže ne.”

„Víte to ur

itě?”

„Docela jistě. Byli jsme si velmi blízcí, stýkali jsme se prakticky denně. Ur

itě bych si všiml…”

„Ale o tom koksu jste také nevěděl.”

„Ne, nevěděl.”

„Nezmínila se vám někdy o nějaké vedlejší innosti? O

emkoliv, co by jí přinášelo zvláštní příjmy?”

„Snažím se vzpomenout,” opá il Moore.

„Prosím vás,” řekl Carella.

Moore se odml

el na dosti dlouhou dobu; sklonil hlavu a přemýšlel.

Potom najednou, jako kdyby ho právě něco napadlo, přikývl, vzhlédl a obrátil se k detektivům.

„No ovšem,” řekl. „Tehdy mě nenapadlo, o em to vlastně mluví, ale samozřejmě to musí být ono.”

„Co to musí být?”

„To, z

eho pramenily vedlejší příjmy, o kterých mluvíte.”

„Odkud je měla?” chtěl vědět Meyer.

„V

em byla namo

ená?” zeptal se Carella.

„V námraze,” odpověděl Moore.

11

VEČER PŘEDTÍM Allana Cartera nezastihli, a když se u něj doma ohlásili dnes brzy ráno, bylo jim ře eno, že již odjel do kanceláře. Odklad, který tím vznikl, byl z jejich hlediska velmi šťastně na asovaný, protož jim skýtal dostatek asu nastudovat si podrobnosti o tématu, které chtěli s panem producentem probírat. Ve středu 17. února se vyjasnilo a teplota se ustálila na překvapivě mírných hodnotách. To bylo zlé. Protože své město znali - a znali ho velice dobře -, věděli, že bezprostředně po tomto přívětivě jarním zvratu mohou o ekávat vyjící sněhovou bouři. Bůh jednou rukou dal a druhou rukou vezme. Mezitím za alo tát.

Carter měl svou kancelář v bloku severně od Stemu, v okrsku Midtown East. Budova sousedila na jedné straně se španělskou restaurací a na druhé s židovským lahůdkářstvím. Ve výloze restaurantu visel nápis: Mluvíme anglicky. A v lahůdkářství měli ceduli: Aquí Habla Espaňol. Meyer by byl rád věděl, jestli v té španělské restauraci mají blincesy. Carella zase dumal o tom, jestli u těch Židů prodávají tortillas. Byla to stará budova; jediný výtah ve vestibulu měl masivní mosazné dveře. Z orienta

ní tabule naproti výtahu se dověděli, že firma Carter Production, Ltd., sídlí v

ísle 407. Výtah byl samoobslužný. Vyjeli do tvrtého patra a

íslo 407 našli uprostřed chodby nalevo od výtahu.

U stolu hned za vstupními dveřmi seděla naondulovaná blondýnka. Na sobě měla hnědý sportovní komplet, ťukala do stroje a žvýkala žvýka ku. Vzhlédla, zeptala se: „Mohu vám nějak pomoci?”

a natáhla se pro strojovou gumu.

„Přišli jsme za panem Carterem, prosím,” sdělil jí Carella.

„Konkurz za

íná až ve dvě,” odvětila dívka.

„My ale nejsme herci,” upozornil ji Meyer.

„To je jedno.” Dívka vymazala z textu jedno slovo a foukla na papír.

„Měla byste používat takovou tu vodi ku,” doporu

oval Meyer. „Gumováním se stroj zanáší.”

„Jenže ta vodi

ka moc dlouho schne,” namítla dívka.

„My jsme od policie.” Carella vytáhl odznak. „Mohla byste oznámit panu Carterovi, že přišli detektivové Carella a Meyer?”

„Pro

jste to neřekli hned?” zlobila se dívka a okamžitě sáhla po telefonu. Zatímco

ekala, sklonila se nad stolem a pe livě pro

ítala popsaný list. „Pane Cartere,” promluvila do sluchátka, „přišli za vámi detektivové Meyer a Canella.” Poslouchala, pak řekla: „Ano, pane.” A položila sluchátko. „Můžete jít hned dál.”

„Jmenuji se Carella,” opravil ji Carella.

„A co jsem řekla?” divila se dívka.

„Canella.”

Pokr

ila rameny.

Otevřeli dveře Carterovy kanceláře. Seděl za mohutným psacím stolem, zavaleným papíry, o nichž Carella usoudil, že to budou scénáře. Tři stěny kanceláře pokrývaly plakáty divadelních představení, která uvedl na scénu před Slaninou. Žádné z nich Carella neznal. Ve

tvrté stěně bylo okno, kterým do místnosti proudilo ranní slunce. Jakmile vešli, zvedl se Carter od stolu a ukázal na pohovku před stolem: „Posaďte se, prosím.”

Detektivové usedli. Carella přistoupil rovnou k věci.

„Pane Cartere,” za

al, „co je to námraza?”

Carter se usmál. „Přece namrzající voda nebo vodní pára. To má být hádanka?”

„Žádná hádanka,” ujistil ho Carella. „Vy tedy nevíte, co je námraza, hm?”

„Ach,” řekl Carter. „Vy myslíte námrazu.”

„To jsem přece řekl.”

„Myslíte divadelní námrazu?”

„Divadelní námrazu,” potvrdil Carella.

„Nu, ovšemže vím, co to je.” „My také,” řekl Carella.

„Schválně nás vyzkoušejte, jestli tomu rozumíme správně.”

„Je mi líto, ale co…”

„Mějte s námi trpělivost, pane Cartere,” žádal Carella.

„V deset mám nějakou schůzku.”

„To je už za patnáct minut,” konstatoval Meyer, pohlížeje na nástěnné hodiny.

„Vyřídíme to rychle,” rozhodl Carella. „Nejdřív budeme mluvit my a potom vy, ano?”

„Tedy já opravdu nevím, co…”

„My jsme to pochopili tak,” spustil Carella, „že námraza je v divadelním světě běžnou praxí…”

„Ale v mém divadle ne,” ohradil se Carter.

„Ať je to jak chce,” pokra oval Carella, jako kdyby ho nikdo nepřerušil, „je to běžný postup, s jehož pomocí se každoro ně příjmy ve výši nějakých dvaceti milionů dolarů ztratí z o

í daňovému úřadu nebo uniknou z dosahu investorů.”

„To

íslo se mi zdá přehnané,” mínil Carter.

„Mluvím o celém městě,” pou il ho Carella.

„I tak je to přehnané. Námraza se nemůže vyplácet, pokud nejde o absolutní trhák.”

„Jako je Slanina,” doplnil Carella.

„Nechcete doufám nazna

it, že by někdo ze Slaniny…”

„Prosím, poslouchejte, jestli jsem to pochopil správně,” zarazil ho Carella.

„Jsem si jistý, že jste to pochopil správně,” opá il Carter. „Nevypadáte na to, že byste sem přišel nepřipravený.”

„Jenom se chci ujistit, že tomu dobře rozumím.”

„Aha,” zabru

el skepticky Carter.

„Jak jsem to pochopil,” pokra oval Carella, „námraza vynesla mnoha lidem ze šoubyznysu opravdové jmění.”

„Povídá se to, ano.”

„A funguje to tak - prosím, opravte mě, pokud se mýlím -, že někdo v pokladně dá stranou lístek, oby ejně je to vstupenka s personální rezervací, a později ho prodá zprostředkovateli za mnohem vyšší cenu. Říkám to zatím správně?”

„Pokud vím, tak takhle námraza funguje, ano,”

přisvěd

il Carter.

„Běžná cena za nejlepší místa na Slaninu je tyřicet dolarů,” vykládal Carella. „Tolik stály lístky do šesté řady uprostřed, které jste mi tak velkomyslně přenechal.”

„Jo,” přikývl mrzutě Carter.

„Kolik byste řekl, že je takových vy leněných vstupenek před každým představením kteréhokoliv muzikálu?” otázal se Carella.

„Mluvíme teď o Slanině?”

„O jakémkoliv muzikálu. Vezměme třeba Slaninu jako příklad, jestli chcete.”

„Před každým představením máme stranou sto míst s personální rezervací,” odpověděl Carter.

„Pro koho ty lístky jsou?”

„Něco dostanu já jako producent. Něco majitel divadla. Umělci, hvězdy, pár větších investorů a tak dále, myslím, že už jsme to spolu jednou probírali, ne?”

„Jenom jsem si to chtěl ujasnit,” řekl Carella. „Co se stane s těmito vy

leněnými vstupenkami, pokud si je ti doty ní nevyzvednou?”

„Vrátí se do pokladny a prodají se.”

„Kdy?”

„V tomto městě je to nejpozději osma tyřicet hodin před za

átkem představení.”

„Komu se prodají?”

„Komukoliv.”

„Člověku, který přijde jen tak z ulice?”

„Nu, to obvykle ne. Přece jenom jsou to vybraná místa, chápejte.”

„Tak kdo je získá?”

„Oby

ejně se prodávají zprostředkovatelům.”

„Za cenu, která je na vstupence vytištěná?”

„Ano, jistěže.”

„Ne, jistěže ne,” prohlásil Carella. „Tady právě vstupuje do hry námraza, že ano?” „Pokud by někdo z lidí kolem daného představení organizoval námrazu, pak máte pravdu, toto je ten okamžik.”

„Zkrátka a dobře

lověk, který má na povel pokladnu…”

„To by byl náš provozní ředitel.”

„Provozní ředitel nebo někdo z jeho podřízených by tyto nevyžádané rezervované vstupenky vzal a prodal je zprostředkovateli - nebo zprostředkovatelům - za vyšší cenu, než je cena uvedená na lístcích.”

„Ano, a tomu se říká námraza. Rozdílu mezi řádnou cenou a tím, co organizátor skute ně dostane zaplaceno.”

„Někdy je to i dvojnásobek původní ceny, že?”

„Nu, to já opravdu nevím. Jak jsem řekl…”

„Osmdesát dolarů za

tyřicetidolarovou vstupenku, nebylo by to možné?”

„Asi bylo. Pokud by šlo o absolutní hit.”

„Jako je Slanina.”

„Ano, ale nikdo…”

„A ten zprostředkovatel by potom lístek, za který dal osmdesát dolarů, prodal někomu ze svých oblíbených zákazníků za nějakých sto padesát dolarů, není to tak?”

„Teď už ale mluvíte o předražování. To je nezákonné. Zprostředkovatel prodeje si podle zákona může po

ítat nejvýš dva dolary nad cenu vstupenky. To je jeho marže. Dva dolary. Podle zákona.”

„Ale někteří zprostředkovatelé zákony porušují.”

„To je jejich věc, ne moje.”

„Mimochodem,” poznamenal Carella, „námraza je taky v rozporu se zákonem.”

„Možná je v rozporu se zákonem, ale podle mého názoru nikoho nepoškozuje.”

„Je to zlo

in bez obětí, hm?” prohodil Meyer.

„Já si to myslím.”

„Jako prostituce,” dodal Meyer.

„Nu, prostituce, to je něco jiného,” namítl Carter. „Ta děv

ata sama o sobě pochopitelně jsou zneužívána. Ale pokud jde o námrazu…” Pokr il rameny. „Řekněme, že někdo z pokladny organizuje námrazu. Jenže on ty rezervované vstupenky nekrade. Jestliže lístek stojí tyřicet dolarů, on vždycky do pokladny nejdřív vloží tyřicet dolarů, než ho prodá zprostředkovateli.”

„Za dvojnásobnou cenu,” doplnil Carella.

„Na tom nezáleží. Jde o to, že spole nost za lístek dostane

tyřicet dolarů podle o

ekávání. Netratí na tom lístku žádné peníze. A investoři taky o nic nepřijdou.”

„Ale lidé, kteří provozují machinace typu námrazy, si přijdou na spoustu peněz.”

„Tolik to zase není,” namítal Carter a opět pokr il rameny. „Popravdě ře

eno při některých inscenacích, na nichž jsem se podílel, se mi stávalo, že za mnou ředitelé přicházeli s návrhy ohledně námrazy, ale vždycky jsem je poslal do háje, bez legrace,” usmál se Carter. „Pro bych si měl zahrávat se zákonem kvůli pár drobným?”

„Drobným? Říkal jste, že máte sto rezervovaných míst…”

„To je pravda.”

„Oficiálně po

tyřiceti dolarech za lístek to dělá tyři tisíce při každém vystoupení. Kolikrát týdně hrajete, pane Cartere?”

„Osmkrát.”

„Násobeno

tyřmi tisíci, to máme dvaatřicet tisíc týdně. Což znamená asi tak… kolik to může dělat, Meyere?”

„Co?” nechápal Meyer.

„Kolik je to ro

ně.”

„Aha. Ke dvěma milionům dolarů za rok. Asi milion šest set, sedm set tisíc.”

„To jsou pro vás drobné, pane Cartere?”

„Inu, víte přece, že zisky z námrazy se obvykle dělí.

Někdy i mezi

tyři, pět osob.”

„Tak to vydělíme pěti,” souhlasil Carella. „Pořád ještě mi vychází kolem dvou až tří set tisíc dolarů na osobu. To je hodně peněz, pane Cartere.”

„Ale nestojí za to, aby kvůli nim šel lověk sedět,” tvrdil Carter.

„Tak pro

to tedy děláte?” podivil se Meyer.

„Prosím?” ohradil se Carter.

„Pro

berete námrazu ze Slaniny?”

„To má být přímé obvinění?” otázal se Carter.

„Přesně tak,” přisvěd

il Carella.

„Možná bych měl zavolat svému advokátovi.”

„Možná byste si měl poslechnout, co vám chceme povědět,” opá

il Carella. „Vy byste pořád jenom volal advokátovi.”

„Jestliže mě obviňujete…”

„Pane Cartere, není snad pravda, že Sally Andersonová při vašich

achrech s námrazou působila jako kurýr?”

„Při jakých

achrech s námrazou?”

„Zjistili jsme, že Sally Andersonová doru ovala vstupenky s personální rezervací zprostředkovatelům a vybírala od nich hotovost, kterou nosila vašemu provoznímu řediteli. Nebylo to tak, pane Cartere? Nepracovala po vás Sally Andersonová v podstatě jako výběr í námrazy?”

„Pokud někdo v mém divadle vydělával na námra…”

„Někdo na ní vydělává, pane Cartere.”

„Já to nejsem.”

„Co kdybychom postoupili o krok dál, ano?” navrhl Carella.

„Ne, radši zavolám svému právníkovi,” odsekl Carter a chopil se sluchátka.

„Máme důkaz,” utrousil Carella.

Lhal, žádný důkaz neměli. Lonnie Cooperová nazna ila, že Sally měla nějaké vedlejší příjmy. Timothy Moore jim vysvětlil, že pro Cartera vybírala zisky z námrazy. Nic z toho se nedalo použít jako důkaz. Ale Carellova slova Cartera uzemnila. Položil sluchátko zpátky. Z balí

ku na stole vytřásl cigaretu a zapálil si. Vyfoukl oblak kouře.

„Jaký důkaz?” chtěl vědět.

„Vraťme se o něco zpátky, ano?” řekl Carella.

„Jaký důkaz,” opakoval Carter.

„Pro

jste nám tvrdil, že jste Sally sotva znal?” otázal se Carella.

„A už je to tu zas,” zavr

el Carter.

„Zas a znovu, dokole

ka dokola,” usmál se Meyer.

„My si myslíme, že důvodem byla její ú ast na vašich aktivitách s námrazou,” řekl Carella.

„Já o žádných aktivitách s námrazou nic nevím.”

„Možná chtěla větší podíl…”

„Směšné!”

„Možná dokonce vyhrožovala, že to na vás práskne…”

„Nemám tušení, o

em to mluvíte,” stál na svém Carter. „Mluvíme o vraždě.”

„O vraždě? Kvůli

emu? Protože Sally měla bůhvíco spole ného s námrazou?”

„My víme, že s ní měla něco spole ného,” ujistil ho Meyer. „A ne jen tak bůhví co.

Spolupracovala s vámi, pane Cartere. Byla váš kurýr, hergot! Distribuovala vstupenky a vyzvedávala…”

„ Jednou!” zařval Carter.

V místnosti se rozhostilo ticho.

Detektivové na něj hleděli.

„S její vraždou nemám nic spole ného,” ujišťoval je Carter. „Posloucháme,” řekl Meyer.

„Bylo to jen jednou.”

„Kdy?”

„Loni v listopadu.”

„Pro

jenom jednou?”

„Tina byla nemocná.”

„Tina Wongová?”

„Ano.”

„Co se stalo?”

„Ten den nemohla obejít zákazníky. Tak požádala Sally, aby za ni zasko

ila.”

„Bez vašeho vědomí?”

„Zeptala se mě. Ležela v posteli s chřipkou, řekl jsem jí, že to bude v pořádku. Sally byla její nejlepší kamarádka, usoudil jsem tedy, že jí můžeme věřit.”

„Proto jste zapíral, že ji znáte?”

„Ano. Ale napadlo mě… no, kdyby to vyšlo najevo, mysleli byste si…”

„Mysleli bychom si přesně to, co si myslíme teď, pane Cartere.” „Ne. Jste na omylu. Bylo to jenom jednou. Sally nechtěla víc, nevyhrazovala mi, že…”

„Kolik jste jí zaplatil za tu službu?” zajímal se Meyer.

„Dvě stě babek. Ale stalo se to jen jednou jedinkrát.”

„A kolik jste dával Tině? Ta pro vás pracuje pravidelně?”

„Ano. Dostává stejnou sumu.”

„Dvě stě dolarů za každý výběr a doru ení?”

„Ano.”

„Dvanáct set týdně?”

„Ano.”

„A kolik to vynese vám?”

„Dělíme se o to

tyři.”

„Kdo?”

„Já, generální ředitel, provozní ředitel a pokladník.”

„Dělíte se o dvaatřicet tisíc týdně?”

„Více méně.”

„Takže vám to ro

ně vynese kolem

tyř set tisíc,” vypo

ítal Meyer.

„Bez daní,” dodal Carella.

„Zisky z muzikálu vám nesta

ily?” zeptal se Meyer.

„Nikomu to neublíží,” namítal Carter.

„Kromě vás a vašich kumpánů,” prohlásil Carella.

„Vezměte si kabát.”

„Pro

pak?” divil se Carter. „Máte snad u sebe mikrofon?”

Detektivové na sebe pohlédli.

„Teď si poslechnu ten váš důkaz,” řekl Carter.

„Jistý Timothy Moore o tom ví všechno,” tvrdil Carella. „Stejně jako Lonnie Cooperová, jedna z vašich tane

nic. Možná, že Sally nebyla tak spolehlivá, jak jste si myslel. Oble

te si kabát.”

Carter uhasil cigaretu a pousmál se. „Povím vám to takhle,” za

al. „Pokud by někdo vybíral námrazu - a já už si na náš dnešní rozhovor nevzpomínám (vy snad ano?) - a pokud snad Sally Andersonová kdysi velmi dávno skute

ně někomu doru

ila vstupenky a vybrala od něj peníze, myslím, že budete potřebovat pádnější důkazy než… neříká se tomu svědectví z doslechu? Řekněme, že teď rovnou odsud poběžíte do mé pokladny. Víte, co tam zjistíte?

Zjistíte, že od této chvíle všichni naši zprostředkovatelé dostávají jenom řádně ur ené množství vstupenek a za všechno, co bychom jim prodali nad stanovenou kvótu, zaplatí stejnou cenu jako u pokladny. Nejdražší lístky u nás stojí tyřicet dolarů. Když je prodáme zprostředkovateli, zaplatí za ně tuto cenu. Čtyřicet dolarů. Všechno je isté a poctivé. Povězte, pánové, nechcete snad pátrat po tom, kdy a kolik hotovosti změnilo majitele?

To by bylo nemožné.”

Detektivové opět pohlédli jeden na druhého.

„Klidně s tím jděte za prokurátorem,” navrhoval Carter, nepřestávaje se usmívat, „ale bez důkazů byste vypadali dost hloupě.”

Carella si za

al zapínat kabát.

Meyer si nasadil klobouk.

„A vůbec…,” dodal Carter.

Detektivové už mířili do haly.

„.. .opravdový trhák vždycky vytváří námrazu.”

Na chodbě za dveřmi Meyer prohodil: „Nikdo nikomu neubližuje, co? Koks není návyková látka a námraza je skrznaskrz poctivej podfuk. Úžasný.”

„Moc pěkný,” pokývl Carella a stisknutím tla ítka přivolal výtah.

„Ví, že nemáme důkazy a že s tím nemůžeme udělat vůbec nic. Takže z toho vyvázne,” vztekal se Meyer.

„Možná, že aspoň teď bude sekat dobrotu.”

„Na jak dlouho mu to vydrží?” opá il Meyer.

Oba se odml

eli a poslouchali, jak se k nim šachtou pomalu blíží výtah. Oknem na konci chodby bylo vidět, že slune ní svit zvolna pomíjí a den opět zešedl.

„Co si myslíš o té druhé záležitosti?”

„O té mrtvé holce?”

„Ano.”

„Nejspíš je

istý, co říkáš?”

„Asi jo.”

Dveře výtahu se otevřely.

„Na tomhle světě není žádná spravedlnost,” posteskl si Meyer.

PŘED LETY, když si bratr Anthony v castleviewském vězení odpykával trest za zabití, dali ho do cely s jedním bytařem. Jmenoval se Jack Greenspan. Velký Jack Greenspan, tak mu říkali. Byl to Žid. Mezi Židy jinak moc bytařů nenajdete. Jack ho nau il spoustu věcí, ale bratr Anthony si nikdy nepomyslel, že by se mu něco z toho mohlo hodit, až vyjde ven.

Až do dneška.

Dnes najednou pro něj všechno to, co mu tehdy před lety Velký Jack pověděl, mělo nesmírnou cenu, protože bratr Anthony se rozhodl vloupat se do bytu té Andersonové. Nebyl to žádný nahodilý rozmar. V

era to důkladně s Emmou probrali, když se dověděl, že Andersonovou zabili. Původně se za ní vypravil, protože podle Judite Quadradové právě ona byla zdrojem toho báje

ného koksu. Jedna věc je mít seznam zákazníků, ale když jim nemáte co prodávat, nejsou vám zákazníci na nic. Proto se tam v

era vydal v naději, že s tím děv etem naváže obchodní styky, jenže zjistil, že se žádný obchod nekoná; o to už se někdo postaral.

A důvod, pro

se chtěl vloupat do jejího bytu… nu, měl k tomu vlastně dva důvody. Jednak šlo o to, že ta holka si mohla někam ukrýt celou hromadu koksu, který poldové třeba neobjevili. Nebylo to moc pravděpodobné, ale za pokus to stálo. I mezi policajty se najdou lajdáci, jako všude jinde, a ona si možná opravdu někam schovala pár kilo kokainu; najít je by bylo totéž, jako kdyby našel hotové peníze, protože za kilo před zředěním mohl

lověk dostat kolem šedesáti táců. Druhý důvod spo íval v tom, že i když to byla překupnice, která obchodovala ve velkém, jak tvrdila Judite Quadradová, ur

itě musela svoje zboží nakupovat od jiných, leda by měla ve zvyku zasko

it si každý druhý víkend do Jižní Ameriky, ale o tom bratr Anthony pochyboval. Domovník mu pověděl, že byla tane

nicí ve známém muzikálu, je to tak? No, a tane nice si nemůžou jen tak zmizet, kdy se jim zamane.

Ne, jak to vidí on, musel ji zásobovat někdo jiný.

Takže…

Jestliže dostávala zboží od jiné osoby, nenašlo by se třeba v jejím bytě nějaké vodítko, které by mu napovědělo, u koho nakupovala? Kdyby se dověděl, odkud dostávala zboží, potom by sta ilo za tím doty

ným zajít, namluvit mu, že od Sally její kšeft odkoupil nebo nějakou podobnou pitomost, a zeptat se ho, jestli bude ochoten obchodovat s ním. Pokud se ovšem neukáže, že ten prodejce ji zabil. Protože v takovém případě bratr Anthony udělá znamení kříže, podkasá si kutnu a vytratí se do noci jako beduín. V

žádném případě nestojí o nějaké drsňárny od mládenců z Malé Bogoty. V kapsáři na kutně měl dvě pomůcky, životně důležité, pokud se mu vloupání mělo podařit. I ty si vzal v souladu s pou eními Velkého Jacka, a také na základě vlastního úsudku, že totiž ta mrtvá měla ur itě na dveřích oby

ejný, šmízový zámek. Kdyby se zdálo, že si s tím zámkem neporadí, bude muset vymyslet nějaký jiný způsob, jak se dostat dovnitř, například vyleze po požárním schodišti a rozbije okno - i když takové řešení (roztřískat okno) by Velký Jack považoval za amatérskou fušeřinu, to prý dělají jenom feťáci.

Pomůckami v kapsáři bratra Anthonyho byly: krabi ka párátek a proužek umělé hmoty, který odtrhl z plastové láhve od mléka. Párátka mu měla posloužit jako přenosný poplašný systém. Proužek plastu potřeboval k otevření dveří.

Velký Jack mu vyložil, že k otevření jednoduchého zámku se nejlépe hodí kreditní karta, ale sta í na to jakýkoliv proužek plastu nebo celuloidu.

Bratr Anthony žádnou kreditní kartu neměl, a neměl ani jistotu, že to půjde tím kusem umělé hmoty z láhve od mléka - ale Velký Jack přece říkal jakýkoliv kus plastu, no ne? Než vešel do budovy, opatrně nahlédl do vstupní haly. Žádná ochranka. Ani ten prďola domovník nebyl nikde v dohledu. U dív ina bytu byl už v

era, když na ni zvonil a nikdo mu neotevřel. Věděl tedy, že je to byt

íslo 3A, ale pro jistotu si to ještě ověřil pohledem na poštovní schránky ve vestibulu, vystoupal po schodišti do třetího patra a vešel do opuštěné chodby, kam nedoléhal odnikud žádný zvuk. Velký Jack měl pravdu, když tvrdil, že přes den v

inžácích nebývá ani noha. Když to provede správně podle Jackových zásad, dostane se do bytu během půl druhé minuty.

Trvalo mu to půl hodiny.

Znovu a znovu strkal plastikový pásek do štěrbiny ve dveřích, kroutil jím, posouval ho, tahal za něj ve snaze nahmatat západku zámku, otá el jím sem a tam, až se z toho za al potit, vytáhl pásek ze škvíry a zase ho zasunul zpátky, nadával mu, tla

il na něj a přitom se ohlížel přes rameno do chodby, šeptem mu domlouval (no tak, pojď malá, pojď), každou chvíli může vejít do chodby nějaká ženská a za ne je

et jako na lesy, podařilo se mu západku zachytit a zase ztratit, teď už se potil mnohem víc, těžká kutna se mu lepila k tělu, ruce se mu třásly jak v hore ce celou půlhodinu, než kone ně ucítil, že západka povoluje (opatrně, hlavně ať už nevyklouzne!), vnímal, jak se pohnula, když umělá hmota vklouzla mezi ocelovou západku a dřevěné futro, pomalou

ku páskem otá

el, cítil, že západka ustupuje, a kone ně povolila úplně. Vzal za kliku a dveře se otevřely.

Byl úplně promo

ený potem.

Rychle vklouzl do bytu a okamžitě za sebou zavřel, opřel se o dveře, ztěžka dýchal a naslouchal. Pot se z něho jen lil. Když kone

ně popadl dech, nahmatal v kapsáři krabi ku párátek, otevřel ji, pak opatrně, jenom na škvíru pootevřel dveře, nakoukl do chodby, rozhlédl se a naslouchal. Nic.

Otevřel dveře o něco víc.

Do štěrbiny pro klí

nacpal párátko a zalomil ho v jedné rovině s lícem vložky. Pak znovu zavřel dveře a oto il knoflíkem zámku. Velký Jack mu vysvětlil, že když přijde někdo, kdo má klí

, a pokusí se odemknout, netuší, že je ve vložce zaražené párátko, a tak dlouho se snaží zasunou klí do zámku, až ten uvnitř uslyší to škrábání kovu o kov a ute

e oknem - nebo jinou ústupovou cestou, kterou si připravil. Nejlíp se prý utíká přes kuchyň, vykládal Jack. Někde bývají v kuchyni dveře pro donáškovou službu a ke kuchyním většinou vede i požární schodiště. Neví, pro

zrovna ke kuchyním, ale většinou je to tak. A tak bratr Anthony nyní zamířil do kuchyně.

Sklonil se nad dřezem a vykoukl z okna. Žádné schody. Jal se procházet bytem, hledaje za okny požární schodiště. Našel ho až za oknem ložnice. Oto il kli

kou, pootevřel okno tak, aby ho mohl rozrazit během vteřiny, kdyby sem někdo přišel, a pak zamířil do obývacího pokoje. To byla příjemná místnost.

Koberec, hezký nábytek, přál by si, aby s Emmou mohli takhle bydlet. Na stěnách plakáty, pěkný gau potažený

ernou kůží a pokrytý polštáři. Byly tu i zarámované fotografie nějaké dívky v trikotu a v mali ké nabírané sukýnce, jakou nosí baletky. Došlo mu, že je to ta zavražděná. Hezká holka. Blond vlasy, pěkná postava, i když trochu hubenější. Byl by rád věděl, kde se tyhle sukýnky pro baletky dají koupit. Ur itě se někde ve městě prodávají. Rád by jednu pořídil Emmě, aby v ní běhala nahá po bytě.

Na stěně vedle dveří do koupelny visel plakát nějaké baletní spole

nosti. Rozhodl se, že za

ne s koupelnou, protože podle Velkého Jacka někteří lidé své cennosti schovávají do splachovací nádržky, přímo do vody. Sklopil prkénko, sundal víko z nádržky a položil ho na mísu. Nahlédl dovnitř. Jenom rezavá voda. Ponořil do ní ruku a zašátral po dně. Nic. Vytáhl ruku z vody, utřel se do ru

níku, přehozeného přes ty

ku nad umyvadlem, vrátil víko nádržky na místo a snažil se rozpomenout, co ještě říkal Velký Jack o tom, kam by se měl

lověk podívat.

Zkusme to v ložnici, rozhodl se. Velký Jack mu vyprávěl, že zásuvky v prádelníku, ty nejspodnější, asto leží přímo na rámu. Pod poslední zásuvkou už není žádná police, není tam vůbec nic. To znamená, že mezi dnem zásuvky a podlahou zbývá asi pět až osm centimetrů volného místa. Hodně lidí to dělá tak, že vysunou zásuvku, položí cennosti na podlahu a zásuvku vrátí na místo. Nezkušený zloděj prohledá zásuvku, ale nenapadne ho vytáhnout ji ven a podívat se na podlahu.

Bratr Anthony tedy vytáhl spodní zásuvku. Byla plná dív

iných kalhotek a podprsenek. Nepatrné podprsenky, musela mít malá prsa. Pokusil se představit si ji jenom v kalhotkách. Vážně byla dost hubená, ale někdy tyhle kostnaté holky…

ím blíž ke kosti, tím lepší maso. Vzal do ruky jedny kalhotky purpurové barvy, podržel je několik okamžiků a vrátil je zpátky do zásuvky. Přišel sem najít jednu ze dvou věcí: buď zásobu kokainu, nebo něco, z eho by se dalo vy

íst, odkud to děv

e bralo zboží.

Spustil se na všechny

tyři a nahlédl do prostoru mezi dnem zásuvky a podlahou. Jenže tam nebylo vidět. Vstal, rozsvítil lampu na prádelníku a znovu se spustil na kolena a ruce. Sáhl do prádelníku a za

al hmatat kolem dokola oběma rukama. Na podlaze nic nebylo. Vzal zásuvku ze země, kam ji odložil, odnesl ji k lůžku - pěkné, rozměrné posteli s kostkovaným přehozem - a vysypal obsah na postel.

Samé podprsenky a kalhotky, zatraceně, ta holka si musela měnit prádlo několikrát denně. Napadlo ho, že to je možná u tane

nic normální. Při práci se zapotí a musí si měnit prádlo hodně

asto.

Vytahal z prádelníku i všechny ostatní zásuvky a také je vyklopil na lůžko. Nic než oble ení. Blůzy, svetry, trikoty a tri ka, samé dív

í věci. Nikde žádný kokain. Ani kousí ek popsaného papíru. Policajti to tady asi důkladně pro

esali a sebrali všechno, co vypadalo trochu zajímavě. Jestli našli drogu, nejspíš ji pak někde střelili; poldové. Jsou horší než ti nejhorší lumpové ve městě. S rukama v bok se rozhlédl. Co teď, zamyslel se.

Velký Jack vzpomínal, že při troše štěstí se někdy dá najít heroin v cukřence, tedy pokud se lověku poštěstí padnout na byt nějakého dealera.

Objevit takovou skrýš s drogou je lepší, než najít hotové peníze nebo kreditku

i dokonce sbírku mincí. Vrátil se do kuchyně, zapátral po cukřence, nalezl ji vzadu v jedné skříňce na spodní polici, otevřel ji a zjistil, že je plná růžových balí

ků s umělým sladidlem. Taková zásoba, pámbu požehnej. V jedné skříňce prohledal všechny krabice s vlo

kami a podobnými věcmi, protože ho napadlo, že do takové krabice by se kilo koksu v igelitovém sá ku snadno vměstnalo. Vysypal kukuři né lupínky, ovesné klí

ky a bůhví co ještě, ale nic nenašel. Potom probral lednici. Objevil jenom na

atý jogurt a spoustu ovadlé zeleniny. Prohrabal všechny šuplíky v obýváku, ohmatal zespodu všechny stolní desky, pro případ, kdyby na spodní straně bylo něco přilepeného. Nic. Pak se vrátil do ložnice a otevřel šatník.

Ta holka měla víc šatů, než se jich najde v obchodním domě na Hall Avenue. Měla dokonce i kožich. Vypadá to na mývala. Ur itě na tom koksu vydělávala balík, tak kam ho sakra schovala? Strhával z ramínek šaty a kabáty, obracel naruby kapsy a všechno házel na podlahu za sebe.

Nic. Pozotvíral všechny krabice s botami. Většinou rajcovní střevíce, jako nosí šlapky, s vysokými podpatky a s páskem přes kotník. Znovu pomyslel na její kalhotky. Kromě bot v krabicích nic nebylo. Tak kde to je? Ponořil se hlouběji do skříně.

Na pří

né ty

i viselo pánské oble

ení, zastr

ené až do nejzazšího kouta. No ovšem, pomyslel si, taková malá štětka se sexy kalhotkami a vysokými podpatky samozřejmě tady měla někoho, kdo ji oprašoval. Pěkný hnědý pletený svetr, bratr Anthony by si ho vzal, jenže byl na první pohled moc malý.

Kostkované kalhoty, které by na sebe nevzal ani za nic, i kdyby mu byly. Župan z

erného hedvábí s monogramem TM na náprsní kapsi ce. Nemáš chuť si zaskota

it, TM? Ty v hedvábném

erném županu, ona v hedvábných kalhotkách a v boti

kách na podpatku, ještě si trochu šňupnout a už to jede! Moc pěkné, TM, máš tu parádní ohoz. Ale moc toho není, takže jsi tu s ní asi nebydlel, co? Nejspíš jsi jenom tu a tam zasko

il, třeba jsi nějaký ženatý makléř, který si ob as vyrazí zmáknout jedno

íslo, vždycky ve středu odpoledne, když je burza zavřená. Ale s šousta

kou máš utrum, TM. Tvá dáma je pod kyti kama.

Pěkné kašmírové sako, z jemné hnědé tkaniny. Další kalhoty. Zelené! Kdo by si natáhl zelené kalhoty - snad nějaký Ir

an na Den sv. Patricka? A sjezdařská větrovka.

Modrá. Jenže moc malá. Ta asi patřila tomu děv eti; má na límci zip; pod ním je kapuce, kdyby se do

lověka při lyžování někde ve Svatém Mořici dala zima. On by si lyže na nohy nevzal ani za milion dolarů! Jo, tady je i bunda toho chlapa, erná, jako ten župan. Ty jsi lyžař, TM? Vyrazil sis s milenkou ob

as na hory? Prohmatal všechny kapsy v kašmírovém saku a pohodil ho na zem za sebe. Pak prozkoumal její větrovku, tu modrou. Nic. Už ji chtěl také odhodit k ostatním věcem na podlaze, když tu na límci ucítil něco zvláštního.

Vzal ho do obou rukou a zakroutil jím.

Uvnitř bylo něco tuhého.

Zkroutil límec ještě jednou. Ozval se tichý, praskavý zvuk. Pod zipem v límci něco bylo, něco víc než kapuce. Zanesl větrovku k posteli. Sedl si na pelest do záplavy rozsypaných podprsenek a kalhotek. Ještě jednou límec prohmatal. Ano, uvnitř ur itě něco je. Rychle zatáhl za zdrhovadlo.

Nejdřív pocítil zklamání.

Držel v ruce obálku přeloženou po délce napůl a ještě jednou napůl, takže vznikl úzký prohnutý pásek, který snadno zapadl do zapnutého límce větrovky.

Opatrně obálku rozevřel; jedno přeložení, pak druhé.

Byl to dopis adresovaný Sally Andersonové. Pohlédl na zpáte

ní adresu v levém horním rohu. To jméno mu nic neříkalo, ale místo v jeho mysli vyvolalo okamžitou odezvu a hned ho napadlo, že i když nenašel koks jako takový, možná objevil jeho původní pramen. Sáhl do obálky a vyňal ru

ně psaný dopis. Za

etl se do něj. Slyšel, jak mu tikají hodinky, a uvědomil si, že zadržuje dech. Najednou se zachichotal.

Kone

ně se pohneme z místa, pomyslel si. Přímo do lepších

asů,

lověče, cadillaky, doutníky, šampaňské a kaviár, lověče. Nepřestával se pochechtávat, zatímco uložil dopis do kapsáře, ještě zvážil, jestli je to dost bezpe né místo, usoudil, že ano, a vydal se na předměstí podělit se o své bohatství s Emmou.

ALONSO QUADRADO byl nahý, když k němu ve tyři odpoledne vpadli. Zdálo se jim to výhodné.

Nahý

lověk se necítí moc jistě, stane-li před ním někdo úplně oble

ený. Proto mívají zloději navrch, když v ložnici překvapí nějakého spá

e, on vyletí z postele, jak ho pámbu stvořil, a octne se tváří v tvář vetřelci, který má na sobě svrchník a v ruce pistoli. Alonso Quadrado si právě dával sprchu, když se v umývárně u šatny Y.M.C.A. na Landis Avenue objevili Carella s Meyerem. Oba detektivové přišli v kabátech. Jeden z nich měl dokonce i klobouk.

A Quadrado na sobě neměl nic než mydlinky.

„Ahoj, Alonso,” oslovil ho Meyer.

Quadradovi se do o

í dostalo mýdlo. „Zatraceně!” zaklel, a za al si oplachovat obli

ej vodou. Byl to hubeňour s tenkými kostmi a s olivově zbarvenou pletí. Mexikánský knír, který nosil na horním rtu, byl skoro větší než on sám.

„Ještě se tě musíme vyptat na pár věcí,” sdělil mu Carella.

„To jste si dali na

as,” zahu

el Quadrado. Smýval ze sebe pěnu, otá el se pod proudem vody sem a tam, pak kone ně sprchu zavřel, vzal ru

ník a za

al se utírat. Detektivové

ekali. Quadrado si omotal ru

ník kolem pasu a odkrá

el do šatny. Detektivové ho následovali.

„Hrál jsem zrovna házenou,” vysvětloval jim. „Hráli jste to někdy?”

„Já kdysi ano,” řekl Meyer.

„Nejlepší hra na světě,” tvrdil Quadrado, usedl na lavici a otevřel jednu ze skříněk. „Tak co bude?” zeptal se.

„Víte, že vaše sestřenice je mrtvá?” zeptal se Meyer.

„Jo, vím. Zejtra má pohřeb, ale já tam nejdu.

Nesnáším pohřby. Byli jste někdy na španělským pohřbu? Všecky ty stařenky, co se tam vrhaj na rakev?

To není nic pro mě,

lověče.”

„Někdo ji pořezal, víte o tom?”

„Jo.”

„Nějaké tušení, kdo to mohl udělat?”

„Ne. Kdyby byl ještě naživu Lopez, řek bych, že to byl on. Ale ten už je taky po smrti.”

„Nikdo jiný vás nenapadá?”

„Koukejte, vy přece víte, v

em jela; moh to udělat kdokoliv.”

Utíral si nohy. Sáhl do skříňky, vytáhl pár ponožek a za

al si je navlékat. Je zajímavé pozorovat, jak různě lidé přistupují k oblékání, říkal si Meyer. Je to, jako když různí lidé jedí kukuřici. Neexistují ani dvě osoby, které by kukuřici jedly stejně - a žádní dva lidé se stejně neoblékají. Pro

například Quadrado za

al ponožkami? Ještě ke všemu

ernými ponožkami. Že by měl v úmyslu ucházet se o roli v nějakém pornofilmu? Meyera zajímalo, jestli si pak obuje boty, ještě dřív, než si natáhne trenýrky nebo kalhoty. Další z drobných tajemství života.

„V

em tedy jela?” zeptal se Carella.

„No, ona v tom vlastně ještě nejela. Ale řekněme, že na tom pracovala.”

„A co to bylo?”

„To jediný, co zdědila po Lopezovi.”

„Mluvte jasně,” naléhal Carella.

Quadrado opět sáhl do skříňky. Sňal z há ku zavěšené trenýrky a oblékl si je. „Lopezův kšeft,”

odpověděl a vyňal ze skříně kalhoty.

„Jeho kšeft s drogou?” „Jo, měla jeho seznam.”

„Jaký seznam?”

„Seznam zákazníků.”

„Jak k němu přišla?”

„Přece s ním žila, no ne?”

„Mluvíme tu o skute

ném seznamu? Se jmény a adresami? Zapsanými na papíře?”

„Ne, ne, jakejpak papír? Ale žila s ním a věděla, kdo od něj nakupuje. Řekla mi, že se do toho pustí.

Sežene si koks na stejným místě, kde ho sháněl on, a trochu si přivydělá, chápete?”

„Kdy vám tohle řekla?” zajímal se Meyer.

„Hned potom, co ho zastřelili,” odvětil Quadrado a oblékl si košili.

„Pro

jste se o tom nezmínil, když jsme spolu mluvili minule?”

„Neptali jste se.”

„Měl jste dojem, že je to pro ni něco nového?”

otázal se Carella.

„Jak to myslíte?”

„Myslím obchod s drogou.”

„Aha. Jo.”

„Nespolupracovala s ním, než ho zabili? Nebyli partneři nebo něco podobného?”

„Ne, ne. Lopez? Myslíte, že by se o něco dělil se ženskou? Ani náhodou.”

„Ale prozradil jí, kdo jsou jeho zákazníci.”

„Ale on jí přece neřek ,Tenhle chlapík bere tyři gramy a tenhle šest, nic takovýho. Chci říct, že jí ten seznam nepředložil na talíři. Ale když chlap s někým žije, tak spolu ti dva přece mluví, chápete, co myslím? On třeba řekne:,Dneska musím zanést Louisovi dvě třígramový dávky,’ nebo něco podobnýho.

Prostě spolu mluví, rozumíte?”

„Postelové ře

i,” prohodil Meyer.

„Jo, postelový ře

i, správně,” přitakal Quadrado. „To je dobře ře eno. Judite byla chytrá holka. Když Lopez mluvil, ona poslouchala. Poslyšte, řeknu vám to na rovinu; Judite si nemyslela, že jim to spolu vydrží moc dlouho, víte, co myslím? Když jí ten chlap ubližoval… chci říct, jak dlouho to ženská může snášet? Především to byl parchant bláznivá a k tomu si pořád za ínal s jinejma a na Judite kašlal. A tak si myslím, že ho poslouchala hodně pozorně. Samozřejmě nemohla vědět, že ho zabijou, ale nejspíš ji napadlo, že nemůže škodit…”

„Odkud tohle víte?”

„Odkud vím co?”

„Že nemohla vědět, že ho zabijí?”

„Jen si to myslím. Chlapi, nebude vám vadit, když si zakouřím?”

„Jen do toho,” vybídl ho Meyer.

„Já si totiž vždycky po zápase dám rád ouda,” vysvětloval Quadrado a vzal ze dna skříňky plechovku od pokroutek. Věděli, co je v té plechovce ještě dřív, než ji otevřel. Překvapilo je to, ale ne moc.

Dneska lidi kouří trávu i v par íku naproti policejní stanici. Přihlíželi, jak si Quadrado zapaluje joint. Potáhl a vypustil oblak kouře.

„Nechcete práska?” nabídl bezstarostně Meyerovi.

„Díky,” odmítl Meyer suše. „Jsem ve službě.”

Carella se usmál.

„Kdo byly ty ostatní ženy?”

„Páni, kdo by je dokázal spo

ítat?” zvolal Quadrado. „Rozdával si to i s jednonohou štětkou; znáte Anitu Diazovou? Úžasná ženská, ale má jen jednu nohu, tady ve tvrti jí říkají La Mujer Coja. Je to ta nejlepší ženská do postele na celým světě, kdybyste na ni někdy natrefili. Lopez to s ní dělal. A pak tu byla… znáte toho majitele cukrovinek na rohu Masonovy a Desátý? Tak jeho žena. S tou to Lopez taky vyzkoušel. A to všechno v době, kdy žil s Judite, bůhví, pro to s ním vydržela tak dlouho. Potáhl z jointu.

„Hádám, že z něj měla strach, víte? Jako tenkrát, když jí vyhrožoval a nakonec ji popálil cigaretou, to ji muselo doopravdy vyděsit. Tak si říkám, že asi radši držela hubu a nechala ho skota

it, s kým se mu zachtělo.”

„Jak si představovala, že ty lidi bude zásobovat?”

„Koho tím myslíte?”

„Ty Lopezovy zákazníky. Odkud chtěla brát zboží?”

„Tam, co Lopez.”

„A odkud je měl on?”

„Od tý Anglánky, co kšeftuje ve velkým.” „Od jaké Anglánky?”

„Od tý, co s ní Lopez dřív žil. Judite si říkala, že co bylo, bylo, a kšeft je kšeft. Když ta holka mohla zásobovat Lopeze, pro

by nedodávala i jí?”

„Byla to tedy žena, hm?”

„Ta blondýna, co s ní žil? Jo.”

Carella pohlédl na Meyera.

„Jaká blondýna?”

„Však to povídám. Ta anglická ko ka, co s ní dřív žil.”

„Blondýna?” opakoval Meyer.

„Jo, blondýna,” řekl Quadrado. „Co je to s váma, chlapi? Máte něco s ušima?”

„Kdy to bylo?” chtěl vědět Meyer.

„Asi před rokem? Kdo by si to pamatoval? Lopez je střídal jako fusekle.”

„Nevíte, jak se jmenuje?”

„Ne.” Quadrado naposledy zatáhl ze špa ku a upustil ho na podlahu. Užuž na něj chtěl šlápnout, když si uvědomil, že je jenom v ponožkách.

Meyer ho zašlápl za něj. Quadrado se posadil, obul si erné kotníkové sportovní boty a zavazoval si tkani ky.

„Kde spolu bydleli?” zkusil to Carella.

„Na Ainsleyově. Pořád tam ještě bydlí pár Anglánů…

Nájemný je tam laciný, většinou jsou to lidi, co se snažej prorazit, chápete? Jako chudý malíři nebo muzikanti a takoví ty chlapíci, co sekaj do kamení, víte?”

„Sochaři,” pomohl mu Meyer.

„Jasně, sochaři,” přikývl Quadrado. „To je správně ře eno.”

„Abychom si to ujasnili,” naléhal Carella. „Říkáte, že před rokem…”

„Asi tak nějak.”

„Žil Lopez s nějakou blondýnou, která prodávala kokain…”

„Ne, tenkrát ještě ne.”

„Oni spolu nežili?”

„Žili spolu, ale ona ještě nekšeftovala s koksem.

Tenkrát ne.”

„Co tedy dělala?” „Protloukala se. Jako každej.”

„Jak se protloukala?”

„Myslím, že jako tane

nice, nebo tak něco.”

Carella opět pohlédl na Meyera.

„Myslím, že nakonec se odstěhovala, protože dostala roli v nějaký hře,” vykládal Quadrado. „Někdy loni v létě. Vrátila se zpátky do centra, víte?”

„A pak se tu najednou objevila jako dealerka s koksem,” doplnil Carella.

„Jo.”

„Kdy to bylo?”

„S tím koksem? To muselo bejt někdy na podzim.

Snad v říjnu.” „Tehdy za

ala Lopezovi dodávat koks?”

„Jo.”

„Kdo vám to řekl?”

„Judite.”

„Víte ur

itě, že sem ta dívka nejezdila kokain nakupovat?”

„Ne, ne. Kšeftovala ve velkým, prodávala ho. Kvůli tomu právě Judite napadlo, že by mohla ten kšeft převzít, když je Lopez po smrti. Stejný zákazníci, stejnej dodavatel.”

„Jak

asto sem jezdila?”

„Ta blondýna? Každej tejden.”

„To víte jistě?”

„Vím to, protože mi o tom Judite řekla.”

„A za

alo to někdy v říjnu?”

„Jo, tehdy Lopez rozjel ten svůj kšeft. Ale zase to vím jenom od Judite. Z vlastní zkušenosti o tom nevím vůbec nic.”

„Kdy se tu objevovala?”

„Oby

ejně v neděli.”

„Přivážela koks.”

„A možná i něco k tomu.”

„Jak to myslíte?”

„Vzpomínali spolu na starý

asy, víte? V kanafasu.”

„S Lopezem?” „Podle Judite jo. Kdo ví, jestli je to pravda? Když to holka od svýho chlapa takhle schytává, nakonec si za

ne vymejšlet bůhví co, chápete? Když pod polštářem najde kalhotky, který nejsou její, rozumíte, jak to myslím? Když každou chvílí ucejtí v peřinách cizí ženskou. Za

ne jí to lízt na mozek. Poslyšte, moje sestřenka byla trochu šáhlá, říkám vám to, jak to je. Musela bejt šáhlá, když si za

ala s chlapem, jako je Lopez.”

„Ale jméno té dívky neznáte, hm?”

„Ne.”

„A nevíte aspoň, jak se jmenoval ten kus, co v něm ú

inkovala?”

„Ne.”

„Ale víte jistě, že žila s Lopezem?”

„Natuty. Nejdřív ne. Měla byt v tom baráku, kde bydlí pár dalších Anglánů. Ale pak se k němu nastěhovala. Jo, vím to jistě. Chci říct, viděl jsem je přece na vlastní o

i.”

„Co jste viděl?”

„Jeho a ji, jak spolu chodili z domu a do domu celej boží den. Helejte, věděli to tu všici, že si Lopez narazil nějakou bloncku z města.”

„Který to byl dům?” zeptal se Meyer.

„Ten dům, kde spolu bydleli.”

„Když ho zastřelili?”

„Ne, ne. Tam přece bydlel s Judite. Ten je na Culverový. Tohle bylo na Ainsleyový.”

„Znáte adresu?”

„Ne. Je tam poblíž dragstor. Myslím, že na rohu Ainsleyový a Šestý. Ten dragstor se jmenuje Tru-Way.”

„Poznal byste tu dívku, kdybyste ji uviděl?”

„Tu blondýnu? Ale jo. Pěkná holka. I když, co viděla na Lopezovi, to je taky záhada, co?”

„Alonso, neprokázal byste nám službu?” otázal se Meyer. „Nezašel byste s námi na policejní stanici?

Jenom na minutku?”

„Ale pro

? Co jsem udělal?” bránil se Quadrado.

„Nic,” upokojil ho Meyer. „Chceme vám jen ukázat nějaké fotografie.”

12

ARTHUR BROWN neměl nejmenší chuť dělat to, co právě dělal. Arthur Brown by se nejradši díval se ženou na televizi.

Vůbec se mu nechtělo brodit se tou hromadou materiálů, které on a Kling získali nejprve od vdovy po Marvinu Edelmanovi a potom z Edelmanovy bezpe nostní schránky. Kdyby se byl Arthur Brown chtěl stát ú

etním, mohl si tenkrát před lety odpustit policejní zkoušky. Ú

etnictví Browna nudilo. Dokonce i nad svými vlastními ú

ty se nudil. Oby

ejně svěřoval dohled nad rodinným kontem Caroline, která to báje

ně zvládala.

Bylo dvacet minut po jedenácté.

Za deset minut za

nou zprávy a na obrazovce se objeví Johnny Carson.

Brown měl někdy dojem, že jediné dvě věci, které spojují ob

any Spojených států, jsou Johnny Carson a po así. Nic, s výjimkou atomové války, nedokáže všechny obyvatele starých dobrých Spojených států sjednotit lépe než Johnny Carson a po así. Letošní zima stála za pendrek všude, po celé zemi. Když jste letěli odsud až do Minneapolisu, všude bylo stejné po

así. Jeden by si skoro myslel, že tohle město a Minneapolis jsou jedno a totéž. Takže všichni jednotně elili témuž nepříteli. I kdybyste letěli odsud až do Cincinnati, bylo by tam hnusné po así, a jakmile byste vystoupili z letadla, okamžitě byste pocítili tu nesmírnou sílu všeobecného bratrství.

A pak, až byste dorazili do hotelového pokoje, vybalili zavazadlo a zapnuli televizor, inu potom by se přesně úderem půl dvanácté na obrazovkách v celé zemi objevil starý Johnny Carson, a vy byste věděli, že ve stejnou chvíli se na něj dívají v Los Angeles a také v New Yorku a v Kalamazoo, v Atlantě i ve Washingtonu, všude se dívají na Johnnyho Carsona; cítili byste, že jste důležitou sou

ástí nejbáje

nějšího národa na světě, jehož příslušníci všichni vysedávají na zadku a koukají na Johnnyho Carsona.

Brown se domníval, že kdyby se Johnny Carson rozhodl kandidovat na prezidenta, ur itě by vyhrál levou rukou. Právě teď - přesně ře eno od téhle chvíle za deset minut - by si ze všeho nejvíc přál sledovat Johnnyho Carsona. Netoužil porovnávat obsah Edelmanovy bezpe nostní schránky s jeho bankovními výpisy a šekovými útržky za poslední rok, nebo tak nějak. To je přece práce pro ú

etního. Policajt by měl teď sedět na gau i, objímat Caroline kolem ramen a dívat se na Lolu Falanovou, která dnes měla být hostem ve studiu Johnnyho Carsona a kterou Brown považoval za nejkrásnější

ernošku na světě - kromě Caroline samozřejmě.

Nikdy před Caroline nemluvil o tom, jaká je podle jeho mínění Lola Falanová krasavice. Léta služby u policie ho nau

ila, že není radno otvírat dveře, když lověk neví, co je za nimi, a on s ur itostí nevěděl, co by na něj mohlo íhat za Carolininými dveřmi. Jednou se před ní nechal slyšet, že Diana Rossová nevypadá nejhůř, a ona po něm hodila popelník. Pohrozil jí, že ji sebere za pokus o napadení, a ona mu řekla, ať si ten zatracenej popelník slepí sám. Tohle se stalo už dávno, ale od té doby se tyto konkrétní dveře otevřít nepokusil. Cítil v kostech, že by za nimi mohl objevit tutéž tygřici, s níž se už jednou seznámil.

Velice ho potěšilo, že paní Edelmanová našla duplikát klí

e od manželovy bezpe

nostní schránky, protože tím jemu a Klingovi ušetřila cestu do města pro soudní příkaz k jejímu otevření. Navíc to, zda by ho obdrželi nebo ne, by záviselo na tom, na kterého soudce by dnes odpoledne narazili. U některých soudců ve městě má lověk dojem, že jsou spíš na straně lumpů.

Například soudce Wilbur Harris Procházka. Když jste k němu přivedli chlapa s ma

etou v jedné zkrvavené ruce, zatímco v druhé si nesl několik useknutých hlav, starý Wilbur zamlaskal a řekl: „Ale, ale, to jsme dneska byli zlobivej kluk, co?

Zat

ený se propouští na

estné slovo.” Nebo ustanovil směšnou kauci deseti tisíc babek pro někoho, kdo zavraždil svou matku i otce, labradorského retrívra a všechny svoje zlaté rybi ky. Když

lověk chytil takového soudce, jako byl Wilbur Procházka, mohlo se mu někdy zdát, že jeho práce nemá vůbec žádný smysl. Jeden si může samou snahou ušoupat nohy, pak toho lumpa kone ně sebere, a Wilbur ho pustí, ať si jde třeba do Číny - a nikdy o něm už nikdo neuslyší. K

emu to tedy je? Byl vážně rád, že dnes nemusel do města pro ten soudní příkaz k otevření schránky.

Nebyl však rád, když uviděl, jak je ta schránka veliká, a ještě méně ho potěšilo, když s Klingem zjistili, kolik papírů ten zatracený krám obsahuje. Nyní ty papíry ležely před ním rozházené na desce stolu v pokoji pro hosty, spolu s Edelmanovými bankovními výpisy, šekovými útržky a s plechovkou piva. Z

vedlejšího pokoje - kde si přes den hrála jeho dcera Connie a ve

er se tam s Caroline dívali na televizi - zaslechl úvodní znělku Show Johnnyho Carsona. Zaposlouchal se. Uslyšel, jak Ed McMahon ohlašuje jména hostů (samozřejmě, že mezi nimi byla i Lola Fananová) a pak se ozvalo povědomé: „A tady je Johnnýýý!”

Povzdechl si, zhluboka se napil piva a za al třídit dokumenty, které našli v bezpe nostní schránce.

Čekala ho dlouhá noc.

ZAZVONĚNÍ TELEFONU Klinga překvapilo.

Telefon stál na no

ním stolku u postele a první zařin ení udeřilo do ticha v místnosti jako rána z pistole.

Kling se vymrštil do sedu a srdce mu zběsile bušilo.

Popadl sluchátko.

„Haló?” řekl do něho.

„Ahoj, tady je Eileen,” ozvala se.

„A… ahoj,” odpověděl.

„Mluvíš nějak udýchaně.”

„Ne, já… bylo tu takové ticho. Když za al zvonit telefon, překvapilo mě to.” Srdce mu pořád tlouklo jako o závod.

„Nespal jsi už? Já jsem ne…”

„Ne, ne, jenom jsem tak ležel.”

„V posteli?”

„Ano.”

„Já už jsem taky v posteli,” řekla.

Neodpověděl.

„Chtěla jsem se omluvit.”

„Za co?”

„Nevěděla jsem o tom rozvodu,” vysvětlovala.

„To je v pořádku.”

„Neřekla bych to, kdybych to věděla.”

Ve skute

nosti měla na mysli, jak pochopil, že nevěděla o okolnostech, které vedly k jeho rozvodu. Zjistila to až v

era, u policie o tom jinak věděl každý, a teď se tedy omlouvala za svoje ře

i o scéně „a sakra!” s manželkou a milencem v posteli a manželem, který se blíží každým okamžikem; o právě takové zatracené situaci, jakou Kling musel prožít na vlastní kůži.

„To je v pořádku,” opakoval.

Nebylo to v pořádku.

„Všechno jsem ještě zhoršila, viď?”

Užuž chtěl odpovědět „Kdepak, neblázni, díky, že jsi zavolala,” ale vtom ho zni ehonic napadlo: Jo, zhoršila jsi to. A nahlas řekl: „Popravdě ře

eno, ano.”

„Je mi to líto. Chtěla jsem jen…”

„Co ti vlastně řekli?” zeptal se.

„Kdo?”

„Nech toho,” zpražil ji. „Ti, cos o tom s nimi mluvila.”

„Jenom to, žes měl nějakou nepříjemnost.”

„Aha. A jakou nepříjemnost?”

„Prostě nějaký problém.”

„Že mi zahýbala manželka, co?”

„Nu, ano, to jsem se doslechla.”

„Fajn.”

Nastalo dlouhé ticho.

„No,” povzdechla si, „jenom jsem se ti chtěla omluvit, jestli jsem tě v

era ranila.”

„Neranila jsi mě,” tvrdil.

„Připadal jsi mi roz

ilený.”

„Taky že jo,” vyhrkl.

„Berte…,” zaváhala. „Prosím tě, nevztekej se na mě, ano? To ne, prosím.” Byl by přísahal, že se najednou dala do plá

e. Hned potom uslyšel klapnutí.

Pohlédl na sluchátko.

„Cože?” řekl do prázdnoty svého pokoje.

S EDELMANOVÝMI ZÁZNAMY byla ta potíž, že údaje v nich obsažené se o

ividně rozcházely. Anebo Brown špatně po ítal. V každém případě mu jeho výpo ty nevycházely. Zdálo se, že se tu vyskytují ástky, ke kterým neměl žádné podklady. Neměnným faktorem v jeho kalkulacích bylo oněch 300 000 dolarů z Edelmanova sejfu. Podle Brownova mínění to ukazovalo na nejméně jednu finan ní transakci v hotovosti. Nebo možná na několik takových transakcí, řekněme po padesáti tácech, které se zatím ukládaly v trezoru, než…

Než co?

Podle bankovních výpisů a šekových útržků Edelman v uplynulém roce neprováděl žádné rozsáhlejší vklady ani výběry z ú

tu. Rozli

né provozní výdaje se týkaly cest do Amsterodamu, Curychu a jiných evropských měst - letenky, hotelové ú

ty, šeky vystavené na jména obchodníků s drahými kameny z holandské metropole. Ale výdaje za nákupy (koneckonců se živil tím, že nakupoval a prodával vzácné kameny) byly poměrně nízké: tady pět tisíc dolarů, tady deset tisíc, a poměrně vysoká ástka dvaceti tisíc na šeku pro jednu holandskou firmu. Následné vklady na jeho ú ty zde v Americe zřejmě nazna

ovaly, že Edelman na každém nákupu v zahrani í dosáhl slušného, i když nijak oslnivého zisku.

Pokud to Brown správně pochopil, pohyboval se Edelmanův obrat mezi 200 000 a 300 000 dolary ro ně. Podklady k letošnímu daňovému přiznání ještě neměl pohromadě - byl teprve únor a splatnost je až patnáctého dubna -, ale z jeho loňského přiznání vyplývalo, že dosáhl hrubého ro ního příjmu 265 523,12 dolaru, z toho bez ode itatelných položek a doložených výdajů přiznal ke zdanění 226 523,12 dolaru. Jednoduchým výpo tem Brown zjistil, že Edelman ze svého hrubého příjmu ode

etl kolem patnácti procent. Se strý kem Samem hrál na jistotu, daň ve výši 100 710,56

dolaru zaplatil šekem, vystaveným 14. dubna loňského roku, což znamenalo, že Edelman své povinnosti vůči státu beze zbytku splnil — alespoň pokud šlo o příjmy, které přiznával.

Ale Brownovi vrtalo hlavou těch 300 000 dolarů v hotovosti.

Se zarputilým výrazem se vrátil k dokumentům nalezeným v Edelmanově bezpe

nostní schránce.

KLING DLOUHO hleděl na telefonní aparát.

Doopravdy plakala?

Nechtěl ji rozplakat. Sotva to děv e zná. Přistoupil k oknu a zadíval se na nekone ný proud vozidel na mostě, jejichž reflektory provrtávaly no

ní tmu. Opět za

alo sněžit. Přestane už někdy to sněžení? Nechtěl ji rozplakat. Co ho to pořád žere, hergot? Augusta mě žere, usoudil a vrátil se do postele.

Bylo by pro něj snazší na ni zapomenout, kdyby pořád neviděl její tvář všude, kam se podíval. Za normálních okolností rozvedení manželé - zvlášť pokud spolu neměli děti - po vynesení soudního rozhodnutí už na sebe prakticky vůbec nemusí narazit. Za nou zapomínat. Někdy zapomenou i to dobré, co spolu prožili, což je sice chyba, ale patří to k přirozenosti té potvory zvané rozvod. S Augustou to však bylo jiné. Augusta byla modelkou. Člověk nemohl projít kolem novinového stánku, aniž by ji nejméně jednou, někdy i dvakrát za měsíc objevil na titulní stránce některého

asopisu. Nemohl zapnout televizi, aniž by ji uviděl v reklamě na nějaký šampon (měla opravdu nádherné vlasy) nebo na zubní pastu, případně, jako minulý týden, v reklamě na lak na nehty, Augusta před svou překrásnou tváří držela roztažené prsty s dlouhými, erstvě nalakovanými nehty, jakoby namo enými do

erstvé krve, usmívala se - ach, bože, ten úžasný úsměv. Nakonec už kvůli tomu ani nezapínal televizor ze strachu, že na něj z obrazovky vysko í Augusta, on znovu za

ne vzpomínat a zase se rozplá

e.

Ležel oble

ený na lůžku v malém bytě, který si pronajal ve tvrti u mostu, rukama si podložil hlavu, pooto enou tak, aby viděl na provoz na Calmspointském mostě - divadelní špi

ka, pomyslel si; touhle dobou kon í všechna představení a lidi se vracejí domů. Vracejí se domů spolu. Zhluboka se nadechl.

Pistoli měl v pouzdře na prádelníku u protější stěny.

Často myslel na svou pistoli.

Vždycky, když přestal myslet na Augustu, za al myslet na svoji zbraň.

Nechápal, pro

dovolil, aby si Brown všechna ta lejstra odnesl domů; uvítal by přece, kdyby se jimi mohl probírat sám, aspoň by měl dnes ve

er co dělat, místo aby pořád dumal o Augustě a o své pistoli. Věděl, že Brown papírování nesnáší, s radostí by ho toho břemene zbavil. Jenže Brown kolem něj našlapuje po špi

kách, všichni kolem něj poslední dobou opatrně našlapují. Ne, Berte, to je dobrý, jen jdi pěkně domů a užij si to, jasný? Já s tím budu do rána hotov a pak to spolu probereme, jo? Chovali se, jako kdyby mu umřel někdo blízký. Všichni věděli, že mu někdo umřel, a byli z toho celí nesví, jak už tak lidé bývají ve spole nosti truchlících pozůstalých, nikdy nevědí, co s rukama a jak by měli vyjádřit svoji soustrast. Takže by posloužil nejenom sobě, ale jim všem. Sta í vzít pistoli a…

Ale jdi ty, pomyslel si.

Pooto

il hlavu na polštáři a zahleděl se na strop.

Znal ten strop zpaměti. Věděl o každé prohlubni v hrubé omítce, o každé špinavé šmouze, o každé pavu ině. Ani o některých lidech toho nevěděl tolik, co o tomto stropě. Ob

as, když pomyslel na Augustu, se mu obraz stropu zamžil, nedohlédl na strop, na svého kamaráda, skrze vlastní slzy. Kdyby použil svoji pistoli, musí si pe livě zvolit úhel. Nechtěl by, aby kulka, která mu utrhne temeno, provrtala i jeho přítele, jeho strop.

Usmál se. Napadlo ho, že když se lověk usmívá, nejspíš nemá v úmyslu obrátit svou zbraň proti sobě. Aspoň ne hned.

Zatracená věc, vážně ji nechtěl rozplakat.

Náhle se posadil, vzal z no

ního stolku isolský telefonní seznam a zalistoval jím.

Ne

ekal, že by našel její

íslo, a nepřekvapilo ho, když ho nenašel. V dnešní době, kdy se zlo

inci dokážou vykroutit z kriminálu deset minut poté, co jste je tam zavřeli, netouží policisté zveřejňovat svá soukromá

ísla v městském seznamu. Zavolal do města na komunika

ní centrum,

íslo znal zpaměti, a spojovatelku, která se mu ozvala, požádal o linku 12.

„Policejní ředitelství,” ohlásil se ženský hlas.

„Potřebuji zjistit soukromé

íslo jedné policistky,” řekl Kling.

„A vy jste policista?”

„Ano,” odvětil Kling.

„Vaše jméno, prosím?”

„Bertram A. Kling.”

„Hodnost a

íslo odznaku, prosím?”

„Detektiv třetí třídy, sedm —

tyři — pět — sedm — devět.”

„A ta osoba, na níž hledáte spojení?”

„Eileen Burkeová.”

Následovala chvíle ticha.

„To je nějaký vtip?” zeptala se úřednice.

„Vtip? Co tím myslíte?”

„Ona nám volala před deseti minutami a chtěla vaše íslo.” „Pracujeme spolu na jednom případu,” tvrdil Kling, nechápaje, pro

vlastně lže.

„Takže vám telefonovala?”

„Ano.”

„A pro

jste se na to

íslo nezeptal jí?”

„Zapomněl jsem,” vymlouval se Kling.

„Tohle není žádná seznamka,” zlobila se úřednice.

„Povídám vám, že spolu děláme na případu,”

naléhal Kling.

„To ur

itě,” odsekla úřednice. „Vydržte, musím to prověřit.”

Čekal. Věděl, že ho prověřuje v po íta

i, aby se ujistila, že je skute ně policista. Vyhlédl z okna. Sněžilo hustěji než předtím. Jen houšť, pomyslel si.

„Haló?” ozvala se kone

ně.

„Pořád jsem tady,” ujistil ji Kling.

„Vypadla nám síť, musela jsem to udělat ru ně.”

„Jsem tedy opravdový policajt?” vyptával se Kling.

„Kdo to dneska může vědět?” namítla žena. „Tady je to

íslo. Máte tužku?”

Zapsal si

íslo, poděkoval jí za

as, který mu věnovala, a stiskl jedno z tla ítek ve vidlici aparátu. Pustil je, uslyšel oznamovací tón, chtěl vyto

it

íslo, ale pak zaváhal. Co si to tady chci za ít? Já si přece nic za

ínat nechci. Nejsem připravený něco si za ít. Vrátil sluchátko do vidlice.

OBSAH BEZPEČNOSTNÍ SCHRÁNKY byl vskutku velmi zajímavý. Jak tomu Brown kone ně za

ínal rozumět, Edelmanův obchod s drahokamy byl pouhým koní

kem v porovnání s tím, co o

ividně představovalo hlavní obor jeho podnikání -

nákupy nemovitostí ve velkém v rozli ných cizích zemích. Byly zde doklady o koupi pozemků, domů a kancelářských budov na různých místech v Itálii, Francii, Španělsku, Portugalsku a Anglii, staré od šesti měsíců do pěti let. Jenom loni v ervenci Edelman zakoupil

tyřicet tisíc

tvere

ních metrů půdy v místě zvaném Porto Santo Stefano za 200 milionů italských lir. Brown nevěděl, kde je Porto Santo Stefano. A netušil ani, jaký byl před šesti měsíci kurz italské liry. Ale z finan ních stránek zdejšího raníku zjistil, že podle sou asného kurzovního lístku je sto lir za dvanáct amerických centů. Neměl ani ponětí, nakolik se kurz mohl změnit za šest měsíců. Ale podle stávajících směnných hodnot Edelman za koupené pozemky vydal zhruba 240 000 dolarů.

To je všechno hezké, přemítal Brown. Zatoužil po olivovníkové plantáži v Itálii, proti tomu zákon nic nenamítá. Ale kde je útržek z proplaceného šeku na ástku v dolarech nebo v lirách, kterým Edelman za ten nákup loni osmého

ervence za svůj nákup zaplatil? Loni v ervenci změnilo majitele celých 240 000 dolarů -

vlastně víc, když vezmeme v úvahu poplatky a daně, uvedené v celkovém výpisu z italského ú tu.

Odkud se těch 240 000 vzalo?

KLING PŘECHÁZEL po pokoji sem a tam. Dluží jí omluvu, nebo snad ne? Nebo ano? No co, k ertu, pomyslel si, vrátil se k telefonu a vyto il její

íslo.

„Haló?” ozvala se. Její hlas zněl tiše a trochu pla tivě.

„Tady je Bert,” představil se.

„Ahoj,” řekla tím slabým, zastřeným hlasem.

„Bert Kling,” dodal.

„Já vím.”

„Omlouvám se,” řekl. „Nechtěl jsem na tebe kři et.”

„To je v pořádku,” odpověděla.

„Vážně je mi to líto.”

„To je v pořádku,” opakovala.

Dlouho bylo ticho.

„Tak… jak se máš?” otázal se.

„Nejspíš docela dobře,” mínila.

Zase bylo ticho.

„Nemáš doma zimu?” zeptala se.

„Ne, je mi tu fajn, pěkně teplou ko.”

„Zato já tady mrznu,” odtušila. „Hned ráno zavolám ombudsmanovi. Neměli by přece vypínat topení tak brzy, no ne?”

„Myslím, že ho vypínají v jedenáct.”

„Ono už je jedenáct?”

„Skoro půlnoc.”

„Další den, další dolar,” povzdechla si Eileen. „Ale stejně by ho neměli vypínat úplně, nebo jo?”

„Na šestnáct stupňů, myslím.”

„Jenže radiátory jsou úplně ledové,” tvrdila. „Mám v posteli

tyři pokrývky.”

„Měla by sis pořídit elektrickou deku,” navrhl Kling.

„Z toho mám strach. Bojím se, že bych mohla uhořet a tak. “

„Ne, ne, jsou velmi bezpe

né.”

„Ty snad máš elektrickou deku?”

„Ne. Ale slyšel jsem, že jsou bezpe né.”

„Anebo by mě mohla zabít elektrika.”

„No, jenom jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku. A opravdu se omlouvám za…”

„Já taky,” přerušila ho. „Tohle je scéna ,já se omlouvám, ty se omlouváš’, že jo?” prohodila.

„Asi jo.”

„Ano, tak to nejspíš bude,” mínila.

A zase ticho.

„Tak,” promluvil kone

ně, „je už pozdě, nechtěl bych…”

„Ne, nechoď ještě,” zarazila ho. „Povídej mi něco.”

Brownovi BYLO JASNÉ - jak tak studoval doklady o Edelmanových nákupech nemovitostí a převáděl franky, pesety, escuda a libry na americké dolary -, že celková hodnota obchodů, které Edelman uzavřel za posledních pět let, se pohybuje kolem tyř milionů dolarů. Ale zaznamenané transakce, tedy nákupy a prodeje doložené šekovými útržky a následnými vklady,

inily za stejné období jen asi 1275 000 dolarů. Takže zbývaly skoro tři miliony babek, jež nebylo možné vyú tovat - a také se o nich nikdy nedověděl daňový úřad. Všechny ty cesty do Curychu, jenom za loňský rok tam byl pětkrát, najednou za ínaly dávat smysl, zvlášť když si uvědomil, že tam Edelman utrácel jenom za jídlo a ubytování. V Curychu o

ividně žádné obchody neprovozoval - alespoň co se drahokamů tý

e. Pro

tam tedy jezdil? A pro

potom vždycky navštěvoval celou řadu jiných velkých měst na evropském kontinentu? Jeho cesty -

tak, jak se daly vysledovat podle šeků vystavených v jednotlivých městech - sledovaly stále stejný itinerář: Amsterodam, Curych, Paříž, Londýn, s ob asnými odbo

kami do Lisabonu. Brown uhodl, že do Curychu Edelmana nepřiváděla touha spatřit znovu Alpy, ale spíš potřeba navštívit své peníze.

Neexistoval žádný prostředek, jak zjistit, jestli ve Švýcarsku vlastní nějaký ú

et; švýcarští bankéři, pokud jde o informace, jsou stejně úzkoprsí jako šlapky v otázce svobodného trhu.

Možná by paní Edelmanová mohla vědět něco víc o manželových zahrani

ních cestách a o nemovitostech, které vlastnil (výhradně na své jméno, jak si Brown povšiml) v pěti cizích zemích. Třeba by právě ona mohla vědět, pro byl Curych tak významnou zastávkou na jeho malých výletech. Ale možná, že tváří v tvář situaci, která se za

ínala podobat docela prostému případu vyhýbání se dani z příjmu, se rozhodne hrát úlohu „nevinné manželky”, která o obchodních aktivitách svého muže nic nevěděla. Anebo taky ne.

V každém případě se zdálo, že mírně prosperující obchodník s drahými kameny, vedoucí pe livě své ú

ty o drobných cetkách, které tuhle nakoupil a támhle prodal, ode

ítal od nevelkého hrubého zisku provozní výdaje a platil daňovému úřadu

ástky, odpovídající jeho

istému příjmu. Týž chlapík ale sou asně vydával obrovské sumy peněz na nevyú tované nákupy drahokamů v zahrani í, které prodával za hotové zde, ve Spojených státech - opět bez řádného vyú

tování - a své nesmírné zisky používal k nákupu dalších kamenů pro pozdější prodej, ale také nemovitostí. Člověk nemusel být finan ní génius, aby si uvědomil, že je-li někdo ochoten platit hotově za nemovitosti, pak v dnešní době, kdy doma i v zahrani

í dosahují úrokové sazby astronomické výše, přivítají ho kdekoliv na světě s otevřenou náru í. Edelman nakupoval jako opilý arabský šejk; jeho skute

né obchody mu vynášely miliony dolarů, o nichž se strý

ek Sam nikdy nedověděl.

Brown sáhl po sluchátku a vyto

il Klingovo

íslo.

Bylo obsazeno.

POŽÁDALA HO, aby ještě nechodil a povídal jí něco, jenže on najednou nevěděl, co ještě by měl říci.

Odmlky na lince se prodlužovaly. Venku na ulici uslyšel je

ivou sirénu záchranky a napadlo ho, kterýpak chudák asi zase sko

il z mostu nebo se nechal přejet vlakem v metru.

„Míváš někdy strach?” zeptala se ho.

„Ano,” odpověděl.

„Myslím při práci.”

„Ano.”

„Já se bojím,” přiznala.

„A

eho?”

„Zítřejší noci.”

„Té no

ní akce v přestrojení za sestři ku?”

„Jo.”

„Nu, prostě nesmíš…”

„Chci říct, že vždycky mívám trochu strach, ale tentokrát je to jiné.” Zaváhala. „On jedné z nich vypíchl o

i,” dodala. „Jedné z těch sester, co je znásilnil.”

„Proboha,” řekl Kling.

„Jo”

„Nu, zkrátka musíš… být opatrná, to je všechno.”

„Jo, já jsem vždycky opatrná,” opá ila.

„Kdo tě při té akci kryje?”

„Jsou dva. Mám dvojí krytí.”

„Tak to je dobře.”

„Abrahams a McCann, znáš je?”

„Ne.”

„Jsou z okrsku v

ínské

tvrti.”

„Ty neznám.”

„Zdá se, že jsou dobří, ale… stejně, ti, co tě kryjí, se na tebe nemůžou nalepit, protože by vyplašili pachatele, kterého se snažíš chytit.” „To jo, ale stejně budou po ruce, kdybys je potřebovala.”

„Nejspíš ano.”

„Ur

itě.”

„Jak dlouho trvá někomu vypíchnout o i?” zeptala se.

„S tím by ses vážně neměla znepokojovat, tím si nijak nepomůžeš. Hlavně si dej pozor, ať máš pořád ruku na pistoli, to je všechno.” „No jo, nosím ji v kabelce.”

„To je fuk, kde ji nosíš.”

„Ale já ji nosím právě tam.”

„Hlavně ji nepouštěj z ruky. A prst měj pořád na spoušti.”

„Jo, vždycky to tak dělám.”

„Taky by neuškodilo mít po ruce jednu náhradní.”

„Kam bych si ji měla dát?”

„Přivaž si ji ke kotníku. Vezmi si kalhoty. Sestry přece mohou nosit kalhoty, nebo ne?”

„Jistěže ano. Jenže oni potřebují, abych ukázala nohy, víš. Budu mít na sobě uniformu podobnou šatům. Bílou uniformu.”

„Koho tím myslíš? Tvoje šéfy? Oni chtějí, abys šla v šatech?” „Promiň, nechápu, jak…”

„Říkáš, že chtějí, abys ukazovala nohy…”

„Aha, měla jsem na mysli zdejší maniaky. Ti se rádi podívají na nohy a na zadek. Člověk se před nimi musí trochu natřásat, aby je vylákal z houští.”

„No jo, to je fakt,” uznával Kling.

„Budu mít na sobě naškrobenou soupravu, chápeš, s bílým

epe

kem, bílé pun

ochá

e a velkou

ernou pláštěnku. Už jsem si to v era vyzkoušela, všechno budu mít nachystané v nemocnici, až tam zítra ve

er přijdu.”

„V kolik hodin to bude?”

„V kolik mám být v nemocnici, nebo v kolik budu odcházet?”

„Obojí.”

„Mám tam být v jedenáct. Do parku vyrazím kolem půlnoci.”

„Tak na sebe dej pozor.”

„Dám.”

Na chvíli se oba odml

eli.

„Třeba bych si ji mohla zastr

it do podprsenky, nebo tam někam. Tu náhradní zbraň.”

„Ano, opatři si nějakou malou pistolku…”

„Jo, třeba derringer nebo něco podobného.”

„Ne, to není na nic, taková hra ka. Myslel jsem browning nebo bernadelli, nějaký malý kapesní automat, víš?”

„Jasně,” přisvěd

ila. „Schovám si ji do podprsenky.”

„Jako zálohu.”

„Jasně.”

„Takovou seženeš kdekoliv ve městě,” dodal Kling.

„Stojí kolem třiceti,

tyřiceti dolarů.”

„Ale to jsou pistole s malou ráží, ne?” otázala se.

„Dvaadvacítky? Nebo pětadvacítky?”

„Na ráži nezáleží. Dvaadvacítka může nadělat větší škodu než osmatřicítka. Když postřelili Reagana, všichni mluvili o tom, jaké měl štěstí, že ten chlap měl jenom dvaadvacítku, ale to je omyl. Mluvil jsem s jedním chlápkem z balistiky… s Dorfsmanem, znáš Dorfsmana?”

„Ne,” řekla Eileen.

„Zkrátka ten mi vysvětlil, že si musíš lidské tělo představit jako pokoj plný nábytku. Když jednou stěnou dovnitř vstřelíš kulku z osmatřicítky nebo z pěta

tyřicítky, vyletí ta střela protější stěnou zase ven.

Ale když tam vystřelíš z dvaadvacítky nebo z pětadvacítky, nemá už kulka dost síly, aby vylétla ven, rozumíš? Takže zasáhne pohovku, odrazí se, trefí televizi, zase se odrazí a rozbije lampu - tím myslím tělesné orgány, chápeš? Jako je srdce, ledviny, plíce, ta kulka se odráží, lítá sem a tam a nadělá spoustu škody. Proto si nemusíš dělat starosti kvůli malé ráži.

Myslím to vážně. Tyhle malé zbraně dokážou lověku pořádně ublížit.”

„No jo,” přitakala Eileen váhavě. „Stejně se bojím,”

přiznala.

„Neboj. Zvládneš to dobře.”

„Možná je to tím, co jsem ti v

era řekla,” dodala. „Ty moje fantazie, víš? Nikdy v životě jsem se s tím nikomu nesvěřila. A teď mám pocit, jako kdybych pokoušela nějaké božstvo, nebo co. Protože jsem to vyslovila nahlas. O tom… však víš, že si přeju být znásilněná.”

„Ale ty si to přece doopravdy nepřeješ.”

„Já vím, že ne.”

„Takže to s tím nemá co dělat.”

„Leda by to bylo jen tak, z legrace.”

„Co myslíš?”

„To znásilnění.”

„Aha.”

„Víš,” vysvětlovala, „jako že ze mě strháš kalhotky a podprsenku, já se jako trochu bráním… jen tak. Jako.”

„Ovšem,” řekl.

„Aby to bylo trochu pikantnější,” dodala.

„Jo.”

„Ale ne doopravdy.”

„Ne.”

Dlouho byla zticha. Pak řekla: „Škoda, že zítra to bude doopravdy.”

„Hlavně si vezmi tu záložní zbraň,” naléhal Kling.

„Ach, to udělám, neměj starost.”

„Tak,” prohodil, „hádám, že…”

„Ne, nechoď,” zaprosila. „Mluv se mnou.”

Najednou opět nevěděl, co by jí ještě řekl.

„Pověz mi, co se vlastně stalo,” požádala ho. „S tím rozvodem.” „Nevím, jestli se mi o tom chce mluvit,”

odvětil.

„Povíš mi o tom někdy?”

„Možná.”

„Jenom když budeš chtít,” ujistila ho. „Berte…”

zaváhala. „Děkuju. Cítím se už mnohem líp.”

„To je dobře. Poslyš, jestli chceš…”

„Ano?”

„Zavolej mi zítra v noci. Myslím, až se vrátíš. Až bude po všem. Zavolej mi, jak to šlo, ano?”

„Ale nejspíš to bude až hodně pozdě.”

„Já bývám dlouho vzhůru.”

„Tak tedy jestli chceš…”

„Ano, chci.”

„Bude to ale nejdřív po půlnoci.”

„To je v pořádku.”

„Možná i později, pokud ho sebereme. Než se všechno zapíše…” „Ať je to kdykoliv,” prohlásil Kling.

„Zavolej mi kdykoliv.” „Dobrá,” slíbila. „Tak a…”

„Dobrou noc,” rozlou

il se.

„Dobrou noc, Berte,” odpověděla a zavěsila.

Také on položil sluchátko. Telefon se rozdrn el skoro okamžitě. Hned to zvedl.

„Haló?” řekl.

„Berte, tady je Artie,” ozval se Brown. „Nespal jsi už?”

„Ne, ne.”

„Snažím se ti dovolat už půl hodiny. Říkal jsem si, jestli nemáš vyvěšený telefon. Chceš vědět, co jsem objevil?”

„Povídej,” řekl Kling.

13

BYLO DEVĚT HODIN RÁNO,

tyři detektivové se sešli u poru íka v kanceláři a pokoušeli se nalézt nějaký smysl v tom, co se jim podařilo vypátrat. Přes noc napadlo patnáct centimetrů sněhu a podle předpovědi mělo sněžit i během dne. Byrnes by byl rád věděl, jestli takhle sněží i na Aljašce. Detektivové ho seznámili s tím, co se dověděli, a on si dělal poznámky, zatímco oni hovořili - nejprve Meyer a Carella a potom Kling s Brownem. Nyní měl pocit, že je řada na něm, aby v jediném okamžiku celý případ shrnul a vyřešil. Na otázku, kdy se mu naposledy podařilo v jediném okamžiku shrnout a vyřešit nějaký případ, byla jednoduchá odpověď: nikdy.

„Takže Quadrado tu holku identifikoval, hm?”

prohodil.

„Ano, Pete,” přitakal Meyer.

„Tu Sally Andersonovou, hm?”

„Ano, Pete.”

„Ukázali jste mu její fotku v

era odpoledne?”

„Ukázali jsme mu celkem

tyři fotky,” opravil ho Meyer. „Jednu její a tři, co jsme vytáhli ze spisů. Samé blondýnky.”

„A on mezi nimi vybral tu Andersonovou?”

„Ano.”

„A vypověděl, že kdysi žila s Lopezem a že mu dodávala koks?”

„Ano.”

„A tohle všechno měl od té sestřenice, co? Od té pobodané?”

„Jenom tu

ást o kokainu. Zbytek měl z vlastní zkušenosti.”

„O tom, že Lopez s tím děv

etem žil?”

„Souhlasí to, Pete. Našli jsme dům, kde Lopez bydlel - hned vedle dragstoru na rohu Šesté a Ainsleyovy -, a domovník potvrdil, že tam s ním Andersonová bydlela až někdy do konce srpna.”

„Což je doba, kdy se za

ala zkoušet Slanina „Přesně tak.”

„Tohle je tedy ta spojitost,” řekl Byrnes.

„Pokud se tomu dá věřit,” poznamenal Meyer.

„Čemu nevěříš?”

„Inu, podle jedné z tane

nic ze souboru jezdila Andersonová v neděli na předměstí nakupovat koks.”

„Ale teď se zdá, že ho tam jezdila prodávat,” doplnil Carella.

„Což je podstatný rozdíl,” podotkl Meyer.

„A Quadrado to měl od sestřenice, hm?” bru el Byrnes.

„Ano.”

„Dá se na to spolehnout?”

„Možná.”

„Řekla mu, že ta holka každou neděli Lopezovi prodávala koks?” „A ještě s ním pak hupla do postele,”

dodal Meyer.

„Jak to pasuje s výpovědí jejího přítele?” otázal se Byrnes.

„Jak to myslíš?” nechápal Carella.

„V jednom z vašich hlášení…, kde ho sakra mám?”

Byrnes se jal přehrabovat formuláře na svém stole.

„Nemluvil o nějakém lahůdkářství? Že tam ta holka chodila v neděli na nákupy?”

„To ano, ale mohla přece zabít dvě mouchy…”

„Tady to je,” zvolal Byrnes a za al nahlas před

ítat: „Slůvko ,Dod v diáři Moore identifikoval jako…”

„To je fakt,” přikývl Carella.

„Doddovo lahůdkářství na rohu Stemu a North Rogers Street, kam každou neděli chodila nakupovat lososa, bagely atd.”

„To ale neznamená, že odtud nemohla pokra ovat na předměstí a dodávat Lopezovi koks.”

„On o tomhle nic nevěděl, hm? Ten její přítel?”

„Myslíš o kokainu? Nebo o jejích hrátkách s Lopezem?”

„Můžete si vybrat,” navrhl Byrnes.

„Tvrdil, že v jejím životě se žádný jiný muž nevyskytoval, a taky vypověděl, že nebrala nic silnějšího než trávu.”

„Dá se mu věřit?” chtěl vědět Byrnes.

„To on nám dal tip na ten podfuk s námrazou,” řekl Meyer.

„Jo, a jak to vlastně vypadá?” vzpomněl si Byrnes.

„Souvisí to nějak s těmi vraždami?”

„To si nemyslíme. Ta Andersonová se do toho zapletla jen jednorázově.”

„Chcete po tom jít?”

„Nemáme důkazy,” opá

il Meyer. „Takže jsme Cartera jenom varovali.”

„To nám tak bude co platné,” povzdechl si Byrnes.

„A co ten Edelman?” obrátil se na Browna. „Jseš si jistý tím, co jsi z těch lejster vy etl?”

„Třikrát jsem to zkontroloval,” ujistil ho Brown.

„Obíral berňák, o tom není pochyb. A za posledních pět let vypral spoustu peněz.”

„Nakupoval v zámoří nemovitosti, hm?”

„Ano,” přikývl Brown.

„Myslíš, že na to byly ur

ené ty peníze, co jste našli v trezoru?”

„Měl je nachystané na příští cestu, přesně tak.”

„Víte něco o tom, kdy tam měl namířeno?”

„Podle jeho ženy někdy příští měsíc.”

„Takže si předem připravil hotovost, je to tak?”

„Zdá se, že ano,” přisvěd

il Brown.

„Ale kde tak najednou přišel ke třem stům tisíc?”

chtěl vědět Byrnes.

„Třeba to nebylo najednou,” mínil Kling. „Možná je shromažďoval nějaký

as. Řekněme, že se z Holandska vrátil s vesti kou ověšenou igelitovými sá

ky plnými diamantů a pomalou

ku je za

al prodávat; tady šedesát tisíc, tam padesát - ono se to nas

ítá.”

„A pak odletí do Curychu a uloží prachy na švýcarské konto,” doplnil Brown.

„Dokud neza

ne znovu nakupovat další kameny nebo nemovitosti,” zakon

il Kling.

„Dobrá,” přikývl Byrnes. „Pěkná malá lumpárna. Ale jak to souvisí s ostatními dvěma vraždami?”

„Se třemi, když po

ítáme i tu Quadradovou.”

„Tu ale pořezali,” namítl Byrnes. „Podle mě jsou to jen divoké spekulace, soustřeďme se na vraždy spáchané stejnou zbraní. Nějaký nápad?” „No, to je právě ono,” nadhodil Carella.

„Co je ono?”

„Že jsme zatím našli jenom spojitost mezi Lopezem a tou dívkou. I když ani to…” Potřásl hlavou. „Bavíme se tu o pár drobných, Pete. Lopez měl hrstku zákazníků a ta holka mu možná dodávala… kolik toho asi bylo? Nanejvýš unce týdně? I když k tomu přidáme to, co prodávala kolegům v divadle, není to pořád nic velkého. Pro

by ji někdo zabíjel? Nebo Lopeze? Jaký by měl motiv?”

„Možná to nakonec přece jenom spáchal šílenec,”

povzdechl si Byrnes.

Ostatní neřekli nic.

„Jestli to byl cvok,” mínil Brown, „nemůžeme nic dělat, dokud zase něco neprovede. Pokud jako další odkrouhne nějakou pradlenu z Majesty nebo šoféra náklaďáku z Riverheadu, budeme aspoň vědět, že si svoje oběti vybírá náhodně.”

„Takže to spojení mezi Lopezem a Andersonovou..

„By byla shoda okolností, správně,” dokon il Brown. „Pokud ovšem bude příští obětí pradlena nebo šofér náklaďáku.”

„Mně se ale nelíbí

ekat na to, až se objeví další mrtvola,” namítal Meyer.

„A já nevěřím na shodu okolností,” přidal se Carella.

„Ur

itě ne v situaci, kdy Lopez i Andersonová kšeftovali s kokainem. Být to jinak, řekl bych jo, jasně, ten chlapík si vybral jednu oběť tady, druhou v centru, třetí zase tady, prostě jen tak v noci pobíhá po městě a střílí lidi na potkání. Ale ne, když jde o kokain, Pete.”

„Právě jsi mi vysvětlil, že ty kšefty s kokainem v podstatě nestály za ře

,” připomněl Byrnes.

„Ale pořád je to kokain,” stál na svém Carella.

„Byl Lopez jediný, komu dodávala?” napadlo Byrnese.

Všichni se na něj podívali.

„Nebo ten kšeft byl ve skute

nosti větší, než se domníváme?”

Nikdo nic neřekl.

„Odkud to ta holka vůbec brala?” dotíral Byrnes.

Stroze pokývl hlavou. „Něco nám pořád uniká,”

prohlásil. „Zjistěte, co to je.”

EMMA S BRATREM Anthonym oslavovali předem.

Zakoupili láhev drahého,

tyřdolarového vína, a nyní si připíjeli na šťastný osud. Emma si pře

etla dopis a dospěla ke stejnému závěru jako on: ten, kdo ho Sally Andersonové napsal, ji také zásoboval kokainem. Z dopisu to jednozna ně vyplývalo.

„Nakoupí osm kilo kokainu,” vykládal bratr Anthony, „řízne to napolovic a dostane dvojnásobek ceny, kterou zaplatil.”

„A než se to dostane na ulici,” pokra ovala Emma, „bůhví, kolik se na tom dá vytřískat?”

„Musíš po

ítat s tím, že takhle to postupně řežou všichni, kdo to dostanou do ruky. Než se zboží dostane k zákazníkům, zbude nějakých patnáct procent istýho koksu. Ale že tenhle chlápek koupil osm kilo… nepřipadá ti jako amatér? Chci říct, že by do toho šel sám? A zaplatil

tyři sta táců hotově?”

„Totální amatér,” souhlasila Emma.

„No, ale to my jsme svým způsobem taky,” mínil bratr Anthony.

„Jsi vážně formát,” usmála se Emma.

„Tak jako tak, než se těch osm kilo dostane tady u nás do ulic, budou tak nařezaný, že vydají dvaatřicet kilo materiálu na prodej. Normální feťák nemá ani tušení, co kupuje. Polovinu požitku má jenom z toho, kolik zaplatil za jedinej gram.”

Emma znovu nahlédla do dopisu. „Ze všeho nejdřív chci uspořádat oslavu,”

etla. „V nejvyšším patře mrakodrapu Freemont Building je nová restaurace; chtěl bych tam zajít v sobotu ve

er. Je velmi elegantní, velmi evropská. A žádné kalhotky, Sally. Chci, abys vypadala elegantně a důstojně, ale kalhotky si neber, ano? Bude to jako tenkrát, když jsme se byli najíst U Maria ve Čtvrti, pamatuješ? A pak půjdeme domů…” Emma pokr ila rameny. „Zamilovaný ře

i,” konstatovala.

„Ta holka má víc kalhotek, než kolik se jich najde v obchodě s prádlem,” tvrdil bratr Anthony. „Plný šuple jich tam bylo.”

„A on po ní chce, aby si žádný nebrala,” vrtěla hlavou Emma.

„Já ti jednou koupím takovou tu mali kou baleťáckou sukýnku,” sliboval bratr Anthony.

„Děkuji vám, pane.” Emma nazna ila pukrle.

„Pro

myslíš, že si ten dopis schovávala?” zeptal se bratr Anthony.

„Protože je od milence,” mínila Emma.

„Ale pro

by ho schovávala do límce u bundy?”

„Třeba je ženatej.”

„Ne, to ne.”

„Nebo měla ještě jinýho přítele.”

„Podle mě si ho schovávala pro případ, že by na něj potřebovala zatla

it,” usoudil bratr Anthony. „Myslím, že ten dopis měl fungovat jako pojistka. Jako důkaz o tom, že koupil osm kilo koksu. Amatér bláznivá,” dodal, potřásaje hlavou.

„Zkus mu zase brnknout,” navrhla Emma.

„Jo, to bych měl,” uznal bratr Anthony. Těžkopádně se zvedl, přistoupil k telefonu, vzal do ruky lístek, na který si zapsal

íslo, které našel v seznamu, a za al vytá

et.

Emma ho pozorovala.

„Už to zvoní,” hlásil.

Nespouštěla z něj o

i.

„Haló?” ozvalo se ve sluchátku a bratr Anthony okamžitě zavěsil.

„Je doma,” řekl.

„Dobrá,” odvětila. „Půjdeme ho navštívit, můj milý.”

NA PRACOVNÍ PORADĚ, kterou si mládenci z osmdesátého sedmého revíru uspořádali při obědě v úterý deset minut po jedné hodině odpoledne, byla jedna zvláštní věc. A sice to, že jistý jedinec, který kupodivu nebyl ani od policie, již zjistil, co jim to vlastně „uniká”. Ta informace by jim zajisté nesmírně posloužila ke kone

nému vyřešení případu, jen kdyby ji měli - ale oni ji neměli. A tak, zatímco se bratr Anthony ocitl několik kroků před nimi, oni se ještě stále snažili přijít na to, o jde, žvýkajíce sendvi

e s uzeným, s tuňákem, případně s bílou klobásou a papri

kami nebo šunku s ope

eným pšeni

ným toastem. Zapíjeli to kávou z kartonů, kterou si také dali donést zven

í, navzdory Miscolovi, jenž se je od tohoto zvyku snažil odradit, protože ho považoval za urážku kávy připravované zdarma v jeho podatelně. Zatímco se bratr Anthony jen několik bloků odsud protla il turniketem, rozběhl se k vagonu podzemní dráhy zmalovanému sprejery a sta

il se vmá

knout dovnitř, ještě než se zavřely dveře, mládenci z osmdesátého sedmého revíru přežvykovali svůj případ (a své sendvi

e) znovu od za

átku, pátrajíce po tom unikajícím prvku, který by je zavedl přesně tam, kam právě mířil bratr Anthony. Ne že by to svěd

ilo ve prospěch policie.

„Myslím, že šéf má pravdu,” přemítal Meyer. „Tu Quadradovou z toho můžeme vypustit.”

„Jenže ona se pokoušela převzít po Lopezovi jeho obchody,” namítal Kling.

„Ale kvůli tomu Lopeze ur

itě nezabili,” tvrdil Carella. „Kvůli jeho kšeftům?

Nemluvíme přece o nějakých kolumbijských frajerech, ale…”

„Jak to víme, že ne?” ozval se Brown.

„Protože z lidí toho druhu by na troškaře, jako byl Lopez, nikdo ani neplivl.”

„Prosím tě, nech si to, když obědvám,” napomenul ho Meyer.

„Pardon,” omluvil se Carella a zakousl se do sendvi e s klobásou a papri

kami.

(Bylo legra

ní, jak se v téhle místnosti popletly etnické stravovací návyky: Meyer jedl uzenou krkovici s žitným chlebem, Kling měl tuňáka a bílý chléb a Brown si dal šunku na celozrnném chlebu.) „No dobrá, tak tedy prozatím tu Quadradovou škrtneme,” souhlasil Kling.

„A za

neme u Andersonové,” navrhoval Meyer. „O ní toho víme víc než o ostatních obětech…”

„To není tak docela pravda,” namítl Brown.

„Relativně víc,” upřesnil Meyer.

„Relativně, to jo,” připustil Brown. „Ale nezapomínej na těch tři sta táců v Edelmanově trezoru.”

„Odvedl jsi dobrou práci, synu,” opá il Meyer. „Co bys ještě chtěl? Metál?”

„Chtěl bych povýšení na detektiva první třídy,”

zazubil se Brown.

„Dej mu to povýšení,” domlouval Meyer Carellovi.

„Máš ho mít,” prohlásil Carella.

„Takže ta holka…,” spustil Meyer.

„Kterou z nich myslíš?” chtěl vědět Kling.

„Quadradovou, nebo Andersonovou?”

„Andersonovou. Každou neděli po nákupu v Doddově lahůdkářství přijede sem a hupne s Lopezem do postele…”

„To ale nevíme ur

itě,” ozval se Carella.

„Není přece důležité, jestli s ním ještě spala nebo už ne,” namítal Kling. „Důležité je…”

„Důležité je, že mu sem jezdila prodávat koks,”

přerušil ho Meyer. „Myslíš, že nevím, co je důležité?”

„A její přítel o tom všem nic nevěděl,” doplnil Carella.

„Ten její přítel si nevidí ani na špi ku nosu,” tvrdil Brown. „Dokonce si o ní myslel, že jede v námraze na plný úvazek, no ne?”

„Jo,” připustil Carella.

„A poslal vás po falešné stopě,” dodal Brown.

„Nejde o to, co věděl nebo nevěděl,” soudil Kling.

„My přece víme, že sem jezdila prodávat drogu.”

„Zadováděla si v peřinách,” přemítal Meyer, „přitom střelila Lopezovi unci kokainu…, hezký způsob, jak trávit nedělní odpoledne.”

„Stejně je zvláštní, že o tom on nic nevěděl,”

zamyslel se Carella.

„O kom teď mluvíš?” zajímal se Kling.

„O Mooreovi, jejím příteli.”

„Jako že si to rozdávala s Lopezem?”

„Nebo že sem jezdila prodávat koks. Něco takového by mu snad přece řekla, nemyslíš?”

„Jo, jenže ona mu to neřekla.”

„Ledaže by nám lhal.”

„A když už jsme u toho, pro

vlastně lhal o té námraze?” zeptal se Kling.

„Kdo říká, že lhal?” divil se Brown. „Možná si opravdu myslel, že ty lístky rozváží pravidelně.”

„Jo, jenže to bylo jenom jednou,” řekl Carella.

„Copak by to mohl nevědět? V podstatě spolu přece žili.”

„To už máme dvě věci, které nevěděl,” konstatoval Meyer.

„Že jezdila na předměstí prodávat koks,” vypo ítával Kling, „a že s těmi vstupenkami byla jenom jednou.”

„Tři věci, když po

ítáme její techtle-mechtle s Lopezem.”

„A navíc ani nevěděl, že sama šňupala.”

„Tvrdil, že kouřila jenom trávu.”

„Prakticky spolu žili a on nevěděl, že ta holka bere kokain.”

„Ani že ho prodává.”

„Pořád nemůžu zapomenout, že jednou z obětí je chlapík, co měl v sejfu schovaných tři sta tisíc,” vmísil se do hovoru Brown.

„Už zase otravuje s tím sejfem,” posteskl si Meyer.

„Asi ti vrtá hlavou, že to jsou peníze, jaké se to í v koksu, nemám pravdu?” prohodil Kling.

„Vrtá mi hlavou, že ty prachy musel někdo Edelmanovi dát. A taky mě napadá, ano, že právě takové sumy se dají na kokainu vydělat.”

„Ale ne při obchodování v malém, jako to prováděla ta Andersonová,” namítl Meyer.

„Aspoň pokud my víme,” upozornil ho Carella.

„Nemáme důvod se domnívat, že toho bylo víc,”

tvrdil Meyer. „Leda…”

„No?”

„Nic, zapomeň na to. „Jen jsem si vzpomněl…”

„Na co?”

„Řekl nám, že v neděli spolu bývali jen málokdy, správně? Myslím přes den. Tvrdil, že v neděli vždycky mívala napilno.”

„Kdo to tvrdil?” nechápal Brown.

„Moore. Její přítel.”

„A co to tedy znamená?”

„Co ji tak zaměstnávalo?” zeptal se Meyer.

„Nákupy v lahůdkách,” odpověděl Kling.

„A radovánky s Lopezem.”

„A prodej nosních cukrátek.”

„Tohle že by jí zabralo celý den?” otázal se Meyer.

„Mohlo by,” připustil Brown. „Lopez sám by dokázal takovou holku zaměstnat na celý den.”

„Jde mi o to,” trval na svém Meyer, „že jestli měla celou neděli tak zatraceně napilno…”

„Aha, tohle,” zabru

el Carella.

„Cože?”

„Co k sakru dělala celý ten

as? Na každou neděli si do diáře zapíše Dod, je to snad tak důležité, aby si to

lověk poznamenával do diáře? Uznávám, že u Dodda mají úžasné věci, ale pro si to musela psát do diáře?”

„Steve, ona si tam ale zapisovala úplně všechno.

Návštěvy u psychiatra, telefonáty Mooreově matce do Miami, hodiny tance, schůzky s agentem - tak pro ne lahůdkářství?”

„Tak pro

nenapsala prostě Dodd? Znáš někoho, kdo by místo Dodd napsal jenom Dod? Jde jen o jedno písmeno, o jedno d. Pro

by to tak psala?”

„Pro

tedy?” zeptal se Brown.

„Já nevím, ale musíme se na to zeptat.”

„Moore tvrdí, že to znamená Doddovo lahůdkářství.”

„Jenže ten váš Moore, jak se ukázalo, není moc spolehlivý, co?” poznamenal Kling.

„Nejdřív nám vykládá, že kouřila jenom trávu, potom že se zapletla s Carterem do námrazy, pak zase že každou neděli jezdila na kraj města k lahůdkáři…”

„Měl moc práce na to, aby ji mohl kontrolovat.”

„Musel se u

it.”

„Patlat se s lidskými vnitřnostmi.”

„Spousta práce.”

„Všichni měli moc práce.”

„Ale s

ím?” zeptal se Brown.

„Myslíš v neděli?”

„U toho děv

ete ano, myslím v neděli.”

„Lahůdkářství a koks,” pokr il rameny Kling.

„A skota

ení s Lopezem.”

„Moore neměl žádný důvod nám lhát,” namítl Meyer.

„Nejspíš se jenom zmýlil.”

„Ale stejně,” naléhal Carella. „Byli si hodně blízcí.”

„Velice blízcí.”

„Ta dívka dokonce volala každý týden jeho matce.”

„Přívětivé bohaté vdově v Miami.”

„A jestliže si byli takhle blízcí, jak se mohl v tolika věcech mýlit?” „Takže si myslíš, že o tom věděl.”

„Říkal jsi v Miami?” nadhodil Brown.

„Cože?”

„Tam bydlí jeho matka?”

„Jo.”

„V Miami,” opakoval Brown.

„A co s tím?”

„Pořád myslím na těch tři sta táců v Edelmanově…”

„Zapomeň aspoň na chvíli na ten trezor, jo?”

„Ale zkusme jenom předpokládat,” nedal se Brown.

„Co máme předpokládat?”

„Že těch tři sta táců pochází z koksu.”

„Jako předpoklad je to dost vachrlatý.”

„Ne v případě, kde už máme dvě oběti vraždy, které obchodovaly s kokainem.”

„No tak dobrá, předpokládejme tedy, že ty prachy pocházejí z koksu, a co?”

„Nu, co vás napadne, když uslyšíte slovo Miami?”

Ostatní detektivové se na něj zahleděli.

„No jasně,” zabru

el Meyer.

„To je ale hodně nejisté,” mínil Kling.

„Ne, po

kej chvíli,” zarazil ho Carella.

„Jen proto, že matka toho kluka bydlí v Miami…”

„To přece neznamená…”

„Ani to není Hispánec,” připojil se Meyer. „Kdyby vyrazil na jih nakupovat kokain…”

„A za co by ho asi koupil?” napadlo Klinga.

„Povídáme si tady o třech stech tisících v sejfu. Kdyby tady chtěl vydělat takovou sumu, musel by v Miami nakupovat nejmíň za polovi

ku.”

„Nedávno mu umřel otec,” vzpomněl si Carella.

„Kdy?” zeptal se Brown.

„Loni v

ervenci. Prý mu nechal dost peněz na to, aby si po škole mohl založit praxi.”

„Kolik tedy přesně zdědil?” vyptával se Kling.

„Nezapomínejte na to, s jakými

ástkami máme co dělat. V tom sejfu bylo tři sta táců v hotovosti.”

„O

em se tady bavíme?” vrtěl hlavou Meyer. „Jenom proto, že Mooreova matka bydlí v Miami, předpokládáme, že se rozjel za ní a za všechno, co mu táta odkázal…”

„Co se ti na tom nezdá?” ohradil se Brown. „Mně to připadá jako docela dobrá myšlenka, jestli chceš něco vědět.”

„Nakoupil blíže neur

ené množství koksu,” pokyvoval hlavou Carella.

„Spoustu koksu,” zdůraznil Brown. „Dost na to, aby mu prodej vynesl tři sta tisíc.”

„Které skon

ily v Edelmanově sejfu.”

„Třeba od Edelmana koupil diamanty nebo co.”

„Bez písemných záznamů o koupi.”

„Oba z toho vyšli s

istým ziskem. Moore vypral svoje drogové peníze nákupem diamantů a Edelman svoji hotovost pere ve kšeftech s nemovitostmi v Evropě.”

„Moc pěkné,” připustil Meyer. „Pokud věříš na skřítky z pohádek.”

„Co je na tom špatného?” nechápal Carella.

„Zaprvé ani nevíme, kolik ten kluk zdědil. Mohlo to být nějakých deset, dvacet tisíc dolarů, jestli ne míň. A potom, vycházíme z toho, že si tenhle student medicíny dokázal prokousat cesti ku mezi těmi kolumbijskými rabiáty v Miami, nakoupil tam koks a oni mu při tom neutrhli hlavu.”

„Je to možné,” tvrdil Carella.

„Všechno je možné,” přitakal Meyer. „Sluní ko může vyjít o půlnoci, pro

ne? A kromě toho předpokládáme, že uzavřel tajný kšeft s obchodníkem s diamanty…” „Ale jdi,” přerušil ho Brown, „to je na celé věci to nejsnazší. Takových Edelmanů běhají po městě stovky.”

„Možná. Ale i když připustíme, že to všechno je možné - Moore zdědil spoustu peněz, navázal nějaký kontakt v Miami, zdvojnásobil svou hotovost, když tam nakoupil

istý materiál a tady ho prodal říznutý, vypral ty peníze nákupem diamantů

i rubínů nebo

eho - předpokládejme na chvíli, že to všechno je pravda, ano?”

„Nezní to špatně,” uznával Carella.

„Ne, a vysvětlovalo by se tím, jak se mohl mýlit v tolika věcech,” dodal Kling.

„Fajn,” přikývl Meyer. „Tak mi možná vysvětlíte i to, jak mohl být sou

asně na dvou místech.”

„Jak to myslíš?” zarazil se Carella.

„Jak mohl být u Andersonové před domem a zastřelit ji a sou

asně i doma, kde se u

il a poslouchal rádio? Sám jsi mluvil s tím jeho kamarádem Loebem, Steve, a on ti potvrdil, že telefonovali jeden druhému celý ve er. Řekl, že u Moorea hrálo rádio a že…”

V tu chvíli do místnosti vkrá

el detektiv Richard Genero s malým japonským tranzistorem v ruce. Detektivové se po něm ohlédli.

Genero zamířil ke svému stolu, položil na něj rádio, mrkl směrem k otevřeným dveřím poru íkovy kanceláře - což znamenalo, že Byrnes se ur itě ještě nevrátil z oběda - a pustil rádio naplno.

„No dobrá,” uzavřel Meyer. „Tak jdeme.”

V BYTĚ HRÁLA velmi hlasitě hudba. Bratr Anthony ještě jednou zaklepal na dveře, protože si nebyl jistý, jestli jeho první zaklepání někdo slyšel.

„Kdo je?” zavolal zevnitř

ísi hlas.

„Pan Moore?” zeptal se bratr Anthony.

„Okamžik,” odpověděl hlas.

Hudba se ztišila, ten uvnitř stáhl zvuk. Bratr Anthony uslyšel, jak se ke dveřím blíží kroky.

„Kdo je?” Nyní hlas zazněl těsně u dveří.

Věděl, že v tomto městě lidé nikomu cizímu neotevřou. Bratr Anthony zaváhal. Nechtěl ty dveře otvírat násilím. „Policie,” odpověděl.

„Aha.”

Čekal.

„Po

kejte chvíli, ano?” zavolal hlas.

Slyšel, jak se kroky vzdalují. Přitiskl ucho na dřevěnou výplň. Uvnitř nastal nějaký pohyb. Zvažoval, jestli by přece jenom neměl dveře vyrazit. Ale rozhodl se ještě po

kat. Kroky se opět přiblížily. Zarachotil zámek a klaply západky. Dveře se otevřely.

„Pan Moore?” otázal se.

Mooreovi sta

il jediný pohled a už se snažil dveře přibouchnout.

Bratr Anthony se do nich opřel celou vahou, rozrazil je a odhodil Moorea do pokoje. Okamžitě vstoupil a zabouchl za sebou. Moore stál kousek od dveří, třel si rameno, kam ho udeřilo křídlo dveří, a zíral na bratra Anthonyho. Za ním na stole tiše hrálo rádio. Bratr Anthony se rozhodl, že ho ukradne, až bude odcházet.

„Je tady někdo s váma?” zeptal se.

„Kdo k

ertu jste?” vyhrkl Moore.

„Mám jeden dopis, který jste napsal,” pravil bratr Anthony.

„Jaký dopis? O

em to mluvíte?”

„Z Miami. Pro jistou Sally Andersonovou. Která je teď mrtvá,” dodal bratr Anthony. „Bůh bud milostiv její duši.”

Moore neodpověděl.

„Sally od vás kupovala kokain,” pokra oval bratr Anthony.

„Nevím, co tím myslíte.”

„Kupovala od vás kokain a prodávala ho na předměstí,” vykládal bratr Anthony. „Paku Lopezovi.”

„Žádného Paka Lopeze neznám.”

„Ale Sally Andersonovou znáte, že jo? V srpnu jste jí napsal, že jste koupil v Miami hromadu kokainu. Kde je ten kokain teď, pane Moore? Ten kokain, co ho Sally prodávala na kraji města?”

„Nevím nic o žádném kokainu, který by Sally…”

„Pane Moore,” řekl tiše bratr Anthony. „Nerad bych vám ublížil.

Sallyino jméno jsme vytáhli z jistý Judite Quadradový, která přišla k úhoně, protože nám dost rychle nepověděla to, na co jsme se jí ptali.”

„Kdo je to my?” zeptal se Moore.

„To není vaše starost,” ujistil ho bratr Anthony. „Vy máte jenom jednu starost: musíte mi o tom koksu povědět. To je to jediný, co by vám teď mělo dělat starosti.”

Moore si ho změřil pohledem.

„Ano, pane Moore,” přikývl bratr Anthony.

„Už ho nemám,” řekl Moore.

„Koupil jste osm kilo…”

„Odkud máte ten dopis?” vyzvídal Moore. „Mně řekla, že ho spálila!”

„Tak to vám lhala. A vy mi taky lžete, pane Moore.

Kdyby těch osm kilo bylo v trapu, odkud by brala zboží, co prodávala na předměstí?”

„Všechno není pry

,” opravil ho Moore. „Prodal jsem šest kilo.”

„A co ten zbytek, dvě kila?”

„Dal jsem je Sally. Odnesla si je, nevím, kde jsou.”

„Vy jste jí daroval dvě kila kokainu? Který vás přišly na sto táců? Pane Moore, to jsou blbý kecy!”

„Říkám vám pravdu. Byla to má přítelkyně. Dal jsem jí…”

„Ne,” řekl bratr Anthony.

„Co s nimi udělala…”

„Ne, ur

itě jste nedal z ruky dvě kila koksu, pane Moore.

Takhle zamilovanej nikdo není. Tak kde jsou?”

„Sally si je odnesla, asi budou u ní doma. Leda by je policie zabavila.”

„To by bylo možný,” přikývl bratr Anthony. „Můžu vás ujistit, že v jejím bytě nejsou, takže je možná vážně vzali poldové, kdo ví, copak se těm zlodějům dá věřit?” Bratr Anthony se usmál. „Ale nemyslím si, že to tak bylo. Nevěřím, že byste pustil z o í koks za sto táců, pane Moore, ve chvíli, kdy už měl dvojnásobnou cenu ve srovnání s tím, co jste zaplatil v Miami. Nic takovýho. Tak kde je?”

„Povídám vám…”

Bratr Anthony po něm najednou chňapl. Chytil svou tlapou Moorea za ruku, přitáhl si ho a přidal i druhou tlapu, takže vznikl jakýsi sendvi s Mooreovou rukou uprostřed mezi dlaněmi bratra Anthonyho. Potom bratr Anthony stiskl. Moore se dal do křiku. „Ššš,” okřikl ho bratr Anthony a stiskl ho ještě pevněji. „Nechci slyšet žádnej křik. Nepřeju si, aby se sem za

ali sbíhat lidi,” dodal, aniž by uvolnil svůj stisk.

„Chci vám jenom zlámat ruku, když mi nepovíte, kde je ten koks. A to bude jen pro za átek. Potom si rozmyslím, co vám zlámu dál.”

„Prosím vás,” zašeptal Moore. „P…prosím vás…

Pusťte mě.”

„Ten koks,” trval na svém bratr Anthony.

„Je v lož…nici,” koktal Moore a bratr Anthony ho pustil.

„Ukažte,” přikázal. „Co vaše ruka?” otázal se přívětivě a postr

il Moorea před sebou do otevřených dveří ložnice.

Na posteli ležel kufr.

„Chystal jste se na cesty?” zajímal se bratr Anthony.

Moore neodpověděl.

„Kde to je?”

„V kufru,” ukázal Moore.

Bratr Anthony zkusil zámky. „Je zam enej,” konstatoval.

„Donesu klí

,” řekl Moore a zamířil k prádelníku u protější stěny.

„Chystal jste se na vejlet, co?” usmíval se bratr Anthony, ale úsměv mu na tváři ztuhl, protože Moore se oto

il od prádelníku a v ruce třímal pistoli.

„Hele, co…” vyhrkl bratr Anthony, ale víc už říci nesta

il, protože Moore okamžitě stiskl spoušť a pak ještě jednou. Obě kulky ráže osmatřicet zasáhly bratra Anthonyho do obli

eje, jedna pod levé oko, druhá mu rozdrtila zuby a patro. Bratr Anthony ještě reflexivně zamáchal rukama, jakoby hledal oporu, a zhroutil se Mooreovi k nohám na jedinou obrovskou hromadu.

Moore na něj shlédl.

„Parchante pitomá,” ulevil si šeptem, zastr il pistoli za opasek, vyšel z ložnice a přes obývák zamířil do kuchyně. Nebyl

as balit další zavazadla. Ty výstřely přivolají zvědavé sousedy. Musí vypadnout co nejrychleji, vezme jenom diamanty, zbytek koksu a zmizí jako namydlený blesk.

Otevřel mrazák.

Vzadu na malé poli

ce ležely dvě formy na led. Odtrhl tu nalevo a pustil do dřezu horkou vodu. Nechal ji odtékat několik minut, než pod kohoutek položil formu s ledem. Kostky za aly tát. Neustále se snažil zachytit každý zvuk, který sem dolehl z chodby. Lidé přicházeli a odcházeli, a on ekal, až kostky úplně roztají. Kone ně zavřel kohoutek, opatrně slil vodu z formy do výlevky a odstranil plastovou mřížku. Na samém dně nádobky se třpytily diamanty. Rozložil je na utěrku na kuchyňský pult a právě se je snažil osušit, když uslyšel zvuk štípaného dřeva. Oto

il se ke dveřím obýváku. Někdo zavolal: „Moore?”

Vyšel z kuchyně s pistolí v ruce, poznal Meyera s Carellou, oba byli ozbrojení, a za nimi stáli další dva muži se zbraněmi, jeden běloch a jeden ernoch, ale možná by se přece jen rozhodl bojovat, nebýt Carelly, který velmi tichým hlasem řekl: „To bych nezkoušel.”

Nezkusil to.

14

VE ČTVRTEK v jedenáct hodin ve

er jim už bylo jasné, že jim poví jen to, co jim bude chtít povědět, a nic víc. Proto se zřekl práva na to, aby byl výslechu přítomen jeho obhájce. Proto pohrdl varováním, které mu udělili v souladu s rozhodnutím v případu Miranda-Escobedo, a odpovídal na všechny otázky o drogách, které u něj doma našli, i o dopise, který v srpnu napsal Sally Andersonové, protože věděl, že pokud jde o drogy, nemá šanci se vykroutit, ale doufal, že by je mohl přechytra it, co se tý

e obvinění z vražd. Oni se ho ale snažili především usvěd

it ze

tyř vražd prvního stupně, vlastně z pěti, pokud by se ukázalo, že zabil i Quadradovou. On naproti tomu se snažil uhrát to na obvinění z trestného inu první A třídy, držení

tyř

i více uncí zakázaných látek, za což by mu hrozil trest odnětí svobody v délce minimálně patnácti až pětadvaceti let a maximálně na doživotí. S dobrým právníkem by se mohl pokusit to srazit na druhou A třídu a doufat, že dostane minimum, tedy tři roky s nadějí, že ho za dva roky propustí. Pokud šlo o to, že zastřelil bratra Anthonyho, tvrdil, že to udělal v sebeobraně, a doufal, že z toho vyvázne bez trestu.

Oni chtěli dosáhnout toho, aby si přinejmenším za tyři vraždy musel odpykávat jeden trest po druhém.

On věřil, že se v dohledné době vrátí na svobodu.

Takže cíle obou stran i jejich pohled na to, co se v posledních devíti dnech přihodilo, se od sebe poněkud lišily.

„Poslechneme si to ještě jednou,” řekl Carella.

„Kolikrát vám to mám ještě opakovat,” roz iloval se Moore. „Možná bych přece jenom měl požádat o právního zástupce.”

„To ještě pořád můžete udělat,” ubezpe il ho Carella, který se postaral, aby bylo zaznamenáno, že jim Moore poskytl všechny informace z vlastní svobodné vůle. Seděli ve výslechové místnosti, na stole mezi Moorem a tyřmi detektivy, kteří tu byli s ním, ležel magnetofon. Moore seděl zády k zrcadlu. Za průhlednou stěnou ale nikdo do místnosti nenahlížel.

„Pro

bych potřeboval právníka?” otázal se Moore.

„Přiznal jsem se vám ke kokainu. Našli jste kokain, tak jste mě dostali na kokain.”

„Dokonce dvě kila,” poznamenal Meyer.

„Necelá,” upřesnil Moore.

„Ale v Miami jste nakoupil osm kilogramů. Ten dopis, co jste napsal…”

„Neměl jsem ho psát,” připustil Moore.

„Ale napsal jste ho.”

„Taková blbost,” uznal Moore.

„Stejně jako vražda,” řekl Kling.

„Zabil jsem

lověka, který vnikl do mého bytu se zbraní v ruce,”

odříkával Moore už skoro mechanicky. „Prali jsme se, já jsem mu vytrhl pistoli a zastřelil jsem ho. Byla to sebeobrana.”

„Stejnou zbraň někdo použil při jiných třech vraždách,” podotkl Brown.

„O žádných jiných vraždách nic nevím. A vůbec, tohle nebyla vražda, ale sebeobrana.”

„Myslel jsem, že studujete medicínu,” nadhodil Kling.

„Cože?”

„Nebo studujete i práva?”

„Vím, jaký je rozdíl mezi chladnokrevnou vraždou a sebeobranou.”

„Byla to chladnokrevná vražda, když jste zabil Sally Andersonovou?” otázal se Carella.

„Já jsem Sally nezabil.”

„Nebo Paka Lopeze?”

„Žádného Paka Lopeze neznám.”

„A co Marvina Edelmana?”

„Nikdy jsem o něm neslyšel.”

„Co nám tedy povíte o těch diamantech, které jsme našli u vás v kuchyni?”

„Koupil jsem je za peníze z prodeje těch šesti kilo.”

„Od koho jste je koupil?”

„Co to má s

ím spole

ného? Je snad proti zákonu nakupovat diamanty?”

„Jenom tehdy, když potom zabijete lověka, od kterého jste je koupil.”

„Koupil jsem je od

lověka, jehož jméno jsem se nikdy nedověděl.”

„Anonymní prodejce diamantů, hm?” zapochyboval Meyer.

„Přijel z Amsterodamu,” přisvěd il Moore.

„Jak jste k němu přišel?”

„On se spojil se mnou. Doslechl se, že mám nějakou hotovost.” „Kolik jste té hotovosti měl?” zajímal se Carella.

„Koupil jsem těch osm kilo za

tyři sta tisíc.”

„To je kšeft,” připustil Brown.

„Řekl jsem vám, že mi ten

lověk chtěl prokázat službu.”

„Ten

lověk z Miami.”

„Ano.”

„Jak se jmenoval?”

„Na to vám nemusím odpovědět. Prokázal mi službu, tak pro

bych ho měl přivádět do maléru?”

„Protože jste jeho chlapci zachránil život, je to tak?”

zeptal se Meyer. „Je to tak. Ten kluk se málem udusil.

Použil jsem Heimlicha. A jeho otec se nabídl, že by se mi chtěl nějak odvděčit.”

„A tak jste se dostal do obchodu s drogou, ano?”

řekl Brown. „Přesně tak.”

„Kde jste vzal těch

tyři sta tisíc?”

„Od matky. Byly to peníze, které jí odkázal otec.”

„Ona měla

tyři sta tisíc babek schovaných pod matrací, hm?”

„Ne. Část byla v obligacích a zbytek v akciích.

Vynášelo jí to kolem třinácti procent. Já jsem jí slíbil za měsíc patnáctiprocentní úrok.” „Vrátil jste jí ty peníze?”

„Do posledního centu.”

„Plus úroky?”

„Patnáct procent.”

„Takže jste jí dal… kolik to dělá, Artie?”

„Patnáctiprocentní úrok ze

tyř set tisíc?”

„Za měsíc.”

„Je to pět tisíc dolarů,” řekl Moore.

„Takže jste vrátil

tyři sta plus pět, ano?” zeptal se Carella.

„Ano.”

„Kdy?”

„Koncem září. Vrátil jsem ty peníze matce krátce po premiéře Slaniny.”

„Tak dlouho vám trvalo, než jste nařezal a rozprodal těch osm kilo?” „Jenom šest.”

„Na kolik se vám těch šest rozrostlo?”

„Po říznutí na dvanáct. Dostal jsem šedesát tisíc za kilo.”

„Kolik to dělá, Artie?” chtěl vědět Carella.

„Sedm set dvacet tisíc dolarů,” odpověděl Moore.

„A z těch jste vrátil

tyři sta pět tisíc své matce?”

„Ano.”

„Takže vám zbylo…”

„Tři sta patnáct.”

„Z toho tři sta jste utratil za diamanty od Edelmana.”

„Neznám žádného Edelmana,” trval na svém Moore.

„Ale ta

ástka, kterou jste vydal za nákup diamantů, souhlasí. Nebo ne?”

„Přibližně ano.”

„Koupil jste je od nějakého Holanďana na cestách, správně?”

„Správně.

„Co jste za své peníze obdržel?”

„Asi pětadvacet karátů. Udělal mi cenu, protože jsem platil hotově.”

„Kolik kamenů jste tedy koupil?”

„Asi tři tucty. Většinou

tvrtkarátové, půlkarátové kameny. Několik jednokarátových. Různě velkých, různých tvarů, evropské, americké - nakonec jste je viděli.”

„Právě tolik, aby se vešly do formy na led, hm?”

„To mě napadlo až později.”

„Je to první místo, kam by se lupi podíval,” pou

il ho Meyer.

„O lupi

ích nic nevím.”

„Pro

jste si vybral diamanty?”

„Je to dobrá investice. Za posledních třicet let - než se za

aly propadat ceny - stoupla cena diamantů o víc než tisíc procent. Domníval jsem se, že ur itě zase půjdou nahoru.”

„Takže jste zkrátka jenom mladý, podnikavý obchodník, co?” vyjel na něj Brown.

Moore neodpověděl.

„Komu jste prodal těch šest kilo?”

„Na to nemusím odpovídat.”

„Pro

jste si nechal ta zbývající dvě?”

„To byl Sallyin nápad. Vymyslela, že za ně dostaneme víc, když je budeme rozprodávat drobným dealerům.”

„Jako byl Paco Lopez.”

„Neznám žádného Paka Lopeze. Sally říkala, že to sice může trvat delší dobu, ale v dlouhodobém horizontu na těch dvou kilech vyděláme o padesát tisíc víc. Tím, že je budeme dodávat drobným prodejcům.”

„Další mladý podnikavec,” prohodil Brown.

„Podnikavá žena,” přisadil si Meyer.

„Osoba” řekl Kling.

„Pro

jste se tedy rozhodl všechny ty lidi zabít?” zeptal se nedbale Carella.

„Nezabil jsem nikoho, kromě toho chlapa, co se mi vlámal do bytu,” ohradil se Moore. „A to byla sebeobrana. Přišel se zbraní, zápasili jsme, já mu tu zbraň vytrhl a zastřelil jsem ho. Přišel mě přepadnout.

Byla to sebeobrana.”

„Dověděl se, že jste si schoval dvě kila koksu, co?”

„Já nevím, co se dověděl. A vůbec, nebyla to ani celá dvě kila. Od té doby, co jsem se vrátil z Miami, jsme z nich pořád ubírali.”

„Prodávali jste je různým lidem tady ve městě.”

„To měla na starosti Sally.”

„S dodávkami jezdila o nedělích, že ano?”

„Ano.” „Tohle znamenala ta zkratka Dod. Žádné Doddovo lahůdkářství, ale Dodávky.”

„Ano, dodávky.”

„Byl to Paco Lopez, kdo jí obstaral spojení s dalšími drobnými dealery…”

„Neznám žádného Paka Lopeze.”

„Pro

jste zabil nejdřív jeho?”

„Nevím, o

em mluvíte.”

„Pro

jste zabil Sally?”

„Nezabil jsem ji.”

„A Edelmana?”

„Nevím, kdo je Edelman. Přistihli jste mě s drogou, tak mě obviňte z držení drogy. Zabil jsem v sebeobraně ozbrojeného vetřelce, nevím, z eho byste mě chtěli obvinit v tomto případě…”

„Co takhle vražda,” řekl Carella.

„Jestli sebeobrana je u vás vražda, tak fajn. Ale žádná rozumná porota…”

„Vy se v porotách nějak vyznáte, co?” podivil se Meyer.

„V ni

em se nevyznám,” odtušil Moore. „Naskytla se mi možnost dobře investovat a já ji využil.”

„A pak jste se rozhodl ji ochránit vraždami…”

„Jediný, koho jsem zabil, je ten lověk, co se mi vloupal do bytu.”

„Věděl, že tam najde diamanty?”

„Nemám tušení, co věděl.”

„Prostě se k vám náhodou vloupal, ano?”

„V tomhle městě se to stává každou chvíli.”

„Takže nevěděl o drogách, ani o diamantech.”

„Nikdy předtím jsem ho neviděl, tak jak mám vědět, co ho k tomu vedlo? Vnutil se dovnitř s pistolí v ruce.

Za

ali jsme se prát…”

„Ano, a vy jste mu vzal pistoli a zastřelil jste ho.”

„Ano.”

„Takový obr, silný jako medvěd, a vy jste mu dokázal vytrhnout zbraň?”

„Umím se bránit,” odsekl Moore.

„Až moc dobře,” povzdechl si Carella. Pohlédl na nástěnné hodiny. „No dobrá,” řekl, „tak si to projdeme ještě jednou.”

S TOU PISTOLÍ V podprsence si připadala hloupě.

Byla to dvaadvacítka zna

ky Llama na šest ran, dostate

ně smrtící zbraň, jak předpokládala, kdyby došlo na lámání chleba. Celková délka deset centimetrů, dostate

ně malá na to, aby se jí snadno, i když ne moc pohodlně, vešla mezi ňadra. Vážila jen tři sta šedesát gramů, ale když si ji zastr

ila do podprsenky, zdálo se jí, že má aspoň pět kilo.

Kromě toho ji kov na holém těle studil. To proto, že si nechala horní tři knoflí

ky uniformy rozepnuté pro případ, že by ji potřebovala rychle vytáhnout. Černý plášť jí nadouval vichr, vanoucí přímo od severního pólu, a pronikal až do otevřeného výstřihu uniformy. Bylo jí zima na prsa, bradavky měla ledové a navíc vzty ené - i když to bylo možná tím, že se tak strašně bála.

Tohle aranžmá se jí nezamlouvalo, říkala jim to od za

átku. Dokonce i po dnešní zkoušce nane isto vznesla námitky. Trvalo jí osm minut, než prošla po chodníku, vinoucím se přes park zhruba po úhlopří ce, šla mírně zrychleným krokem, jako žena, která se o půlnoci sama vrací opuštěným parkem.

Dožadovala se klasické zdvojené ochrany; jeden z mužů, kteří ji měli krýt, by šel před ní a druhý za ní -

oba v rozumné vzdálenosti. Ti dva, co ji měli střežit, patřili k nejzkušenějším mazákům z okrsku v ínské

tvrti, oba v hodnosti detektiva první třídy. Abrahams („Říkej mi Morrie,” požádal ji, když na okrsku připravovali svůj plán) tvrdil, že případný kolemjdoucí by násilníka vyplašil, kdyby se k ní blížil zepředu.

McCann („Já jsem Mickey,” představil se jí) trval na tom, že pokud by ten chlap chtěl zaúto it zezadu, ur

itě by zpozoroval, že ji někdo sleduje, a odpískal by to. Eileen chápala jejich výhrady, ale stejně se jí nelíbilo to, co navrhovali oni. Chtěli se schovat na obou koncích cesti

ky, na protilehlých stranách parku. To znamenalo, že pokud ten chlap udeří, až bude v půli cesty přes park, jako to udělal v posledních třech případech, bude od nich vzdálena

tyři minuty - no dobrá, tři minuty, když přiběhnou tryskem.

„Když budou nějaké potíže,” vysvětlovala jim, „nedostanete se ke mně v

as. Co kdybyste se schovali někam pod stromy, někde uprostřed parku? Tam přece udeřil v posledních třech případech. Kdybyste byli tam pod těmi stromy, nedělily by nás od sebe celé

tyři minuty.”

„Tři minuty,” opravil ji Abrahams.

„V posledních třech případech zaúto il právě tam,” opakovala.

„A co když to tam tentokrát prohledá?” namítl McCann.

„A najde tam pod stromem schované dva chlapy?”

dodal Abrahams.

„Odpíská to,” doplnil McCann.

„Budeš mít přece v kabelce vysíla ku,” domlouval jí Abrahams.

„Ta mi bude hodně platná, když se rozhodne vrazit mi do oka seká

ek na led,” zlobila se Eileen.

„Automaticky se aktivuje při zvuku lidského hlasu,”

připomínal McCann.

„Úžasný,” odsekla Eileen. „Pomůže vám snad dostat se ke mně rychleji? I kdybych kři ela, jako když mě na nože bere, stejně vám potrvá tři minuty - a to minimálně -, než ke mně z okrajů parku doběhnete. Za tři minuty už ze mě může být jen položka ve statistice.”

Abrahams se zasmál.

„Je to moc směšný,” zpražila ho Eileen. „Ale riskovat krk budu já.”

„Mně se ta holka líbí,” zasmál se Abrahams.

„Ta vysíla

ka zachytí šepot na vzdálenost osmi metrů,” tvrdil McCann.

„No a?” vyjela na něj Eileen. „Stejně vám potrvá tři minuty, než ke mně doběhnete z těch míst, kde se chcete uhnízdit. Hele, Morrie, pro do toho nejdeš sám? Nebo ty, Mickey? Jeden nebo druhý se převlíknete do šatů, co vy na to? A já se schovám na kraji parku a budu poslouchat vysíla ku, jo?”

„Fakticky mě ta holka baví,” chechtal se Abrahams.

„A co bys teda chtěla dělat?” zeptal se McCann.

„Už jsem řekla. Ty stromy. Schováte se pod stromy.”

„Pak to bude zbyte

né. Ten chlap se rozhodne předem prohledat park, zahlídne nás a můžeme na všechno zapomenout.”

„A nechat ho dál znásilňovat ty sestři ky,” dodal Abrahams.

Oba muži na ni pohlédli.

Takže nakonec zase došlo na to, k emu to dospělo dřív nebo později vždycky. Bude jim muset dokázat, že je stejně dobrá jako oni, přijmout stejné riziko, jaké by za daných okolností na sebe vzali oni, dokázat jim, že má kuráž jako chlap.

„Tak dobře,” vzdychla.

„Radši si sundej ty náušnice,” doporu oval McCann.

„Ty náušnice si nechám,” odtušila.

„Sestry nenosí náušnice. Nikdy jsem neviděl sestři ku s náušnicemi. Ur

itě by si jich všiml.”

„Ale já si je nechám,” odsekla suše.

Tak a teď jsem tady, pomyslela si, docela ur itě bez kuráže, ale s náušnicemi, co mi nosí štěstí, s pistolkou v podprsence a s druhou pistolí v kabelce na rameni, spolu s vysíla

kou na baterky, která se aktivuje hlasem a přenáší šepot ze vzdálenosti osmi metrů, jak tvrdil McCann.

Ten se podle jejího nej

erstvějšího odhadu právě nacházel dvě a půl minuty odsud v jihovýchodním cípu parku, zatímco Abrahams byl tři a půl minuty daleko v severovýchodním koutě.

Jestli dnes zaúto

í, pomyslela si, udělá to zrovna tady, v půli cesty přes park, daleko od pouli

ního osvětlení. Kolem chodníku rostou stromy, smrky mezi bolehlavem, borovice a za nimi je jen zasněžený terén. Vysko

í zpoza stromů a odvle

e mě z chodníku, jako to udělal s těmi ostatními, když tady zaúto

il v posledních třech případech, přesně tak to udělá i teď. Popisy toho muže se rozcházely, to se při znásilněních stávalo pokaždé. Jedna z obětí ho popsala jako

ernocha, druhá jako bělocha. Dívka, kterou oslepil, s plá

em pověděla vyšetřujícímu policistovi, že úto ník byl malý, ale velmi podsaditý, s postavou jako gorila. Zbývající dvě sestry tvrdily, že je vysoký, štíhlý a svalnatý jako Vzpěra

. V různých popisech se objevilo, že měl na sobě oblek nebo

ernou koženou bundu a džíny, případně teplákovou soupravu. Podle jedné ze sester mu bylo kolem pěta tyřiceti, podle druhé nejvýš dvacet pět a třetí se k jeho věku nijak nevyjádřila. První sestra, kterou znásilnil, ho popsala jako světlovlasého muže, podle druhé měl na hlavě

epici s kšiltem, podobnou, jaká se nosí na baseball.

Ta, co ji oslepil… za

ala se jí potit ruka na pažbě osmatřicítky v kabelce přehozené přes rameno.

Bylo to k smíchu, jak se jí vždycky za aly potit ruce, když se ocitla v nějaké napjaté situaci. Napadlo ji, zdalipak se i McCannovi potí ruce.

Teď už to k ní má zezadu celé tři minuty a Abrahams stejně daleko z druhé strany parku. Nevěděla, jestli ta vysíla

ka přenáší i klapot podpatků na asfaltovém chodníku. Z chodníku odházeli sníh, ale stejně na něm zbyly ostrůvky ledu, právě teď obcházela jeden z nich.

Hleděla do tmy před sebou, její o i si na tmu už zvykly, když tu se jí zazdálo, že pod stromy něco zahlédla, až málem zůstala stát - jenže to dobrá volavka neudělá. Dobrá volavka mašíruje dál, rovnou do toho, dobrá volavka po ká, až se ten muž odhalí, dobrá volavka…

Zpo

átku si myslela, že se jí to jen zdálo.

Ruka se sevřela pevněji na pažbě pistole.

Někdo si píská?

Cože? Krá

ela dál, mžourajíc před sebe do tmy, teď už byla za polovinou trasy. McCann to k ní má zezadu o něco víc než tři minuty, Abrahams z druhé strany asi dvě a půl, což je pořád ještě hodně daleko. Najednou uviděla, jak po chodníku ujíždí nějaký kluk na skateboardu. Pískal si a vytá

el dokonalé oblouky doprava a doleva. Nemohlo mu být víc než třináct,

trnáct let; výrostek bez

epice v modré lyžařské bundě a v džínách, nohama ve sportovních botách zkušeně ovládal skateboard, ruce roztažené, aby udržel balanc, půlno ní hvízdálek, užívající si tmu a samotu pustého parku. Mezitím přijel blíž a pořád si pískal. Usmála se a uvolnila sevření ruky na pažbě.

A vtom zni

ehonic zato

il na svém prkýnku směrem k ní, zhoupl se v kolenou a přenesl váhu na stranu, takže skateboard zpod něj vyklouzl, kole

ka ho zanesla až k ní, a ona dostala ránu do holeně.

Pokoušela se vytáhnout pistoli z kabelky, když ji uhodil do obli

eje. Pistole spustila ještě uvnitř kabelky, rozervala kůži, cigarety i žvýka

ky a papírové kapesníky - ale ne vysíla ku, zadoufala, ježíšikriste, jen ne vysíla ku!

V příštích třiceti vteřinách, déle to trvat nemohlo, se jí prst opět bezděčně zachytil za spoušť, do tiché noci znovu zahřměla exploze výstřelu, od úst se jim nehlu ně vznášely přerušované oblá

ky páry, mísily se a odplývaly s větrem, mezitím vzpomínala… psychologické využití síly ve střetu s pachatelem. .., uhodil ji pěstí do prsou, nebezpe í zbití nebo zabití u osob ve službě…, pistole spustila potřetí, jeho pěst ji zasáhla do úst. Vždyť je to jenom kluk. Ucítila chuť krve, zjistila, že její tělo za íná ochabovat, popadl ji za pravou ruku, oto il ji, stál teď za ní, srazil ji na kolena a pokoušel se jí zlomit paži. „Pusť to!” zacloumal s ní a rval ji za paži.

„Pusť to!” Ruka se otevřela, pistole zarachotila na asfaltu.

Chtěla se postavit, zatímco ji obcházel, aby se postavil před ni, jenže ji srazil zpátky na chodník, tvrdě, až jí vyrazil dech. Když se sklonil, aby si na ni sedl, pokusila se ho levou nohou v koza ce nakopnout. Bílá sukně jí zavlála a erný podpatek mu sjel po stehně, příliš nízko, aby ho trefila naplno. Byla by ráda věděla, kolik minut už uplynulo a kde vlastně jsou McCann s Abrahamsem, říkala jim, že je to plán na ba koru, říkala jim… za al ji fackovat. Rozkro

mo na ní seděl, fackoval ji oběma rukama, ty facky z nějakého důvodu bolely víc než předtím údery pěstmi, to

ila se jí hlava, velké mozolnaté ruce ji tloukly do tváří a do

elistí, jedna a druhá, po každé ráně jí posko ila celá hlava, spo

íval celou vahou na její hrudi, tla il jí na prsa… ta zbraň. Vzpomněla si na pistoli v podprsence.

Zkusila se mu vykroutit, ale on jí stehny tiskl ruce po obou stranách k tělu, pokoušela se oto it aspoň hlavou a uniknout neutuchajícímu přívalu facek, přitom idiotsky zaznamenala bílý sesterský epe

ek, bílý a nehybný, spo

ívající na chodníku, kam upadl. Nedokázal si uvolnit ruce, ani se prodrat ke své zbrani.

Facky náhle ustaly.

Zůstala jen tma, zvuk a pára jeho dechu; vycházel mu z úst v přerývaných přívalech. Natáhl ruku. Sevřel látku uniformy, škubnutím ji roztrhl, až knoflíky lítaly, užuž sahal po podprsence, po jejích ňadrech, když tu najednou znehybněl. Uviděl pistoli. Ur itě teď uviděl tu pistoli. Jeho ml ení teď bylo hrozivější než předchozí záchvat zuřivosti. Jedna zbraň mohla znamenat, že je to ostražitá ženská, znalá nebezpe í městských parků. Ale druhá zbraň, schovaná v podprsence, to mohlo znamenat jen jedno. Ta ženská je policajt. Přesunul svou váhu. Pochopila, že sahá pro něco do zadní kapsy kalhot. Uvědomila si, že to ur itě znamená zbraň, a napadlo ji: chce mi vypíchnout o

i.

V tu chvíli ji zaplavil ledový strach. Studený, krystalicky

istý, nesmlouvavý strach. V tom okamžiku si uvědomila, že nemůže spoléhat na v asný zásah kavalerie nebo roty mariňáků, jsme tady jenom my, kuřátka, šéfe, a o malou Eileen se nepostará nikdo kromě Eileen samotné. Využila toho, jak přesunul váhu doleva, když sahal pravou rukou do zadní kapsy, na zlome

ek sekundy se ocitl v nejisté rovnováze, ímž jí ale poskytl víc než dost asu, aby pohyb jeho těla napodobila, sou asně s ním v jednoduché symetrii nadzvedla levé rameno, jejich těla na zlomek sekundy sdílela týž pohyb, jeden pohyb se vázal s druhým, jako by byli opravdoví milenci, ale najednou vyrazila, soustředila do pohybu levého ramene každi

ký gram síly, přidávajíc k jeho nejisté rovnováze vlastní váhu a setrva

nost - a on z ní spadl.

Zatímco ona se snažila zvednout na nohy, on ponechal ruku v kapse. Překulil se na chodníku a až pak vytrhl z kapsy prava

ku. Čepel vystřelovacího nože s cvaknutím vylétla právě v chvíli, kdy ona vytrhla z podprsenky svou llamu. Věděla, že jestli se jen pohne, zabije ho. Spatřil pistoli v její ruce, pevně mu mířila na hlavu, a navíc si možná všiml i výrazu v jejích o ích, přestože nesvítil měsíc. Později si namlouvala, že to, co se stalo potom, nijak nesouviselo s hlukem dusajících bot na chodníku, který se blížil od severu i z jihu, že to vůbec nemělo co dělat s Abrahamsem a McCannem.

Upustil nůž.

Nejdřív řekl: „Neubližujte mi.”

Pak zaprosil: „Neříkejte to na mě.”

„Dobrý?” vyhrkl Abrahams.

Přikývla. Zdálo se, že nemůže popadnout dech. Teď už se jí ruka s pistolí třásla.

„Málem jsem ho zabila,” zašeptala.

„Cože?” nerozuměl Abrahams.

„Je to jenom kluk,” šeptala.

„Radši zavoláme sanitku,” mínil McCann. „Tak se mi zdá, že…”

„Mně nic není!” odpálkovala ho zuřivě. Oba muži na ni zůstali koukat. „Nic mi není,” opakovala mírnějším tónem, ale najednou ji přepadla slabost, říkala si, že se přece tady před těmi náfuky z ínské

tvrti nesloží, a tak jenom stála, mohutnými doušky nabírala do plic vzduch, až slabost přešla, ona se nejistě usmála a řekla: „Co vás tak zdrželo?”

S Moorem skon

ili až skoro ve

tvrt na dvě a Kling dorazil domů ve dvě hodiny ráno. Dověděli se od něj v zásadě to, co o ekávali: jenom tolik, kolik byl ochoten přiznat.

Zhruba za osm hodin Carella s Meyerem odvedou Moorea k trestnímu soudu, kde úředník zapíše všechna obvinění, která proti němu vznesli. Díky tomuto žlutému lejstru bude moci být později během dne oficiálně obžalován a stane se nedílnou sou ástí záznamů. Mezitím sotva kdo může něco dělat, dokud se kole

ka justice pomalu nedají do pohybu.

Byl vy

erpaný, ale i tak ze všeho nejdřív po návratu domů vyto

il Eileenino

íslo. Nikdo to nebral. Nechal telefon zazvonit dvanáctkrát, zavěsil, vyto

il

íslo znovu, tentokrát pomalu a pozorně, a opět po kal na dvanáct zazvonění. Pořád nic. Zalistoval v telefonním seznamu pod písmenem R, až našel íslo Franka Rileyho, s kterým absolvoval Policejní akademii a který teď sloužil v

ínské

tvrti jako detektiv druhé třídy. Vyto il

íslo okrsku, představil se seržantovi ve službě a zeptal se, jestli už mají nějaké informace o té dnešní lé

ce, nastražené u Worthova památníku. Seržant o žádné lé

ce nic nevěděl. Přepojil Klinga nahoru do služebny, kde se mu ozval utahaný detektiv z no ní směny. Detektiv mu sdělil, že jak slyšel, všechno proběhlo podle plánu, ale žádné podrobnosti prý nezná. Když se Kling zeptal, jestli je detektiv Burkeová v pořádku, odtušil, že mezi detektivy z ínské

tvrti žádná Burkeová nepracuje.

Přemýšlel, komu by měl zavolat teď, když uslyšel, že někdo zvoní. Vydal se ke dveřím.

„Kdo je?” zeptal se.

„Já,” odpověděla. Její hlas zněl velmi unaveně a slabě.

Sňal jisticí řetěz, odsunul závoru a otevřel. Měla na sobě námořnickou bundu, modré džíny a erné koza

ky. Dlouhé ryšavé vlasy jí splývaly po obou tvářích.

I v tlumeném světle žárovky na chodbě si všiml, že má potlu

ený obli

ej a napuchlý ret.

„Můžu dál?” zeptala se.

„Pojď,” vybídl ji. „Jsi v pořádku?”

„Jen unavená.”

Zamkl za ní dveře a vrátil řetěz na místo. Když se odvrátil od dveří, seděla na kraji postele.

„Jak to šlo?” otázal se.

„Máme ho,” přikývla. „Je mu trnáct,” dodala. „Málem jsem ho zabila.”

Jejich pohledy se setkaly.

„Nevadilo by ti se se mnou pomilovat?” zeptala se.

15

NĚKTERÝCH MĚSTECH se tomu říká první slyšení. V

tomto městě se to jmenuje vznesení obžaloby. Ať už to ale budete přežvykovat jak chcete a nazývat jakkoliv, je to prostě první okamžik, kdy osoba obviněná z trestného

inu stane před soudcem.

Probrali svoji strategii předem s asistentem státního zástupce, který ten případ dostal na starost. Věděli, že Mooreovi jeho advokát doporu

il popřít vinu u všech obvinění, a jakkoliv si byli jistí, že z té záležitosti s drogami se nevykroutí, pokud šlo o vraždy, pohybovali se na mnohem ten ím ledě. Především se báli, že by mohli padnout na příliš shovívavého soudce, který by přistoupil na Mooreovo tvrzení, že bratra Anthonyho zabil v sebeobraně, a za porušení zákona o drogách by mu povolil snesitelnou kauci. I když balistické zkoušky s jeho smith & wessonem mají být hotové až někdy příští týden, kdy případ půjde před velkou porotu, rozhodli se trvat i na dalších třech obviněních z vraždy prvního stupně, doufajíce, že soudce vezme v úvahu právě jejich množství a celkovou závažnost případu, a žádost o kauci zamítne. Pokud se ukáže, že ze zbraně, která zabila bratra Anthonyho, pocházejí i smrtící kulky, které zabily Paka Lopeze, Sally Andersonovou a Marvina Edelmana, měli za to, že by velká porota měla potvrdit oprávněnost u všech

tyř obvinění z vraždy. Až se to dostane před soud, bude už Moorea dělit od věčnosti strávené ve vězení jenom důvěra

i nedůvěra poroty v jeho slova. Teď bylo hlavní postarat se o to, aby ze soudní budovy neodešel jako svobodný

lověk. Bylo jim jasné, že jakmile soud povolí kauci, už ho nikdy neuvidí.

Případ dostal na starost Wilbur Harris Procházka.

Soudní sluha usedl před Harrisovou stolicí, pře etl jméno obžalovaného a seznam vznesených obvinění. Harris vzhlédl přes své brýle bez obrou ek a otázal se: „Jsou ta obvinění platná, důstojníku?”

„Ano, Vaše Ctihodnosti,” odvětil Carella.

Stanuli před soudní stolicí celkem tyři. Carella s asistentem státního zástupce a Moore se svým advokátem. Harris se obrátil k Mooreovi.

„Můžete podstoupit slyšení před tímto soudem,”

oznámil mu, „nebo dosáhnout odkladu, pokud si potřebujete obstarat právního zástupce nebo sehnat svědky, případně celé řízení pozastavit a předložit nejprve k posouzení velké porotě. Máte právního zástupce?”

„Ano, Vaše Ctihodnosti,” odvětil Moore.

„Je zde přítomen?”

„Obžalovaného zastupuji já,” ozval se Mooreův advokát.

„Ach, ano, pan Wilcox,” řekl Harris. „Nepoznal jsem vás.”

Wilcox se usmál, „Vaše Ctihodnosti,” zapředl podbízivě.

„Jaké je vaše stanovisko k těmto obviněním?” otázal se Harris. „Zaprvé, držení zakázané látky prvního stupně v rozporu s trestním zákonem, paragraf dvacet dva, odstavec dvacet jedna.”

„Nevinen, Vaše Ctihodnosti,” odpověděl Moore.

„Za druhé, za třetí, za

tvrté, za páté, vražda prvního stupně, paragraf sto dvacet pět trestního zákona, odstavec dvacet sedm.”

„Nevinen, Vaše Ctihodnosti,” řekl Moore.

„Vzhledem k tomu, že máme

ekat na slyšení před velkou porotou,” vyrazil jim Wilcox rovnou po krku, „směl by obžalovaný prozatím požádat o stanovení kauce?”

„Ten

lověk je ale obviněn ze

tyř vražd prvního stupně!” namítl překvapeně Harris.

„V tom prvním případě jednal v sebeobraně, Vaše Ctihodnosti, a s ostatními třemi vraždami nemá vůbec nic spole

ného.”

„Pane Delmonico?” Harris se obrátil k zástupci prokuratury.

„Máme rozumný důvod se domnívat, že při všech tyřech vraždách byla použita táž zbraň, Vaše Ctihodnosti.”

„Jaký rozumný důvod?” zajímal se Harris.

„Tady detektiv Carella má zprávy z balistiky, podle nichž byla při vraždách Paka Lopeze, Sally Andersonové a Marvina Edelmana použita stejná zbraň.”

„A co ten další?” chtěl vědět Harris. „Anthony Scalzo.” „Ten muž byl zabit…”

„Ta zbraň je teď…”

„Jeden po druhém,” napomenul je Harris.

„Ten muž byl zabit v sebeobraně, Vaše Ctihodnosti,”

tvrdil Wilcox. „Vrazil ozbrojený do bytu obžalovaného.

Došlo k zápasu, při kterém se mému klientovi podařilo úto

níka odzbrojit a zastřelit.

„V sebeobraně.”

„Pane Delmonico?”

„Ta zbraň je nyní na oddělení balistiky, Vaše Ctihodnosti. Měli bychom mít k dispozici zprávu do příštího týdne, než zasedne velká porota.”

„Co vás vede k domněnce, že jde o tutéž zbraň?”

vyptával se Harris.

„Je to osmatřicítka Smith 8c Wesson, Vaše Ctihodnosti. Zna

ka i ráže odpovídají zbrani, kterou byly spáchány předchozí tři vraždy. Ve všech třech případech byla použita stejná zbraň.”

„Vy ale nevíte, jestli táž zbraň byla použita i při tvrté vraždě?”

„Zatím ne, Vaše Ctihodnosti.”

„Vaše Ctihodnosti,” ozval se Wilcox.

„Vaše Ctihodnosti,” řekl Delmonico.

„Okamžik, prosím,” okřikl je Harris. „Pane Wilcoxi?”

„Vaše Ctihodnosti,” spustil Wilcox. „Neexistují žádné balistické důkazy, které by zbraň použitou při předchozích vraždách spojovaly se střelbou, k níž došlo v

era v bytě mého klienta. Ale i kdyby zde takové důkazy byly, trváme na tom, že zbraň patřila Anthonymu Scalzovi a nikoliv mému klientovi.”

„Pane Delmonico?”

„Vaše Ctihodnosti,” naléhal Delmonico, „věříme, že potřebné důkazy budeme již brzy mít v ruce. V

každém případě si vzhledem k závažnosti vznesených obvinění dovoluji se vší úctou poznamenat, že v tomto případě by nebylo vhodné poskytnout možnost kauce.”

„Inu, o tom snad rozhoduji já, nebo ne?” opá il Harris.

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Jistě.”

„Kauce je stanovena ve výši sto tisíc dolarů,”

rozhodl Harris.

„Jsme připraveni ji složit, Vaše Ctihodnosti,” oznámil Wilcox.

„Výborně, odveďte obžalovaného.”

„Mohl bych se svým klientem promluvit pár slov?”

otázal se Wilcox.

„Jděte s ním stranou. Další případ.”

Zatímco soudní sluha před

ítal jméno příštího obžalovaného a obvinění proti němu vznesená, Carella pozoroval, jak se Wilcox s Moorem o něčem šeptem domlouvají. Wilcox byl dobrý advokát. Carella věděl, že si s Moorem ur itě předem promluvil o tom, jak vysokou kauci si bude moci dovolit. Zatím museli přímo zaplatit jen deset tisíc v hotovosti a doložit, že jsou schopni složit i zbytek, což je snadné, když máte v rukou pětadvacet karátů diamantů v hodnotě

istých tří set tisíc babek. Anebo že by Wilcox jednoduše zavolal Mooreově matce do Miami a požádal ji, aby mu telegraficky poukázala mizerných sto tisíc?

Tak jako tak, Moore stráví poklidný den ve vazbě bud v obecní věznici pro zadržené v Daley Street, nebo ve vězení na Parsonsově ostrově uprostřed řeky Dix. Do soumraku bude zpátky na ulici. Díval se, jak Moorea odvádějí. Pozoroval, jak si Wilcox vyměnil pár slov s ru itelem za kauci. Málokdy se mu do myšlenek vloudila italština, ale teď mu blesklo hlavou „La comedia è finita”. Zamířil přes soudní síň zpátky k Delmonikovi s Meyerem.

„Povídám ti,” prohlašoval Meyer, „že na tomhle světě není žádná spravedlnost.”

Ale možná tu přece jenom nějaká byla.

PODSTATĚ už neměl co balit.

Většinu balení dokon

il v

era odpoledne, než ho vyrušil ten chlap v mnišském hábitu, o němž se až nyní dověděl, že se jmenoval Anthony Scalzo. Nic se nezměnilo. I nadále měl v plánu vypadnout odsud co nejrychleji, pry z města i za hranice státu, samozřejmě, možná i úplně pry

ze země. Jediný rozdíl spo

íval v tom, že jeho matka přijde o těch sto tisíc dolarů, které vydala na kauci, ale to je za svobodu dost malá cena. Nehledě na to, že on jí to ur itě vrátí, jen co se někde usadí.

Z lékárni

ky v koupelně vybíral toaletní potřeby a znovu si v duchu promítal tu scénu s geniálními pátra i z osmdesátého sedmého revíru. Byli tam tyři, hráli si s ním jako ko

ka s myší, a přitom jim všem bylo jasné, že nemají šanci dostat ho pro ty tři vraždy, leda by sám od sebe padl na kolena a přiznal se. Byl v pokušení - bezmála, ale ne docela - zůstat tady a risknout to před porotou.

Na jeho verzi o sebeobraně by ur itě sko

ili a on by si nakonec odseděl nějaký menší trest -

možná jen dva roky - za porušení zákona o drogách.

Na druhou stranu si ale uvědomoval, že nic takového jako menší trest ve vězení neexistuje, že každý as strávený ve vězení je dlouhý. Radši to udělá takhle. Poruší podmínky kauce, ute e ze země, využije svých diamantů… bože, to je ale plýtvání. Dva roky medicíny, ty také přijdou nazmar.

Napadlo ho, co by tomu asi řekl otec, kdyby byl ještě naživu. Jo, táto, pomyslel si, uviděl jsem šanci a sko il jsem po ní. Všechno by bylo fajn, měl bych peníze i lékařský diplom, nikdo by nic nevěděl, nikomu by se nic nestalo, táto, nebýt toho…

Nebýt jediné osoby, o níž jsem se domníval, že jí můžu důvěřovat.

Sally.

Byl bych jí jinak napsal ten dopis?

Myslel jsem si, že jí můžu věřit. Tvrdila, že všechno to zboží nemusíme prodávat hned, že můžeme… no jo, ale kdo vlastně co věděl o kokainu? Tam v Miami jsem byl bezbranný jako dítě, Portoles mě musel vodit za ru

i

ku, udělám z tebe bohá

e, amigo, za to, žes mi zachránil syna. Dokonce to zboží za mě ozkoušel, mě by to ani nenapadlo. Klidně bych dal padesát táců za kilo a ani bych se nezeptal, jestli je to doopravdy kokain. Thiokyanatan kobaltu.

Modrá reakce. Jak to Portoles říkal? Čím jasnější modř, tím lepší holka. To mluvil o koksu, říkal mu holka. Nej istší, jaký je k mání, ujistil mě. Teď je tvůj. Byl můj.

A taky trochu Sallyin. Navrhla, abychom si nechali stranou dvě kila, že je budeme prodávat v malém, zná prý někoho na předměstí, kdo by měl zájem a kdo by je mohl napojit na další zákazníky. Věděla toho o kokainu víc, než kolik se toho já kdy dovím. Brala ho prý už dřív, než přišel do módy, ještě na studiích v Londýně prý sdílela (jak sama říkala) koksové radovánky s hrá

em na hoboj, se kterým tehdy žila. Totéž pak dělala i se svým přítelem z předměstí, ale kdo to mohl tenkrát tušit? Věřil jsem jí. Ale ženské v posteli se věřit nedá. Jakmile ženská roztáhne nohy, všechna tajemství z ní vylítnou jako motýli. Všechno mu vyžvanila. O naší malé skrýši, o dvou kilech kokainu, která pomalu rozprodáváme. Prý naše pojistka, říkala o nich. To ur

itě.

Zapnul pouzdro s toaletními potřebami a odnesl ho uložit do otevřeného kufru v ložnici. Chvíli shlížel na kufr, jako kdyby na něco zapomněl. Pistoli? Je to směšné, jak si

lověk navykne mít po ruce pistoli a používat ji. Ta je teď ale v držení policie, pověsili si na ni štítek a bude jim ur

itě hodně platná, až jim dojde, že si sbalil svých pár švestek, pětadvacet karátů diamantů, které kdekoliv na světě smění za hotovost. Ale stejně, kdyby jenom…

Kdyby mu jenom nevyslepi

ila naše tajemství. A kdyby on pak nepřišel za mnou, ten malý, slizký portorikánský parchant, který se dožadoval podílu na obchodech, vymáhal ode mě podíl, hrozil, že prý půjde na policii, když mu nedám pořádný kus ze svého kolá

e, z těch scvrkávajících se dvou kilogramů; ten zparchantělý nenasytný mrňous. Jemu bych měl dávat podíl z toho, co jsem získal s vlastním rizikem? Mluvil o tom, že tady mám někde schované diamanty a ty prý chce taky, jinak půjde k poldům. Tvrdil, že má důkaz, že ví, kde si ho obstarat. Samozřejmě, že šlo o ten dopis. Ona si ho nechala. A já jí tak věřil. Co jsem ale pak mohl dělat? Dát se zavřít, protože Sally žvanila před nesprávně zvoleným milencem, že mu ve víru vášně… bože, ale v posteli byla ohromná. Tane nice, ježíšikriste!

Tu pistoli jsem koupil dva dny po jeho návštěvě.

Obrátil jsem se na chlápka, který ode mě koupil těch šest kilo, a řekl jsem mu, že potřebuju zbraň. Prý snadná věc. Stála mě dvě stě dolarů. Nikdy předtím jsem z ni

eho nestřílel. Ani jsem žádnou střelnou zbraň neměl v ruce. Chtěl jsem se jednou stát chirurgem, mám šikovné, pevné ruce, to jo. Věděl jsem, kde bydlí, přece za ním každou neděli jezdila s dodávkami, jenže jsem nevěděl, že mu dodává i svou í

u a naše tajemství. Po

kal jsem si na něj před domem, sledoval jsem ho a zastřelil. Bylo to snadné. Zabil jsem ho.

Ale potom, víš, potom

lověk najednou za

ne přemýšlet, jak to všechno ochránit. Ne jenom koks nebo diamanty, ale to všechno, budoucnost, chtěl jsem se stát lékařem, táto, nechtěl jsem se jen tak poflakovat, vážně jsem dřel, jak sis to vždycky přál, doktor Timothy Moore, tím jsem se jednou chtěl stát!

A tak jsem to potřeboval ochránit. Jenže jestli o tom pověděla Lopezovi, jak se na ni teď můžu spolehnout, že? A jak dlouho jí potrvá, než pochopí, že jsem jejího nenasytného Hispoše zastřelil právě já? Než ona sama všechno vyzradí poldům? Ne, musel jsem… rádio, uvědomil si. Na to jsem zapomněl. Musím vzít rádio.

Vrátil se do obýváku, kde našel rádio na svém místě vedle telefonu, položil si je na dlaň a skoro zamilovaně si ho prohlížel. Tak jednoduché, pomyslel si. Nikdo by si ani za milion let nespojil vraždu drobného drogového překupní

ka… no, samozřejmě Sally, Sally by na to dříve i později přišla. A proto jsem to musel udělat, musel jsem totéž udělat i jí, chápeš. Jenže pokud šlo o ni, tam už existovala souvislost. V jejím případě se budou vyptávat - a opravdu se vyptávali, no ne? Proto jsem potřeboval ochranu, rádio, potřeboval jsem, aby někdo dosvěd

il, že jsem s ním mluvil po telefonu a že v pozadí slyšel hrát moje rádio, starý dobrý Karl, pevný jako skála, jednou z něj bude skvělý doktor. Před odchodem z domova jsem vyvěsil telefon, zavolal jsem mu z budky při puštěném rádiu, ještě dvakrát jsem mu zavolal, než jsem ji zabil, a když jsem se vrátil domů, volal jsem mu pořád znovu a pokaždé při tom hrálo rádio. Starý dobrák Karl.

Zanesl rádio zpátky do ložnice a uložil ho do otevřeného zavazadla. Ještě něco? zapřemýšlel.

Nezapomněl jsem na nic? Je velmi snadné zapomenout na různé věci, jakmile se… jakmile jste…. když si za nete s něčím takovým; musíte pamatovat, co všechno je potřeba ochránit a nespouštět z o í hlavní cíl,

ert vezmi peníze, hlavně chci být lékařem! Málem bych zapomněl na Edelmana, poslední lánek, vzpomněl jsem si na něj až později.

Řekněme, že by se objevil nějaký agent daňového úřadu a za

al zkoumat jeho knihy a chtěl vědět, kam se poděly všechny ty diamanty, pětadvacet karátů, hodnota tři sta tisíc dolarů, komu jste je prodal, tak komu?

Jakmile by se v souvislosti se mnou objevila zmínka o takové

ástce, policajti by se za

ali vyptávat, kde jsem k těm penězům přišel, a to nešlo. Musel jsem se chránit.

Musel jsem ho zabít. Jako ty ostatní. Abych se jednoho dne mohl stát lékařem. Jako můj otec.

Zavřel kufr.

Tak, řekl si.

Rozhlédl se po bytě.

To bychom měli, pomyslel si.

Vzal kufr, vyšel z ložnice, pak ven z bytu, seběhl po schodech a mířil na ulici.

Čekala na něj v tmavém vestibulu pod schody.

Pronesla jenom: „Opera neskon

ila,” a on se zamra

il, vykro

il kolem ní, pokládaje ji za oby ejnou praštěnou ženskou s kabelkou, tohle město je plné všelijakých cvoků, ale pohled na otevřenou břitvu v její ruce ho překvapil, šokovalo ho, že tou břitvou na něj úto

í, vyděsil se, když uviděl, jak se mu z rozříznutého hrdla řine krev. Chytil se za krk. Krev mu stříkala po rukou. Zachraptěl jenom „Promiň”, ale než sta il doplnit slovo „tati”, byl mrtev.

Z FORT PHYLLIS jim zavolali až v sobotu ráno. V

celé oblasti kolem Ramseyovy univerzity i v přiléhající Čtvrti se vyskytovala jen jediná všeobecně známá ulice homosexuálů, ale policajti z okrsku své území přesto nazývali Fort Phyllis. Telefonoval jistý detektiv třetí třídy jménem Dawson. Vyžádal si detektiva Carellu.

„Tady je Dawson,” představil se, „detektiv z pátého okrsku.”

„Co pro vás můžeme udělat?” chtěl vědět Carella.

„V

era v noci nám hlásili vraždu, podřezaný muž v chodbě domu na náměstí Chelsea. Jmenuje se Timothy Moore.”

„Cože?” vydechl Carella.

„„Jo,” opá

il Dawson. „Ale pro

vám volám. Charlie Nichols tady od nás byl v era u soudu, když jste tam toho chlapíka vedli k soudci, tak ho napadlo, že byste o tom možná měli vědět. Že by to eventuálně mohlo nějak souviset s vraždami, co vyšetřujete. A co jste z nich obvinili Moorea.”

„Ale jak?” zeptal se Carella.

„No, to já nevím,” hranil se Dawson. „Na to se ptám já vás.”

„Říkáte, že ho podřízli?”

„Jo. Od ucha k uchu. Moc pěkná práce.”

Hlavou mu bleskla prchavá vzpomínka na Judite Quadradovou.

„Nějaké stopy?” otázal se.

„Zatím ne,” přiznal Dawson. „Ani svědci, nic. Ten chlap měl v tašce pytlík diamantů. Pustili ho na kauci, nebo co?”

„Jo,” přitakal Carella.

„Asi se vám chtěl vypařit, že jo?”

„Vypadá to tak,” odtušil Carella.

„A co s tím teda máme dělat?”

„Nevím, jak to myslíte.”

„Chcete, abychom vám to předali, nebo co?”

A už v tom zase lítáme, pomyslel si Carella.

„Po

kejte, zeptám se, co na to náš poru ík,” navrhl.

„Možná jste obvinili nepravého, víte, jak to myslím?”

nadhodil Dawson. „Chci říct, že podle Charlieho měl na krku

tyři obvinění z vražd prvního stupně.”

„Přesně tak to bylo,” potvrdil Carella.

„Chci jenom říct, že to možná udělal někdo jiný,”

teoretizoval Dawson. „Ty

tyři vraždy. Možná to vůbec nebyl Moore.”

„Byl to Moore,” konstatoval suše Carella.

„Ale stejně,” zabru

el Dawson a ve sluchátku nastalo ticho.

„Promluvím si s poru

íkem,” řekl Carella.

„Tak jo, dejte mi vědět,” souhlasil Dawson a zavěsil.

Tohle sobotní ráno ve služebně probíhalo velmi pokojně. Carella vstal od stolu a zamířil k ochlazova i vody. U okna, jímž do místnosti proudilo světlo zimního slunce, usrkával vodu z papírového kelímku, který nakonec zma

kal a zahodil do koše. Vydal se ke dveřím poru íkovy kanceláře a zaklepal.

„Dál,” zaduněl Byrnesův hlas.

Vešel do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Oznámil poru

íkovi, že právě telefonovali z Fort Phyllis. Sdělil mu, že v

era ve

er někdo rozpáral Timothymu Mooreovi hrdlo na chodbě jeho domu, že nejsou svědci ani žádná vodítka a že tamní poldové by rádi věděli, co s tím mají dělat.

Jestli by to neměli předat sedmaosmdesátému nebo co vlastně?

Byrnes pozorně poslouchal. Pak dlouho zamyšleně ml

el. Nakonec řekl: „Žádní svědci, hm?”

„Žádní,” potvrdil Carella.

„Pátý okrsek, hm?”

„Ano.”

„My máme svých starostí dost,” prohlásil Byrnes.

„Ať si s tím lámou hlavu oni.”

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15