Nešpory

Ed McBain

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Drsný příběh začíná jednoho krásného májového večera, kdy je ve své zahradě brutálně zavražděn mladý katolický kněz. Kostel, kde se odehrávají vášnivé satanské mše, je nedaleko a kdosi nakreslil na vrátka farní zahrady rudé znamení Satana. Všude kolem panuje tvrdá rasová nenávist, bují obchod s drogami. Neuznávají se tu zákony, ztroskotávají veškeré naděje. Detektiv Steve Carella a jeho tým mají před sebou skutečně zapeklitý případ. Šest téměř dokonalých alibi, spoustu matoucích stop a město, kde je korupce, vydírání a smrt na denním pořádku. Snad poprvé ve své kariéře propadají beznaději. McBainovy Nešpory je nejen vynikající detekltivka, ale především věrný, byť nepříliš lichotivý obraz současné Ameriky.

ČESKOSLOVENSKÝ

SPISOVATEL

PRAHA

Věnováno

Anně Edwardsové

a Stevu Citronovi

PŘELOŽILA ALENA MAXOVÁ

Copyright

© 1990 by HUI Corporation

Translation

© Alena Maxová, 1993

ISBN 80-202-0401-6

MĚSTO V TÉTO KNÍŽCE,

LIDÉ A MÍSTA,

VŠECHNO JE FIKTIVNÍ.

JEN POSTUPY POLICIE

SE ZAKLÁDAJÍ

NA ZAVEDENÉ

TECHNICE PÁTRÁNÍ.

1

O světských záležitostech uvažoval obvykle při večerním modlení, když mechanicky odříkával litanie a mumlání modlitby bylo kontrapunktem jeho tichých myšlenek.

Kněz.

V takových chvílích se v myšlenkách pokládal za Kněze. S velkým K. Kněz. Jako by se tou 3. osobou od sebe distancoval, jako by šlo o někoho trochu jiného, než je…

… snad o postavu z románu nebo z filmu…

… o někoho mimo jeho tělo, někoho vznešeného a vzdáleného, koho lidé s úctou nazývají i v myšlenkách Knězem. Když o sobě takto přemýšlel, když se snažil vyznat v Knězových problémech jako v problémech někoho jiného, než je on sám, otec Michael, byl s to…

Protože totiž…

Jemu, otci Michaelovi, přinášela klid večerní modlitba, jeho utěšovaly šeptem odříkávané nešpory, když se v malé, kameny dlážděné zahrádce za farou dloužily stíny. Ale se vším tím trápením, které na něho doléhalo od poloviny března, se musil vypořádat Kněz, protože toho bylo víc, než sám dokázal zvládnout, víc než zmůže pouhá modlitba - ale to je přece rouhání!

Nešpory byly šestá ze sedmi kanonických hodinek.

V semináři si pamatoval pořadí modliteb podle prostoduché říkánky:

Hned ráno se pomodli

a v šest přijde prima,

terce za tři hodiny,

o polednách sexta.

Nóna ve tři odpoledne,

slunce už je v zenitu,

nešpory se modli večer,

když už skoro noc je tu.

Pak pobožnost večerní,

po ní k spánku ulehni.

Knězi bylo dvaatřicet let.

Ale od těch blahých a klidných dnů v semináři jako by let uplynulo sto.

Bože, přijď mi ku pomoci! Pane, pospěš a pomoz mi! Sláva Bohu na výsostech!

Mešní řád byl tak složitý a přísný jako načasování startu rakety do kosmu. Nejen každodenní modlitby podle sedmi kanonických hodinek, každá jiná, ale také zvláštní modlitby adventní a vánoční, modlitby pro dobu před svatým týdnem a po něm, před Nanebevstoupením a po něm. A samozřejmě modlitby o jednotlivých svátcích, svátek Nejsvětější Trojice a Božího těla, Nejsvětějšího srdce Ježíšova a Ježíše Krista Krále, nemluvě o čtyřtýdenním žaltáři - opravdu jako start kosmické rakety! Stačí se uchýlit o milisekundu, a všechno se zhatí. Kněz zaváhal, co když už samo takové přirovnání je rouháním, ale jeho vlastní hlas dál nerušené mumlal nešpory do večerního soumraku.

Mozek mu pracoval na neklidné obrátky. Hledal řešení tam, kde zřejmě nebylo. Hlas mechanicky odříkával nešpory, ale myšlenky se pletly jedna přes druhou.… Kdyby se jen našel způsob… nějaký plán… kdyby se mohl obrátit například k některému pohyblivému svátku, dejme tomu k 21. lednu, svátku sv. Anežky, panny a mučednice, a najít tam ranní modlitbu… Můj Pán Ježíš Kristus mě pojal za choť svým prstenem, nasadil mi korunu jako nevěstě… nebo což Směrnice pro odříkávání žalmů a chvalozpěvů od první neděle, strana 556, tam je všechno tak prosté… Ó Bože, Ty můj Pane, po Tobě toužím… ale ne, smrtelné věci se takhle nedají řešit, musíš přijmout problémy, jak přicházejí, snažit se v nich vyznat, když kráčíš po kamenech položených před sto lety ve městě, které je dnes rozkotáno…

… ty ohavné výhrůžky na faře…

… vydírání, sprosté vydírání…

… ty rány na dveře v hlavním portálu…

… ten černý chlapec, který vrazil do kostela a dožadoval se útočiště, pane, pomozte mi, nebo mě zabijou!

Po obličeji mu tekla krev.

… rozkotáno, všechno je rozkotáno.

Na masivních kamenných zdech kostela čmáranice, na bránu útočí barbaři na koních. Šest týdnů už uplynulo od… dnes je čtyřiadvacátého května, den Nanebevstoupení - celou tu dobu, celých šest týdnů, a on ještě dnes klečel…

Z Boha Otce pocházím, z něho jsem přišel na svět, teď svět opouštím a vracím se k Otci, aleluja!

Vzduch byl plný sladké vůně růží.

Růže byly jeho radostí i neřestí, pečoval o ně zrovna tak jako o své stádečko věřících.

Podivně klidný a tichý večer. Koneckonců je čtvrtek. Už samo slovo je jakoby pohaslé. Čtvrtek, jemný a hedvábný jako západ slunce. Čtvrtek.

Bůh je milosrdenství, miluje nás takovou láskou, že…

… povím, všechno povím…

Chlapcova krev kapala na mramorovou podlahu před oltářem.

Kostelem se rozléhaly pomstychtivé výkřiky.

A on dosud na kolenou…

„Touto přízní budete spaseni. Po boku Ježíše Krista i v něm. On poskytl nám místo na nebesích…“

Za kamennou zdí zahrady viděl kněz začouzená vyšší patra budov na druhé straně ulice a nad nimi a za nimi jarní nebe potřísněné zapadajícím sluncem. Vůně růží byla opojná. Když šel kolem vzrostlého javoru, který stál v samém středu zahrady opásán kamennou lavičkou, zaplavila ho láska… k růžím, k nádhernému západu slunce, k síle slov, která tiše stoupala do výšky v jeho modlitbách. Bože náš Otče, učiň, ať se radujeme z nanebevstoupení Tvého syna Ježíše Krista, kéž smíme ho následovat, neboť jeho nanebevstoupení je naší slávou a nadějí. Snažně Tě prosíme -

- a najednou si všiml, že vrátka ve zdi jsou otevřená.

Dokořán.

Zacházející slunce na ně dopadalo v takovém úhlu, že vrhala dlouhé stíny, které sahaly téměř až k javoru.

Byl přesvědčen, že…

Martha by přece…

Šel rychle k vrátkům, která kdysi dávno nějaký kněz nemající vkus dal natřít jedovatou zelení a nedávno někdo pomaloval červeně na straně do ulice. Vrátka byla dřevěná a nahoře přesahovala obloukem zeď asi o třicet centimetrů; architektonický detail, který náročného kněze jen ještě víc popuzoval. Tenká zlatá pěšinka slunečního světla se začala úžit, když přirazil vrátka s jejich starými tepanými panty… zužovala se… ještě víc… až úplně zmizela.

Aleluja, pojďme a modleme se k Pánu našemu Ježíši Kristu, který vstoupil na nebesa, aleluja!

Zámek na vrátkách byl moderní.

Zasunul zástrčku.

Cvakla hlasitě a uspokojivě.

Vzdejme slávu Králi králů, Pánu Bohu pějme chválu, aleluja!

Otočil se a se skloněnou hlavou šel zpátky k faře, kolem javoru zahaleného ve stínu, když pocítil…

Nejdřív jen pronikavou bolest.

Neuvědomil si, co se děje, až následovala druhá prudká rána… Najednou pochopil, že ho někdo bodl…

Otočil se…

Chtěl se otočit…

A cítil, jak do něho nůž vniká znova, tentokrát někde níž, v kříži…

Ach můj Bože…

A znova a znova a znova v zběsilém vzteku…

Ach Ježíši, ach Ježíši Kriste…

To už zahradu pohltila černočerná tma.

* * *

Neuplynul den, aby Willis nečekal, že o ní někdo zjistí všechno. Dnes večer se nájemníci sejdou ve dvanáctém poschodí domu, který se měl stát družstevním. Bude tam moře neznámých lidí a ti jsou nebezpeční. Neznámí lidé se vyptávají. Copak vlastně děláte, pane Willisi? A vy, slečno Hollisová? Willis a Hollisová, zní to jako advokátní firma. Nebo taneční duo. A teď vám, dámy a pánové, po návratu z jejich nedávného turné po skvělých městech Evropy, představujeme Willise a Hollisovou… Otázky týkající se jeho byly jen otravné; proč ksakru musí každý Američan vědět, co dělá jiný Američan? Někdy byl v pokušení prohlásit, že prodává kokain nevinným školáčkům. Jakpak by asi reagovali? Ale řekněte jim, že jste od policie, a povytáhnou obočí. Nepovídejte? Co takhle nevodit nás za nos a prozradit, co opravdu děláte? Na mou duši, já jsem policajt. Detektiv třetí třídy, Harold B. Willis, přísahám. Prohlížejí si člověka. Ten je na policajta moc mrňavej, říkají si v duchu, natož na detektiva, a kromě toho ošklivej s těma kudrnatýma černýma vlasama a vlhkýma hnědýma očima. Ukažte nám svůj odznak! Člověk jim ukáže placku. No ne, v životě jsme se nesetkali s opravdickým detektivem, to děláte v nějakým tom příšerným revíru, co o nich pořád čteme, máte bouchačku, oddělal jste už někoho? Otázky k vzteku, ale ne nebezpečné.

Nebezpečné byly otázky, které dávali Marilyn.

Protože toho, co se nemohlo říct, bylo moc.

Ale ne, nemylte se, nikomu nevadí, že žijou na hromádce, máme přece devadesátá léta, po takových věcech nikdo ani nevzdechne. Lidi se vezmou, když chtějí, a když nechtějí, tak prostě žijou spolu. Mají děti, když můžou, dělají si zkrátka, co je napadne, tak to chodí v devadesátých letech. A možná když každý je ochoten všechno přijmout… mohl by třebas… snad… ale ne, radši to nezkoušet. Kdo to má ksakru vědět? Možná by přece jen šlo vytasit se s tím rovnou, říct: Koukejte, lidičky, Marilyn byla původně kurva.

Znova zdvižené obočí.

Ale to snad ne? Kdybyste radši nelhal a řekl nám, co dělala doopravdy.

Ne, vážně, je to pravda. Přísahám u Boha všemohoucího, byla. Dělala to asi tak rok v Houstonu a skončila v mexickým kriminále kvůli drogám, a pak znova v Buenos Aires, tam šlapala chodník přibližně pět let. Vážně. Byla.

Ale kdo tomu uvěří?

To máte totiž tak. Podíváte se na Marilyn a vidíte: ženská, v srpnu jí bude šestadvacet, štíhlá a veliká, s dlouhýma blond vlasama a očima modrýma jako chrpy, pleť má čisťounkou, bílou jako šálek mlíka - a řeknete si, tahle a kurva? Když byla ženská jednou kurva, je to na ní vidět do smrti. Nemůže být šlapka a prodávat se pět let - a to necháváme stranou tu příšernou mexickou díru - a vypadat takhle. To prostě nejde. Ovšem, pokud to není Marilyn. Pak ano. Marilyn to přežila.

Byla taky vražedkyně.

A v tom to vězelo.

Otevřete plechovku s nápisem kurva a vyvalí se všechno ostatní.

Koktají se konal v rohovém bytě na dvanáctém poschodí, úřednice z realitní kanceláře tomu říkala ateliérové apartmá, i když podle Willise nebyl byt zas tak přepychový, aby si zasloužil ten vznešený titul. Strávil celý den u soudu a šel tam proti svému lepšímu přesvědčení na pozvání Boba O’Briena, který slíbil, že bude dobrý chlast a moře jídla, a kromě toho oni dva nebudou v nebezpečí, že by je někdo picnul - ta možnost tady vždycky byla, když se člověk kamarádil se smolařským policajtem, jako byl O’Brien.

Zavolal Marilyn a řekl jí, že O’Brienova Maisie, která byla zrovna tak pitomoučká jako její jméno, jak se ukázalo, přijde taky, a že by pak možná všichni čtyři šli někam na večeři, a Marilyn řekla to se ví, proč ne? A tak tu teď byli, slunce zrovna zapadlo, a poslouchali úřednici realitní kanceláře, jak dohazuje renovované apartmá domnělým zájemcům, tedy například O’Brienovi, který, jak Willis dnes večer poprvé zjistil, měl v úmyslu oženit se v poměrně blízké budoucnosti s Maisií, všechno nejlepší, kamaráde!

Zato Maisie vypadala jako kurva.

Ale nebyla. Pracovala jako písařka v úřadě okresního státního žalobce.

Měla na sobě chlupatý růžový svetr s odvážným špičatým výstřihem, nebezpečně ohrožujícím její ňadra, lesklou černou sukni, která ji obepínala jako tenký povlak surové nafty, a černé lakové lodičky na vysokém podpatku s černými pásky přes kotník; kurva, jak zákon káže, až na ten pisklavý holčičí hlásek a řeči o tom, jak chodila do střední školy u Matky Maří Magdaleny nebo tak nějak na Calm’s Pointu.

Úřednice z realitní kanceláře právě přesvědčovala Willise, že cena ateliérového apartmá, toho, kde právě všichni postávali, bude jen tři a půl v hotovosti, hypotéka je osm a čtvrt procenta a žádný poplatek za uzavření smlouvy, a Willis uvažoval, jestli jí má sdělit, že bydlí ve městě v domě, který stál Marilyn pětasedmdesát tisíc dolarů. Uvažoval o tom, jestli v tomhle parádním renovovaném baráku budou bydlet nějaké bývalé štětky.

Maisie někomu pisklavě vykládala, že jeptiška, která se jmenovala sestra Letitia, ji tloukla přes ruce pravítkem.

O’Brien vypadal, jako by čekal, že ho každou chvíli někdo picne.

Marilyn se nahlas divila, jak může dneska někdo nabídnout tak rozumnou hypotéku.

Úřednice z realitní kanceláře nemovitostí jí sdělila, že sponzorem je jakási banka v Minnesotě, což Willisovi nic neříkalo.

Pak řekla: „A co děláte vy, paní Willisová?“

„Hollisová,“ řekla Marilyn.

„Já myslela…“ Otočila se k Willisovi. „Neříkal jste, že se jmenujete Willis?“

„Ano, ale já jsem Hollisová,“ řekla Marilyn. „Nejsme manželé.“

„Ach tak.“

„Máme podobná jména,“ snažil se jí pomoci Willis.

„Vy jste taky u policie, slečno Hollisová?“

„Ne, já studuju,“ řekla Marilyn.

Což bylo pravda.

„Musila jsem kdysi přerušit studia,“ řekla.

A dál to nerozvedla.

„Co studujete?“

Samý úsměv a zájem, jsou to přece nadějní zákazníci.

„Jednou bych chtěla být sociální pracovnicí,“ řekla Marilyn. „Ale teď se zrovna připravuju na zkoušku.“

Všechno pravda.

„Já jsem chtěla být doktorka,“ řekla úřednice z realitní kanceláře a podívala se na Willise. „Místo toho jsem se vdala,“ dodala, jako kdyby její neštěstí byla jeho vina.

Willis se omluvně usmál. Pak se obrátil k O’Brienovi a řekl: „Bobe, jestli se ještě zdržíš, tak já a Marilyn bychom šli, nemáš nic proti?“

O’Brienovi zřejmě zachutnalo teplé bílé víno a studené chlebíčky.

„Zítra nashle,“ řekl.

„Těšilo mě,“ rozloučila se Marilyn s Maisií.

* * *

Zahrada u kostela se teď hemžila lidmi z výjezdní skupiny; byli tu dva saniťáci, tři kriminalističtí technici, pomocný policejní lékař, dva detektivové z oddělení vražd, jedna policejní fotografka a uniformovaný zástupce inspektora z centrály. Ten tu byl proto, že policejní okrsek v tomto městě byl převážně irsko-katolický a obětí byl kněz. Detektiv Stephen Louis Carella se podíval na shromážděné ochránce zákona a chtěl si připamatovat, kdy byl naposledy v kostele. Při sestřině svatbě, jestli se nemýlí. A teď je tu. Ale ne, aby se modlil. Vlastně technicky vzato není přímo v kostele, i když fara byla s kostelem spojena dřevem obloženou chodbou, která ústila v sakristii, odkud se šlo do starobylého kamenného svatostánku.

Podíval se otevřenými dveřmi fary do zahrady, růže tam kvetly se středověkou nádherou. Takový večer! Kněz ležel na kamenném dláždění jako smutečně oděný, v černém rouchu svého povolání, ozdobeném teď množstvím bodných a řezných ran, křiklavějších než keře růží na pozadí kamenných zdí. Carella svraštil čelo. Takhle skončit, myslel si. Jako kus harampádí. Za takového večera. Neodtrhoval oči od zahrady, kde se kolem mrtvoly hemžil a tlačil zástup civilních obleků a modrých uniforem.

Carella, i když stál bez hnutí a s rukama v kapsách, budil dojem trénovaného atleta, člověka, jehož vysoké a štíhlé tělo elegantně a bez námahy vyhoví jakémukoli požadavku, který na ně bude kladen. Jeho vzhled klamal. Lidé zapomínají, že třicet pryč je ve skutečnosti střední věk. Zeptejte se muže mezi třicítkou a čtyřicítkou, jestli je ještě mladý; nedělejte si srandu, řekne. Ale ať jde pak se svým desetiletým synem do garáže a pokusí se zahrát si s ním ve dvou basket. Carellův obličej byl bolestně stažený; snad proto, že ho strašlivě bolela hlava, anebo proto, že vždycky pociťoval něco jako bolest, když se setkal s výsledky brutálního násilí. Koutky jeho tmavých šikmých očí se stáhly ještě víc dolů, takže se zdály až nemožně úzké, přímo orientální. Stačilo otočit skupinovou fotografii nohama vzhůru a každý poznal Carellu podle šikmých očí - směřovaly opačně než oči ostatních lidí na obrázku.

„Steve?“

Otočil se ode dveří. Hawes přiváděl hospodyni.

Jmenovala se Martha Hennessyová a před pěti minutami se jí udělalo zle. Prostě zvracela. Carella požádal jednoho ze saniťáků, aby ji odvedl ven a nějak jí pomohl. Teď byla zpátky; z fary ještě nevyvanul pach zvratků a zápasil o vítězství s vůní růží, která přicházela zvenčí. Zdálo se, že je jí líp. Byla sice bledá, ale Carella si uvědomil, že je to její normální barva. Zářivě rezavé vlasy, bílá pleť, která na slunci zčervená jako rak, zelené oči. Irka jaksepatří. Stará přibližně pětapadesát let, na sobě jednoduché modré šaty a pohodlné štrapáční střevíce. Už předtím vypověděla, že našla otce Michaela na zahradě, když ho šla zavolat k večeři. Bylo to chvilku po sedmé večer, patnáct minut před tím, než se jí udělalo nanic. Teď bylo za dvacet minut osm a policie tu byla už deset minut.

„Poslal jsem pochůzkáře pro kafe,“ řekl Hawes. „Paní Hennessyová by prý si dala jedno kafíčko.“

„Tak to nebylo,“ řekla. „To já jsem se ptala pana Hawese, jestli by nechtěl kávu. Na našem sporáku…“

„Ano, ale…“

„Ano,“ řekl Carella téměř současně, „jenže tam teď bude pracovat technický personál.“

„Pan Hawes mi to říkal. Jenže já nechápu, proč bych si nemohla uvařit kávu. Nechápu, proč musíme pro kávu posílat.“

Hawes se na ni podíval.

Vyložil jí už dvakrát, že tohle celé místo je dějištěm zločinu. Že vrah mohl být před vraždou kdekoli v kostele nebo na faře, mohl být dokonce v knězově kancelářičce, kde byla jedna zásuvka v registratuře otevřená a papíry, pravděpodobně pocházející z ní, byly rozházeny všude po podlaze. Ta paní se ptala už potřetí, proč nemůže použít své kuchyně - kde mezi jiným náčiním byla i spousta nožů. Vysvětlil jí dopodrobna, proč nemůže užívat kuchyň nebo cokoli z kuchyně. Jak to, že jí to nedošlo?

Tak tam stál v rozpacích, ryšavý stodevadesáticentimetrový, osmdesátikilový, solidně stavěný kolohnát, čnící nad tou Hennessyovou jako obr, a lámal si hlavu, co jí říct, aby pochopila, proč nemůže jít do své nešťastné kuchyně. Nad levým spánkem měl bujný bílý pramen vlasů - památku na ránu nožem z dávných let, když vyšetřoval jedno vloupání. Díky tomu vypadaly jeho vlasy trochu strašidelně a připomínaly Frankensteinovu nevěstu; ve spojení s jeho udiveným výrazem se dalo soudit - naprosto mylně -, že v několika příštích vteřinách drobnou hospodyni zardousí. Oba ti zrzci tak stáli vedle sebe, on obrovský a zdánlivě nebezpečný, ona maličká a nejspíš zmatená - planoucí pochodeň a slabě žhnoucí uhlík.

Carella se díval na oba; nevěděl, že Hawes jí už vysvětlil nedotknutelnost kuchyně dvakrát, nevěděl, proč se na ni dívá tak divně, a připadal si jako hlupák, který nechápe, co se to kruci děje. Venku na zahradě ležel kněz na kamenném dláždění a stále ještě krvácel z rozšklebených ran. Taková nádherná noc!

Hawes se odpoutal od té zatracené kuchyně. „Kdy jste viděla otce Birneyho naposled naživu?“ zeptal se.

„Otce Michaela,“ řekla.

„Jmenuje se přece Michael Birney, ne?“ řekl Hawes.

„Jmenuje,“ řekla paní Hennessyová, „ale můžete mít kněze, který se jmenuje… vemte si třeba otce O’Neilla, který tady býval farářem. Ten se jmenoval Ralph O’Neill, ale každý mu říkal otec O’Neill. Kdežto otec Michael se jmenuje Michael Birney a každý mu říká otec Michael. Kdoví proč.“

„Ano, kdoví proč,“ souhlasil Hawes.

„Kdy jste ho viděla naživu naposledy?“ zeptal se Carella šetrně. „Tedy otce Michaela.“

Pomalu a opatrně, řekl si v duchu. Jestli je opravdu hloupá, hněvem nepomůžeme jí ani situaci. Jestli je jen vyděšená, budeme na ni hodní. Venku na zahradě leží mrtvola.

„Kdy jste ho viděla naživu naposledy? V kolik hodin?“ napověděl. „Kolik bylo?“

„Krapet po sedmé,“ řekla. „Když jsem ho šla zavolat k večeři.“

„Ano,“ řekl Carella. „Ale to už byl mrtvý, aspoň jste to říkala, ne?“

„Ano, Bože, smiluj se,“ řekla a rychle se pokřižovala.

„Kdy jste ho naposled viděla živého? Předtím.“

„Když odcházela Krissie,“ řekla.

„Krissie?“

„Ano.“

„Kdo je Krissie?“

„Jeho sekretářka.“

„A ta odešla v kolik?“

„V pět. Odchází vždycky v pět.“

„A dneska taky odešla v pět?“

„Ano.“

„A tehdy jste viděla otce Michaela naposledy?“

„Ano, když odcházela Krissie. Řekl jí dobrou noc.“

„Kde to bylo, paní Hennessyová?“

„V jeho pracovně. Šla jsem tam pro hrnky od čaje… pije čaj odpoledne ve tři hodiny, po modlitbách. Krissie byla zrovna ve dveřích, když říkal: ‚Na shledanou zítra ráno‘.“

„Krissie jak?“

„Krissie, co mu dělá sekretářku,“ řekla paní Hennessyová.

„Dobrá, ale jak se jmenuje celým jménem?“

„Kristin.“

„A příjmení?“

„Lundová. Kristin Lundová.“

„Pracuje tu denně?“

„Ne, jen v úterý a ve čtvrtek. Dvakrát týdně.“

„A vy? Jak často sem…?“

„Pro koho je to kafe?“ zeptal se uniformovaný strážník.

„Tady je vaše káva, paní Hennessyová,“ řekl Hawes a vzal od něj papírový kelímek.

„Děkuju,“ řekla a pak náhle dodala: „To mohl udělat jen ďábel.“

* * *

Jediný problém byl, že Willis ji miloval až k smrti.

Pomyšlení, že miluje ženu, která zabila člověka, ho trápilo ve dne v noci. Ten člověk byl pasák, ano, přesně řečeno odporný, podlý pasák, ale přesto lidská bytost, dá-li se pasák pokládat za člověka. Nikdy se nesetkal s pasákem, který by mu byl sympatický, ale když se to tak vezme, taky se nikdy nesetkal s prostitutkou, která by měla čisté srdce. Marilyn, když se s ní seznámil, už prostitutkou nebyla, tak to nemůže počítat.

Byla však prostitutka, když v Buenos Aires zabila Alberta Hidalga, pasáka, který žil z prostituce už skoro padesát let. Vedle Marilyn obhospodařoval ještě šest dalších děvek. Všechny, jedna jak druhá, ho nenáviděly, ale žádná tak divoce jako Marilyn, kterou nejdřív přinutil k potratu a pak k hysterektomii; oboje provedl týž pokoutní řezník.

A tak tu máte Willise, policistu, který se zavázal přísahou, že bude chránit a prosazovat zákony města, státu a celého národa, zamilovaného do bývalé prostitutky, která se přiznala k vraždě a připustila, že kradla - pořadí není přesné. V celém městě věděli jen dva další lidé, že Marilyn Hollisová se kdysi prodávala na ulicích: poručík Peter Byrnes a detektiv Steve Carella. Willis si byl absolutně jist, že jeho tajemství je u nich bezpečné. Ale ani jeden, ani druhý nevěděl, že je taky vražedkyně a zlodějka. Přiznala to jedině Willisovi, jemu jedinému…

„Zabila jsem ho. Zabila.“

„Nechci to slyšet. Prosím tě! Nechci to slyšet.“

„Myslela jsem, že chceš vědět pravdu.“

„Jsem policajt! Jestli jsi zabila člověka…“

„Nezabila jsem člověka. Zabila jsem nestvůru! Vyrval mi vnitřnosti. Nemůžu mít děti, chápeš to? Ukrad mi…“

„Marilyn, prosím tě, moc tě prosím…“

„Zabila bych ho znova. Hned teď.“

Použila kyanid draselný. Sotva čin někoho s čistým srdcem. Cyankáli. Na krysy.

A pak…

„Šla jsem k němu do ložnice a pátrala po kombinaci k sejfu, musel v něm být můj pas. Kombinaci jsem našla a otevřela jsem sejf. Můj pas tam byl. A skoro dva milióny dolarů v argentinských penězích.“

Tu noc, kdy se Willisovi přiznala, tu noc, která se teď zdála tak dávno, se zeptala: „Tak a co teď? Dáš mě zavřít?“

Nevěděl co říct.

Byl policista.

Miloval ji.

„Vědí, žes ho zabila?“ zeptal se.

„Kdo? Poldové v Argentině? Proč by se starali o mrtvýho pasáka? Vlastně ano, já jediná jsem se od něho trhla, ano, a sejf byl otevřený a spousta prachů byla pryč, tak je pravděpodobně napadlo, že já jsem pachatel - jestli se to tak říká?“

„Byl na tebe vydán zatykač?“

„Nevím.“

A pak bylo ticho.

„Tak co uděláš?“ zeptala se. „Zavoláš do Argentiny? Zeptáš se, jestli vydali zatykač na Mary Ann Hollisovou, osobu, kterou já už neznám? Co uděláš, Hale? Prokristapána, já tě mám ráda, chci s tebou žít do smrti, ježíšikriste, já tě miluju, co uděláš?“

„Nevím,“ řekl.

Policistou být nepřestal.

A nepřestal ji milovat.

Ale vždycky když zazvonil telefon, vyrazil na něm studený pot z obavy, že to bude nějaký policejní inspektor z Buenos Aires, který mu oznámí, že vystopovali vraždu až sem k nim a že mají v úmyslu požádat o vydání ženy jménem Marilyn Hollisová.

V noci, jako byla ta dnešní, bylo snadné zapomenout na obavy.

Krátce po desáté hodině planulo město světly. Takové je třeba jaro v Paříži; co může Willis vědět, jakživ v Paříži nebyl. Ale bylo to cítit Paříží a hlavně jarem, nejlahodnějším jarem, jaké Willis pamatoval. Když vyšli s Marilyn z restaurace, zavanul z Groverova parku něžný, voňavý větřík. Oba se usmáli. Zastavil kolemjedoucí taxík a řekl řidiči, aby to vzal parkem. Usmívali se. Okénka byla stažena. Drželi se za ruce jako děti.

Přístavní ulička, kde stál Marilynin dům, patřila do působnosti 87. revíru. Nebyla tak žádoucí jako Ovál na Silverminské třídě, ale přece jen byla v dobré čtvrti - aspoň v porovnání s ostatním územím revíru. Dům č. 1211 stál v řadě domů z hnědého železitého pískovce, ozdobených mládeži nepřístupnými malovánkami ze sprejů. Tepaná železná mříž po pravé straně budovy chránila vstup na cestu vedoucí ke garáži, která stála ve vzdálenosti asi sedmnácti metrů od ulice; vrata byla na zámek. Na oknech v přízemí a v prvním poschodí byly tepané železné mříže a na střeše, která přesahovala třetí poschodí, ostnatý drát. Vedle zvonků byla teď dvě jména: M. Hollisová a H. Willis.

Willis zaplatil řidiči a dal mu fantastické spropitné; taková to byla noc. Marilyn odemykala vstupní dveře, když se taxík rozjížděl. Zahnul za roh a zmizel z dohledu, zvuk motoru pomalu utichal, až úplně zmizel. Na okamžik byly ulice a parčík přes cestu naprosto tiché. Willis se zhluboka nadechl a podíval se k obloze. Nad hlavou mu blikaly hvězdy. Noc pro Pinocchia. Čekal, že po chodníku přihopsá cvrček Jiminy.

„Hale?“

Otočil se.

„Nepůjdeš dovnitř?“

„Když je tak krásně,“ odpověděl.

Později si vzpomněl, že to byla poslední slova, která řekl, než zazvonil telefon. Poslední slova před začátkem té hrůzy.

Vešel do domu a zavřel a zamkl za sebou dveře. Hala a obývací pokoj za ní byly vykládané mahagonem. Strop spočíval na starých dřevěných trámech. Marilyn si začala rozepínat blůzku už na schodech se zábradlím z ořechového dřeva, které vedlo do prvního patra. Willis šel do obýváku a cestou si uvolňoval horní knoflíčky u košile. Vtom zazvonil telefon.

Automaticky se podíval na hodinky, přistoupil k telefonu na sklápěcí desce a zvedl sluchátko.

„Haló,“ řekl.

V telefonu to slabě zaváhalo.

Pak řekl mužský hlas: „Perdóneme, seňor.“

A pak už se ozvalo jen prázdné klapnutí.

Oltář byl nahý.

Oltářem byla sedmadvacetiletá žena, která ležela na zádech na vyvýšeném lichoběžníkovém pódiu potaženém černým sametem. Hlava jí spočívala na úzkém konci lichoběžníku, dlouhé světlé vlasy se rozprostíraly po polštáři z černého hedvábí. Ležela tu bílá na černém, roztažené nohy jí visely přes široký konec lichoběžníku, ruce měla podle těla, oči zavřené.

Mezi jejími nahými prsy ležel stříbrný kotouč zavěšený na těžkém stříbrném řetězu; na kotouči byl reliéfně zobrazen svatý znak Baphometa, Černý kozel. Podobizna Kozla visela i na stěně za ní; jeho rohy, uši, obličej a brada byly vtěsnány v prostřední části pěticípé hvězdy a v jejích špičkách.

Kouř z pochodní osvětlujících tento pekelný symbol se vinul ke klenutému stropu opuštěného kostela a dým ze svíček sevřených v rukou ženy, jež představovala oltář, stoupal vzhůru ke starým dřevěným trámům, zkříženým kdysi dávno nad oltářem, který nebyl z lidského masa, ale z mramoru.

Mše začala úderem půlnoci.

Teď, chvilku po jedné hodině ranní, stál kněz mezi roztaženýma nohama oltáře zády k němu a čelem k věřícím. Byl oblečen do černé bavlněné řízy vyšívané lesklým černým hedvábím; borové šišky tvořily falický vzor. Říza měla po obou stranách rozparek až do pasu a odhalovala knězova svalnatá lýtka a stehna.

Věřící se shromáždili k oslavě dne Zapuzení. Asi před dvaceti minutami, při kánonu, se všichni jednotlivě napili ze stříbrného kalicha, který jim kněz podal. Dnes nebylo v kalichu obvyklé červené víno, symbolizující Kristovu krev, ale cosi, čemu se říkalo Extáze a co byla halucinogenní droga obsahující velmi účinnou směs maskalinu a amphetaminu. Oplatka s Extázi stála dvacet dolarů. V kostele bylo ten večer nejméně dvě stě lidí, většinou mladých, a všichni spolkli oplatku s Extází hned, jak skončila třetí část mše.

Kněz políbil ženu-oltář mezi roztažené nohy a pak pronesl nestárnoucí slova: „Satan je Pánem lidstva, Pánem světa, onť přináší mi radostné mládí! Chvalme všichni Satana! Sláva Satanovi!“, a věřící odpověděli: „Sláva Satanovi!“ Pak přistoupila k oltáři ministrující holčička a nadzdvihla si před knězem sukýnku; ukázalo se, že je pod ní nahá. Ministrující hošík podržel stříbrnou misku a zachytil do ní holčiččinu moč, kněz ponořil do misky kropítko falického tvaru a postříkal močí všechny věřící. Žízníš-li, přijď k našemu Pánu Satanovi! Toužíš-li okusiti vody živé, pekelný Vládce ti ji nabízí! A pak procházel mezi nimi s kalichem, v němž byla oplatka s Extází, a oni ji zapili hustým červeným vínem, které jim podal jáhen a jeden z podjáhnů; jedenašedesát lidí krát dvacet dolarů dělá bratru dvanáct set a nějaké drobné.

Ministrantka stála teď vpravo od oltáře.

Byla to miloučká blonďatá holčička, už osmiletá, a její matka sloužila dnes večer jako oltář. Byla celá v černém zrovna jako její otec, který seděl mezi ostatními nadrogovanými účastníky a byl nebetyčně hrdý na důležitou úlohu, kterou jeho žena a dcerka hrály v dnešním obřadu. Ministrantíkovi bylo teprve sedm. Stál vlevo od ženy-oltáře a trochu vyjeveně kulil oči na světlý chomáč v místech, kde se její nohy spojovaly. Kněz se právě chystal zahájit pátou a poslední část mše, nazvanou Zapuzení a dnes obzvláště významnou, protože 24. květen je den, který křesťané jmenují dnem Nanebevstoupení. Toho dne prý Ježíš Kristus vystoupil na nebesa, ale tady mezi těmito zdmi se to slavilo jako vyhnání Krista z pekla.

Kněz měl předem připravenou hostii, posvěcenou v kostele v jiné části města; ukradla ji dnes ráno jedna stoupenkyně sekty, která si nejdřív vytřela ústa kamencem, aby uchránila hostii před slinami. Kněz vzal oplatku mezi palec a ukazovák levé ruky, hluboce a výsměšně se uklonil a řekl: „Zde vidíte tělo Ježíše Krista, Krista zapomenutého, pretendenta na trůn Satanův, krále otroků, který vede své oklamané a klopýtající patolízaly do zkázy.“

Obrátil se obličejem k ženě-oltáři, teď naopak zády k věřícím, a zdvihl ruce: na pravé roztáhl dva prsty na znamení rohů a v levé, ve výši kozlího symbolu na stěně, držel oplatku.

„Sláva Satanovi,“ řekl.

„Sláva Satanovi,“ odpověděli věřící.

„Chvalme tu nádhernou hruď, která nasytila tělo Ježíšovo,“ řekl posměšně a dotkl se oplatkou nejdřív ženiny pravé bradavky, pak levé. Poklekl ženě mezi nohy, ruku s oplatkou položil na její rozkrok, řekl stejně výsměšně: „Požehnáno buď lůno, v němž počalo tělo Ježíšovo,“ a přejel jí hostií mezi nohama.

To byl skutečný začátek svátku Zapuzení.

Kněz pozdvihl lem své řízy, zastrčil jej za hedvábný černý provaz, kterým byl opásán, navlhčil prsty pravé ruky, dotkl se jimi svého již ztopořeného a vlhkého údu, řekl: „Ježíši Kriste, zvěstovateli zkázy, odevzdávám tě červům a všeliké havěti…“ a hostii na něj přitiskl. Zhanobená hostie se přilepila a on se před vzrušeným a užaslým pohledem malého ministranta blížil k roztaženým nohám oltáře. „Svrhnu tě mezi škorpióny a hady…,“ řekl už skoro u oltáře, který čekal otevřený a roztažený, „ukážu ti bouři a divoká protivenství, sešlu na tebe hladomor a špínu, sežehnu tě ve věčném ohni, způsobím ti nikdy nekončící muka, jež potrvají do konce všech dob, a odměním tě neutuchající nenávistí našeho Pána Satana!“

„Sláva Satanovi!“ zazpívalo shromáždění. „Chvalme Satana.“

Kněz se vrhl na oltář a vnikl do něj i s přilepenou hostií se slovy: „Vždy znova sestupuji a vystupuji navždycky, dí náš pekelný Vládce. Mé tělo je tvým tělem…“

„Tvé tělo je mým tělem…,“ mumlala žena.

„Mé tělo je naším tělem…“

„Tvé tělo je naším tělem,“ opakovali zpěvavě věřící.

„V těle hledejme slávu Satanovu!“

„V těle nalézáme slávu Satanovu!“

„V chtíči poznejme slávu Satanovu!“

„V chtíči poznáváme slávu Satanovu!“

„Tělem a chtíčem chvalme všichni Satana!“

„Tělem a chtíčem chválíme všichni Satana!“

„Požehnán buď Satan!“

„Požehnán buď Satan!“

„Sláva Satanovi!“

„Sláva Satanovi!“

To všechno se odehrávalo pouhé čtyři bloky od místa, kde policie obkreslila křídou obrys těla otce Michaela na zakrvácených kamenech v zahrádce u kostela.

2

Ti dva mluvili výhradně španělsky, Jeden byl mimořádný kasavec. Veliký a štíhlý, Černé vlasy sčesané dozadu vybíhaly do špičky uprostřed nápadně vysokého čela. Vypadal přehnaně jako Rudolph Valentino, i když o Rudolphu Valentinovi nic nevěděl, a tak mu nelichotilo, když mu lidé říkali, že jako by Rudolphu Valentinovi z oka vypadl. Tušil však, že Rudolph Valentino byl nějaký fešný hombre; jestli totiž Ramon Castaneda něco věděl, tak to, že on sám je hříšně krásnej kus mužskýho.

Člověk, který s ním seděl, se jmenoval Carlos Ortega a byl neobyčejně šeredný. Měl křivé zuby a nos několikrát přeražený v pouličních rvačkách tu i onde, a pak ještě jizvu, která se mu táhla přes pravé obočí a částečně přivírala pravé oko. Nadto byl holohlavý a neohrabaný á vypadal jako uprchlý chovanec ústavu pro nesvéprávné zločince, ale nesvéprávný nebyl. Muži jsou však neuvěřitelně ješitní, a tak i on věřil, že je fešák. Ostatně žen, které mu řekly, že je fešák, nebylo málo. Věřil jim, i když to všechno byly rajdy.

Toho 25. května, za dalšího krásného jarního rána, seděli tihle dva muži v kavárně nedaleko svého hotelu a bavili se o tom, co bylo důvodem jejich příjezdu do města. Bylo brzo, něco po sedmé, kavárna byla plná lidí, kteří sem přišli rychle posnídat, než půjdou do práce. Ti dva nepospíchali. Krasavec Ramon si objednal k snídani steak a vejce, šereda Carlos, který byl fešák jen ve svých představách, lívance a párek. Seděli, popíjeli kávu, čekali na jídlo a tak trochu si povídali.

Ramon pronesl španělsky myšlenku, jaká je škoda, že včera zvedl telefon chlap. Chlap může situaci zkomplikovat.

Carlos mínil španělsky, že jelikož zpřeráží tomu chlapovi všecky kosti, ať je to kdo chce, když bude třeba, nezáleží už tak moc na tom, jestli ta děvka žije s ženskou, mužským nebo ňákým čoklem.

„Jestli je to ta naše,“ řekl Ramon.

„Jo, to teda musíme zjistit, jestli je to ta pravá,“ řekl Carlos.

„Bez fotky to bude sakra těžký.“

„Máme přece popis od tý německý běhny.“

Německá běhna byla nadělaná blondýna, která tvrdila, že ji kdysi za bílého dne unesli z Mnichova. Jmenovala se Constantia. Při čekání na jídlo probírali její spolehlivost. Ramon podotkl, že už moc let fetuje, Carlos zase, že zná fůru lidí, který fetujou, ale jako svědci jsou spolehlivý. Pak trochu odbočili, protože začali uvažovat, jestli je nebo není k čemu v posteli. Když přišlo jídlo, na chvíli se odmlčeli. Ramon jedl vybraně jako člověk, který ví, že je fešák k zfanfrnění, Carlos zase jako zvíře, které věří, že fešáci jako on si můžou hernajs žrát, jak se jim líbí.

„Myslíš, že může bejt tak pitomá?“

„Kdo jako?“

„Že tam napíše svý jméno.“

„Stojí tam jen M. Hollisová,“ řekl Carlos. „A v seznamu je Hollisovejch osumadvacet.“

„Ale jen jedna M. Hollisová.“

„Pravda. Jakej je ten steak?“

„Naše šmakujou líp.“

Měl na mysli argentinské hovězí - národní hrdost, nic víc. Ale Carlos si všiml, že mu jede. Lívance, které si objednal, stály za houby. Proč si vlastně objednal lívance, když o ně nestojí?

„Takže, první, co se musí udělat,“ řekl Ramon, „je jít tam a vomrknout situaci.“

„Třeba se sebou něco udělala a vypadá jinak, víš,“ řekl Carlos.

„Jo, tohleto ženský dovedou,“ řekl Ramon otráveně, jak se sluší na dokonale unuděného krasavce, který se vyzná v podivných a neuvěřitelných ženských fíglech.

„Co když je teďkon zrzavá?“ řekl Carlos. „Nebo bruneta. Blondýnka už neplatí, blondýnka je bejvávalo.“

„Mužem se jí vždycky kouknout pod sukni,“ řekl Ramon a spiklenecky se ušklíbl.

„Tam to mohla změnit taky. Nebo se voholit a je jak mimino. Může z ní bejt docela jiná ženská.“

„Modrý voči změnit nemůže,“ řekl Ramon.

„Může. Veme si kontaktní čočky, a budou zelený, hnědý nebo fialový. Ženská se dovede změnit sakumprásk. Přijdem tam, bude to vona, ale my ji nepoznáme.“

„Tak co vlastně chceš?“ zeptal se Ramon. „Abysme tam nešli?“

„Jít tam musíme, to jo, ale neměli bysme bejt zklamaný, až se na ni kouknem a nenajdem to, co nám vylíčila ta německá běhna. Vostatně mohla lhát.“

„Proč by lhala?“

„Kvůli prachům. Dali jsme jí přece prachy.“

„A slíbili ještě.“

„Když se nám podaří tu Hollisku najít. Jestli se vůbec tak jmenuje.“

„Ta německá běhna řekla, že jo. Mary Ann Hollisová.“

„A proč je teda v telefonním seznamu jen M.?“

„To nevím, proč je v telefonním seznamu jen M. Hollisová,“ připustil Ramon. „Možná že v tyhle zemi je lacinější dát si do seznamu co nejmíň písmen.“

Carlos se na něho podíval.

„Proč si ty myslíš, že tam dala jen M.?“ zeptal se Ramon.

„Jednak to může bejt jiná ženská…“

„To může, ale…“

„Za druhý je telefon na ni, ale odpověděl chlap. Tak je tam asi ještě Hollis…“

„Třeba jo, ale M. Hollisová bude vona.“

„Anebo si za třetí mohla změnit měno,“ řekl Carlos.

„Pravda. Ale proč teda to M.? Proč nezměnit všechno?“

„I s M to může být změněný,“ řekl Carlos. „Z Mary Ann se mohla stát Magdalena nebo Mercedes nebo Marta nebo…“

Byl Argentinec, a tak všechna jména byla argentinská, přirozeně.

„…Matilda nebo Maurita nebo Mirabella nebo Miranda nebo Modesta…“

„Došlo mi to,“ řekl Ramon.

„Mně de vo tohle,“ řekl Carlos. „Přídem tam, najdem kudrnatou zrzku s velkejma kozama, tlustým zadkem a hnědejma vočima, bude se jmenovat Margarita a my si budem myslet, že jsme vedle. Ale vona to bude ta pravá Mary Ann Hollisová, která jednou bejvala veliká a hubená a měla modrý voči a rovný blond vlasy, vo to mi de.“

„Zkrátka máme bejt vopatrný, vo to ti jako de?“

„Ne, de mi vo to, že to z ní třeba budem muset vytřískat,“ řekl Carlos.

„Jo, to samozřejmě,“ řekl Ramon, jako kdyby se samo sebou rozumělo, že ze všech ženských se musí sem tam něco vytřískat.

„Kdyby řekla, že není ta, co si myslíme, že je,“ dodal Carlos.

„Jo,“ řekl Ramon.

„Abysme zjistili, kdo vopravdu je, vo to mi de,“ řekl Carlos.

„Samo.“

„Tak kdy chceš vyrazit?“

„Až dojím ten steak,“ řekl Ramon.

„Ty se s tím ale nimráš, to jsem v životě neviděl,“ řekl Carlos.

„Protože jsem se narodil v balíku,“ řekl Ramon. „Rychle jedí jenom chudý lidi. Ze strachu, že jim to někdo sežere.“

„Tak ty ses narodil v balíku, jo?“ řekl Carlos.

„Jo, já jsem se narodil jako pracháč,“ opičil se po něm Ramon.

„Já bych to udělal takhle,“ řekl Carlos. „Počkáme, až vyleze z baráku. Budem postupovat piánko. Sledovat ji, kam jde, co dělá. Pudem do toho, až budeme mít všecko v kupě. A ne u toho domu, když tam telefon bere ňákej chlap.“ Podíval se na zbývající kousek steaku na Ramonově talíři. „Hoď sebou, ať jdem,“ řekl. „Až navalí ty prachy, budeš v ještě větším balíku, ty pracháči!“

„Sin duda,“ řekl Ramon.

* * *

Zevnějšek Kristiny Lundové odpovídal jejímu jménu. Světlé vlasy a modré oči, výmluvné plné rty, postava, která Hawesovi připomínala mírně se svažující pahorky ve Švédsku, kde nikdy nebyl. Kristin Lundová. Krissie znělo domáčtěji, ale stejně krásně. Krissie Lundová. Sklouzlo to z jazyka jako akord z balalajky. Toho krásného jarního rána měla na sobě pastelově modrou sukni, lodičky téhož jasného odstínu na vysokých podpatcích a citrónově žluté punčocháče, které ladily s jejím citrónově žlutým svetrem. Krissie. Vypadala docela jako jaro. A taky tak voněla. Jestli se Hawes nemýlil, byl to parfém zvaný Jed.

Dva detektivové stojící brzo ráno na jejím prahu ji vůbec nepřekvapili. O vraždě otce Michaela slyšela včera pozdě večer v televizi a hned vytočila 911, chtěla se zeptat, jak by se mohla spojit s tím, kdo bude případ vyšetřovat. Žena, která vzala telefon, se zeptala: „Je to naléhavé, slečno?“ Když Krissie řekla, že ne, zeptala se: „Přejete si oznámit trestný čin?“ Krissie řekla, že ne, trestný čin oznámit nechce, ale byla zaměstnána u toho člověka, o jehož vraždě právě slyšela v televizi, a chce vědět, kdo se bude případem zabývat, aby se s ním mohla spojit. Žena na druhém konci drátu řekla: „Okamžik, dám vám šéfa.“ Šéf přišel a okamžitě řekl: „Vy jste prý byla svědkem nějaké vraždy,“ načež Krissie zavěsila, i když věděla, že se to nemá dělat.

„Ale já jsem se opravdu pokoušela s vámi spojit,“ řekla a usmála se tak oslnivě, že Hawese obešly mrákoty.

„Kdy to bylo?“ zeptal se Carella.

„Co kdy bylo?“

„Když jste se snažila s námi spojit.“

„Aha. Hned po zprávách v jedenáct hodin. Chtěla jsem zavolat do kostela, ale místo toho jsem vytočila 911. A pak, potom co jsem mluvila s tím šéfem, jsem nevěděla co podniknout. Tak jsem šla spát. Řekla jsem si, že na mě dřív nebo později stejně přijdete.“

„Ano,“ řekl Hawes.

„A tak jste tady,“ řekla a zase se usmála.

„Slečno Lundová,“ řekl Carella, „hospodyně otce Michaela…“

„Ano, Martha Hennessyová.“

„Právě ta nám řekla, že naposledy viděla otce Michaela naživu, když vám dával dobrou noc.“

„To jsem ho viděla naposledy taky já.“

„Včera asi v pět odpoledne?“

„Ano.“

„Kam jste šla potom?“

„Rovnou sem.“

Byli v kuchyni v jejím malém bytě ve čtvrtém poschodí domu, který stál už mimo území 87. revíru a blíž do středu města. V elektrickém kávovaru, zapojeném do zásuvky ve zdi nad dřevěným kuchyňským stolem, se vařila káva. Krissie se opřela o stůl a se založenýma rukama čekala, až bude hotová. Vedle kávovaru přichystala tři talířky a tři šálky. Detektivové stáli u otevřeného okna, bělostnými záclonami povíval mírný větřík, sněhobílé talířky a šálky se leskly ve slunečním světle, které tančilo po stolku. Krissie vzala konvici, nalila kávu do šálků a jeden po druhém odnesla na kulatý stoleček u okna. Stoleček byl už prostřený, byly na něm lžičky, papírové ubrousky, konvička se smetanou a miska s umělým sladidlem v růžových sáčcích.

„Neviděla jste před kostelem někoho podezřelého?“ zeptal se Carella. „Když jste včera odcházela.“

„Čemu říkáte podezřelý? Totiž… Vy přece víte, že je to moc ošklivá čtvrť, bez urážky, já vím, že policie dělá, co může, ale mně se tam zdá podezřelý každý.“

„Měl jsem na mysli, jestli tam někdo nečíhal…“

Při těch slovech si vždycky připadal trochu hloupě.

„…někdo, kdo tam nemá co dělat…“

Při těchhle taky.

„…kdokoli, kdo tam prostě nepatří,“ dodal.

„Bylo to normální,“ řekla Krissie a pokrčila rameny. Hawesovi se její způsob krčení rameny strašně líbil. „Mléko?“ zeptala se. „Bez škraloupu.“

„Normální je pro vás co?“ zeptal se Hawes.

„Normální,“ řekla a zase pokrčila rameny. „Víte přece, jak to tam vypadá. Obvyklá pouliční sebranka. Obchodníci s drogama a jejich zákazníci, prostitutky, chuligáni, prostě sebranka.“ Vzala šálek a upíjela kávu.

„A včera, když jste odešla… nic než ta sebranka?“

„Nic než ta sebranka.“

„A co v kostele,“ zeptal se Carella. „Ani tam jste neviděla nic mimořádného? Nenormálního?“

„Nic.“

„Když jste odešla z kanceláře… bylo asi pět, říkáte?“

„Pět, pár minut po páté.“

„Byly některé zásuvky v registratuře otevřené?“

„Ty se nezamykají. Klíče sice máme, ale…“

„Ne, já myslím, jestli byly některé zásuvky vytažené?“

„Ne. Vytažené? Proč by měly být vytažené?“

„Nějaké papíry na podlaze?“

„Ne, ovšemže ne.“

„Všechno v pořádku, jak to má být.“

„Ano.“

„Slečno Lundová,“ řekl Hawes, „hospodyně se nám zmínila o tom, že otec Michael zaujímal v posledních týdnech velice ostré církevní stanovisko proti…“

„Prosím vás, snad si nemyslíte, že to má něco společného s vraždou?“

„O čem teď mluvíte?“

„O desátcích.“

„O desítce…?“ zeptal se Carella nechápavě.

„O desátcích,“ řekla. „Desátky. Věřící mají přispívat na kostel deseti procenty svého výdělku. Odevzdávat desátek. Copak vy to slovo neznáte? Desátek.“

„Ale ano, znám, jenže…“

Říkal si, že to slovo zní středověce. Říkal si, že takové slovo by nemělo číhat v záloze tady a teď, je to slovo, které sem nepatří, které nemá nic společného s dnešním dnem a naším stoletím. Desátek. Dočista archaické. Jako pás cudnosti. Ale neřekl nic.

„Co je s tím… desátkem?“ zeptal se.

„Paní Hennessyová asi myslela jeho kázání.“

„Jaké kázání?“

„Velice přísná kázání o tom, jak lidé šidí kostel.“

„Šidí?“

„Jak nedávají dost do kasičky.“

„Už chápu. Kolik bylo takových kázání?“

„Tři. Vím to, protože jsem je opisovala na stroji. Dštila oheň a síru. Na otce Michaela až nezvykle. Byl normálně…“

Zaváhala.

„Velice mírný člověk,“ řekla konečně.

„Ale v těchhle kázáních ne,“ řekl Hawes.

„Ne. Já si myslím… víte, ten kostel opravdu potřebuje opravit, skoro nic se tam nedělalo už kolik let. Víte, ono se okolí kostela sice taky rozpadá, ale spousta farníků pochází z několika vzdálenějších bloků a tam je to mnohem lepší. Znáte přece tohle město, příšerné pelechy sousedí s budovami, které mají vrátné. On tedy žádal ten desátek právem. Protože - upřímně řečeno, já si myslím, že ta čtvrť by byla dneska ještě daleko horší, nebýt otce Michaela a toho, co dělá. Dělal,“ opravila se.

„Co dělal?“ zeptal se Carella.

„Usiloval o snášenlivost,“ řekla, „zvlášť mezi dětma. Tam jsou lidi všeho druhu, Italové, Irčani, Španělé a černoši. O tom právě mluvím. Otec Michael dokázal s těma dětma zázraky. Určitě víte, co se tam dělo na Hod boží velikonoční…“

„Nevíme, co se tam dělo?“ řekl Carella a vzpomínal, jestli byl na Hod boží velikonoční ve službě.

„Bylo to už k večeru,“ řekla Kristin, „a ten černý kluk vlítl do kostela, hlavu měl celou od krve. Honilo ho asi půl tuctu bílých uličníků, měli dřevěné pálky a víka od popelnic a zahnali ho do kostela, až k oltáři. Ale otec Michael se nedal. Poručil jim, ať koukají zmizet z jeho kostela. Vyvedl je přes celý kostel až ke vchodu, doprovodil je ven a řekl, ať se nevracejí, dokud se nenaučí chovat v chrámu Páně. Nevím, kdo byli ti kluci a odkud, snad ze sousedství, určitě o tom budete mít záznam, podívejte se na Hod boží velikonoční. Ale to vám právě vysvětluju. Otec Michael byl v té čtvrti autorita a jeho věřící si to měli uvědomit, a ne se urážet. Tím, co kázal.“

„Kázáním o penězích,“ řekl Carella.

„Kázáním o desátcích, ano,“ řekla Krissie.

„Někteří věřící se cítili dotčeni?“

„Cítili. Řekl, že jsou… no, krkouni.“

„Chápu.“

„A z kazatelny.“

„Chápu.“

„Jeden věřící, už nevím, jak se jmenuje, rozdával mezi věřícíma dopis, v kterém stálo, že Ježíš vyhnal kupce z chrámu a že už je tu máme zpátky… myslel tím otce Michaela, chápete. A jeho kázání o desátcích.“

„Byl v nich strašně přísný?“ zeptal se Hawes.

„Ani ne. Aspoň o nic přísnější než v kázáních o kultech, ty jsem psala taky.“

„O jakých kultech?“ zeptal se Carella.

„O církvi Nezrozeného.“

„Co je to církev Nezrozeného?“

„Copak vy nevíte… nedělejte si ze mě legraci! Vždyť ji máte ve svém revíru. Čtyři bloky od kostela sv. Kateřiny.“

Hawes by byl rád věděl, jestli Krissie Lundová někdy nepomýšlela na kariéru policistky.

„Pokud tomu rozumím, tak ta církev Nezrozeného je jakýsi kult?“ řekl.

„Uctívají ďábla,“ řekla Krissie.

„A vy říkáte, že otec Michael kázal o…“

„O tom, že lidi uctívají satana co by kamenem dohodil od kostela sv. Kateřiny, ano.“

„Tak o tom tedy mluvila,“ řekl Hawes Carellovi. „Hospodyně.“

Carella přisvědčil.

Sáhl do kapsy, vytáhl notes a vyndal z něho fotografii.

„Už jste to někdy viděla?“ zeptal se a podal snímek Krissii.

Snímek pořídil předešlý večer policejní fotograf, který použil blesk. Neexponoval přesně, a tak červená neodpovídala červeni, kterou používal autor čmáranic po zdech, a zelená na vrátcích tak nekřičela. Přesto to byl dobrý snímek.

Krissie si ho pečlivě prohlídla.

„Co to má být?“ zeptala se.

„Chodíte někdy kolem kostela Desátou ulicí?“

„Chodím.“

„Kolem zahradních vrátek?“

„Ano.“

„Tohle je namalované na vrátkách.“

„Bohužel jsem si toho nikdy nevšimla,“ řekla a vrátila snímek. „Znamená to něco?“

Ano, myslil si Carella, znamená to, že satan je uctíván co by kamenem dohodil od kostela sv. Kateřiny, kde na Hod boží velikonoční černý výrostek hledal útočiště před zběsilým bílým gangem a kde uražený farník rozšiřoval mezi věřícími dopis o kupčení v chrámu. Ve světě 87. revíru, daleko od středu města, se dá každý tento fakt jednotlivě pokládat za rozumnou příčinu vraždy.

„Promiňte, slečno Lundová,“ zeptal se Hawes, „jmenuje se Jed?“

„Nejmenuje,“ řekla Krissie, která zřejmě chápala, o čem mluví. „Jmenuje se Opium.“

* * *

Naučila se nereagovat na oslovení Mary Ann. Nikdy.

Takže i teď, když za sebou zaslechla hlas mluvící španělsky a používající jméno, které zavrhla v okamžiku, kdy vkročila do tohoto města, šla prostě dál a ničeho si nevšímala. Není Mary Ann. A už vůbec ne pro někoho, kdo mluví španělsky.

A pak hlas řekl: „Ai, Mariucha,“ což je španělská zdrobnělina pro Mary. Mariucha jí říkali v mexickém kriminále a ta přezdívka ji následovala až do Buenos Aires. Zřejmě i sem. Kráčela dál. Srdce jí tlouklo.

„Mariucha, despacio,“ řekl hlas a dva muži se k ní přidali, každý z jedné strany.

„Jděte pryč,“ řekla okamžitě, „nebo zavolám strážníka.“

„Ale, ale,“ řekl španělsky krasavec.

„My ti nechceme ublížit,“ řekl španělsky šereda.

Znamenalo to, že jí chce ublížit a že jí ublíží.

Měla v kabelce vyskakovací nůž, připravený k použití, když to jinak nepůjde.

Šli vzhůru po Concordu, pryč od shluku budov, které tu představovaly vysokoškolský areál. Škole se důvěrně říkalo Pekárna s tisíci okny; byla to narážka sahající do tak dávné historie, že jí Marilyn nemohla rozumět, ale poměrně přesná, protože celý univerzitní komplex vypadal jako sestavený ze skla. Zaujímal prostředek ostrova, neboť město Isola je ostrovem, a byl stejně vzdálený od obou řek, které město ohraničují na severu a na jihu, snad o něco málo blíž k staré seawallské čtvrti než k riverheadským mostům. Byla to pořád ještě slušná část města. Spousta krámů a restaurací, kina, činžovní domy s domovníky a - tamhle na rohu se na jarním sluníčku vyhřívají dva uniformovaní policisté.

„Žádný hlouposti,“ řekl krasavec španělsky.

Šla rovnou k policistům.

„Ti muži mě obtěžují,“ řekla.

Strážníci se na oba muže podívali.

Krasavec se usmál.

Šereda pokrčil rameny.

Ani jeden nepromluvil. Zřejmě chápali, že jestli otevřou v tomhle městě ústa a ozve se buď španělština nebo lámaná angličtina, octnou se v nesnázích.

Marilyn čekala, až strážníci něco podniknou.

Policisté si oba muže prohlíželi.

Oblečeni byli dobře. Tmavé šaty. Bílé košile. Jeden červenou kravatu, druhý modrou. Měkké šedivé klobouky. Spořádaní. Elegantní. Dva obchodníci, kteří užívají pěkného jarního dne.

„Tak pánové,“ řekl jeden strážník, „ta dáma si nepřeje, abyste ji obtěžovali.“

Řekl to bratrským tónem muže, který chce naznačit jinému muži, že tahle ženská je tedy kus a že bysme si s ní každý rád zašpásoval, ale protože jsme v jádru řádní a ušlechtilí chlapíci, nebudem ji obtěžovat, když si to nepřeje, co vy na to? Marilyn už jen čekala, že na krasavce mrkne a šeredu šťouchne do žeber.

Krasavec pokrčil rameny na znamení, že my muži chápeme ženskou vrtošivost.

Šereda těžce povzdychl na znamení, že tyhle krásný a nevypo-čitatelný stvoření nám mužům občas komplikujou život. Pak se zavěsil do krasavce a rychle ho odvedl.

„V pořádku?“ zeptal se strážník Marilyn.

Neodpověděla.

Šereda se po ní ohlédl.

V očích měl slib, při němž stydla krev.

* * *

Na policejní stanici byla otevřena všechna okna. Ta zahražená v přízemí i ta zamřížovaná v hořejších patrech. Carellu najednou napadlo, že policejní stanice připomíná vězení. Připomínala. I s otevřenými okny. Šedivé žulové kvádry pokryté sazemi, střecha ze zelených tašek, na kterou se sto let ukládal holubí trus, po obou stranách venkovních schodů zelené koule a na nich vybledlé bílé číslice oznamující, ať se vám to líbí či ne, že tady je 87. revír. Carellovi se to líbilo už hezkých pár let.

Na stole na něj čekaly knězovy papíry.

Necelých osmnáct hodin potom, co objevili tělo otce Michaela, všechny papíry, ty, co ležely rozházené na podlaze, i ty, co byly ještě v registratuře nebo na farářově psacím stole, už prohlédla a po kurýrovi vrátila laboratoř. Pospíšila si. Ale toho rána vystoupil v televizi v pořadu Magazín dne sám policejní ředitel - byl náhodou černoch a navštěvoval baptistický kostel ve čtvrti Diamondback, kde se narodil a vyrostl - a oznámil celému národu, že naše město nemůže připustit a také nikdy nepřipustí zlovolné vyvražďování mírumilovných božích služebníků, ať jsou jakéhokoli vyznání. Program vidělo poměrně málo pochůzkám, protože už byli na ulicích a diskrétně se vyptávali ve snaze pomoct a píchnout sedmaosmdesátce a současně uklidnit běsnícího policejního ředitele. V 87. pátracím revíru šlo všechno svou cestou, kněz nekněz, byla to jen další variace vraždy v plenéru - a to není vtip v městské čtvrti zarostlé býlím.

Ve služebně pátracího oddělení byl právě čas oběda.

Detektivové seděli porůznu jen v košili a s pistolí, na stolech před sebou obložené chleby a kávu, pizzy a coca-coly. Jen Meyer zamával na Carellu, když vešel, ostatní byli příliš zaujati tím, co vykládal Parker.

„Na těch vraždách v Dallasu nebude nic záhadnýho, to vám povídám,“ řekl Parker.

„Záhady neexistujou,“ řekl Brown.

„To vím taky. Chci jen říct, že tohle bude ještě míň záhadný než obvykle. Zvlášť když je to v Texasu.“

„Láska nebo peníze,“ řekl Meyer. „Jediný dva důvody pro vraždu.“

„Vždyť to říkám, proto na tom není nic záhadnýho,“ řekl Brown.

„Mně budeš něco povídat,“ řekl Parker. „Tahle dallaská záležitost bude nakonec to, co o ní říkají noviny a televize, sázím se o stovku. Blázen, co běhá po světě a morduje blondýnky. Nic jinýho. Až ho dostanou, zjistí, že je totální cvok, jen počkejte a uvidíte.“

Carellovi se do knězových papírů moc nechtělo. Hawes se vydal do centrály hned, jak odešli od Krissie Lundové, šel za odborníky z balistiky, aby z nich vypáčil zprávu o pistoli, použité při jedné ozbrojené loupeži. Znamenalo to, že Carella se musí prokousat vším tím materiálem sám. Papíry byly naskládány do několika velkých obálek nadepsaných Důkazy. Samy papíry nebyly ovšem důkazem, jejich xeroxy už byly orazítkovány na místě a zařazeny. Bez těch xeroxů byly papíry jen papíry, které mohou a také nemusí obsahovat informace.

Jenže na policii byla takových obálek nejrůznějších rozměrů spousta a na všech stálo Důkazy; často se stávalo, že policista některou popadl, když chtěl něco někam poslat nebo odnést - to něco mohl být taky jen chleba se šunkou k obědu. Takže pracovník laboratoře papíry nejdřív prozkoumal, pak je nastrkal do sedmi velkých obálek s nadpisem Důkazy, dal na ně razítko Spěchá, pak další razítko Kurýrem, protože v tomto městě s irsko-katolickou policií byl zavražděn kněz, a nakonec omotal červený provázek kolem červených knoflíčků. A teď tedy ležely obálky na Carellově stole vedle ještě jedné další, taky nadepsané Důkazy, jenže ta obsahovala jen jeden obložený chleba se šunkou, který Carella zamýšlel sníst k obědu.

Strašně nerad se hrabal v papírech.

Měl jich na stole požehnaně.

Hodiny na zdi ukazovaly za deset minut jedna.

„To máte tak,“ řekl Brown. „Ten chlápek měl blond mámu a ta ho každej den zamykala do komory, protože se počurával. A tak má teď spadýno na blondýnky. Myslí si, že blondýnky jsou jeho máma, a musí zabít všechny blondýnky na světě, než ho některá zase zavře do komory.“

„Zrovna tak jsem to myslel,“ řekl Parker.

„Moje matka je blondýnka,“ řekl Kling.

„Zamykala tě do komory každej den?“

„Přivazovala mě ve sklepě.“

„Protože ses počurával?“

„Já se počurávám pořád.“

„Hele, on je vtipnej,“ řekl Parker.

„V tom Texasu je to takhle,“ řekl Kling. „Ten chlápek má blond manželku a nenávidí ji. Tak nejdřív zabije ty první dvě blondýnky, pak svou ženu, pak dvě další, a všichni si budou myslet, že vrahem je potrhlej nepřítel blondýnek. A zatím je to tenhle ušlápnutej chudinka, účetní nebo tak něco, jeho stará je tlustá velká blondýna, táhne to s ní už čtyřicet let, nesnáší ji a musí se jí zbavit.“

„Ba ne, já si nemyslím, že to takhle maskuje,“ řekl Parker.

Carellovi bylo jasné, že dřív nebo později se do té hromady na stole musí pustit. Vypadala nezvládnutelně. Tolik obálek nacpaných papíry! Aby to odložil, zdvihl sluchátko a vytočil linku poručíka Byrnese.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Byrnes.

„Jak to myslíš?“

„Bolení hlavy.“

„Je pryč.“

„Velkej šéf byl dneska ráno v televizi,“ řekl Byrnes.

„Já vím.“

„Projev pro každou příležitost, co? A co si myslíš ty? Už něco máš?“

„Zatím ne. Právě mi přišly farářovy papíry, je toho hromada.“

„Jaký papíry?“

„Korespondence, kázání, účty a tak.“

„Nějakej deník?“

„Podle seznamu z laboratoře ne.“

„Škoda,“ řekl Byrnes, pak zaváhal a dodal: „Steve…,“ zase zaváhal a konečně řekl: „Rád bych brzo řekl něco nahoře.“

„Chápu.“

„Tak se ozvi hned, jak budeš mít něco nadějnýho.“

„Ozvu se.“

„Třeba na tebe něco lezlo,“ řekl Byrnes, „když tě bolela hlava.“

A zavěsil.

Carella položil sluchátko a znova se podíval na všechny ty neotevřené obálky s důkazy. Sakramentská hromada, nezmenšila se ani o fous. Rozhodl se, že si zajde do kanceláře pro šálek kávy. Když se vrátil k svému stolu, ostatní se pořád ještě bavili o vraždách v Dallasu.

„Chcete vědět, kdo já si myslím, že to zavinil?“ řekl Genero.

„Kdo, Genero?“

„Úplněk, ten to zavinil.“

„Ano, Genero, děkujem,“ řekl Parker. „Jdi hezky ven a ulev si tam, buď tak laskav!“

„Každej ví, že když je úplněk…“

„Co má úplněk společnýho s blondýnkama?“

„Nic. Ale…“

„Tak o čem hergot mluvíš?“

„Mluvím o dvou mrtvejch blondýnkách v jednom tejdnu. A ten tejden je náhodou úplněk.“

„Úplněk, kterej by trval celej tejden, neexistuje,“ řekl Parker. „A vůbec, proč myslíš, že když je úplněk tady, je taky v Dallasu, kde ten cvok vraždí blondýnky?“

„Každej ví,“ řekl Genero, „že v pondělí, když se našla ta první blondýnka, byl úplněk. A když se našla ta druhá, byl taky ještě úplněk. Skoro.“

„Dej se vycpat a neunavuj, jo?“

Carella se díval na obálky s důkazy a přemýšlel, kterou otevřít první. Podíval se na hodinky. Skoro čtvrt na dvě. Už nepřišel na nic, čím by prohlížení papírů oddálil, a tak otevřel obálku s chlebem a šunkou.

Popíjel kávu, přikusoval chleba a ledabyle se začal probírat papíry v první obálce - nemá smysl skákat do studené vody po hlavě. Ze seznamu na obálce - napsal ho vlastnoručně nějaký R. I. z laboratoře - a po překontrolování jejího obsahu našel v obálce jen účty, stornované šeky a útržky šeků. Šeky měly v záhlaví Obchodní společnost římskokatolického kostela sv. Kateřiny a pod tím Michael Birney, PSCCA. Účty se všechny týkaly farních výdajů. Účty a k nim šeky za elektřinu…

… a topnou naftu…

… a sněhový pluh…

… a potraviny…

… a poštovné…

… a mzdy…

Martha Hennessyová například dostávala týdně šek na 224,98 dolarů po srážce 21,02 dolarů na pojištění a 34,00 na federální daň. Kristin Lundová dostávala každých čtrnáct dní šek na 241,37 dolarů po srážce 21,63 na pojištění a 25,00 na federální daň.

„Víte, co z toho vyleze?“ řekl Meyer. „Chlap, kterej šel na rande s tou blondýnkou, Mary, nebo jak se jmenovala…“

„Matilda,“ řekl Parker. „Ta první.“

„Tak s Matildou. Je to jeho první rande a on chce, ale ona, že ne. Tak se naštve a oddělá ji. A včera večer…“

„Jaká Mary, prosím tě?“ zeptal se Brown. „Ta holka se jmenovala Matilda.“

„Na tom přece nezáleží, jak se jmenovala. Je mrtvá. Jde o to, že…“

„Mě jen zajímá, jaks udělal z Matildy Mary?“

„Vymyslel jsem si to, to snad můžu?“

„Kliďánko.“

… A telefonní účty a účty za xeroxy a místní garáž a za misály a splátky na hypotéku a účty za udržování pozemku a za zdravotnické pojištění a za donášku novin a za květiny pro oltář a tucty dalších účtů, které otec Michael platil pravidelně jako hodiny každého prvního a patnáctého v měsíci. Jen pár účtů se týkalo oblečení a ty byly na poměrně malé částky. Nejvyšší byl na 227 dolarů za péřovou bundu; zima byla toho roku tuhá.

„Chci říct,“ pokračoval Meyer, „že ještě včera večer byl ten chlap naštvanej, jen když na to pomyslel. Tak si našel další blondýnku na zabití.“

„Co myslíš, jak dlouho bude naštvanej?“

„Vsadil bych se, že ta včerejší bude poslední.“

„Dokud zas nebude úplněk,“ řekl Genero.

„Jdi už do hajzlu s tím svým úplňkem,“ řekl Parker.

„Mě těší jedna věc,“ řekl Brown.

„Že zejtra nesloužíš,“ řekl Parker.

„To taky. Ale těší mě, že ten blázen nevyvádí tady u nás.“

„Amen,“ řekl Parker.

Každého čtvrt roku poukazoval kněz peníze arcidiecézi - poslední šek byl vystaven 31. března na něco, co na útržku popsal jako „konzistoř“; Carella neměl tušení, co by to mohlo být. V den, kdy zemřel, vystavil otec Michael celkem šest šeků:

Šek na jméno Bruce Macauley, „Péče o stromy“, za postřik z 19. 5. v částce 37,50 dolarů.

Šek firmě US Sprint za služby ze 17. 5. ve výši 176, 80 dolarů.

Šek Městské bance a trustu v Isole na červnovou splátku hypotéky ve výši 1 480,75 dolarů.

Šek pojišťovací společnosti Alfreda Harta za pojištění vozu Honda Accord LX ve výši 580 dolarů.

Šek Orkinově deratizační akciové společnosti za květnové služby ve výši 36,50 dolarů.

A šek skupině Tuláci jako zálohu na vystoupení ve výši 100 dolarů.

To bylo všechno.

Bilance šekové knížky Sdružení pro římskokatolický kostel sv. Kateřiny se pohybovala kolem tisíce dolarů. Na účtech otce Michaela se nezdálo být něco v nepořádku.

Další obálky s důkazy obsahovaly korespondenci.

První dopis, který Carella vytáhl, byl napsán na modrém dopisním papíře ženskou rukou a adresován otci Michaelovi Birneymu, faráři u kostela sv. Kateřiny. Podíval se na zpáteční adresu: Paní Irena Broganová. Poštovní razítko na obálce bylo ze San Diega v Kalifornii a mělo datum 19. května. Otevřel obálku a vyndal z ní dopis:

„Můj nejmilejší bratře,

právě jsem dostala Tvůj dopis z 12. května a ani Ti nedovedu říct, jak mě zarmoutil. Proto Ti spěchám…“

„Už jsem tady,“ řekl Hawes od brlení. „Tak na cos přišel?“

3

„Na jakým případu to vůbec děláš?“ řekl Parker a otočil se ke Carellovi.

Carella mu to pověděl. Mrtvý kněz, bodné a řezné rány, zbraň neznámá, hospodyně a sekretářka poslední, co ho viděly naživu, daktyly po celém kostele i na faře, sotva znatelné tady na těch papírech, ale ty patří pravděpodobně sekretářce. Pověděl Parkerovi i to, že podle hospodyně má kněze na svědomí ďábel a vedle ďábla si prý kněz rozzlobil i nějaké místní kluky a své vlastní farníky.

Parkerovi to připadlo ohromně k smíchu. Rozesmál se. Genero taky.

„Tady je jeho korespondence,“ řekl Carella Hawesovi. „Zrovna se v tom hrabu.“

„To si užiješ,“ řekl Parker, „číst farářovy dopisy,“ a zase se rozchechtal. Genero se smál taky. Oba tam seděli a chechtali se jako puberťáci. Hawes si řekl, že na ně přišla jarní horečka.

Carella se u svého stolu vrátil k dopisu od farářovy sestry.

„Můj nejmilejší bratře,

právě jsem dostala Tvůj dopis z 12. května a ani Ti nedovedu říct, jak mě zarmoutil. Proto Ti spěchám odpovědět. Michaeli, cos dělal, žes upadl do takových pochybností o sobě samém? Nemyslíš, že by ses měl obrátit se svými obavami na biskupa Vaší diecéze? Já prostě nevím, co Ti poradit a jak Ti pomoct.

Moc ráda bych byla v téhle těžké chvíli s Tebou, ale bohužel odjíždíme s Rogerem tuto sobotu do Japonska a vrátíme se až 10. června. Pokusím se Ti zavolat, než odjedeme, a popovídáme si pořádně aspoň telefonicky. Možná že se do té doby obloha nad Tebou už trochu vyjasní.

Mezitím dovol, abych Ti řekla jen tohle: Já vím, že jsi věrný a oddaný sluha Páně a že i v nejistotě, v které ses octl, najdeš cestu k osvícení a spáse v modlitbách.

Tvá milující sestra

Irena.“

Carella zase obrátil obálku.

Přitáhl si telefon, zdvihl sluchátko, požádal centrálu o San Diego, vytočil dotazy na účastnické stanice a požádal o číslo telefonu Rogera Brogana na adrese uvedené vzadu na obálce. Vytočil číslo a zavěsil teprve po dvacátém prozvonění.

„Tadyhle by bylo něco,“ řekl Hawes.

* * *

Nepokládala je za policisty. Kdyby byli, okamžitě by se identifikovali pochůzkářům, na které se obrátila. Ukázali by placku, prokázali se jako příslušníci velikého bratrského řádu strážců zákona. Takže ne, policajti to nejsou.

Mluví španělsky. To ji vyděsilo. Znají jméno Mary Ann a znají i přezdívku Mariucha. To ji děsilo ještě víc. Tu Mary Ann mohli mít z Houstonu, ale Mariuchu ne. Mariuchu musejí mít buď z La Fortalezy nebo z Buenos Aires. Buď se tedy vyptávali ve vězení, anebo čmuchali v B.A. Ať tak či onak, jsou tady. A vystopovali ji ve škole. Pravděpodobně zjistili, i kde bydlí.

Věděla, že by to měla říct Willisovi, ale když se tak strašně bála ho ztratit! Taky se bála, aby potíže ztělesněné těmi dvěma se neodrazily na něm, nezpůsobily mu nepříjemnosti v zaměstnání. Na to ho měla příliš ráda. Ne, neřekne mu to. Tuhle kaši si zavařila sama a sama se z ní musí dostat, ať už to dopadne jak dopadne. Jen si musí opatřit revolver, nožem na péro se neubrání, zvlášť ne tomu šerednému hromotlukovi. Ale jak si opatřit zbraň? A kde?

V tomhle státě jsou zákony o střelných zbraních přísné. Než může člověk zajít do krámu a vzít si jednu z pultu, musí mít povolení nosit zbraň, a aby dostal povolení, musí mít zatraceně pádný důvod. Kam až se má vypravit pro bouchačku? Nevyplňují i v sousedních státech obchodníci nejdřív policejní formulář, než nechají zákazníka odejít s bouchačkou v kapse? A kde vůbec jsou zákony o držení střelné zbraně shovívavější? Přes kolikerý hory a řeky by musela jít? Na západ, na východ, sever nebo jih? Kde ve Spojených státech tady kolem si může člověk legálně koupit bouchačku, aby zabil manžela, maminku, nebo ještě spíš dva španělsky mluvící halamy, kteří ji oslovili jejím vězeňským jménem, jejím jménem z ulic Buenos Aires?

Kde?

Žije s policistou a osobně tu zná nejmíň tři tucty policistů, chodí s nimi na večeři, k nim domů, ale ani jediného se nemůže zeptat na - počkejme, snad… ano, to by šlo. Eileen Burkeová! Zavolat ji, pozvat na oběd. Eileen je u policie. Co takhle nenápadně zavést řeč na to, jak se dá sehnat bouchačka - ne, Eileen není hloupá, hned by ji to trklo, okamžitě pochopí, že bouchačku shání ona, Marilyn. Kromě toho si nebyla jistá, jak se na ni Eileen dívá, je-li jí aspoň trochu sympatická. Když se to tak vezme, je sympatická vůbec někomu z Willisových přátel? Štětka. Bývalá štětka.

Štětky obyčejně vědí, přes koho sehnat bouchačku.

Houstonu by to byla věděla.

Buenos Aires taky.

Ale teď je tady a starý život je dávno pryč. Anebo není?

* * *

„Jestli hledáš důvod, tak co je tohle?“ řekl Hawes a přes stůl podal Carellovi list papíru. Byl to takový ten dopis, co se před lety nejdřív napsal na stroji a pak rozmnožil na cyklostylu. Dneska ho napsal někdo na počítači a pak oxeroxoval. Že jde o duplikát, prozrazovalo jen několik šmouh. Carella uvažoval, kolik jich asi autor rozeslal. Uvažoval taky, jak mohli lidé existovat, než byl vynalezen xerox. Co, xerox! I ten už je doba kamenná. Posledním výkřikem je nový fax, který mají v kanceláři.

„Milí přátelé farníci,

je to už několik týdnů, co otec Michael Birney, farář, který je duchovním vůdcem věřících ve farnosti kostela sv. Kateřiny, pokládá za nutné - a to nejednou - používat kazatelny k peskování -“

„Peskování?“ zeptal se Carella.

„Jen čti dál,“ řekl Hawes, „vysvětlí se to samo.“

„- k peskování naší kongregace. Při těchto příležitostech si osobuje právo soptit, vyčítat, nabádat, špinit a spílat…“

„Chápeš?“ řekl Hawes.

„Hm,“ řekl Carella.

„… hodným a slušným lidem této farnosti, protože prý neplní své finanční povinnosti a neplatí našemu Pánu desátky. Upozornil nás, že Písmo se zmiňuje o desátcích nejméně osmačtyřicetkrát. Několikrát dokonce citoval Starý zákon, naposledy v kázání minulou neděli, a to v čase, který se sluší věnovat věcem duchovním. Cituji znova:

‚Už za dnů svých otců jste se odchýlili od mých nařízení a nedbali jste na ně. Navraťte se ke mně a já se navrátím k vám, praví Hospodin zástupů.

Ptáte se: Jak se máme vrátit?

Smí člověk okrádat Boha? Vy mě okrádáte.

Ptáte se: Jak tě okrádáme?

Na desátcích a na obětech pozdvihování. Jste stížení kletbou proto, že mě okrádáte - celý ten pronárod!

Přinášejte do mých skladů úplné desátky.

Až bude ta potrava v mém domě, pak to se mnou zkuste.‘

Takto se k nám obrací náš duchovní pastýř, kterému se od dobrých lidí zdejší farnosti dostalo jen laskavosti a štědrosti. Přátelé farníci, chci Vám předložit jiný citát, který jsem vybral z bible. Je z evangelia podle Jana, kapitola druhá, verš 14. až 16.

‚V chrámu našel prodavače dobytka, ovcí a holubů i penězoměnce, jak sedí za stoly. Udělal si z provazů bič a všecky z chrámu vyhnal, i s ovcemi a dobytkem, směnárníkům rozházel mince, stoly zpřevracel a prodavačům holubů poručil: Pryč s tím odtud! Nedělejte z domu mého tržiště!‘

Otec Michael dělá z domu našeho tržiště!

Jsme si všichni dobře vědomi naší povinnosti k Pánu, víme velice dobře, že pětinu svého ročního příjmu máme odevzdávat v týdenních splátkách kostelu. Nechceme se však stát kongregací účetních. Ať si otec Michael znova a ještě jednou spočítá naše příspěvky a pak ať spočítá také to, čeho se mu zde dostalo. Pravý boží sluha by se z kazatelny omluvil za to, že obvinil své farníky z okrádání -“

„Všimni si posledního řádku,“ řekl Hawes.

„- z okrádání našeho Pána! Pýcha předchází pád a po povýšenosti následuje zkáza!

Váš v Kristu

Arthur L. Farnes.“

„Já nevím…,“ řekl Carella a vrátil mu papír.

„Já ti rozumím. Nebereš toho blázna vážně, protože si myslíš, že nikdo nerozešle nejdřív kongregaci takový dopis a pak se sebere a jde někoho zapíchnout. Ale dejme tomu…“

„No…“

„Dejme tomu, že toho chlapa to opravdu tak rozlítilo, že kněze oddělal? Naštvanej je pořádně, nemyslíš? Já nejsem katolík, a tak…“

„Já taky ne,“ řekl Carella. Pokládal se za odpadlíka a jeho matka říkávala, že by se měl stydět.

„Dobrá. Tak já prostě nevím, co všechno můžeš podniknout, když se ti nelíbí kněz, kterého jmenovali do tvýho kostela - jestli jsou kněží vůbec jmenováni, já nevím.“

„Já taky ne.“

„Předpokládejme tedy, že jmenováni jsou, a předpokládejme, že se ti zprotiví, když začne otravovat s placením příspěvků…“

„Desátků…“

„To je totéž. Tak napíšeš dopis… a za jakým účelem? Aby ho odvolali? Dělá se to v katolický církvi? Odvolává se kněz, který nevychází se svýma ovečkama?“

„Já vážně nevím.“

„Nebo mu napíšeš a varuješ ho, že jestli nedá pokoj, tak mu to nedaruješ? Fakt, Steve, velká část dopisu zní jako varování.“

„Kde ti to zní jako varování?“

„Nezdá se ti, že ty řeči o penězoměncích v chrámu znějí jako varování?“

„Ne.“

„Nezdá?“

„Fakt nezdá. A kde jinde ještě vidíš varování?“

„Kde jinde? Dobrá, tak kde? Co například tohle? Hmmm… aha, tady. Ať si spočítá, čeho se mu zde dostalo. To ti nepřipadá jako varování?“

„Nepřipadá.“

„Ať si farář spočítá, čeho se mu zde dostalo? Fakt ti to nepřipadá jako varování?“

„Na mou duši ne.“

„Ať si spočítá, čeho se mu zde dostalo, než bude pozdě.“

„Kde to stojí?“

„Co kde stojí?“

„Než bude pozdě.“

„To nestojí nikde. Já to vyvozuju.“

„Jak vyvozuješ?“

„Vyvozuju z toho, co už víme.“

„Odkud něco víš?“

„Prostě vím.“

„Ale já si pořád myslím, že říct někomu, aby si spočítal, čeho se mu tady dostalo, není žádné varování.“

„Podle tebe ne?“

„Ne.“

„Prosím, a co tadyhle? Pravý sluha boží by se z kazatelny omluvil za to, že obvinil své farníky z okrádání našeho Pána, nebo… Že mám pravdu?“

„Kde tam stojí nebo?“

„Tadyhle. Pýcha předchází pád a po povýšenosti následuje zkáza.“

„Žádné nebo tam nestojí.“

„Nebo se naznačuje. Hele, ty zřejmě nechceš jít za tím chlápkem a promluvit si s ním, tak za ním nepůjdem, zapomenem na to. Myslel jsem jen…“

„Bude asi pobožnej,“ řekl Carella. „I takoví jsou na světě.“

Jako můj táta, pomyslel si Hawes, ale ne nahlas. Pojmenoval mě Cotton. Po tom puritánským kazateli.

„Já ti něco povím,“ řekl. „Na tomhle světě žije moře pánbíčkářů, který mají o kolečko víc, to snad víš. A některý z nich, jak je známo, už taky vrazili do jiných kudlu. Já netvrdím, že tenhle Arthur L. Farnes - už to jméno se hodí tak akorát pro blázna - oddělal našeho kněze, ale když dostaneš dopis jako tenhle, může to být výhrůžka. Nic jinýho netvrdím, a byli bysme pěkně natvrdlý policajti, kdybysme za ním hned teď nešli, to je hotovka.“

„Jsem pro,“ řekl Carella.

* * *

Schuyler Lutherson chtěl vědět, kdo z jeho následovníků nastříkal obrácený pentagram na zahradní branku u sv. Kateřiny.

„Abyste mi rozuměli,“ řekl, „nechci, aby nám sem lezla policie.“

Schuyler Lutherson nebylo jeho pravé jméno. Ve skutečnosti se jmenoval Samuel Leeds - docela přijatelně, až na to, že Samuel připomínal proroka ze Starého zákona, což si věru nepřál, a Leeds zase průmyslové město v severní Anglii. Je pravda, že jeho praprapradědeček měl v Leedsu železářství, než odešel do Ameriky, ale to byla stará historie a Schuyler dával přednost romantičtějším předkům.

Příjmení si Schuyler nevybral proto, že by připomínalo školu nebo holandsky mudrce - neuměl totiž holandsky ani pípnout, ale protože to znělo jako „sky“, což je, jak víme, anglicky obloha, tedy „tam nahoře na obloze nebo nebesa nad námi nebo království nebeské, z něhož kdysi spadli andělé“. Byl to přece sám Satan, koho bez jakýchkoli cirátů vyhnali z nebe, svrhli ze stratosféry do žhavé propasti. A není snad Satan znám také pod jménem Lucifer? Toto jméno si Samuel Leeds nemohl přivlastnit ze zbožné pokory, ale mohl je napodobit, využít aliterace… Lucifer… Luther… a ještě dále upravit… Lutherson… příjmení nabývalo historické velikosti: Lutherson, syn Lutherův, syn Luciferův, hlava církve Nezrozeného, chvalme Satana!

Na devatenáctiletého mládence to byl důmyslný nápad. Tolik bylo totiž Schuylerovi, když v Los Angeles založil svou církev. Teď mu bylo devětatřicet a tamto se odehrálo před celými dvaceti lety - pamatuješ se na Květinové děti, Maude? Jak všichni kázali o Lásce? Všichni až na Schuylera Luthersona, stojícího na kazatelně církve Nezrozeného, kde mezi nohama dobrovolného, každý týden jiného oltáře kázal o opaku Lásky. Kázal o Nenávisti a rozžhaveným pohrdáním svého semene spaloval jeden oltář po druhém. Satanovo náboženství se skládalo z protikladů, bylo cvičením v opaku a protivě. Nenávistí k Lásce, Popřením k Přijetí, Tmou k Světlu, Zlem k Dobru.

Zásady Schuylerovy víry vyjadřoval i jeho pečlivě pěstěný zevnějšek. Fingovanou podobu bradatého ďábla se špičatým obočím, hedvábné rudé roucho a kápi odmítal. Byl přece pravý a vysvěcený kněz církve pekelníkovy, a ne karikatura nějaké ježibaby! Objevil by se Ďábel na zemi před tváří člověka jako Ďábel, anebo by ve své nekonečné špatnosti a prohnanosti vzal na sebe podobu tvora méně významného? A zrovna tak - vyhrnul by si syn Satanův, syn Luciferův - Lutherson, lem nohavice a ukázal chlupatý kotník a kopyto? Předváděl by nevěřícím oči žluté jako pochodně? Vypouštěl by z nozder čpavý dým síry a moči, chrlil by do tváří nevědoucích purpurové zvratky? Takhle že by měl vystupovat syn a sluha našeho Pána Satana?

Schuyler Lutherson byl plavovlasý.

Měl modré oči.

Ještě než si změnil jméno, za krátkého pobytu v nápravném ústavu pro mladistvé v Kalifornii, vzpíral těžká závaží; a i teď navštěvoval třikrát týdně tělocvičnu nedaleko kostela. Díky tomu měl štíhlé, pružné a šlachovité tělo běžce na dlouhých tratích.

Nos měl skoro řecky dokonalý, nebýt toho, že byl přeražený. Došlo k tomu v již řečeném ústavu, kde plavovlasý, sotva ochmýřený a dosud nenarozený Schuyler Lutherson musel bránit svou ctnost před jedním starším pořízkem, rozhodnutým, že ho za každou cenu svede. To jeho „za každou cenu“ nezahrnovalo natrženou slezinu, což utrpěl, když přerazil budoucímu Schuylerovi nos s prohlášením, že z něho hodlá udělat svou „soukromou a osobní děvku“. Nastávající Schuyler vytáhl v sebeobraně z hromady dřeva v truhlářské dílně pořádné prkno a rozpřáhl se jím, jako by to byla baseballová pálka. Pořízek ho pak už neobtěžoval. A nikdo jiný taky ne.

Schuyler měl široká hermafroditní ústa, hořejší ret jako rozdurděná filmová hvězda a dolejší tenký jako ústa politika. Zuby měl rovné a bílé - abych tě lépe pozřel, děvenko! Že byly porcelánové, nebylo důležité. Když se usmál, otevřely se brány pekelných komnat dokořán a věčná tma zvala ke vstupu.

Teď se usmíval, protože chtěl vědět, kdo jmenovitě namaloval pentagram na kostelní vrátka.

Mluvil s rozmyslem a úsečně.

„Kdo přesně namaloval pentagram na ty zasraný vrátka?“

Vulgárností k čistotě.

Ti tři se na něho dívali.

Dvě ženy a jeden muž. Obě sloužily už nejednou jako oltář a Schuyler je díky Satanovi důvěrně znal. Muž je znal důvěrně zase díky veřejnému satanskému smilnění, které následovalo po každém pokání. Jedna žena se jmenovala Laramie, druhá Coral. Nebyla to jejich pravá jména. Muž se jmenoval Stanley a jeho jméno bylo pravé - kdo by si také změnil jméno na Stanley, prosím vás, leda by se chtěl stát zubařem? Stanley byl placený ďáček. ( Ďáček – pomocník při bohoslužbách) Laramie a Coral se zaučovaly a plat jakožto takový nedostávaly, ale peníze se na ně z jakýchsi důvodů přímo lepily. Laramie byla černoška a Coral běloška, Stanley byl Španěl; shromáždily se tu, dá se říct, Spojené národy. Společně přemítali, který kretén ozdobil kostelní vrátka pentagramem.

„Protože kněz je mrtvej,“ řekl Schuyler.

Stanley potřásl hlavou nikoli zármutkem, ale údivem: namoutě, kněz je mrtvej a někdo namaloval pentagram na kostelní vrátka u sv. Kateřiny! Stanley měl masivní hlavu pokrytou narezlými a zcuchanými pačesy, a když jí potřásal, vypadal jako obstarožní lev. Efekt byl velkolepý.

„My se nemáme čím tajit, to je fakt,“ řekl Schuyler.

Obě ženy - symfonie v čemobílém - přisvědčily. Coral tu stála v strakaté kašmírové sukni a bílé nabírané blůzičce, bez podprsenky. Vlasy měla dlouhé a blond, oči modré jako Schuyler a knoflíkovitý nos poprášený pihami. Laramie měla přiléhavé džíny, vysoké boty a svetr. Byla velká a nápadně hezká: žena z kmene Masai, která se zázrakem octla ve velkém hříšném městě. Ve srovnání s ní vypadala Coral jako venkovská hospodyně - a mimochodem jí také byla, než se vypravila na východ a dala se k Schuylerově církvi. Obě ženy úporně přemýšlely. Kdo může být takový idiot, že nakreslí pentagram na vrátka ke kostelní zahrádce? To byla nejžhavější otázka dne.

„Jenže, koukněte se,“ řekl Schuyler, „dejme tomu, že policie začne vyzvídat, jako vyzvídal ten zatracenej páter. Dejme tomu, že přijdou a budou chtít vědět tohleto nebo támhleto, jako například jestli při mši polykáme hostii - hostie je chráněný zboží, že jo? Můžeme vždycky tvrdit, že při našich obřadech nepoužíváme Extázi ani nic podobnýho, ostatně naše mše jsou soukromý, chápete, nejsou veřejně přístupný, jen na pozvání, to mužem klidně říct. Ale vlezou nám sem, chápete, přihrnou se se zatykačem a bůhvíčím, všecko prošťárají a seberou nás už ze zásady, to poldové umějí, to se jim musí nechat. Oni si totiž řeknou, že když někdo může namalovat pentagram na ten zasranej kostel, tak třeba taky zamorduje kněze. A nahrnou se sem jako kobylky.“

„Promiň, Sky,“ řekla Coral.

„Ano, Coral?“

Něžně. Laskal ji očima. Požádá ji, aby sloužila jako oltář tuhle sobotu, 26. května, což je noc v církevním kalendáři celkem bezvýznamná, až na to, že následuje těsně po přesvatém a veleslavnostním svátku Zapuzení. Dva nejdůležitější svátky byly samozřejmě Valpurgisnacht a Halloween, předvečer Dušiček, ale to byly svátky divokých orgií, a svátek Zapuzení byl o něco usedlejší. Proto se taky na sobotní mši následující po něm čekalo jako na příležitost k většímu uvolnění a seberealizaci. Coral byla dokonalý oltář. Když tak ležela na sametem potaženém lichoběžníku s roztaženýma nohama a svícny v rukách, nepřestávala být ženou, pohybovala se a chvěla očekáváním. I teď, jak tu stála před ním, přešlapovala z nohy na nohu a pravou rukou bez ustání mačkala sukni.

„Já myslím, že bysme s tím měli vystoupit před celou kongregací, Sky, vysvětlit jim, že někdo z nás - třeba z přehnaný horlivosti nebo jen z hlouposti - přived církev do nebezpečný situace. A Sky, měli bysme požádat, aby ten, co pentagram namaloval, vystoupil a přiznal se a pak snad šel - nebo šla, kdyby to byla ženská - na policii a řek, co proved. A tak by vyšetření skončilo u toho, kdo pentagram namaloval. Nemám pravdu, Sky?“

Monotónní středozápadní hlas, mezírka mezi horními řezáky. Mačká si sukni jako děvčátko, který má přednést báseň. Hned bych celebroval mši tady a teď, pomyslel si.

„Já bych řek, že Coral má pravdu,“ řekl Stanley a přikyvoval lví hlavou. „Ať věřící vidí.“

Ať věřící vidí a hezky všechno, myslel si Schuyler.

„… tuhle sobotu, než začne mše, před introitem. Vysvětli jim, že jsme v nebezpečí kvůli prkotině, kterou někdo ve vší nevinnosti…“

„Jestli ovšem…,“ řekla Laramie.

Žena šetřící slovy.

Vždycky řekla jen to nejnutnější; zatančila svůj domorodý tanec a opustila jeviště.

„Jestli ten, kdo namaloval hvězdu, taky nezabil pátera.“

Schuyler se na ni podíval.

„Opravdu myslíš, že by to bylo možný?“ zeptal se.

„Po tom jeho kázání?“

Pokrčila rameny.

Ten pohyb znamenal naprosto jasně, že to, co kněz řekl, mohlo být pro některý druh lidí důvodem k vraždě.

„Do hajzlu se vším,“ řekl Schuyler. „Kdyby byl páter držel hubu…“

„Ale on ji nedržel.“

Zase Laramie, která byla v tomto druhu držení mistryní.

„Ne, to máš pravdu,“ řekl Schuyler, „nedržel. Proto jsme se taky ocitli v situaci, která by pro nás mohla být nebezpečná, chápete? Povídám, že tady policajty nechci. Nechci, aby se vyptávali na všechno možný. Můžou přijít na to, že části obřadu provádějí mrňavý holky, že tady užíváme nevinný, ale zakázaný látky, můžou zjistit, že jsme jednou při mši dokonce obětovali zvířata, i když opravdu nevím, proč by tohle mělo vadit těm jejich svinskejm zákonům, no řekněte? Abyste chápali, jde o to, že ten páter nás už pomluvil z kazatelny ažaž, když řek, že jsme - jak to o nás řek, Stanley? - že jsme trnem v boku Kristově, věřili byste tomu? Je to samozřejmě jen důkaz, že ho naše církev ohrožuje, svědčí to o tom, jak Kristovi vyznavači zoufale touží zničit a rozmetat v kolébce sotva zrozenou církev, chápete? Ale…“

„Sky…“

Coral. Něžně.

„Myslím, abysme šli na policii sami,“ řekla. „Zítra večer před mší, nebo radši hned teď, a řekli jim, že víme, co je namalovaný na vrátkách, a že si to sami vyšetříme v našem středu.“

Ta holka užívá slova!

„A že se snažíme zjistit, kdo tu hvězdu namaloval, a aby ten člověk, on nebo ona, vystoupil a přiznal se, Sky. Policie uvidí, že děláme, co mužem, abysme s ní spolupracovali, a nebude si myslet, že nějakej darebák, nějakej člen naší církve, namaloval na vrátka znamení a zabil kněze.“

„Jestli ovšem…,“ řekla Laramie.

Všichni se k ní otočili.

„Jestli to ovšem tak nebylo,“ řekla.

* * *

Arthur Llewellyn Farnes byl velký statný běloch. Mluvil jako člověk narozený a vychovaný ve městě a vypadal jako větrem ošlehaný farmář z Nové Anglie. Prodával pánské oděvy na Stemu mezi Carsonovou a Colesovou a právě se vrátil z oběda, jehož větší část měl nabryndanou na kravatě a na vestě, když detektivové přišli ve dvě hodiny odpoledne do jeho obchodu. Carella usoudil, že je mimo oddělení vražd jediným člověkem na světě, který ještě nosí vestu. Byl by se vsadil, že si taky potrpí na měkký klobouk.

Detektivové prokázali svou totožnost a řekli mu, že vyšetřují vraždu otce Michaela Birneyho. Farnes okamžitě spustil dlouhý, a jak se zdálo upřímný chvalozpěv na kněze, kterého před nedávném tak napadl ve svém dopise. Teď ho nazýval člověkem, který se zasvětil Bohu, pravým sluhou božím, laskavým a shovívavým pastýřem církevních oveček a skvělým člověkem, který bude všem chybět.

Ani přitom nemrkl.

„Pane Farnesi,“ řekl Hawes, „my jsme si prohlíželi korespondenci otce Michaela a přišli jsme na tenhle dopis, který jste rozeslal věřícím…“

„Jojo,“ řekl Farnes a usmál se a zakýval hlavou.

„Víte, který dopis máme na mysli, že ano?“

„Bodejť. Ten, co jsem mu napsal jako odpověď na jeho kázání o desátcích.“

„Právě ten,“ řekl Hawes.

„Jo,“ řekl Farnes.

Ještě se usmíval. A navíc přisvědčoval. Jojo, přikyvovala jeho hlava. Jo, já jsem poslal ten dopis. Jo, jako odpověď na to, že tak horlil o našich povinnostech k církvi. Jo, já jsem ten člověk, co vyjádřil nesouhlas. Jojo, já. A přikyvoval a přikyvoval.

„Jak to bylo s tím dopisem, pane Farnesi?“

„Co jako?“ řekl Farnes.

„No, já bych řekl, že jste se v tom dopise pořádně dopálil, nemyslíte?“

„Pořádně? Já bych řek, že strašně.“

Detektivové na něj civěli.

„Víte, pane Farnesi,“ řekl Hawes, „vy jste v tom dopise napsal všelicos…“

„Napsal. Já jsem totiž zuřil.“

„Opravdu?“

„Takhle na nás vymáhat prachy! Jako kdybysme řádně nepřispívali! Stačilo nám důvěřovat. Ale ne! Místo toho si pustil pusu na špacír z kazatelny, tejden co tejden na nás chrlil oheň a síru, ty kázání by se líp hodily do Salemu na procesy s čarodějnicema než do tyhle čtvrti! Ani jednou se nestalo, že by nám věřil. Momentík,“ řekl a šel k člověku, který si bral z ramínka pár kalhot. „Čím mohu posloužit, pane?“ zeptal se.

„Já se jen dívám,“ řekl zákazník. „Tohle jsou všechny dvaačtyřicítky, které máte?“

„Prosím, tady odtud až ke konci.“

„Děkuju,“ řekl muž.

„Když budete potřebovat pomoc, jsem tady,“ řekl Farnes a vrátil se k detektivům. Tlumeně řekl: „Ten chlap je zloděj. O vánocích odešel s celým oblekem pod tím, co měl na sobě. Uvědomil jsem si to, až když byl pryč. Promiňte, že ho budu hlídat, ale rád bych toho darebáka usvědčil.“

„My taky,“ řekl Carella.

„Předtím jste mluvil o důvěře,“ řekl Hawes.

„Jo,“ řekl Farnes a sledoval očima muže, jak se pohybuje podle ramínek s kalhotami. „To víte, kostel je něco jako kšeft - to se nerouhám. Proto se o desátcích mluví v bibli, aby nedošlo k nedorozumění, že církev je taky kšeft. Musí kšeftovat, aby přežila, víme? Deset procent. Stojí to tam černý na bílým. Pět do kasičky každej tejden a pět na dobročinnost. Sledujete mě?“

„Sledujeme,“ řekl Carella.

„Fajn. Teďka ale - jak víte, že je v kasičce pět procent? Nebo jen dvě nebo tři a půl? Odpověď je - nevíte. Důvěřujete svý kongregaci. A když jim důvěřujete, důvěřujou zase oni vám a místo aby se vám v kasičce nedostávalo, máte tam víc, pro kostel. Každej blbeček by…“

„Promiňte, ale můžu si je tady zkusit?“

„Ovšem,“ řekl Farnes, „tamhle za záclonou. Dovolte, ohrnu vám dole kalhoty, pane.“

„To je v pořádku, já sám…“

„Maličkost, pane,“ řekl Farnes, vzal tři páry kalhot, které měl muž přes ruku, a ohrnul manžety. „Račte, pane,“ řekl.

„Dík,“ řekl muž.

„Zavolejte, až budete něco potřebovat,“ řekl Farnes a vrátil se k detektivům. Zase ztlumil hlas a řekl: „Jde tam s třema párama kalhot. Uvidíme, s kolika vyjde.“

„Mluvil jste o důvěře,“ řekl Hawes.

„Jo,“ řekl Farnes. „Povídal jsem, že každej blbeček chápe, že v kšeftě to nikam nedotáhnete - i když je vaším kšeftem zachraňovat duše pro Ježíše Krista - bez důvěry k lidem, s kterejma kšeftujete. To jsem se snažil vysvětlit v tom svým dopise otci Michaelovi - dej mu Pánbu věčnou slávu.“

„Váš dopis ale nebyl zrovna o důvěře,“ řekl Hawes.

„Že ne? Já myslel, že jo.“

„Tak třeba tuhle, pane Farnesi,“ řekl Hawes, který se v téhle věci pokládat za experta potom, co probral dopis s Carellou. „Myslíte, že tahle slova jsou o důvěře, tenhle odstavec tady,“ řekl a rozložil dopis. Když našel, co chtěl, přečetl nahlas: „… směnárníkům zpřeházel mince, stoly zpřevracel. To je o důvěře, pane Farnesi?“

„Jo, že jako z posvátnýho místa se nemá dělat tržiště.“

„Anebo co tohle?“ řekl Hawes, který se začal rozohňovat. „Hned tuhle, pane Farnesi. Ať si otec Michael znova a ještě jednou spočítá příspěvky a ať si spočítá taky to, čeho se mu tu dostalo. Co myslíte tím, že má spočítat, čeho se mu tu dostalo?“

„Aby si jako uvědomil, že má hodný a štědrý farníky.“

„A tohle? Co znamená tohle? Pýcha předchází pád a povýšenost zkázu. To je taky o důvěře?“

„To je o důvěře k Pánu Bohu, kterej nám ukazuje, jak se vyvarovat pejchy a nadutosti.“

„Vykládáte svý slova zvláštním způsobem, jen co je pravda,“ řekl Hawes. „Mluvil jste o tom s otcem Michaelem?“

„Jo a pořádně jsme se zasmáli.“

„Cože?“

„Pořádně jsme se zasmáli. Já a otec Michael.“

„Zasmáli jste se dopisu, který jste napsal?“

„Bodejť. Že jsem byl naštvanej, víte.“

„A jemu to bylo k smíchu? Že jste se tak dopálil?“

„Jo.“

„Pro jeho kázání?“

„Jo.“

„Že jste mu napsal strašně dopálený dopis, jak jste před chvílí sám řekl? Zdál se mu…“

„Jo, oběma se nám zdál.“

„… legrační?“

„No…“

„K popukání?“

„To zrovna ne, ale přišlo nám k smíchu, že jsem se tak rozčilil, že jsem napsal ten spravedlivě rozhořčenej dopis farníkům, když stačilo zajít za otcem Michaelem - a to jsem taky nakonec udělal - a přátelsky si s ním popovídat a všechno si vyříkat.“

„Tak vy jste si to vyříkali?“

„Jo.“

„Kdy?“

„O velikonocích. Na Boží hod. Zastavil jsem se tam takhle nějak odpoledne a šel s ním zpátky na faru. Pěkně jsme si popovídali.“

„K čemu jste dospěli?“

„Otec Michael řek, že požádá každýho člena kongregace, aby se vyjádřil, jakej příspěvek si může dovolit, a pak se spolehne, že ho bude poctivě každou neděli dávat. Takhle jsem mu to vysvětlil, když jsme si povídali. Že by nám měl aspoň trochu věřit.“ Podíval se k zácloně. Pán, který tam zašel se třema páry kalhot, se právě vracel. Přes ruku mu visely jen dva páry.

„Momentík, pane,“ zavolal Farnes.

„Aha, tady jste,“ řekl pán. „Vezmu si ty, co mám na sobě. Může mi je někdo upravit, prosím?“

„Ó… ó ano, pane, samozřejmě, pane,“ řekl Farnes. „Račte prosím tudyhle, krejčí je na druhém konci krámu.“

„Nechal jsem své kalhoty za záclonou,“ řekl pán. „Nestane se tam s nima nic?“

„Chce to jen trochu důvěry, pane,“ řekl Hawes.

* * *

Ve čtvrt na pět odpoledne zavolal Carella na arcidiecézi. Člověk, který zvedl sluchátko, se představil jako tajemník arcibiskupa Quentina a řekl mu, že Jeho Eminence není právě přítomna, ale že by mu snad mohl pomoci on. Carella mu řekl, že jde o vraždu, kterou vyšetřuje…

„To snad ne?“

„Ano, o vraždu kněze tady u nás…“

„Ano, už vím.“

„Otce Michaela Birneyho.“

„Ano.“

„A volám, protože bych se chtěl spojit s jeho sestrou, ale na čísle, které jsem si zjistil, nikdo neodpovídá.“

„Jeho Eminence se o to už postarala,“ řekl tajemník.

„O co se postarala?“

„Uvědomila sestru otce Michaela.“

„V Japonsku? Jak…“

„My tady máme telefon na jejího manžela do kanceláře. Sekretářka pana Brogana dala Jeho Eminenci jméno jejich hotelu, a tak jsme volali paní Broganovou do Japonska. Přijede v neděli, aby stihla pohřeb.“

„Ano, dobře,“ řekl Carella. „Nevíte náhodou, jestli existují ještě nějací další příbuzní? Rád bych…“

„Myslím, že měl jen tu jednu sestru.“

„Říkáte, že přijede v neděli?“

„Je už na cestě.“

„Děkuju vám mnohokrát.“

„Není zač.“

Carella položil sluchátko.

Už je na cestě, opakoval si.

Problém, který trápil toho hodného pastýře, bude muset přece jen počkat až na neděli.

* * *

Muž, který seděl naproti Marilyn, byl běloch a mohlo mu být kolem padesátky. Jmenoval se Shad Russell a věděl, proč je Marilyn tady, ale radši vyčkával; domníval se, že počkat nikdy neškodí. Shad býval hazardním hráčem v Las Vegas, než přišel sem na východ a zabydlil se v různých jiných druzích podnikání. Od dětství byl podobaný od neštovic a měl knír, který vypadal, že by mu neškodila troška hnojiva; byl hubený a vytáhlý jako Abraham Lincoln a myslel si, že má okouzlující úsměv. Fakticky vypadal jako krokodýl, když se usmál. A právě teď se usmíval.

„Tak starej Joe vám dal moje číslo, říkáte?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla Marilyn.

„Starej Joe Seward,“ řekl a potřásl hlavou.

Byli v jeho pokoji ve druhém poschodí starého hotelu Raleigh na třídě sv. Sebastiana, nedaleko místa, kde stávalo Warringerovo divadlo. Marilyn přijela taxíkem. Měla na sobě džíny a koženou bundu, pod ní rezavý svetr, vlasy zastrčené pod vlněnou čepici. Ono stačí, když se běloška vydá sama do výlučně černošské čtvrti, jako je Diamondback, pohovořit si s někým, koho jí doporučil texaský pasák. Jít tam a holedbat se dlouhými světlými vlasy by bylo už trochu moc.

„Jak se má?“ zeptal se Shad.

„Neviděla jsem ho už léta.“

„Jak to, že se znáte?“

„Řekl mi, že byste mi mohl opatřit bouchačku.“

„Jenže to není odpovědna mou otázku,“ řekl Shad a obdařil ji svým krokodýlím úsměvem. Marilyn najednou pochopila, že to bude těžší, než si myslela.

„Jestli si myslíte, že patřím k poldům nebo něco…,“ řekla.

„Ne, já…“

„Můžete zavolat Joea na mou kreditní kartu, ať vám…“

„Už se stalo.“

Krokodýlí úsměv.

„I když ne na vaši kreditní kartu.“

Úsměv se roztáhl.

„Na můj účet. Hned jak jste zavěsila. Chtěl jsem vědět, kdo je ta Mary Ann Hollisová, že tak nutně potřebuje bouchačku.“

„A co vám řekl?“

„Povídal, že jste pro něj dělala, už to musí bejt osm devět let. Ještě vám teklo mlíko po bradě. Povídal, že vás pás jeden pianista v Houstonu, kterýho pak v baru zapíchli. Tak jste se seznámila s Joem. Taky mi povídal, že jste měla malér ve zralým věku sedmnácti let a že za vás zaplatil pokutu pět dolarů a pak vás propustil z ouvazku, protože jste hezky poprosila a on je náhodou džentleman. Že nejste od chlupatejch, to vím.“

„Tak proč se ptáte na věci, který už víte?“

„Abych viděl, jestli budete lhát.“

„Chtěla jsem.“

„To jsem tušil. Nač ten krám potřebujete?“

„Obtěžujou mě nějaký lidi.“

„Chcete je oddělat?“

„Když budu muset.“

„A co pak?“

„Jak, co pak?“

„Komu řeknete, odkud ten krám máte?“

„Ani svýmu zpovědníkovi,“ řekla Marilyn.

„Jo, tomu tak akorát věřím, že máte zpovědníka,“ řekl Shad a zase se zasmál tím krokodýlím úsměvem. „Pořád v stejný branži?“

„Ne.“

„Škoda. Pro kočku, jako jste vy, bych možná měl něco extra.“

„Děkuju, nechci nic extra.“

„Ani extra extra?“

„Dokonce ani neextra. Potřebuj u revolver. Můžete mi ho prodat? Jestli ne, tak adíos.“

„Přemejšlejte o tom aspoň minutu.“

„Ani vteřinu.“

„Přemejšlejte,“ řekl a usmál se. „Je to snad chyba, přemejšlet?“

„Je.“

„Koho chcete oddělat tou bouchačkou?“

„Do toho vám nic není.“

„Jestli se bouchačka vystopuje ke mně, tak mi do toho bude.“

„Nevystopuje, neobávejte se.“

„Jsou ty lidi pasáci? Má to co dělat s prostitucí?“

„Ne. Už jsem vám řekla, že nejsem…“

„Protože bych nerad, aby mi sem nějakej naštvanej pasák přišel hulákat, že jedna z jeho štětek se pokoušela…“

„Na shledanou, pane Russelle,“ řekla Marilyn a vstala, přehodila si přes rameno kabelku a šla ke dveřím.

„Co jsem proved?“ zeptal se Shad. „Urazil jsem vás? Holka, co naděláš? Musím chránit sebe. Nechci, aby se moje bouchačky octly v ňáký rodinný šlamastyce. Hádáš se se svým starým, tak se s ním dohodni potichu, a nepotřebuješ mý bouchačky.“

„Děkuju. Chápu vaši situaci. Těšilo mě.“

„Hele ji! Nasraná a vytahuje se jako triko! Strefil jsem se, co? Chceš tu bouchačku, abys oddělala svýho pastejře?“

„Strefil přímo na hlavičku. Sbohem, pane Russelle. Povím Joemu, jak jste mi pomoh.“

„Sedni si na zadek, co tak spěcháš? Když ne pastejř, tak vo co de? Vo fet?“

„Ne.“

„Říkáš, že tě ňáký lidi votravujou, ale proč tě votravujou? Zapomnělas jim zaplatit za koks?“

„Máte pro mě bouchačku, nebo ne? Tyhle kecy nepotřebuju, vážně ne,“

„Bouchačka stojí prachy,“ řekl.

„Kolik?“

„Škoda že už nešlapeš,“ řekl a usmál se tím krokodýlím úsměvem. „Já mám pod palcem toho extra kolumbijskýho kšeftsmana, bude tady tenhle víkend. Mohli bysme se dohodnout na ňáký výměně…“

A najednou se podíval Marilyn do očí.

„No tak jo, nic ve zlým, jako bysem nic neřek.“

A zrovna tak najednou se stal obchodníkem.

„Jakej ten revolver ste si přála?“ zeptal se.

4

Ti tři, co přišli do služebny v sobotu ráno za kuropění - tedy fakticky za tři minuty osm -, vypadali buď jako tlupa trubadúrů z 12. století nebo banda cikánů z Carmen, podle toho, odkud se na ně člověk díval. Cotton Hawes je viděl od svého stolu, který byl zalitý sluncem a trochu zamlžený; světlo vnikalo otevřenými okny šikmo a vytvářelo skoro duhový dojem zlatého vzduchu, v němž tančily částečky prachu. V té záplavě světelných paprsků se objevili tři rozpačití lidé a způsobili, že Hawes zamrkal, jako kdyby byl svědkem fáty morgány nebo náboženského zázraku.

Byly to dvě ženy a jeden muž.

Muž kráčel mezi oběma ženami a o krok před nimi jako špička letícího klínu, dá-li se to tak říct, protože tak nějak to vypadalo, když trojice vplula dvířky v laťkovém brlení a přistála u nejbližšího stolu, který náhodou patřil Hawesovi. Třeba je přilákala pochodeň jeho zrzavých vlasů. Nebo z něho vyzařovala přirozená autorita přitahující toho, kdo hledá pomoc. Anebo k němu zamířili prostě proto, že byl v tuhle nekřesťanskou hodinu jediný člověk ve služebně.

Muž měl na sobě křiklavě modré polyesterové kalhoty a košili s bílým límečkem a červenými a modrými pruhy nestejné šíře. Bylo to vlasaté chlapisko s dlouhými žlutohnědými kadeřemi, solidní a svalnaté postavy. Jedna z obou žen byla veliká a černá, druhá blond a menší, a obě byly oblečeny, jako by chtěly doplnit syntetickou nádheru pačesatého pořeza.

Blondýna měla na sobě červenou zvonovou sukni a rolák stejné barvy jako mužovy polyesterové kalhoty. (Žádnou podprsenku, jak si Hawes všiml.) Měla také sandály, ačkoli ještě nebylo léto. Černoška měla stejnou zvonovou sukni, jenže zelenou, a rolák (taky nahoře bez, jak si Hawes všiml) stejné barvy jako blondýnčiny vlasy. A taky byla v sandálech.

„Támhle si přečtěte,“ řekl Hawes.

Všichni tři se rozhlédli.

Ručně napsaná cedule vpravo od dvířek v brlení hlásala: „Před vstupem do služebny sdělte účel své návštěvy!“

„Ó pardon,“ řekl muž, „nevšimli jsme si.“

Slabý španělský přízvuk.

„Dole nám řekli, že máme jít nahoru,“ řekla blondýna. Tenký hlásek. Téměř šepot. Ale vynucoval si pozornost. Oči modré jak nebe, které se rozprostíralo za okny služebny. Hlas plochý jako pláně Kansasu. Hawes si představil obilná pole. „Jmenuju se Coral Andersonová,“ řekla.

Hawes přisvědčil.

„Já jsem Stanley Garcia,“ řekl muž.

„A já Laramie Forbesová,“ řekla černoška.

„Smíme dovnitř?“ zeptala se Coral.

„Už tam jste,“ řekl Hawes.

Stanley si sedl na židli vedle stolu. Hotový gentleman, pomyslel si Hawes. Ženy si přitáhly židle, a když se posadily, zkřížily pod širokými sukněmi nohy. Ten pohyb připomněl Hawesovi dobu, kdy se světem toulali hippies.

„Čím vám mohu sloužit?“ zeptal se.

„Já jsem první jáhen církve Nezrozeného,“ řekl Stanley.

Církev Nezrozeného. Uctívání ďábla, řekla Kristin Lundová. Hawes uvažoval, jestli Coral a Laramie jsou druhý a třetí ďáček. Také by byl rád věděl, jestli jsou to jejich pravá jména.

„My se zaučujeme,“ řekla Laramie a pohybem hlavy ukázala na blondýnu.

Měla tlumený hlas. Hawes uvažoval, jestli zpívá v kostele v chóru. Existují v církvích, které vyznávají ďábla, chóry?

„Jsme tu kvůli tomu mrtvýmu páterovi,“ řekl Stanley.

Hawes si přitáhl blok.

„Ne ne,“ řekl Stanley okamžitě. „Nic takovýho.“

„Nic jakýho?“ zeptal se Hawes. Tužka visela nad blokem jako gilotina, která má užuž spadnout.

„My nemáme s tou vraždou nic společnýho,“ řekl Stanley.

„Proto jsme tady,“ řekla Coral.

„Nejdřív bych prosil o základní fakta,“ řekl Hawes.

Dívali se na něj nechápavě.

„Vaše pravá jména,“ řekl.

„Já se opravdu jmenuju Coral,“ ohradila se blondýna.

Hawes usoudil, že lže. Nikdo se nemůže jmenovat Coral.

Laramie ovšem taky ne.

„A co vy?“ zeptal se té druhé.

„Já jsem se tam narodila.“

„Kde tam?“

„V Laramie, v Texasu,“ řekla. Vyzývavý tón v chraplavém hlase, v tmavých očích blesky.

„A proto je to vaše pravé jméno?“ zeptal se Hawes.

„Jak by se vám líbilo, jmenovat se doživotně Henrietta?“

Hawes si pomyslel, že Cotton úplně stačí. Dědictví po zbožném rodiči, který pokládal Cottona Mathera za největšího puritánského kněze všech dob. Pokrčil rameny, napsal do bloku Henrietta Forbesová, chvilku nad tím přemítal a pak se zeptal blondýny: „Jak píšete Andersonová?“

„S ‚o‘,“ řekla.

„Odkud pocházíte, Coral?“

„Z Indiany.“

„Tam je asi fůra Coral, co?“

Zaváhala, zdálo se, že vybuchne, ale pak se místo toho usmála a ukázala mezírku mezi hořejšími řezáky. „Pokřtili mě Cora Lucille, víte,“ řekla a usmívala se. Vypadala v té chvíli docela jako Cora Lucille. Hawes v duchu viděl copánky převázané červenými mašličkami s bílými puntíky. Přikývl, napsal do bloku Cora Lucille Andersonová a pak řekl: „A vy, Stanley?“

„Stanley,“ řekl Stanley, „ale španělsky.“

„A to je?“

„Estanislao.“

„Díky,“ řekl Hawes. „Tak co je s tím knězem?“

„My jsme přišli vlastně kvůli těm vrátkům,“ řekla Coral, zašoupala nohama a naklonila se důležitě kupředu. Sukně se jí vzdula, ruce měla sevřené v pěst a lokty opřené o stehna - prostě šedesátá léta. Hawese zaplavila vlna nostalgie.

„Jakým vrátkům?“ řekl.

„Vrátkům do zahrádky u kostela.“

„Co je s nima?“

„Kvůli tomu, co je na nich namalovaný,“ řekla Coral. „Kvůli pentagramu.“

„Hvězdě,“ řekl Stanley.

„Obrácený,“ řekla Laramie.

„Hmmm,“ řekl Hawes.

Jen ať se vypovídají, myslel si.

„My víme, co si asi myslíte,“ řekl Stanley. Jeho přízvuk byl teď nápadnější. Asi začínal být nervózní. Hawes nereagoval.

„Kvůli tý hvězdě,“ řekla Laramie.

„A její souvislosti se satanismem,“ řekla Coral.

„Hm,“ řekl Hawes.

„Lidi si to samozřejmě špatně vykládají,“ řekla Coral a usmála se zase tím svým úsměvem s mezírkou v zubech.

„Co si vykládají?“ zeptal se Hawes. „Špatně si vykládají pentagram?“

„Právě.“

„Když je nohama vzhůru,“ řekl Stanley.

„Obrácený,“ řekla Laramie.

„Můžu si vypůjčit vaši tužku?“ zeptala se Coral.

„Ovšem,“ řekl a podal jí tužku.

„A budu potřebovat kousek papíru.“

Vytrhl list ze zadní strany zápisníku a podal jí ho.

„Děkuju,“ řekla.

Všiml si, že drží tužku v levé ruce. Uvažoval, jestli leváctví má něco společného s uctíváním ďábla. Jsou snad všichni leváci?

„Takhle vypadá hvězda,“ řekla a začala kreslit. „Hvězda, kterou vidíme na americký vlajce, šerifská hvězda, všechny hvězdy vypadají takhle.“

Hawes se díval, jak hvězda nabývá tvar.

„Tak,“ řekla.

„Hm,“ řekl.

„A takhle vypadá hvězda, když je vzhůru nohama,“ řekla.

„Když ji obrátíte,“ řekla Laramie.

„Ano,“ řekla Coral s hlavou skloněnou nad listem papíru, levá ruka se pohybovala. „Tak,“ řekla znova a znova ukázala Hawesovi papír. Vedle sebe vypadaly oba symboly jako dva akrobati metající hvězdy.

„Hm,“ řekl Hawes.

„Vidíte ten rozdíl?“

„Vidím, samozřejmě.“

„V čem je ten rozdíl?“ zeptala se Coral.

„Rozdíl je, že ta nalevo…“

„Ano, ten takzvaný čistý pentagram…“

„Ať je to co chce, má nahoře jednu špičku, zatímco ta druhá má dvě.“

„Ano,“ řekla Coral. „Čistý pentagram stojí na dvou špičkách, kdežto symbol Baphometa…“

„Obrácená hvězda…“

„… stojí jen na jedny špičce.“

„A směřuje do pekla,“ řekla Laramie.

„Chápu,“ řekl Hawes. I když nechápal nic.

„Když se podíváte na ten čistej pentagram…,“ řekla Coral.

„Ten nalevo,“ řekl Stanley.

„Ano?“ řekl Hawes.

„Představte si… dovedete si představit, že ano,“ řekla Coral, „člověka, který stojí široce rozkročený… to jsou ty dvě dolejší špičky hvězdy… as roztaženýma rukama… to jsou ty dvě prostřední špičky. Ta nejhořejší je jeho hlava.“

„Chápu,“ řekl zase Hawes a pracně se snažil vidět uvnitř té hvězdy člověka.

„Za starých časů…,“ řekla Coral.

„Před mnoha a mnoha staletími…,“ řekl Stanley.

„Bílí kouzelníci…“

„To nemá co dělat s barvou jejich kůže,“ řekla Laramie.

„Ne, jen s jejich kouzlama,“ řekla Coral. „S bílou magií.“

„Ano,“ řekl Hawes.

„Na rozdíl od černý magie,“ řekl Stanley.

„Ano,“ řekl Hawes.

„Pro ty bílý kouzelníky,“ řekla Coral, „byl pentagram symbolem lidský dobroty.“

„Protože to ukazovalo člověka, jak stojí zpříma,“ řekla Laramie.

„Ale v obrácený církvi…,“ řekla Coral.

„Kde dobro je zlo a zlo dobro…“

„V církvi, kde je všecko opačně,“ řekla Coral.

„Kde chtíč znamená touhu být lepší…,“ řekla Coral.

„A dosáhnout dokonalosti znamená ukojit všechny tělesný touhy…“

„Je pentagram nohama vzhůru…,“ řekla Coral.

„Obráceně,“ řekla Laramie.

„Takže rohy kozla…“

„… to je Satanův symbol chtíče…“

„… se vejdou akorát do těch dvou hořejších špiček…“

„… který představujou Dobro a Zlo…“

„… univerzální dualitu ve věčným konfliktu.“

„A ty tři další špičky,“ řekla Coral, „představujou, jak jsou obrácený, že odmítáme svatou Trojici…“

„… Boha otce, Syna a Ducha svatýho…,“ řekl Stanley.

„… který jsou odsouzený smažit se v pekelných plamenech navěky,“ řekla Laramie.

„A to právě ukazuje ta jediná špička, co směřuje dolů,“ řekl Stanley.

„Hvězda, která stojí vzhůru nohama,“ řekla Coral.

„Obrácená,“ řekla Laramie a všichni tři umlkli.

„A co s tím má být?“ zeptal se Hawes.

„Pane Hawesi,“ řekla Coral, „my si uvědomujeme…“

Byl by rád věděl, odkud zná jeho jméno.

„… že kvůli tý hvězdě namalovaný na vrátkách u kostela sv. Kateřiny by nás policie mohla spojovat…“

Asi jí to řekl dole seržant Murchison.

„… s vraždou toho kněze tady.“

„Jenže…,“ řekla Laramie.

„Jenže,“ řekla Coral, „my chceme, abyste věděl, že si dneska večer promluvíme s našima věřícíma a zjistíme, kdo - jestli vůbec někdo - pomaloval ty vrátka od kostelní zahrádky.“

„A jestli ano,“ řekl Stanley.

„… tak se postaráme, aby ten člověk okamžitě přišel sem a sám se ke všemu přiznal. Abyste ho mohli vyslechnout a přesvědčit se, že my s tím nemáme nic společnýho. Jako s vraždou. I kdyby se někdo - jestli vůbec - provinil a tu hvězdu tam namaloval.“

„Vina je nevinnost,“ řekla Laramie.

„My vám to oznámíme,“ řekl Stanley a všichni tři vstali ve své pestrobarevné nádheře a zmizeli ve slunečním světle skrze vrátka v brlení, z nichž se původně vynořili.

Hawese by bylo zajímalo, jak se daří Carellovi venku na ulici.

* * *

Za jasného jarního rána bylo těžké vidět tu ulici jako část chudé a podezřelé čtvrti. Nikde žádná srdcervoucí chudoba. Lidé, kteří se po ní pomalu pohybovali, nebyli oblečeni v cárech. Na požárních žebřících a v oknech stály květináče s rozkvétajícími kytkami. Záclony, které v ranním vánku povlávaly v oknech, byly vyprané a nažehlené, právě tak jako šňůry s prádlem na zadních dvorcích. Čistící služba tudy projela hned ráno a prázdné popelnice stály v řadě podle ozdobných železných zábradlí lemujících čerstvě zametené schůdky před domem. Když se Carella vydal ulicí vzhůru, kropil kropicí vůz strouhy a černý asfalt se leskl jako umytý deštěm. To přece nemůže být chudá čtvrť.

Ale byla.

Nekonečná tíseň zimy zmizela a místo ní nastoupila klamná naděje jara. Ale lidé žijící v těchto činžácích - pravda, červené cihly působily v slunci veseleji než pod olověně šedivým nebem - věděli, že naděje je okřídlený pták, přelétavý a vzácný jako štěstí. Tento úsek působnosti 87. revíru byl skoro výhradně černošský. A přes iluzi jara tu skutečně vládla krutá bída a negramotnost, narkomanie a podvýživa a zoufalství. Americký černoch ví, co je to pravé. To pravé není dostat se sem, do těchhle neutěšených ulic, ale někam do města, někam tak daleko do města, že tam černoch nikdy nebyl, dokonce si to ani nedovede představit, ale ví, že tam někde nahoře je zářící velkoměsto, země zaslíbená, kde každý vychodil Choate nebo Yale a kde v každé misce ovesných vloček se leskne tisíc světelných jiskřiček.

Povídali, že mu hráli, myslel si.

Nathan Hooper bydlel v činžáku dva bloky na jih od Stému.

V půl deváté toho sobotního rána ho Carella zastal spícího v zadní ložnici, kterou sdílel se starším bratrem a třináctiletou sestrou. Hooperovi bylo šestnáct. Bratr, oblečený a už pryč, byl osmnáctiletý. Sestra měla na sobě bílé bavlněné kombiné, Hooper bílé žokejské trenky a bílé spodní tričko. Zlobil se, že matka pustila dovnitř policii, když ještě spí. Sestře řekl, ať na sebe něco hodí, nevidí, že jsou tu lidi? Sestra si navlékla koupací plášť a odšmátrala do kuchyně, kde Hooperova matka snídala kávu. Carellovi už řekla, že musí být v devět v práci; v sobotu a v neděli uklízela kanceláře tady ve čtvrti, zbytek týdne v bělošských domech ve vilových čtvrtích.

Hooper si natáhl džíny a bos vyšel do úzké chodbičky, Carella ho následoval. Koupelna byla obdélník velký asi 2x3 m a bylo v ní umyvadlo, stará zažloutlá vana na drápovitých nohách s fušersky přidělanou sprchou a záchodovou mísou, která vytrvale bublala. Před vanou byla napůl zatažená igelitová záclona. Hooper vešel a zavřel za sebou dveře. Carella stál na chodbě a slyšel ho nejdřív použít záchod a pak se mýt v umyvadle. Když se dveře zase otevřely, otíral si ruce do broskvově růžového ručníku.

Vrátil se beze slova a zamračeně do ložnice a Carella šel pořád za ním. Hooper otevřel prostřední zásuvku jediného prádelníku v místnosti, vyndal černou polokošili a přetáhl si ji přes hlavu. Pak se posadil na okraj postele, natáhl si bílé ponožky a zašněroval černé kecky. Vlasy měl ve stylu, kterému se říkalo High Top Fade - v té chvíli byl v módě mezi místními mladými muži a připomínal fez posazený na vršku hlavy; lebka pod ním byla skoro úplně oholená. Vyžadovalo to malou údržbu, jen občas nepatrný sestřih. Hooper si projel vlasy hustým hřebenem a beze slova a nakvašeně zamířil do kuchyně, Carella trpělivě za ním. Hooperova sestra seděla u stolu s hrnkem kávy v rukou a dívala se otevřeným oknem na prádlo, které se plácalo na šňůrách. Pozorovala je uchváceně, jako by to byli pestří ptáci. Hooperova matka se chystala k odchodu. Carella jí hádal padesát let. Ve skutečnosti jí deset přidal.

„Nabídni pánovi kafe,“ řekla a odešla.

„Chcete trochu kafe?“ zeptal se Hooper nevraživě.

„Dal bych si,“ řekl Carella.

„To dycky chodíte za lidma o půlnoci?“ zeptala se sestra.

„Promiňte, že jsem přišel tak brzy,“ řekl Carella a usmál se.

Dívka úsměv neoplatila. Hooper štrachal v kredenci vedle dřezu a dával okázale najevo svou nevrlost. Nakonec praštil dvěma hrnky na stůl - jen zázrakem se nerozbily - a nalil do nich do tři čtvrtin kávy. Mléko bylo na stole. Hooper nalil sobě a pak je přistrčil Carellovi, který se posadil vedle dívky.

„Cukr?“ řekla a podala mu cukřenku.

„Děkuju,“ řekl Carella. „Jak se jmenuješ?“

„Proč?“ řekla.

„Proč ne?“ řekl a usmál se.

„Seronia,“ řekla.

„Těší mě, že tě poznávám.“

„Kdy zavřete ty hajzly, co zmlátili Nata?“ zeptala se.

„Právě o tom bych chtěl s váma mluvit,“ řekl Carella.

„To jste první,“ řekla Seronia a pokrčila rameny.

„To není tak docela pravda, že?“ řekl Carella. „Já jsem se o tom dověděl z našich hlášení. Takže někdo musel…“

„Jo, poldové,“ řekl Hooper. „Ale žádnej detektiv, tak to ségra myslí.“

„Teď tu jednoho máte,“ řekl Carella.

„Takhle nevypadá detektiv, žádnej, kterýho znám, tak nevypadá,“ řekla Seronia. „Máma povídala, že jste jí ukázal placku, ale na detektiva nevypadáte, to teda ne!“

„Jak má vypadat detektiv?“ zeptal se.

„Je to sráč,“ řekla.

Carella se sem nepřišel hádat. Ani si nebyl jist, že ho ta holka chce vyprovokovat. Byl tady, aby získal informace. Byl tady, protože někdo zavraždil kněze. Kněze, který toho chlapce na Boží hod zachránil.

„Podle našeho hlášení…“

„S hlášením mi vlezte někam,“ řekl Hooper. „Poldové se akorát koukali dostat z kostela, než je někdo zlynčuje. Byli podělanější než já. Jakživ jste neviděl dva poldy, který by měli takovej fofr.“

„Ani ho neodlifrovali do špitálu,“ řekla Seronia. „Měl jste vidět tý krve! Až ten páter ho odvez na pohotovost.“

„Kam?“

„Do Greerovy všeobecný.“

„Říkáš, že tě tam odvezl otec Michael?“

„Prostě tam se mnou šel, hele,“ řekl Hooper. „Jako Kristus, když šel s tím svinským křížem na zádech a všichni se řehtali, že jo? Zrovna tak to bylo se mnou. Z hlavy mi crčela krev, jak mě jeden z těch čuráků napálil raketou…“

„Začni od začátku,“ řekl Carella.

„K čemu je to dobrý?“ řekl Hooper.

„Ublížit si nemůžeš,“ řekla Seronia a zase pokrčila rameny.

Velikonoce připadly toho roku na 15. duben, ale zima, i když už v posledním tažení, ne a ne uvolnit své sevření. Den byl větrný, ve vzduchu, jak se zdálo, visel příslib sněhu. Zamračená rozvichřená obloha se zlostně převalovala nízko nad městem, takže vypadalo jako obraz od El Greca, dokonce i tam, kde neoplývalo Španěly. V tomhle strakatém revíru, kde se černé čtverce měnily mžikem oka v bílé, bydlel Nathan Hooper ve čtvrti, která byla z devadesáti procent černá, z osmi španělská a ze dvou asijská. Ani ne o dva bloky dál byla zas docela bílá čtvrť složená z Italů, Irů a hrstky židů. V tomhle revíru se proslulý tavicí kotel nikdy nedostal do varu, ale té větrné velikonoční neděle měl překypět.

Hooper chodí do kostela jen zřídka, ale dnes potkal náhodou kámoše jménem Harold Jones, kterému ostatní hoši říkají podle vzoru Billa Cosbyho Tlustej Harold. Tlustý Harold není tlustý, naopak, je spíš hubený a vyzáblý. Vedle toho je narkoman a na Hod boží velikonoční se jde do kostela pomodlit, aby nechal drog a stal se bohatou a slavnou černošskou hvězdou jako Bill Cosby. Hooper jde s ním. Je svinská zima a vítr na to, aby se člověk potloukal venku, lepší jít do kostela s Tlustým Haroldem.

Kostel, do kterého jdou, stojí na rohu Ainsleyovy a Třetí ulice a jmenuje se První baptistická habešská církev v Isole. Hooper je rád, že je v kostele teplo, protože pokud jde o něj, to ostatní jsou kecy. Ze školy vypadl, protože mu nešlo čtení - žádný z jeho učitelů si nevšiml, že je dyslektik, ale něco mu přece jen zůstalo z dějepisných knih, kterými se prokousal: většina válek na téhle planetě vznikla z toho, že se jedno náboženství snažilo přesvědčit jiné náboženství o té své jediné pravé cestě k Bohu. Takže to, co kněz ráno v kostele vykládá, ty řečičky o Ježíšovi, jak ho ukřižovali Římani nebo Židi nebo kterej ksindl, Hooper neví a kašle na to - jsou to pro něho jen kecy. Když lidi chtěj věřit báchorkám o pannách, který se octnou v tom a nikdo je nepřeříz, tak ať si věřej, Hooper je tady, aby se ohřál.

Z kostela vyjdou chvíli po poledni. Tlustý Harold si chce jít koupit flaštičku cracku, ví kde, a krátit si čas kouřením. Hooper ale povídá, to nemá cveka, vole, právě ses v kostele modlil jako blázen, abys byl spasenej, a za chvilku začneš znova, no řekni, vole, má to cveka? Kupme si za ty prachy lístky do kina, povídá Tlustýmu Haroldovi, a praženou kukuřici. Tlustej Harold prej ne, pudu si rači šluknout. Tak se na Ainsleyově rozejdou, je tak asi deset nebo patnáct minut po dvanáctý - a Tlustej Harold si jde dát čouda naděje, vole, a Hooper jde uličkama, které zná, do města až na Stem, kde je kino a hrajou tam nový film s Eddiem Murphym.

Ve městě.

Tam je to kino.

Nahoře ve městě.

Kde žije Eddie Murphy a Bill Cosby.

Hooper ví, že jde do bílého hájemství, není padlý na hlavu. Ale dneska je Hod boží velikonoční, vole, a on si jen zajde do toho zasranýho kina, kde stojí stovky lidí ve frontě, aby viděli na plátně černocha. Ve frontě stojí taky hezkejch pár černochů, tuhle a támhle, všichni vyfešákovaný kvůli holkám, dneska je Hod boží velikonoční, bude to dobrý, vole, žádný průsery.

Hooper by si taky přál mít tady svou holku. Ale rozešel se s ní minulý měsíc, protože se naštvala, že nechal školu, a nic lepšího se asi nemohlo stát, když nechápala, že se v tý zasraný škole nikam nedostane. Nač by tam ztrácel čas? Na rohu ulice se člověk naučí za deset minut víc než ve škole za pololetí! Ale takovej den jako dneska a kluci s buchtama všude okolo, to se člověku stejská. I tak si připadá divně, když jde do kina sám.

Ale Eddie Murphy to spraví.

S Eddiem Murphym je člověku dobře.

Na plátně se objeví hezkej černoch, mazanej jak četník. Ten si nenechá od bílýho nic líbit, člověk se vážně cítí bezva. Eddie Murphy asi bydlí ve velký vile na kopci nad mořem. Určitě za ním chodí bílý holky a ocucávají ho, mejou mu nohy vlasama, jak to povídal dneska ráno ten páter o Ježíšovejch nohách. Bejt Eddie Murphy, může si člověk koupit všecko, co chce, co se mu na světě zamane. Černej nečernej. Jsi zkrátka Eddie Murphy, vole! V kině, jak tak sedí potmě mezi lidma, většinou bílejma, si Hooper málem zamokří kalhoty, jak se chechtá pokaždý, když Eddie Murphy provede nějakou tu svou kulišárnu. Bílý kolem něho se taky smějou. Ne pitomýmu negrovi, ale pitomýmu Charliemu, kterýho ten negr oblaf. Hooper dost dobře nechápe, proč se bílý řehtaj sami sobě, ale ví, že mu to zatraceně lahodí.

Když vyjde z kina v půl třetí nebo tak nějak, cítí se pořád ještě bezva. Nesněží, ale určitě co nevidět začne. Vítr hučí až hrůza, fouká od řeky Harbu a proniká do morku kostí. Může jít domů buď tak nebo tak. Dolů po Stemu až k Severní pátý, pak štrekou přes tři bloky k jejich baráku na Culverový, budou tam možná kámoši, anebo to může nabrat rovnou po Jedenáctý od kina pořád dál až do Culverový, jedno za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet - až na to, že Jedenáctá vede výhradně italskou čtvrtí.

Hooper nepatří k žádnému z pouličních gangů své čtvrti. Nefetuje a není ve styku s některým z myriády dealerů s crackem - novináři jim říkají „skvrna na tváři města“. Neučí se dobře, ale to neznamená, že není dobrej člověk. Ani barva jeho kůže z něho nedělá špatnýho člověka. Je černej. Ví, že je černej. Ale zločinu se nedopustil. Nikdy. (To slovo vášnivě opakuje Carellovi: Nikdy!) Není to malý úspěch ve čtvrti, kde slovo „špatnej“ se obvykle vyslovuje s pýchou. Já jsem móóóc špatnej negr, vole! Jestli z Hoopera bude vůbec nějakej černoch, tak jenom dobrej. Jako Eddie Murphy. (To taky říká Carellovi, a aby to zdůraznil, tluče se zaťatou pěstí do otričkované hrudi.)

Italští Američané z Jedenácté ulice jsou tak vzdálení v čase, prostoru a stanoviscích od svých předků v Neapoli nebo Palermu, že by mohli klidně vynechat slovo „italští“. Jsou Američani a bašta, narodili se a vyrostli na kusu země, kterou teď obývají s poněkud zmatenou a matoucí hrdostí. Jsou to děti, jejichž praprarodiče sem přišli na začátku století jako přistěhovalci. Děti, jejichž rodiče byli první generací Američanů. Děti, jejichž prarodiče bojovali v druhé světové válce proti Itálii a rodiče byli výrostky v šedesátých letech. Teď jsou ty děti samy výrostky, nemluví italsky a nemají zájem se to naučit, děkujem pěkně. Jsou Američany. Americké je milovat domov a rodinu, americké je chránit okolí před infiltrací zla, americké je milovat vlast a chránit sestry před vilností negrů.

Hooper je si jich okamžitě vědom.

Ušel asi tak jeden a půl bloku ze Sternu, když je spatří na schůdkách před domem. Je jich šest. Je Hod boží velikonoční a oni jsou všichni vyfiknutý ve svátečních nových hadrech, bloumají a blbnou, smějou se, ale jemu přesto stoupá po krku nahoru varovné chvění. Nemá tu co dělat. Měl jít po Stemu k Pátý, je debil, že jde po Jedenáctý, kde srandičky zčistajasna přestávají, jak se blíží, a smích jako když utne. Nastane mrtvý ticho, všimli si ho.

Co kdyby přešel na druhou stranu ulice?

Udělal by to Eddie Murphy?

Blbost, vole, ani nápad! Hooper má stejný právo jako tyhle frajeři bejt tam, kde chce, ale - srdce mu tluče. Ví, že bude průšvih. Cítí to ve vzduchu, vane to větrem, vole, šmatá mu to po kůži, jako by ho někdo švihal prutem na pohánění dobytka… průšvih… nebezpečí… utíkej!

Ale utíkal by Eddie Murphy?

Neutíkal.

Nepřejde na druhou stranu ulice, ne a ne.

Jde pořád dál tam, kde těch šest teď sešlo ze schůdků v nenápadném šiku, ruce jim visí po boku, jako by chtěli vytáhnout zbraň, úzké úsměvy na obličejích, řekni něco chytrýho, mysli si něco chladnokrevnýho, buď jako Eddie Murphy, vole! Ale nic chytrého ho nenapadá, chladnokrevného taky ne.

Zasměje se.

„Ahoj, kámo,“ řekne tomu nejbližšímu.

A odněkud vylítne baseballová pálka.

„Víš, kdo tu pálku použil?“ zeptal se Carella.

„Nevím,“ řekl Hooper.

„Pálky měli všichni,“ řekla Seronia.

„To až pozdějc,“ řekl Hooper, „když mě začali honit. Najednou měli pálky všichni. Anebo víko od popelnice. Ale hlavu mi rozbila ta první. Protože mě překvapila. Musel to bejt jeden z těch, co stáli vzadu a měli pálku schovanou, chápete? Když jsem k nim přišel, byl jsem jak jehňátko. Smál jsem se, že jako nic, povídám zdvořile: Ahoj, kámo, a prásk, přilítla pálka odněkud, kde ji měli schovanou, a rozbila mi hlavu.“

„Co se dělo potom?“

„Pádil jsem, co jinýho myslíte, že bych měl dělat? Jich bylo šest, všichni s pálkama a všichni řvou: Negr a kdeco, člověče, já poznám, když to smrdí lynčem, to si pište! Vystřelil jsem jak raketa, ale jim to nestačilo, to nebyl konec, pro ně ne. Zenou se hned za mnou, všech šest, nadávali a řvali a hnali mě pryč. Myslel jsem, že na Culverový budu v suchu, můžu běžet po Culverový směrem k nám, rychle zmizet z tý zatracený Jedenáctý…“

„Jseš kretén, žes tam vůbec chodil,“ řekla Seronia.

„Byly velikonoce,“ řekl Hooper a pokrčil rameny.

„Dobře, tak oni tě honí…“ řekl Carella.

„No a já si říkám, že musím z tý ulice vypadnout. Když tam zůstanu, tak mě voddělaj. Musím se dostat někam, kde jsou svědci, do hospody, snekáče, někam, kde lidi vidí, co se děje, když to dojde tak daleko. Vypadalo to, že si nedaj pokoj, vypadalo to, že mě odkráglujou.“

„A co bylo pak?“

„Pak před sebou vidím ten kostel. V životě jsem v něm nebyl, ale je tady a já si říkám, v kostele musej bejt lidi, no ne? Je Hod boží velikonoční. Já už ani nevěděl, kolik je hodin, nenapadlo mě, že v půl třetí, nebo kolik to bylo, už nebude mše. Ale dveře byly otevřený…“

„Dokořán?“

„Ne, to ne. Nezamčený. Vzal jsem za kliku, nebyly zamčený. Byli mi za zádama, víte, ještě, že ty dveře nebyly zamčený, jinak byla ze mě mrtvola tam na těch schodech. Tak jsem vlítnul dovnitř s rozbitou hlavou, krev z ní jen kapala, a ty za mnou ječí a já slyším odněkud z kostela další řev. První, co mě napadlo, že mě obklíčili, člověče, řvou za mnou a řvou přede mnou, je po mně!“

„Jak to myslíš - řvali přede mnou?“

„Jako za těma sloupama. Dva lidi na sebe řvali…“

„Za jakejma sloupama?“

„Co jsou na pravý straně kostela, víte přece? Ty sloupy a za nima asi nějakej kumbál, protože…“

„Odtamtud se ozýval křik? Z kumbálu za sloupy? Na pravý straně kostela?“

„Já si jen myslím, že tam je kumbál, já jsem tam nikdy nebyl. Ale dveře se otevřely a vyšel páter…“

„Z toho kumbálu?“

„Z toho, co bylo za těma dveřma, já nevím z čeho. On totiž slyšel ten řev zvenčí. Slyšel, jak ječí negr a že mě zabijou, a slyšel, jak já řvu pomoc, pomozte mi někdo! Tak vylez ven, byl překvapenej a polekanej, a první co vidí je, jak mi kape z hlavy krev, a jde ke mně a co se děje, co se děje, povídá, jako by tomu ani nechtěl věřit, víte, najednou mu tu na podlaze krvácí černoch a šest bílejch ho pronásleduje. Tak jsem zařval: Hej pane, pomozte mi, oni mě zabijou, a páter vidí, co se děje, hned to pochopil, víte, a postavil se mezi mé a ty grázly a povídá jim: Koukejte vypadnout z mýho chrámu, povídá, tohle je příbytek Páně, jak si troufáte, a všechny tyhle srágory. Zatím někdo zavolal poldy, ale než přišli, už byly venku mraky lidí, každej řval a ječel, i když neměli páru, co se děje. A do nemocnice se mnou šel ten páter. Poldové byli pěkně vyjukaný. Jestli budete psát hlášení…“

„Budu.“

„Měl byste tam dát, že poldové byli tak podělaný, že mě ani neposadili do auta a neodvezli těch šest bloků do Greerovýho špitálu. Musel jsem jít po svejch s páterem.“

„Zmíním se o tom,“ řekl Carella.

A houby to pomůže, myslel si. Policie se chrání. Byl to prostý, i když snad politováníhodný fakt. Ale zmíní se o tom.

„Říkáš, že kněz se s někým hádal, když jsi přišel?“

„Jo.“

„S kým, nevíš?“

„Nevím. Bylo to za dveřma.“

„S mužem? Se ženou?“

„S chlapem, aspoň myslím. Bylo tam šest hajzlů, který mě chtěli oddělat, hovno jsem se staral, kdo…“

„Jak víš, že se hádali?“

„Protože na sebe řvali.“

„Slyšels, co říkali?“

„Jen ty hlasy.“

„Dva hlasy? Nebo víc než dva?“

„Nevím.“

„No… a když bylo po všem… viděls někoho?“

„Jak to myslíte?“

„Vycházet z tý místnosti?“

„Aha. Ne, neviděl. Šli jsme rovnou do špitálu. Poldové udělali cestičku mezi lidma a já a páter jsme prošli. Vevnitř v kostele jsem nikoho jinýho neviděl.“

„Víš, že otec Michael byl ve čtvrtek večer zavražděn, nebo to nevíš?“

„Samo, že vím,“ řekl Hooper. „A taky vím, kdo ho oddělal.“

Carella se na něj podíval.

„Ty smradi taliánský,“ řekl Hooper. „Upsali se krví, že dostanou mě a toho pátera. Za to, co se stalo o velikonocích. Pátera dostali, tak jsem na řadě já. A za co? Za to, že jsem šel po ulici a ničeho si nevšímal.“

„Za to, že jsi černej,“ řekla Seronia.

Carella neměl, co by na to řekl.

* * *

„Je to od vás moc hezký, že jste přišla, slečno Lundová,“ řekl Hawes. „Já vím, že je sobota, a mrzí mě, že vás připravuju o volno.“

„Mně to nevadí,“ řekla. „Jsem ráda, že vám mohu nějak pomoct.“

Hodiny na stěně ukazovaly dvacet minut po jedenácté. Krissie měla na sobě modré džíny, kožené vysoké boty, bílou košili a koženou bundu s třásněmi. Žádné líčidlo, jen rtěnku a zdůrazněné oči. Dlouhé světlé vlasy stažené vzadu do ohonu. Voněla jarním kvítím.

„Jak jsem vám řekl do telefonu, laboratoř nám poslala celý balík dopisů a účtů a bůhvíčeho všeho. Všechno patřilo otci Michaelovi, víte, a já jsem to právě probral. Jde o to, že laboratoř na papírech našla několik sotva znatelných exemplářů a my…“

„Sotva znatelných čeho?“

„Otisků otce Michaela, samozřejmě, ale taky několik jiných, který tam mohl nechat vrah. V případě, že byl v kanceláři a hledal něco v kartotéce. A to je pořád ještě možný vzhledem k otevřený zásuvce a papírům na podlaze. O. K. zatím?“

„O. K.,“ řekla Krissie a usmála se.

„Takže my se snažíme identifikovat všechny otisky - ty, o kterých víme, že nepatří otci Michaelovi - a eliminovat každýho, kdo měl řádný důvod dělat něco s těma papírama. Jedna z těch logických osob je…“

„Jeho sekretářka,“ řekla Krissie a usmála se.

„Ano, logická volba. Píše je na stroji, zařazuje, a tak dále.“

„Ano.“

„Moc vám to dneska ráno sluší,“ řekl.

Ta slova ji překvapila. Jeho překvapila taky. Nečekal, že je pronese nahlas. Vteřinu předtím si je jen myslel.

„Já vám děkuju,“ řekla Krissie.

„Promiňte,“ řekl.

„Ne, ne.“

„Ale je to pravda.“

„Tak děkuju.“

Následovalo trapné ticho. Stáli vedle sebe v pruhu slunečního světla proudícího otevřeným oknem. Služebna byla toho rána nezvykle tichá. Někde na chodbě zazvonil telefon. Venku na ulici zahoukal klakson.

„Jde o tohle,“ řekl a odkašlal si. „Jestli vrah sáhnul na některý ty papíry - a mohlo se stát, že měl v rukou aspoň to, co rozházel po podlaze, tak eliminujeme co nejvíc těch málo zřetelných otisků a pak se mužem pokusit o identifikaci, když na někoho narazíme. Zatím se to nestalo. Ale když.“

„Ano.“

„Proto jsem vás poprosil, abyste se zastavila a dala si sejmout otisky, jestli vám to nevadí.“

„Vůbec ne,“ řekla.

„Bude to trvat deset minut, nanejvýš patnáct.“

„Já jsem si vždycky myslela, jaké to asi je, když se berou otisky prstů.“

„Vážně? Tak teď máte příležitost se to dovědět.“

„Ano,“ řekla.

„Ano,“ řekl a zase si odkašlal.

„Neleze na vás rýma?“ zeptala se.

„Ne, myslím, že ne.“

„Když tak pokašláváte…“

„Ne, to je…“

„Tak jsem si myslela, že třeba…“

„Ne, to je nervozita,“ řekl Hawes.

„Ach tak,“ řekla.

„Ano.“

„Ach tak.“

Dívali se na sebe.

„Tak jak se to dělá?“ zeptala se.

„No… kdybyste šla sem, k tomu stolu…“

„Zrovna jako ve filmu, že?“

„Podobně.“

„Mně ještě nikdo nikdy nebral otisky,“ řekla.

„Já vím.“

„Řekla jsem vám to?“

„Řekla.“

„Tak to musí být pravda.“

„Ano. Tak první, co udělám, je, že zamknu svou pistoli do zásuvky u stolu, protože jednou se stalo - už ani nevím, kdy to bylo, že jeden policista někde tady v našem městě snímal otisky jednomu ničemovi a ten mu vytrhl revolver a zastřelil ho.“

„Propána,“ řekla Krissie.

„Ba,“ řekl Hawes. „Tak teď je předpis, že když snímáme otisky, musíme si odepnout zbraň.“

Šel ke svému stolu, hodil pistoli do hluboké zásuvky vpravo, zásuvku zamkl a pak se vrátil ke stolu, kde se snímaly otisky. Krissie s obavami pozorovala, jak vymačkává z tuby černou barvu na skleněnou destičku.

„Umeje se to vodou a mýdlem,“ řekl.

„Zaplať pánbu,“ řekla.

„Opravdu, nedělejte si starosti.“

„Jste na tohle asi odborník,“ řekla.

„To je u nás druhá přirozenost. I když už to děláme málokdy. Teď se všechny tyhle věci dělají ve městě. V centrální kartotéce.“

„Fotografie & otisky,“ řekla. „Tak tomu říkáte?“

„Ano.“

„Fotografie a otisky,“ řekla znova.

„Ano.“

Roztíral válečkem barvu po skle, aby jí bylo všude stejně. Pozorovala ho s nelíčeným zájmem.

„Musíte to rozmazat, co?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jako borůvkový džem,“ řekla.

„To mě nikdy nenapadlo,“ řekl a odložil váleček. „To bysme měli. Teď vezmu tuhle kartičku…“

Vzal ze stojánku na stole kartu.

„A jestli mi půjčíte nejdřív pravou ruku… Musím… tedy… hm… kdybyste nechala ruku jen tak viset… volně… musím je nejdřív natřít barvou, chápete, prst po prstu…“

„Doufám, že se to svinstvo opravdu umeje,“ řekla.

„To ano, mýdlem a vodou, slibuju. Tak, teď je to lepší.“

Stála k němu otočena pravým bokem a jeho ruce objímaly její paži, držel její ruku ve svých, když jí otíral prsty jeden po druhém o sklo a pak je oválcoval o kartu…

„Teď palec,“ řekl.

„Dělám to správně?“ zeptala se.

„Nechte to na mně,“ řekl. „Vy se jen uvolněte, tak, to je ono…“

… stáli v té tiché, sluncem zalité služebně tak strašně blízko sebe, že cítil vůni jejího květinového parfému…

„Teď druhou ruku,“ řekl.

… položil každý její prst na sklo, otřel ho o barvu, oválcoval o kartu, pohybovali se společně ve zvláštním rytmu, její bok jako by přesně zapadal do jeho…

„To je legrace,“ řekla.

„Ano,“ řekl on. „Nešla byste se mnou dneska na večeři?“

„S radostí,“ řekla.

* * *

Vybrala si nakonec šikovnou malou osmirannou pistoli walther PPK ráže 32. Shad Russell jí ukázal pěti a šestiranné, ale řekla si, že když dojde k nejhoršímu, bude jí dobrých těch pár ran navíc. Sedm v zásobníku, řekl jí, a jedna v hlavni. Ukázal jí také několik pistolí ráže 22, ale ona trvala na pistoli s větší účinností. Shad jí řekl, že ráže není rozhodující. Někdy se nadělá víc škody s dvaadvacítkou než s pětačtyřicítkou. Nevěřila mu. Kdo chce srazit obra, nevystřelí na něj z praku hráškem.

Nebyla si jista ani tím, že tahle pistole je to, co potřebuje. Ale všechny jeho pistole větší ráže byly buď příliš objemné nebo příliš těžké. Ten walther měl krátkou třípalcovou hlaveň a celý měřil jen pět a půl palce; lehký model, který si vybrala, nevážil ani čtvrt kila. Vešel se jí do kabelky vedle peněženky a nebyl ani o moc větší. Shad jí za něj počítal šest set dolarů. Jen za tenhle kšeft si vyjede na dovolenou do Itálie, řekla si.

Když se vracela domů, zjistila, že ten, kdo je držitelem pistole bez povolení, nepřechází ulici nazdařbůh. Tušila, že držitelů bouchaček, kteří překračují povolenou rychlost, nebude taky moc. Nebo těch, co plivou na chodníky. Nebo se dokonce projevují na veřejnosti zvýšeným hlasem. Ano, porušuje zákon. A bude ho porušovat dál, když to bude muset být. Poruší ho dokonce do krajnosti. Kabelka byla s pistolí těžší. Ta tíha ji uklidňovala.

Strávila to sobotní ráno nákupem na okraji městského centra a nastoupila do pomalovaného vozu podzemní dráhy dvacet minut po druhé. Nemívala ve zvyku projíždět se po městě nákladnými taxíky a nehodlala měnit své zvyky. Kromě toho se cítila v zalidněných místech bezpečnější: ti dva včera se vypařili, jakmile zamířila k policajtovi.

Vlak rachotil podzemní tmou.

Marilyn přemýšlela, jestli existují takové věci jako vášniví a poetičtí muži, kteří vypadají jako lvi a žijí v kryptách metra. A jestli jsou v městské kanalizaci aligátoři. Přemýšlela, jestli existuje něco jako „a žili šťastně až do smrti“.

Vlak zastavil ve stanici.

Dveře zasyčely a otevřely se.

Pozorovala nastupující lidi. Že by nastoupil někdo třeba jen vzdáleně podobný jejím dvěma Španělům, nečekala. Dveře zasyčely a zase se zavřely. Vlak se rozjel.

Bylo půl třetí a pět minut, když vystoupila na Stemu a zamířila pěšky na sever, směrem k řece. Byla si jistá, že vědí, kde bydlí, zřejmě ji sledovali od domu do školy. Když se blížila k Oválu na Silverminské třídě, přelétla očima obě strany ulice před sebou. Kabelka jí visela na levém rameni. Pravá ruka spočívala na otevřeném závěru těsně nad revolverem.

Nic.

Šla dál.

Vešla na Ovál, obešla ho. Chůva tlačila kočárek v jasné záři slunce. Takový nádherný den! Tíha revolveru v kabelce. Kolem Oválu a do přístavní uličky. Parčík proti jejímu domu. Možné nebezpečí. Muž přicházející po druhé straně ulice podle parku. Prcek v rezavém sportovním saku, knírek - celý Charlie Chaplin. Přešel kolem ní ponořen do vlastních myšlenek. Prohlédla si vchod do parku.

Nic.

Ulice Harborside č. 1211 byla nalevo před ní. Nikdo na obou stranách ulice, ani stopy po nějaké činnosti v parku. Nad hlavou se jí zatřepetal holub, přelétl přes plot parku a usadil se na cestičce za vchodem. Došla až k domu a zalovila v kabelce pro klíč, hřbetem ruky se otřela o revolver. Našla klíče, odemkla oba zámky na dveřích, vešla do chodby a zase za sebou zamkla. Měla na sobě Chanel plášť bez zapínání, modrou sukni a modrý kabátek s modrým krejzlíkem. Rozepjala si kabátek a šla k záznamníku, byly na něm tři vzkazy. Zmáčkla playbackový knoflík.

„To jsem já.“

Willisův hlas.

„Zamluvilas nám dneska někde večeři? Protože já ne a je sobota večer a kdoví, jestli něco seženeme tak pozdě. Mám chuť na něco italskýho, ty ne? Myslíš, že bys mohla zkusit Mangia Bene? Jsem v laborce. Měl bych být doma kolem pátý. Nashle, mám tě moc rád.“

Podívala se na hodinky.

Za tři minuty tři.

„Haló, slečno Willisová, tady je Sylvia Bourneová z realitní kanceláře, jak jsme spolu mluvily ve čtvrtek na tom mecheche, pamatujete? Realitní kancelář Oliphant. O družstvu. Jestlipak, jste měli s panem Hollisem čas uvažovat o té nástavbě? Jsem přesvědčená, že sponzor by byl ochoten slevit z těch tří a půl, kdybyste měli zájem. Dejte mi laskavě vědět, co o tom soudíte, ano? Dá se s tím hnout. Já vím, že jsem vám dala svou vizitku, ale pro jistotu vám řeknu své číslo ještě jednou.“

Když odříkala číslo, dokonce dvakrát, Marilyn napadlo, proč si nikdo nikdy nepamatuje jejich jména správně. Stálo by za to vzít se už jen proto, aby měli jedno jméno.

„Haló, Marilyn.“

Ženský hlas.

„Tady Eileen.“

Eileen?

„Burkeová. Jestli máš někdy chvilku času, zavolej mě! Domů, buď tak hodná. Ráda bych si s tebou promluvila o pár věcech. Na tohle číslo.“

Marilyn vyslechla číslo, zapsala si je a řekla si, že v tom musí být telepatie. Včera uvažovala o tom, že Eileen zavolá kvůli bouchačce, a dneska zavolala Eileen ji. Rozdíl je v tom, že dneska už revolver má. A pořád ještě si nebyla jistá, jestli o ni Eileen opravdu stojí. Tak proč volá? A naopak, stojím já o ni tolik, abych ji zavolala?

To nejdůležitější napřed, řekla si.

Mangia Bene.

Našla číslo ve svém telefonním adresáři, vytočila ho a řekla, že volá jménem detektiva Willise - proč se trochu nevytahovat v sobotu večer -, a zeptala se, jestli by byl stůl pro dva na osm večer. Mimoděk se podívala na hodinky. Přesně tři. Za hodinu a půl bude doma. Čekala, zatímco vrchní prohlížel seznam rezervací a celou dobu pomlaskával. Nakonec řekl: „Si, signora Willis, stůl pro dva v osm, budeme se těšit.“

Zase Willisová.

Položila sluchátko, rozhodovala se, jestli má zavolat Eileen hned a mít to odbyté, a usoudila, že se nejdřív vykoupe. Přehodila si kabelku přes rameno a šla nahoru do druhého poschodí.

Čekali na ni v ložnici.

5

Sáhla po pistoli.

Sáhla po ní okamžitě, nezaváhala ani minutu, pravá ruka se natáhla přes tělo a ponořila se do otevřené kabelky, prsty se sevřely a pistole se vynořila z kabelky, ukazováček na spoušti, palec ji odjistil a pistole namířila na -

Vtom po ní skočil.

Ten hromotluk.

Přeběhl rychle po parketách s perským kobercem, kolem postele s nebesy a dvojitého křesílka potaženého modrým vroubkovým sametem. Vyznal se v pouličních rvačkách a nehmátl po pistoli, pistole znamenala nebezpečí. Místo toho se jí objevil po levém boku, skrčil se pod rukou s pistolí a vrazil jí ramenem do prsou, než stačila vystřelit. Zapotácela se a padala dozadu. Ohromnou pěstí jí udeřil rovnou do obličeje. Prudce to zabolelo. Mimoděk zvedla levou ruku a zapomněla na pistoli, protože ji ohlušila bolest; chytla se za nos, a když ruku odtáhla, byla plná krve. Vzal jí pistoli z ruky jako by bral hračku neposlušnému dítěti. Věděla, že jí přerazil nos. Bolest byla strašlivá. Krev jí crčela na ruku, kapala jí mezi prsty, stékala po blůze, po kabátku, rozstříkla se po perském koberci. Najednou ji napadlo, jestli skvrny pustí. Bolelo to. Kde je pistole?

Ta obrovská mizerná gorila tam stála a šklebila se, zatímco ona potlačovala pláč, který jí bublal v krku. Malá pistole v jeho obrovské tlapě. King Kong stojící na mrakodrapu a chytající aeroplány.

„Tak s tímhle přestaň,“ řekl španělsky a zasmál se.

Druhý Španěl, ten krasavec, šel do koupelny. Upírala oči na hromotluka, na toho, kdo jí ublížil. Neví, že má v kabelce ještě vyskakovací nůž. Rozpáře mu chřtán, jen co to půjde! Krasavec se vrátil z koupelny.

„Tu máš,“ řekl španělsky a podal jí jednu z jejích pěkných osušek. Bílou. S monogramem vyšitým ozdobnými písmeny jako pro královskou domácnost. Zlatem na bílém. Nechtěla si zamazat svou krásnou osušku, ale zakrvácela už celou podlahu. Přiložila osušku k nosu.

„Nosy rády krvácejí, a pořádně,“ řekl šereda španělsky, jako kdyby komentoval počasí.

Druhý jen přikývl.

„Povolení na tuhle bouchačku máš?“ zeptal se šereda a uchechtl se.

Neodpověděla.

Držela si ručník u nosu a snažila se zastavit krev. S bolestí se nedalo nic dělat. Ta tu prostě byla a hlásila se úporně. Zatínala zuby, aby nezačala křičet. Nebude křičet! Neprozradí, jak se bojí! Počká si na příhodnou chvíli a pak vytáhne nůž. Bodne ho. Ublíží mu, jako on ublížil jí. A pak půjde na toho druhého, na toho fešáka.

„Odpověz mu,“ řekl.

Španělsky. Oba mluvili španělsky, předpokládali, že jim rozumí, věděli, že jestli je opravdu Mary Ann Hollisová, tak taky mluví španělsky, naučila se španělsky v tom příšerným mexickým lapáku a zdokonalila se v Buenos Aires. Předstírala, že nerozumí. Blbost, uvědomila si. Monogram MH byl na všech ručnících v koupelné.

„Slyšelas?“ zeptal se krasavec. „Odpověz mu!“

„Já vám nerozumím,“ řekla anglicky.

„Nerozumí nám,“ řekl španělsky, „tak jí vyraz zuby z držky!“

Šereda se k ní přiblížil a otáčel revolverem v ruce. Přehodil si ho tak, že ji mohl okamžitě udeřit. Už se zase usmíval.

„Ne,“ řekla.

„Ne co?“ řekl fešák.

Španělsky.

„Ne, nebijte mě,“ řekla.

Anglicky.

„Nerozumím,“ řekl španělsky.

„No me pegues, por favor,“ řekla.

„Muy bien,“ řekl krasavec. „Teď se bude mluvit jen španělsky, comprendes?“

„Si,“ řekla, „sólo espagnol.“

Dokud nevytáhnu nůž, umiňovala si.

„Víš, proč jsme tady?“

„Ne.“

„Víš, kdo jsme?“

„Ne.“

„Já jsem Ramon Castaneda. Tady kolega je Carlos Ortega.“

Přisvědčila.

„Myslíš, že si moc troufáme? Že ti prozrazujem svý jména?“

Mlčela.

„Věříme, že to nepráskneš, až odejdem,“ řekl Ramon.

„Nebo se vrátíme a vodděláme tě,“ řekl Carlos a usmál se.

Revolver už neměl v ruce. Strčil ho snad do kapsy? Měla si ho víc všímat, ale myslela jen na tu zatracenou španělštinu, strašně se bála, že ten hromotluk Carlos jí opravdu vyrazí revolverem zuby. Dopustila, aby ji vystrašili. Vyhráli první malou bitvu, vlastně to ani nebyla bitva, jen nepatrná šarvátka, ale vylekala ji tak, že prozradila, že mluví plynně španělsky. Stejně to už věděli. Zrovna jako věděli, že je Marylin Hollisová, nebo přesněji Mary Ann Hollisová. Včera na ulici ji oslovili nejdřív Marianna a pak Mariucha. Znali ji jako Mary Ann Hollisovou. V tom případě by mohla…

„Co byste…,“ začala anglicky, ale hned přešla do španělštiny. „Co tu chcete?“

„Prachy,“ řekl Ramon.

Přímo k věci, řekla si v duchu.

„Jaký prachy?“

„Prachy, který jsi ukradla Albertu Hidalgovi,“ řekl Carlos.

Ještě víc k věci.

„Čtyři sta miliónů v argentinský měně,“ řekl Ramon.

„Dva milióny v americký,“ řekl Carlos.

„Chceme je zpátky.“

Dva mezinárodní bankéři diskutující španělsky o vysokých financích.

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla.

Pořád ještě španělsky. Jako při příjemném setkání urozených, španělsky mluvících lidí. Jako při čaji o páté na trávníku u vévodkyně. Vévodkyně pozvala dva bankéře, aby se seznámili s okouzlující mezinárodní cestovatelkou Mary Ann Hollisovou, jejíž nos pořád ještě krvácel do bílé osušky.

„Zřejmě si mě pletete s někým jiným,“ řekla španělsky.

Všichni hovoří španělsky. Umět dva jazyky není k zahození!

„Ale nepleteme,“ řekl Ramon.

„Víme, kdo si, a víme, kdo ukrad ty prachy,“ řekl Carlos.

„A zabijem tě, jestli nám je nevrátíš,“ řekl Ramon, jako by se nechumelilo, s lehkým pokrčením úzkých ramen. O nic nejde, je to prostě jedno z pravidel mezinárodního bankovnictví.

„Marilyn Hollisová? Hledáte někoho, kdo se jmenuje Marilyn Hollisová?“

„Ne, my…“

„Já se totiž tak jmenuju, ale…“

„Zavři zobák,“ řekl šereda.

Docela tiše.

Španělsky to neznělo vůbec výhružně, calláte, sklouzlo to z jazyka jako nic, calláte, zavři zobák.

„Menuješ se Mary Ann Hollisová,“ řekl.

Pořád tak tiše. Jako když se něco vysvětluje malému a pravděpodobně pitomoučkému dítěti.

„Bien,“ řekla, „to je nějaký o…“

„Ne,“ řekl.

Slovo srozumitelné v angličtině jako ve španělštině.

Ne.

Tiše.

Ne, žádnej vomyl. Jseš Mary Ann Hollisová. A zabijem tě, když nenavalíš prachy, kterýs ukradla Hidalgovi.

To všecko v jediném slově.

Ne.

Kabelku měla pořád ještě zavěšenou na rameni.

V kabelce byl nůž.

Hodiny na stěně ukazovaly 3.15.

Budu doma asi v půl pátý, nashle, mám tě moc rád.

Nemá smysl doufat v nemožnosti. Buď něco udělá sama, nebo zemře. Nůž anebo…

Hodiny tikaly. Nos přestal krvácet. Odhodila osušku a spatřila svůj obraz v ozdobně rámovaném zrcadle naproti posteli, obrácený obraz poněkud zakrytý zády obou kavalírů z Buenos Aires.

„Můžu se legitimovat,“ řekla. „Mám řidičský průkaz…“

Nejdřív zaútočit na hromotluka.

„… kreditní karty…“

Nejdřív na něj.

„Vo papíry nestojíme,“ řekl krasavec Ramon. „Víme moc dobře, kdo si.“

„Ale o to právě jde, chápejte…“

Postupovala přes pokoj tam, kde stál hromotluk s volně svěšenýma rukama.

„Kdybych vám dokázala, že nejsem, kdo si myslíte…“

Ruka vklouzla do kabelky.

„… tak uvidíte, že jde o omyl, a…“

„Žádnej vomyl,“ řekl Ramon a potřásl hlavou.

Prsty tápou po noži.

„Ale ano. Podívejte, já vám ráda zaplatím…“

„Tak zaplať a kušuj,“ řekl Ramon.

Prsty sevřely nůž.

„… ale já prostě nejsem ta, kterou hledáte, na mou duši!“

„Přestaň s těma kecama,“ řekl Carlos.

Verdad, pomyslela si a vytrhla nůž z kabelky.

To byla strašlivá chyba.

Měla se přikrčit, mířit mu na břicho, vrazit nůž co nejníž a vodorovně trhnout. Byl by musel zkřížit ruce před tělem, aby se chránil před ranou, a to je nešikovný a nepřirozený pohyb. Jenže ona mu šla po krku, ruku napjatou a napřaženou, nůž sevřený v pěsti a čepel namířenou na jeho hrdlo jako matadorův meč. Udělala chybu. Protože on zvedl ruce v instinktivním obranném postoji zápasníka, na okamžik zaťal pěsti, ale rozevřel je, jakmile si v následujícím okamžiku uvědomil, co se děje, že ta ženská na něj jde s nožem - že je to do prdele nůž!

Jeho oči řekly: Tak ty takhle?

Ah sí?

Tak já ti teda rozmlátím ksicht.

Viděla to a pochopila ihned, vídala tenhle výraz v očích těch, kdo ji opakovaně bili a znásilňovali v mexickém vězení. Řekla si: Ne, pánové, tohle už nikdy, a zarazila se v půli pohybu, protože před nožem byly jeho ruce a ona si nepřála, aby jí ty masivní prsty sevřely zápěstí.

Změnila postoj, stála teď s rozkročenýma nohama, vzteklá, a kroužila nožem před sebou v malých obloucích. Čekala, co udělá protivník. Nesáhl po revolveru do kapsy, nebo kde ho měl, a to znamenalo, že se nože bojí. Nevyrostla na ulicích Buenos Aires a neseděla v mexickém kriminále nadarmo: znala rvačky s nožem a byla expert na čtení z očí. Hromotlukovy oči říkaly, že ona má nůž a že on netouží dostat ránu. Její oči říkaly, že jestli on sáhne po revolveru, vypíchme mu ona ty jeho. Oslepí ho. Mexické pravidlo hry.

Zapomněla na krasavce.

Přiblížil se ladně a rychle jako tanečník flamenka. Postřehla jeho pohyb téměř o vlásek pozdě, všimla si ho koutkem oka a bleskurychle se otočila doprava v okamžiku, kdy po ní skočil. Znova si řekla: Ne, pánové, a bekhendem opsala nožem prudký oblouk. Krasavec vztáhl ruku, jako by chtěl nůž zadržet, chtěl ji stáhnout, když si uvědomil tu studenou tvrdou ocel, ale už bylo pozdě. Nůž ho zasáhl. Prořízl mu masitou část dlaně pod malíkem, kde se rozšklebila široká, horizontální krvavá rána. Zaječel: Aúúú a popadl zraněnou ruku do té druhé, do levé, sevřel ji, snažil se ji sevřít, přitáhl si obě ruce k tělu, zbledl a oči se mu zastřely strachem. Obě ruce měl plné krve - a ona se po něm znova rozpřáhla.

A znova šmik.

Zaútočila zuřivě na obě ruce, jak si je svíral na břiše, čepel projela kůží na kloubech až na kost. Začal fňukat, u nosu se mu objevila kapka. Stál tam s hrůzou v očích, s mokrým nosem, ruce mu krvácely, pofňukával jako děcko. Měla je oba před očima: krasavec couval pozpátku k šeredovi, popotahoval a nikde žádný revolver - proč vlastně ho ten hromotluk nevytáhne? A pak si s bleskovou vítězoslávou uvědomila, že ji nemůžou zabít, kdyby ji zabili, nedostanou peníze, pro které si přišli! Ve světě, v kterém žili, se zdráhající dlužníci nezabíjejí, nanejvýš jako odstrašující příklad pro jiné dlužníky. Když chce někdo dostat peníze, vyhrožuje a mrzačí - ano, můžou jí zatraceně ublížit - ale nezabijí. Ne, když jde o peníze. Nemůžou ji zabít!

Připadala si najednou neporazitelná.

„Tak co, pánové?“ řekla.

A kroužila jim nožem před nosem.

„Pojďte, vy parchanti!“

Španělsky, aby věděli, co říká.

Nůž opisující ve vzduchu oblouky.

„Chcete? Tak pojďte! Pojďte blíž!“

Krasavec si pořád ještě tiskl ruce k břichu, košili měl plnou krve.

V hromotlukových očích se zračila nezastřená vražda.

Přišlo jí to k smíchu. Chce ji zabít, ale nemůže. Obličej měl zkřivený vztekem, rty se mu třásly porážkou. Zuřil a běsnil obrovsky, přímo nebetyčně, třásl se jako sopka těsně před výbuchem. Obličej měl zsinalý, zuby zaťaté, ústa sebou škubala, oči planuly.

„To se ví, jen pojď!“ řekla.

A doufala, že poslechne.

Přála si, aby se přiblížil.

Oslepím tě, myslela si.

Vypíchám ti oči.

Místo toho couvl, popadl krasavce a odváděl ho podle ní, nespouštěl nůž z očí, ustupoval pozpátku pryč od ní, kolem ní ke dveřím ložnice. Marilyn se otočila s nožem namířeným na ně a bodala do vzduchu. Krasavec fňukal. Když byli u dveří, hromotluk zasyčel: „Volveremos.“

Což znamená: My se vrátíme.

* * *

Na 11. ulici nevěděl nikdo zhola nic o tom, co se stalo na Hod boží velikonoční. To znamená, že to věděl každý do posledního. Jenže tady se lidé nikdy nepotřebovali obrátit na policii. Když někdo někoho obtěžoval, šlo se za lidmi, kteří s tím mohli něco udělat. Policajti dokázali tak akorát vypisovat pokuty za parkování, posedávat kolem a šťourat se v nose.

Mezi lidmi se tu vykládala historka o čtyřech černých frajerech, kteří jednou večer přišli do Capri Grot. Byla to restaurace na Ainsleyově třídě a jmenovala se ve skutečnosti Il Grotto di Capri, ale každý jí říkal Capri Grot, i majitelé. Tak ti tři černoši vešli dovnitř jednou v pátek večer, když bylo plno, všichni ověšeni obrovskými bouchačkami - buď to byly pětačtyřicítky nebo magnum, to záleželo na vyprávěči. Vejdou, strčí bouchačky pokladníkovi pod nos a: Ruce vzhůru, chlape! Vrchní tam akorát stojí s rukama zkříženýma na prsou a vrtí hlavou. Jako že nemůže věřit, co se to děje, pánové? Čtyři černý debilové přimašírujou někam, kde na vás slovo mafie čučí ze všech koutů, a udělají tohle! K nevíře. Tak ty černoši vyberou pokladnu, a odejdou do noci a vrchní stojí a vrtí hlavou a žasne.

Nazítří přijde do restaurace jeden z těch negrů s rukou na pásce, pravé oko přivřené a hlavu zavázanou, někdo mu ji rozbil. V ruce aktovku. Přeje si mluvit s majitelem a pak mu řekne, že pár jeho kámošů se dopustilo trapnýho omylu, když sem včera přišli, a, pane, tady máte všechny svý prachy zpátky, odpusťme si, co jsme si, pane, tu aktovku si laskavě nechtěje to superluxus značka.

Lidé se tu smějí téhle historce dodnes.

A proto se žádný zdejší občan neobrátí na policajty, když potřebuje vyřešit nějaký problém. Místo toho jdou za lidmi, kteří vědí jak na to. Proto taky pátek co pátek zákazníci Capri Grota parkují kliďánko své benze nebo jaguáry a nikoho ani nenapadne na ně sáhnout. A když některá auta zaparkují na místě, kde jasně stojí: Zákaz parkování, nestane se zase nic, protože i někteří zdejší pochůzkáři jsou jedna ruka s lidmi, za kterými se chodí s problémy. Proto nikdo neřekne policajtům ani ň, i kdyby se ho zeptali, jestli jeho matka byla panna, když se vdávala.

Nikdo z ulice nevěděl, kdo na Boží hod velikonoční rozbil hlavu tomu negrovi.

Nikdo z ulice nevěděl, že se ten den tady vůbec něco semlelo.

Kromě Angela Di Napoli.

Di Napolimu bylo třicet sedm let. Byl to policista, jehož jméno (v překladu to znamená z Neapole) slibovalo chlapíka malého a tmavého, s černými kudrnatými vlasy, ale on byl ve skutečnosti rovných 180 cm vysoký a blond a modrooký. Di Napoli byl nedávno přeložen do sedmaosmdesátky z OPDP v Riverheadu. OPDP je zkratka pro Obecní policejní doplňkový program a je to zákonné opatření, které je zhruba obdobou systému pěších hlídek v několika jiných amerických velkoměstech. V Isole začal centralizovaný systém tísňového volání na č. 911 platit asi před třiceti lety a vyžádal si rychlé motorizované akce; důsledkem bylo, že se snížil počet pochůzkám. Jak se však stává, když se rychlost zamění za kvalitu, začalo si mnoho policistů myslet, že motorizované hlídky jsou pestřejší a zajímavější druh služby, a tak došlo k tomu, že pochůzkáři přijímali své služební zařazení s pramalým nadšením. Konečný výsledek byl, že policisté pochůzkáři z městského systému ochrany zákona a prevence zločinu téměř vymizeli.

OPDP - mezi policisty známý jako opédepka - měl napravit to, co se teď ukázalo jako omyl. Jeho jediným cílem bylo obnovit systém pochůzkářů, kteří hrají tak důležitou roli při navazování nezbytného kontaktu mezi policií a občanstvem. Di Napoli měl za sebou účast ve velmi úspěšné protinarkotické operaci. Zúčastnili se jí uniformovaní i civilní policisté a byla zaměřena proti narkotickým doupatům na území 51. revíru; jejím výsledkem bylo asi deset tisíc zatčených. Ve prospěch Di Napoliho svědčila skutečnost, že přeložení do nově založené opédepky v 87. revíru, jíž velel iniciátor vyčišťovací operace v neblaze proslulé Majestě, pokládal za osobní výzvu. Byl policista tělem a duší a jako každý dobrý policista dovedl naslouchat. A jako každý policista, kterému jde o věc, dovedl toho, co slyšel, využít.

Nebyl by věděl, že Carella patří k policii, kdyby se mu byl nepředstavil. Di Napoli si nemohl vzpomenout, že by ho kdy viděl na policejní stanici, ale je tu přece nový. Vyměnili si obvyklé zdvořilůstky.

„Jak to tu vypadá?“

„Trochu moc klidný.“

„Musíš chvíli počkat, je sobota.“

„Jo, už se nemůžu dočkat.“

… a pak šel Carella rovnou k věci.

„Vyšetřuju vraždu toho kněze u svatý Kateřiny,“ řekl.

„Jo, ve čtvrtek večer,“ řekl Di Napoli.

„Právě tu. Hledám někoho, kdo na Boží hod zahnal do toho kostela černýho výrostka.“

„Já jsem tu tenkrát ještě nebyl,“ řekl Di Napoli. „Přeložili mě sem teprve prvního.“ Zaváhal a pak řekl: „Edwarďáci zpanikařili, co?“

„Řekněme, že mazali pryč, jak nejrychleji mohli.“

„Lidi tady se tomu smějou.“

„To bych řek.“

„Čest nám to zrovna nedělá,“ řekl Di Napoli a povytáhl obočí. „Já se tu můžu přetrhnout, a ty dvě nemehla utekly, jak to začalo být horký.“

„Neslyšels, kdo to mohl být?“

„Co honil toho černýho kluka?“

„Jo.“

„Já ti něco povím,“ řekl Di Napoli, „tady to vypadá tak, že když se něco děje, lidi jsou na to hrdý. Chápeš, jak to myslím? Lidi tady odtud. Jsou rádi, že ty uličníci zmlátili černýho kluka, a nic se jim nestalo. Že policie nic nepodnikla. Z jakýho důvodu, to ví ďas. Třeba se edwarďáci lekli, že budou mít na krku vzbouření nebo co. Jenže podstata je, že někdo zmlátil kluka a neodskákal si to. Nikdo. A lidi říkají: Jo jo, patří mu to, měl zůstat tam, odkud přišel, co tady chce a tak podobně, tohle je slušná čtvrť, my nechcem, aby nám sem courali negři…“

Di Napoli potřásl hlavou.

„Já jsem Ital, víš,“ řekl. „Ty zřejmě taky. Ale nesnáším, jak se Italové chovají k černochům. Je to hanba hanboucí. Asi nevědí, kolik předsudků je pořád ještě proti nám, víš? Taliáni. Třeba nevědí, že když se řekne Ital, tak to znamená zloděj nebo kvalifikovanej pracovník nebo chlap, co zpívá O sole mio v restauraci s kostkovanýma ubrusama a flaškama chianti pokapanýma voskem. Já jsem jen policajt, nejsem ani prokurista, ani prezident banky, ale máš Italy, který jsou ředitelé a nejsou prokuristi, uvědomuješ si to? Takže ty zabedněný Taliáni tady -promiň, ale jsou zabedněný až hrůza, zmlátí černýho kluka a pak se tomu smějou a škodí všem Italům. Nám všem. Já to nesnáším, na mou duši to nesnáším.“

„Mluvíš, jako kdybys věděl, kdo to udělal,“ řekl Carella.

„Ne docela. Ale natahuju uši, to mi věř.“

„A co jsi slyšel?“

„Slyšel jsem jednoho chlápka, tak kolem čtyřicítky, dělá ve stavebnictví a jmenuje se Vinnie Corrente, slyšel jsem, že se chlubil před lidma, jak to byl jeho syn Bobby, kdo vytáh baseballovou pálku. Neslyšel jsem to na vlastní uši, jinak by už seděl pěkně na zadku na stanici a já bych mu citoval Mirandu, Taliánovi jednomu pitomýmu…“

„Na druhý straně…“

„Na druhý straně ty vyšetřuješ vraždu…“

„Právě.“

„Tak ho asi budeš muset sebrat.“

„Řekněme, že si s ním promluvím.“

„Řekněme, že bydlí v bytě č. 41 na 304. severní.“

„Díky,“ řekl Carella.

„Trhni si nohou,“ řekl potěšený Di Napoli.

* * *

Třistačtvrtá severní byla řada stejných pětipatrových budov bezpochyby postavených nějakým stavitelem na konci minulého století, kdy se čtvrť pokládala ještě za žádoucí. V půl čtvrté toho odpoledne sedělo na schůdkách před domy několik babiček v černých smutečních šatech a punčochách, které nosí vdovy po celé Itálii, hřálo se na odpoledním sluníčku a klábosilo italsky. Carella jim kývl na pozdrav a prošel kolem nich do chodby v přízemí. Našel poštovní schránku s jménem V. Corrente, byt č. 41 a pustil se nahoru po schodech.

Dům byl jak ze škatulky.

Schodiště naplňovaly kuchyňské vůně, při kterých se sbíhaly sliny. Oregano a tymián. Sladké klobásy. Čerstvá bazalka. Chutná masa dušená na olivovém oleji a česneku.

Carella stoupal nahoru.

Byt č. 41 našel ve třetím poschodí vpravo od schodů. Chvíli poslouchal, a když nic neslyšel, zaklepal na dveře.

„Kdo je?“ řekl mužský hlas.

„Policie,“ odpověděl Carella.

Nastalo krátké ticho.

„Moment,“ řekl muž.

Carella čekal. Slyšel odemykat několik zámků a pak se dveře otevřely asi tak na tři palce, byly na řetěz.

„Ukažte odznak,“ řekl muž.

Drsný věcný hlas, trochu kostrbatý. Hlas kuřáka. Nebo pijáka.

Carella otevřel náprsní tašku a ukázal modrozlatý lesklý odznak detektiva a laminovanou identifikační průkazku. „Detektiv Carella,“ řekl, „87. pátrací skupina.“

„Co se děje, Carello?“ zeptal se muž. Řetěz ze dveří nesundával. V úzké škvíře mezi dveřmi a rámem Carella nejasně rozeznával zavalitého muže se strništěm na tvářích a tmavýma očima pod hustým obočím.

„Neotevřel byste dveře?“ zeptal se.

„Neotevřu, dokud nebudu vědět, oč jde,“ řekl muž.

„Jste Vincent Corrente?“

„Jsem.“

Překvapení v hlase.

„Rád bych vám položil několik otázek, jestli dovolíte, pane Corrente,“ řekl Carella.

„Už jsem řek, o čem?“

„O Božím hodu velikonočním.“

„Co je s Božím hodem?“

„To právě nevím, dokud vám nepoložím pár otázek.“

Za dveřmi bylo ticho. Carellovi se zdálo, že oči ve škvíře se zúžily.

„Co tomu říkáte?“

„Říkám, že chci vědět víc,“ řekl muž.

„Pane Corrente, chci se vás zeptat na událost, která se zběhla na Boží hod v kostele svaté Kateřiny.“

„Já do kostela nechodím,“ řekl Corrente.

„Já taky ne,“ řekl Carella. „Pane Corrente, já vyšetřuju vraždu.“

Další ticho. A potom náhle, a jak se dalo čekat - slovo „vražda“ dokáže někdy zázraky -, řetěz zachrastil a dveře se otevřely dokořán.

Corrente měl na sobě hnědé kalhoty a spodní tričko. Byl to hranatý a zanedbaný člověk s cigárem v ústech a úsměvem na obličeji. Haló, jen pojďte dál, to je hezký, že zákon přijde až ke mně na práh, jen pojďte dál, pojďte, promiňte, že to tady tak vypadá, manželka je nemocná, pojďte dál, pane detektiv, račte.

Carella vešel dovnitř.

Přes Correntovy protesty a omluvy skromné obydlí přímo vonělo čistotou. Napravo kuchyňka, hned naproti obývák, dveře po obou stranách, pravděpodobně do ložnic. Za jedněmi z těch zavřených dveří byl puštěný televizor.

„Pojďte do kuchyně,“ řekl Corrente, „abysme nerušili manželku. Měla chřipku, musel jsem včera pro doktora. Dáte si pivko nebo něco?“

„Děkuju ne,“ řekl Carella.

Šli do kuchyně a posadili se proti sobě u kulatého stolu s umakartovou deskou. Okno do světlíku bylo otevřené. Na dvorku o čtyři patra níž slyšel Carella děti, jak si hrají na kolo kolo mlýnský. Z vedlejšího pokoje bylo slyšet monotónní mumlání televizoru. Corrente sáhl po otevřené plechovce piva, která stála na stole, pořádně si loknul a pak řekl: „Tak co má bejt s tou svatou Kateřinou?“

„Já se ptám vás.“

„Vím, že tam bylo o velikonocích nějaký vzrůšo.“

„To je pravda.“

„Ale nevím, co to bylo.“

„Gang šesti bílých chlapců ošklivě zmlátil černého chlapce. Myslíme, že ti chlapci…“

„Tady v okolí žádný gangy nejsou,“ řekl Corrente.

„Jak je kluků víc než dva, tak jim říkáme gang,“ vysvětlil Carella. „Nemáte tušení, kdo to mohl být?“

„Nač to potřebujete vědět?“ zeptal se Corrente. Doutník mu zhasl. Vytáhl z kapsy u kalhot sirky, jednu rozškrtl, podržel ji u špičky doutníku a dýmal, až byla kuchyň samý kouř. „On totiž ten černej kluk,“ pokračoval, „neměl vůbec právo sem chodit, chápete?“

„Chápu, že tady je to všeobecné stanovisko,“ řekl Carella.

„A třeba není nesprávný,“ řekl Corrente. „Já vím, co si myslíte, myslíte si o nás, že jsme hromada lidí s předsudkama, že nemáme rádi barevný, to si myslíte. Ale třeba by se bylo stalo to samý, i kdyby ten kluk byl bílej, chápete, pane detektiv?“

„Ne,“ řekl Carella. „Bohužel, nechápu.“

Ten člověk se mu nelíbil. Nelíbilo se mu strniště na jeho tvářích ani břicho, které mu viselo přes opasek, a smrad jeho doutníku, nelíbilo se mu ani to jeho údajné hospodské chvástání, že jeho syn Bobby je majitelem baseballové pálky, která rozbila Nathanu Hooperovi hlavu. A zvlášť ne to, jak řekl „pane detektiv“.

„My jsme tu slušná čtvrť,“ řekl Corrente. „Rodinná. Lidi těžce pracujou, haranti jsou slušný a hodný. Chceme, aby taková zůstala.“

„Pane Corrente,“ řekl Carella, „na Boží hod velikonoční půl tuctu hodných a slušných kluků z téhle čtvrti napadlo černého chlapce pálkama a víkama od popelnic a hnali ho po ulici až…“

„Jo, toho Hooperovic smrada,“ řekl Corrente.

„Ano,“ řekl Carella, „toho Hooperovic smrada.“

Zčistajasna se Corrente rozpomněl. Znal jméno božíhodové oběti a věděl, co se udalo v kostele sv. Kateřiny, ačkoli před deseti minutami nevěděl zhola, ale dočista nic.

„Vy toho kluka znáte?“ Corrente se zeptal.

„Mluvil jsem s ním.“

„Co vám řek?“

„Řekl mi, co se mu stalo tady na Jedenácté ulici.“

„Řek vám, co on dělal tady na Jedenácté ulici?“

„Šel domů z…“

„Ne, ne, ty kecy nechte stranou,“ řekl Corrente, vyndal si doutník z úst a mával s ním jako s dirigentskou hůlkou. „Řek vám, co tady dělal?“

„Co tady podle vás dělal, pane Corrente?“

„Víte, jak mu říkaj tam u něj ve škole? Na 9. ulici? V základní škole? Víte, jak mu tam říkaj?“

„Ne,“ řekl Carella. „Jak mu říkají?“

„Má přezdívku. Řek vám jakou?“

„Neřekl.“

„Tak se ho jděte zeptat, jak mu říkaj ve škole. Jděte se zeptat, co dělal na Hod boží odpoledne.“

„Proč byste mi neušetřil námahu?“ řekl Carella.

„To můžu,“ řekl Corrente a zhluboka vdechl kouř, pak ho vyfoukl mračno. „Cracker.“

Carella se na něho podíval.

„Jo jo, to je jeho přezdívka,“ řekl Corrente. „Posranej negerskej Cracker.“

* * *

Vrátil se tam, protože prostě musel.

Cosi nevysvětlitelného ho vždycky táhlo zpátky na místo vraždy, kterou vyšetřoval, stávalo se to zas a zas a on stál sám uprostřed ložnice nebo haly nebo kuchyně nebo na střeše, anebo - jako tentokrát - v zahrádce obehnané zdí a tonoucí toho pozdního odpoledne ve vůni několika stovek nádherně rozkvetlých růží.

Stopy zločinu byly už odstraněny; pokud jde o důkazy, byla policie s tímto místem hotova. Ale Carella, jak tu stál uprostřed té zahrádky, sám pod košatými větvemi starého javoru, se pokoušel vycítit, co se tady dělo minulý čtvrtek večer při západu slunce. Nebylo ještě pět hodin, kněz byl zabit asi o dvě hodiny později, ale on sem dnes nepřišel vážit a hodnotit, rozeznávat a dedukovat. Byl tu, aby se důvěrně seznámil se zahrádkou a s vraždou, aby do sebe vsál její podstatu, nabral ji hluboko do plic, nechal ji prolnout do svého krevního oběhu tak, aby se stala jeho součástí a byla pro něho tak důležitá jako játra nebo srdce. Neboť jen tak může doufat, že ji pochopí.

Mystika, jistě.

Detektiv pídící se po něčem, jako je vnuknutí.

Uznával, že si počíná pošetile, ale přesto se před tím sklonil; stál tam v grošovaném stínu, naslouchal zvukům jarního města za kamennými zdmi, snažil se nabrat do kůže a do masa všechna možná tajemství, jež se v zahrádce zachovala. Co když se vrahova zuřivost a hrůza jeho oběti bezhlavě tloukly o tento tichý a uzavřený prostor tak dlouho, až něco z nich uvízlo na kameni nebo růži či stéble trávy a ty to pak v sobě uložily pro všechny časy, podobně jako zůstává, obraz vraha uložen v oku zavražděného. A jestliže ano, jestliže taková možnost opravdu existuje, není možné i to, že všichni němí svědkové události na zahradě v sobě nesou hrůzu i zuřivost té poslední strašné chvíle, kdy nůž vnikal do živého masa?

Stál tam sám a sotva se odvažoval dýchat.

Nebyl pobožný, ale je možné, že se modlil.

Stál tam dlouho, nekonečně, jak se mu zdálo, snad deset nebo patnáct minut, se svěšenou hlavou a čekal na…

Nevěděl nač.

A nakonec se zhluboka nadechl, pokýval hlavou a vrátil se na faru, do kancelářičky zastrčené ve výklenku, který - soudě podle čerstvé omítky - býval čímsi jiným, nedovedl si představit čím. Tady se také skrývala tajemství, tajemství jsou všude.

Zpráva z daktyloskopického oddělení sdělovala, že málo zřetelné otisky sejmuté z otevřené zásuvky registratury jsou tak rozmazané, že se z nich nedá nic zjistit. Stejně nezřetelné otisky byly i na papírech rozházených po podlaze a dodaných ve zvláštní obálce nadepsané „Korespondence podlaha“ a podepsané v laboratoři kýmsi, kdo se jmenoval R. I. Některé se shodovaly s otisky sejmutými ze všech pěti prstů zavražděného kněze. Ostatní byly nejasné, některé mohly patřit Kristin Lundové.

Carella si klekl vedle registratury.

Nejdolejší zásuvka, ta, kterou našli otevřenou, byla nadepsána: Korespondence

G - L.

Otevřel ji bez obav, protože pojízdná laboratoř už tu byla a prozkoumala všechno od vysavače až po pinzetu. Ohmatal vnitřek zásuvky nejdřív zpředu: lidé někdy lepí věci izolepou na vnitřní stěny zásuvky, kde je nehledá nikdo kromě zloděje nebo kriminalisty. Nic. Korespondence od G do L. Dalo se předpokládat, že ten, kdo vyházel papíry na podlahu, něco v zásuvce hledal, něco, co začínalo písmeny G až L. Bůhsámví jaký kus papíru hledal ten vandal a jestli ho našel nebo ne. Nebo dokonce jestli tohle plenění má vůbec něco společného s vraždou. Carella se právě zvedal, když za ním někdo řekl: „Promiňte, pane…“

Otočil se.

Ve dveřích kanceláře stály dvě dívčinky.

Mohlo jim být nanejvýš třináct nebo čtrnáct let.

Jedna světlovlasá a jedna s vlasy černými jako uhel.

Plavovláska byla klasická krasavice s bledou oválnou tváří, vysedlými lícními kostmi, výraznými ústy a tmavohnědýma očima zamyšleného, téměř učeného výrazu. Druhá dívka mohla být jejím dvojčetem: tentýž něžný obličej s čistě řezanými rysy, jen vlasy černé a oči překvapivě, téměř neonově modré. Obě dívky měly módní účesy - rovné vlasy spadající na ramena, a obě měly na sobě svetry a sukně a jako vzpomínku na padesátá léta ponožky a mokasíny. Voněly svěžestí, kterou Američané arogantně pokládají za výlučnou vlastnost svých zdravých dívek, ale kterou voní skoro všechna děvčátka toho věku kdekoli na světě.

„Pane,“ řekla černovláska, „vy patříte ke kostelu?“

Byla to ta, která ho před chviličkou oslovila.

„Ne,“ řekl Carella, „nepatřím.“

„My jsme si myslely, že třeba někoho poslali,“ řekla plavovláska. „Nového pana faráře.“

„Ne,“ řekl Carella a ukázal jim odznak a průkazku. „Jsem detektiv Carella z 87. pátrací skupiny.“

„Ach tak,“ řekla černovláska.

Stály ve dveřích a tiskly se k sobě.

„Vyšetřuju vraždu otce Michaela,“ řekl Carella.

„To je hrůza,“ řekla blondýna.

Černovláska kývala hlavou.

„Znaly jste otce Michaela?“ zeptal se Carella.

„Ó ano,“ řekla děvčátka unisono.

„Byl to báječný člověk,“ řekla černovláska. „Promiňte, já jsem předsedkyně K. O. M. Jmenuju se Gloria Keelyová.“

„Já jsem Alexis O’Donnellová,“ řekla blondýnka. „Já nejsem nic.“

Carella se usmál.

„Moc mě těší,“ řekl.

„Nás taky,“ řekla Alexis. „K. O. M. znamená Katolická organizace mládeže.“

Přemýšlivé hnědé oči v jemném, vážném obličeji. Já nejsem nic, řekla. Znamená to, že v klubu nemá žádnou funkci. Ale něco má přece: je z těch dvou ta hezčí a má ostýchavé a neobyčejně příjemné způsoby. Byl by rád věděl, jak mohli rodiče, kteří pojmenovali svou dceru Alexis, tušit, že z ní vyroste taková krasavice.

„Díky,“ řekl a usmál se.

„My jsme přemýšlely o tom pohřbu zítra,“ řekla Gloria. „V kolik hodin asi bude. Abychom to mohly říct ostatním dětem.“

Grimasa. Pokrčení ramen. Ještě pořád malá holčička v rozvíjejícím se ženském těle.

„Já vlastně nevím,“ řekl Carella. „Snad byste mohly zavolat na arcidiecézi.“

„Jéje, ano, to je dobrý nápad,“ řekla. Z neonově modrých očí zářila inteligence, vlasy černé jak noc jí spadaly ve vlnách na ramena, hlava souhlasně přikyvovala, jak v ní už klíčil plán.

„Číslo náhodou nemáte, že ne?“

„Bohužel.“

„Víte, jak to bude zítra se mší?“ zeptala se Alexis.

Ten něžný, ostýchavý hlas.

„Opravdu nevím.“

„Nerada bych ji propásla,“ řekla.

„Třeba bysme mohly jít k sv. Judovi,“ řekla Gloria.

Místnost najednou zalehlo těžké ticho, jako kdyby se knězova smrt stala teprve teď nenapravitelnou. Nedělní mši už nebude sloužit otec Michael. Mohou samozřejmě jít třeba k sv. Judovi, ale otec Michael tam nebude. A pak - Carella se nikdy nedoví, která začala - se obě děvčátka dala do pláče. Přitiskla se k sobě, držela se v neobratném objetí a utěšovala se tichounkými holčičími slovíčky.

Cítil, že je tady úplně přebytečný.

* * *

Dvojčata se dívala na televizi v dětském pokoji na druhém konci domu. Teddy Carellová seděla sama v obýváku a čekala na manžela. Zavolal z práce, že se asi opozdí a ať se nestará o večeři, koupí si hamburger nebo něco. Přemýšlela, jestli se zase nedostane do nebezpečí, venku číhá nebezpečí na každém kroku.

Byly doby, kdy policejní odznak měl váhu.

Člověk řekl: Policie, ukázal odznak a stal se sám odznakem, byl tím, co odznak představoval: silou i mocí zákona. Ano, to představoval odznak. Představoval civilizaci a civilizace znamenala zákon, který si lidé vytvořili během mnoha a mnoha staletí, aby chránili sebe před ostatními a také aby se chránili sami proti sobě.

To znamenal kdysi odznak.

Zákon.

Civilizaci.

Dnes už neznamenal nic. Dnes je zákon počmárán malůvkami, popsán krví policistů. Chtělo se jí zavolat prezidenta a říct mu, že Rusy ani nenapadne, aby napadli Ameriku, ale že nepřítel je tady a nejsou to Rusové. Nepřítel je tady, krmí naše děti drogami a zabíjí na ulicích policisty.

„Dobrý den, pane prezidente,“ řekla by. „Tady je Teddy Carellová. Kdy s tím něco uděláte?“

Jen kdyby mohla mluvit!

A to ona ovšem nemohla.

Tak seděla a čekala na Carellu, až se vrátí domů, a když se konečně pohnula klika na dveřích, vyskočila a byla u dveří, sotva se otevřely, a úleva ji vehnala do jeho náručí, že se až zapotácel.

Políbili se.

Něžně, pomalu.

Znali se už tak dlouho.

Zeptala se ho, jestli se chce něčeho napít.

Bleskové pohyby prstů v znakové řeči, kterou znal tak dobře…

… řekl, že by si dal jedno martini, a pak šel říct nazdar dětem.

Když se vrátil do obýváku, podala mu namíchaný drink a šli si sednout na pohovku zarámovanou na vzdálenějším konci pokoje třemi arkýřovými okny. Dům byl ohromný viktoriánský nemotora a stál v té části Riverheadu, která se kdysi honosila mnoha podobnými domy, z nichž každý měl svůj rozlehlý pozemek. Všechno dávno mrtvé a pryč, nenávratně pryč. Carellovic dům byl připomínkou zašlých dob, kdy Amerika byla vlídnější a elegantnější. Byla to bílá budova se štítem, s tepanou mříží kolem dokola, velký, i když už podstatně menší rohový kus zahrady zastíněný stromy; dny rozsáhlých pozemků a blahobytu patřily šeré a dávné minulosti.

Seděl a popíjel svůj gin s martini.

Ona také seděla a popíjela svůj večerní koňak.

Zeptala se ho, kde jedl - na okamžik odložila skleničku, aby mohla používat ruce -, a on pozoroval její hbité prsty a odpovídal hlasem i posunky, že si zašel do čínské hospůdky na Culverově. Pak umlkl a upíjel ze sklínky, hlavu skloněnou. Vypadal strašně unaveně. Znala ho tak dobře. A tak ho milovala.

Potom jí, pověděl, jak ho tíží vražda toho kněze.

Ne že by byl věřící nebo něco podobného…

„Chci říct - ty přece víš, Teddy, že jsem do kostela nepáchl od sestřiny svatby. Já už prostě ničemu z toho nevěřím… ale vražda služebníka Páně… Já nevěřím ani tomu, že se lidi dokážou zasvětit víře, že stráví celý život šířením víry, jakékoli víry. Já prostě ničemu z toho už nevěřím, Teddy, promiň, já vím, že ty věříš, vím, že se modlíš. Odpusť, je mi to líto.“

Vzala jeho ruce do svých.

„Kéž bych se mohl modlit,“ řekl.

A zase se odmlčel.

A pak řekl: „Ale já už jsem viděl příliš mnoho.“

Stiskla mu ruce.

„Teddy… začíná toho být na mě moc,“ řekl.

Zeptala se očima: Proč?

„Protože… to byl kněz.“

Překvapeně se na něho podívala.

„Já vím, vypadá to, že si odporuju. Proč by mi měla vadit smrt kněze? Vždyť já jsem ani nemluvil s žádným knězem od… kdy se to vdávala Angela? Kdy měla svatbu?“

Její ruce se pohybovaly.

„Je to už skoro jedenáct let,“ přisvědčil. „To je naposledy, kdy jsem měl co dělat s knězem. Před jedenácti lety.“

Podíval se na svou ženu. Tolik věcí se přihodilo v těch jedenácti letech. Čas mu někdy připadal jako guma, byl to pojem, který se dá ohnout dle libosti, zkroutit podle stále se měnící potřeby. Kdo si troufne říct, že dvojčatům není dneska třicet místo jedenácti? Kdo může tvrdit, že on a Teddy nejsou pořád ještě ti mladí novomanželé, kterými byli tenkrát? Čas. Pro Carellu pojem tak matoucí jako pojem… nu ano, pojem Boha.

Zavrtěl hlavou.

„Pána Boha do toho nepleťme,“ řekl, jako kdyby byl vyslovil své předešlé myšlenky nahlas. „Zapomeňme, že otec Michael byl služebník boží, ať už to znamená cokoli. Možná že služebníci boží už ani neexistují. Možná že celý svět…“

Znova zavrtěl hlavou.

„Představme si ho jen jako někoho, kdo byl… dobrá, tak čistý tedy ne, nikdo není čistý, ale přinejmenším nevinný.“

Viděl na jejím obličeji, že nechápe, a uvědomil si, že špatně přečetla buď jeho rty nebo jeho ledabylé znaky. Opakoval, co řekl, písmeno po písmeni, a ona kývala a odpovídala mu stejně a on pokračoval: „Ano, takhle ho vidím. Nevinnýho. A čistýho, proč ne? V každým případě člověka s čistým srdcem. Člověka, který v celým svým životě neublížil živé duši, kterýmu by se ani nesnilo, že by mohl někomu ublížit. A zčistajasna, v noci, za západu slunce, objeví se v tý mírumilovný zahradě vrah s nožem.“

Dopil sklenici.

„Je to na mě moc, Teddy. Na Silvestra jsem našel miminko udušený v postýlce, je to teprv pět měsíců, co je dneska, Teddy, šestadvacátého května, ještě to není ani pět měsíců! A teď další nevinný člověk. Jestli jsou vražděni lidi jako… jako… když takovíhle lidi můžou být vražděni… jestli… jestli… když už nikomu nezáleží na tom, koho… když někdo může zabít děcko, zabít kněze, zabít devadesátiletou babičku, zabít těhotnou ženu…“

A najednou zabořil hlavu do dlaní.

„Je toho tolik,“ řekl.

A ona si uvědomila, že pláče.

„Tak strašně moc,“ řekl.

Vzala ho do náručí.

A myslela si: Bože milosrdný, dej, ať nechá téhle práce, než ho zabije!

* * *

Seronia a její bratr jedli pizzu v jednom podniku na Stému. Objednali si a zhltli velikou pizzu se sýrem a papričkami navíc a teď zpracovávali jednu menší, kterou si objednali potom. Seronia se nakláněla nad stůl, dlouhý provázek italského sýra se jí táhl od rtů na přeložený kus pizzy, který držela v ruce, a provázek soukala do sebe. Hooper ji pozoroval, jako kdyby kráčela po provaze sto stop nad zemí.

Ukousla sýr se soustem pizzy, žvýkala, polkla a zapila to dietní colou. Velice dobře věděla, že běloch připravující za pultem pizzy ji pozoruje. Měla na sobě extrémně krátkou minisukni z napodobeniny černé kůže, červenou hedvábnou blůzu s hlubokým výstřihem, dlouhé červené náušnice, černé lakové lodičky. Třináct let, a očima ji shora dolů polyká běloch, který strká pizzy do trouby.

„Neměls mu lhát,“ řekla bratrovi. „Příde na to, cos dělal na Jedenáctý, a vrátí se.“

„Ty si říkala, že nemám voč přijít,“ řekl Hooper.

„Protos nemusel lhát.“

„Řek jsem mu pravdu,“ řekl Hooper.

„Ne, lhal jsi vo Tlustým Haroldovi.“

„A má bejt? Ten debil mi může vlízt do prdele.“

„Řeks, že fetuje. Ten, a fet! Máminej mazánek! Nepozná crack, kdyby se posral.“

Hooper se zasmál.

„Řeks, že si šel koupit fet. A sebes vymaloval jako…“

„Bylo to tak, když jsme šli do kostela, já a Harold,“ řekl Hooper.

„Já nefetuju,“ řekla Seronia a napodobila bratra, jak mluvil s Carellou; „a nekšeftuju s tím sajrajtem jako ty mizerové, co sem couraj a kazej malý smrady.“

„A co sem mu měl podle tebe říct, když seš tak chytrá?“

„Já jsem nikdá neudělal nic proti zákonu,“ řekla Seronia a stále obstojně napodobovala bratrův hlubší hlas. „Nikdá,“ řekla a zaťala malé pěsti a zabušila jimi do rozvíjející se hrudi.

„Jo, takle sem mu to řek,“ zašklebil se Hooper.

„Málem jsem se počurala, když sem to slyšela,“ řekla Seronia a potřásla obdivně a hrdě hlavou. „Ze mě nebude jen tak ňákej černoch, ze mě bude dobrej černoch,“ opičila se. „Jako Eddie Murphy.“ A zase potřásla hlavou a obrátila oči k nebi.

„Eddie Murphy, to je vono,“ řekl Hooper.

„Budeš si přát bejt Eddie Murphy, až se ten fízl vrátí,“ řekla Seronia. „Protože mně vypadá na fízla, kterej si nedá říct, brácho. Určitě si promluví s lidma na Jedenáctý a někdo vyžvejkne něco, co tys mu neřek. A až kápne na to, co bylo mezi tebou a páterem, seš v sračkách až po uši, brácho.“

„Mezi mnou a páterem nic nebylo.“

„Až na to, že jsi skoval crack v kostele,“ řekla Seronia a s chutí se zakousla do pizzy.

6

Tu sobotu se Wíllis vrátil do domu v Harborside Lane až skoro v osm hodin večer. Zavolal ji jménem, sotva vešel do chodby.

Žádná odpověď.

„Lásko moje,“ zavolal, „jsem doma.“

A zase žádná odpověď.

Byl policista, zvyklý očekávat nečekané. Byl nadto policista, který žil na ostří očekávání od okamžiku, kdy spojil svůj život s Marilyn Hollisovou.

Slova, která slyšel v telefonu minulý čtvrtek, mu najednou vytanula na mysli - Perdóneme, seňor - a zrovna tak najednou se poplašil.

„Marilyn,“ křikl a bral to po dvou schodech, prudce se otočil na plošince ve zvýšeném přízemí a zrovna se chtěl hnát do prvního patra, když slyšel odněkud zdola její hlas.

„Tady, Hale!“

Byla v kuchyni. Seděla u dubového stolu a trouba z nerez oceli, lednice a sporák tvořily za ní šedou kovovou záclonu. U nosu si držela utěrku na nádobí. Na stole stála prázdná miska od kostiček ledu.

„Upadla jsem,“ řekla.

Utěrka přidržovaná u nosu, nad utěrkou široce rozevřené oči, pod očima už modrající pleť.

„Ze schodů,“ řekla. „Asi mám přeražený nos.“

„Kristepane, zavolala jsi na…“

„Je to pár minut, co se mi to stalo,“ řekla.

„Jdu zavolat,“ řekl a hnal se k telefonu.

„S přeraženým nosem se asi nedá nic dělat,“ řekla. „Myslím, že se to musí zahojit samo!“

„Můžou to spravit,“ řekl a začal listovat v domácím adresáři, který byl na poličce na zdi pod telefonem. Rubenstein, Rubenstein se jmenuje ten doktor.

Willis si okamžitě uvědomil, že je nerozumně podrážděný; tak se zlobí rodiče, když dítě vyvede něco, co je ohrožuje. Byl rád, že se Marilyn nezranila víc, ale zlobilo ho, že se vůbec zranila.

„Jak se to mohlo stát, že jsi spadla z těch zatracenejch schodů?“ zeptal se a vrtěl hlavou.

„Zakopla jsem,“ řekla.

„Copak my nemáme jeho číslo?“ zeptal se netrpělivě.

„Zkus pod D. Doktor,“ řekla.

Ještě podrážděněji otáčel stránkami až k D a prošel spoustu jmen a čísel napsaných Marilyninou rukou, než našel Rubensteina. Rubenstein Marvin, MUDr. Vytočil číslo. Čtyři zvonění a pak to vzala nějaká žena. Doktorův záznamník. Oznámila Willisovi, že pan doktor je na několik dní mimo město, a zeptala se, jestli má vyrozumět jeho zástupce, nějakého dr. Geralda Peterse. Willis řekl poněkud úsečně: To nevadí a zavěsil.

„Tak pojď,“ řekl, „jedeme do nemocnice.“

„Já si opravdu myslím…“

„Marilyn, prosím tě…,“ řekl.

Rychle ji vyvedl z domu a posadil do auta. Uvažoval, jestli nemá pustit houkačku, ale rozhodl se, že ne. Použij sirénu v osobní záležitosti, a šéfy nahoře raní mrtvice. Nejbližší nemocnice byla všeobecná Morehouseova na Třetí severní, těsně na západním okraji 87. revíru. Ujížděl na plný plyn a nevšímal si dopravních signálů, pokud změna světel neznamenala ohrožení jiného vozu. Pak se rychle stočil do Třetí a zastavil kvílející vůz před Pohotovostí.

Byla sobota večer.

Vlastně teprve čtvrt na devět a tři minuty. Ale víkend už doopravdy začal a Pohotovost se podobala vojenskému lazaretu. Dva černí policisté se znakem sedmaosmdesátky na uniformách se snažili roztrhnout od sebe dva k nerozeznání podobné bílé rváče, kterým se málem podařilo udělat jeden z druhého sekanou. Cáry kdysi bílých triček se jim lepily na krvavé pruhy masa. Jeden rozřízl druhému obličej od pravého spánku až k bradě, druhý rozpůlil prvnímu pažní sval a předloktí až k zápěstí. Oba na sebe hulákali a s rukama v poutech za zády vráželi rameny do policistů, kteří se je snažili rozdělit.

Místní lékař, který vypadal indicky a nepochybně Ind byl - ve městě bylo víc indických internistů než v celém Rádžasthánu -, opakoval kolem dokola trpělivě: „Přejete si být ošetřeni, panové, nebo se chcete chovat jako blázni?“ Oba rváči si komentáře nevšímali, protože už se jako blázni chovali, pravděpodobně se jako blázni chovali celý život, a ani je nenapadlo chovat se jinak jen proto, že ňákej cizinec mluví rozumně. A tak ti dva rozvzteklení siláci zaneřáďovali celou ošetřovnu, zatímco dva zpocení černí policisté zápasili s někým, kdo byl dvakrát tak velký jako oni, a snažili se nezamazat si uniformy, ošetřovatelka stála jako světice vedle nich s vatou, láhví dezinfekce a roličkami obvazů a taky se snažila nezamazat si uniformu a rozčilený sanitář kroužil kolem a snažil se vytřít tu zatracenou podlahu, na kterou stříkala krev.

Na jiných místech ošetřovny posedávala na lavicích nebo se tlačila v sesterně nebo stála v různém stadiu rozčilení a potřeby ošetření spousta lidí. Willis to všechno viděl a s úžasem zaznamenal:

Dvanáctiletou španělskou dívenku s rozervanou blůzičkou, která odhalovala podprsenku od cvičebního úboru a malinká, teprve se rýsující ňadra. Po vnitřní straně nohy jí stékala krev. Willis usoudil, že byla znásilněna.

Čtyřicetiletého bělocha, kterého podpíral další policista a další indický lékař. Postrkovali ho k jedné z kabin, aby si lékař mohl prohlédnout to, co Willisovi připadalo jako prostřelené rameno.

Mladistvého černocha na lavici s jednou keckou v ruce. Pravou nohu měl oteklou jako meloun. Willis ho odhadl jako oběť nějaké nemilé příhody, nikoli zločinu, ale v tomhle revíru člověk nikdy nevěděl.

Byli tam dále…

Ale je tu především Marilyn, a to stačí.

„Promiňte, pane doktore,“ řekl Willis a rezavý lékař, stojící vedle sestry a studující jakýsi záznam, vzhlédl v údivu, že někdo má tu nepředstavitelnou odvahu utrousit v tomto chrámu slovo. Na jeho obličeji s pozdviženým obočím se zračilo povýšené pohrdání člověka, který si je absolutně jist svou božskou nedotknutelností. Do jeho nechuti se mísilo i odmítání, jako by si už vyhlídl oběť, jež si troufla mít v jeho přítomnosti větry, a hodlá ji teď potrestat.

Ale Willisova láska měla přeražený nos.

Nedal se odradit, ukázal odznak, oznámil své povolání, je také trošku „nedotknutelný“, je detektiv Harold Willis, a pak sklapl náprsní tašku, jako kdyby hodil lékaři rukavici. „Vyšetřuju vraždu a tahle dáma potřebuje okamžité ošetření.“

Rezavý lékař si za živého boha nedovedl představit, co má vražda společného s přeraženým nosem té dámy - diagnóza byla jasná na první pohled. Ale detektivův výraz prozrazoval, že jde o věc naléhavou, neřkuli kritickou, a že by si to zatraceně odskákal, kdyby se v důsledku přeraženého nosu té dámy zmařilo vyšetřování vraždy. Přestal si tedy všímat ostatních lidí žádajících v očistci toho sobotního večera o pozornost a začal se starat o plavovlasou dámu. Stanovil (to, co už stejně viděl a poznal), že nos je skutečně přeražený, narovnal ho, dal na něj náplast (takový krásný obličej!) a napsal recept na zmírnění bolesti, kdyby pacientka v noci nemohla spát. Teprve pak se jí zeptal, jak se to stalo, a Marilyn mu bez váhání řekla, že zakopla a spadla ze schodů.

A teprve teď si Willis naplno uvědomil to, co jen částečně tušil, když ji našel v kuchyni s ledem u nosu.

Marilyn lže.

* * *

„Ale proč jsi jim lhal?“ zeptala se Sally Farnesová.

Bylo půl deváté večer. Seděli oba na balkónku před jejich obývákem a dívali se na světla sobotního města a na nádheru oblohy nad nimi. Asi před půldruhou hodinou zbarvil západní obzor západ slunce. Navečeřeli se brzy a pak si vzali kávu na balkón v očekávání skvělé přehlídky barev, což jim v posledních týdnech působilo zvláštní radost. Ani dnešní divadlo je nezklamalo, byl to kaleidoskop červeně a oranže a fialové a hluboké modři, jehož vyvrcholením byly oslepující hvězdy, které se pohybovaly po černočerné obloze.

„Já jsem nelhal,“ řekl.

„Podle mě to, žes je nechal, aby si mysleli, že jste se s farářem na všem dohodli…“

„Taky jsme se dohodli,“ řekl Farnes.

Sally obrátila oči k nebi.

Byla to velká žena s hnědými vlasy, plným poprsím a široká v bocích, žena, která se ironicky rozhodla zůstat bezdětná, zatímco byla obdařena tělem jasně určeným k rození dětí. V národě, kde každá žena, která má pubertu za sebou, touží jen po dvou věcech - být štíhlá a zůstat mladá, udělala Sally Farnesová ve věku třiačtyřiceti let dlouhý nos na všechny manekýnky z Vogue a prohlásila, že je plnoštíhlá, ačkoli podle všech příslušných tabulek měla dvacet liber nadváhy.

Byla vždycky trochu při těle už jako děvče, ale nikdy se nezdála tlustá, jen zaftig - což, jak už tehdy pochopila, znamená žádoucí. Řekl jí to jeden židovský chlapec, který se později stal premiantem a na rozloučenou se školou pronesl projev, když ji omakával na zadním sedadle v oldsmobilu svého otce. Ten chlapec měl vlastně na mysli slovo vollustig, které opravdu znamená žádoucí, zatímco zaftig je jen šťavnatý. V každém případě vypadala Sally žádoucně i šťavnatě a kromě toho příjemně buclatě. V očích měla jakýsi svit, který prozrazoval smyslnost a rozněcoval touhy značného počtu mládenců.

I teď vypadala pořád ještě nanejvýš žádoucně. I když tu seděla na balkóně sama s manželem, zkřížila vyzývavě nohy a rozepjala si tři vrchní knoflíčky u blůzy. Na horním rtu se jí leskla slabounká vrstva potu. Byla by ráda věděla, jestli její manžel zabil otce Michaela.

„Popral ses s ním přece,“ řekla.

„To teda ne,“ řekl.

„Ale ano. Šel jsi tam na Boží hod…“

„Šel a podali jsme si ruku a usmířili se.“

„Arthure, takhles mi to neříkal. Řekls mi…“

„Na tom nezáleží, co jsem ti řek,“ odpověděl Farnes. „Podali jsme si ruce a smířili jsme se, říkám teď.“

„Proč lžeš?“ zeptala se.

„Já ti chci něco vysvětlit,“ řekl. „Ty detektivové…“

„Neměls jim lhát. A neměl bys lhát teď mně.“

„Jestli dovolíš,“ řekl, „na něco ses mě ptala.“

„Dobrá,“ řekla.

„Chceš, abych ti odpověděl, nebo mi chceš pořád skákat do řeči?“

„Řekla jsem dobrá.“

„Ty detektivové za mnou přišli, protože byl zabitej páter, chápeš. Páter. Víš, kdo má v naší čtvrti pod palcem policii?“

„Kdo?“

„Katolická církev. A jestli katolíci řeknou poldům, vypátrejte, kdo zabil pátera, tak ho poldové vypátrají.“

„To pořád ne…“

„Vidíš, už mi zase skáčeš do řeči,“ řekl Farnes.

Ve světle, pronikajícím na balkón z obývacího pokoje, se jejich oči setkaly. V těch jeho byla zuřivá neústupnost. Vzpomněla si, co se dělo, když na něho posledně naléhala. Znova ji napadlo, jestli přece jen nezabil otce Michaela.

„Jim nejde o to, aby chytili skutečnýho vraha,“ řekl. „Chtějí prostě dopadnout vraha, ať je to, kdo chce. Přišli do kšeftu a měli spoustu řečí kolem mýho sporu s otcem Michaelem. Měl jsem jim snad vykládat, že jsme se na Boží hod porafali? Tuhle! Podali jsme si ruce a usmířili se.“

„Tak to ale nebylo.“

„A když povídám, že bylo, tak bylo.“

Z ulice hluboko pod nimi dolétaly nahoru zvuky pouličního ruchu. Vzdálené klaksony a sirény sanitek zněly tady nahoře tak trochu jako zvukové pozadí pro televizní reklamy. Seděli a naslouchali tichému hovoru města. Po obloze přeletělo letadlo, světýlka na jeho křídlech mrkala. Přemýšlela, jestli má mluvit dál. Nepřála si ho rozzuřit. Věděla, co dovede, když se dostane do ráže.

„Víš,“ řekla tak mírně, jak jen dovedla, „myslím si jen, že nestojí za to lhát o tak bezvýznamné věci.“

„S tímhle přestaň, Sally. S tím, že jsem lhal.“

„Je přece jasný,“ řekla dosud mírně, dosud klidná, „že policie si nebude vykládat hloupou hádku…“

„Právě že jo, vykládá si ji, proto přišli do kšeftu. Vytáhli na mě ten zatracenej dopis, kterej jsem napsal! V každým odstavci viděli výhrůžku. Tak co jsem měl podle tebe dělat? Co bys chtěla, abych řek, Sally? Že ten dopis byl jen začátek? Že jsme se děsně rafli, hned jak jsem napsal ten dopis? To bys chtěla, abych řek?“

„Já jen vím, že policie pozná, když někdo lže.“

„Kravina.“

„Je to pravda. Mají šestý smysl. A jestli si pomyslí, že jsi lhal o otci Michaelovi…“

Schválně nedořekla.

„Tak co?“ řekl.

„Nic.“

„Ne, pověz. Jestli si myslí, že jsem lhal o otci Michaelovi, tak co?“

„Tak se můžou začít pídit po jiných věcech.“

„Po jakejch jinejch věcech?“

„Však ty víš, po jakých,“ řekla.

* * *

Hawes se mezitím dovídal leccos o Krissii Lundové.

Především se dozvěděl, že sem přišla z malého městečka v Minnesotě.

„Mně se tu strašně líbí,“ řekla. „Vám taky?“

„Občas.“

„Byl jste někdy v Minnesotě?“

„Nebyl.“

„Je tam zima,“ řekla.

„To si myslím.“

„V zimě se každý utíká schovat. V tom sněhu a ledu může člověk klidně zmrznout k smrti, víte. Takže každý utíká do chalupy, zamkne za sebou a nevystrčí nos až do jara. Je to něco jako mentalita obležených.“

Bylo divné mluvit o třeskuté zimě, když všude kolem se zřetelně projevovalo jaro. Vyšli z restaurace po desáté, a bylo už skoro půl jedenácté, když pomalu kráčeli směrem k věžáku na Midway. Za takové noci se nechtělo věřit, že tu byl někdy někdo přepaden a okraden. Muži a ženy se procházeli a drželi se za ruce, dívali se do jasné osvětlených výkladů, kupovali si preclíky nebo párky v rohlíku nebo zmrzlinu nebo jogurt od prodavačů, kteří stáli s vozíky skoro na každém rohu, prohrabávali se knihami v několika knihkupectvích otevřených až do půlnoci, prohlíželi si zboží pouličních obchodníků vystavované na chodnících, zastavovali se a poslouchali černého tenorsaxofonistu, který hrál cituplnou verzi Zrození blues, a objemné a lahodné zvuky linoucí se z nitra jeho zlatého nástroje se vznášely na vlnách měkkého vzduchu. Noc jako stvořená pro milence.

Hawes a Krissie nebyli milenci a možná že nikdy nebudou. Ale seznamovali se jeden s druhým. To je ta obtížná doba. Člověk potká někoho, kdo se mu líbí, a doufá, že to, co se o něm nebo o ní doví, bude v tajemném souzvuku s tím, co nebo kdo je on sám právě v tomto okamžiku svého života. Kdyby byl Hawes potkal Krissii před rokem, kdy byl zaujat Annií Rawlesovou, ani by ho nenapadlo začít si něco nebo pokračovat v něčem s někým jiným. A před pěti lety, před deseti? Už si nedokázal vzpomenout, které ženy hrály v určitém období jeho života důležitou úlohu. Kdysi byla jedna jiná Krissie, vlastně Christina, něco podobného, ale ne totéž. Christina Macwellová. Měla knihkupectví. Nebo neměla? Květen je měsíc vzpomínek. Nebo měsíc zapomínání.

„Jak jste se dostala k práci tady?“ zeptal se.

„Našla jsem si inzerát v novinách,“ řekla. „Hledala jsem zkrácený úvazek a pracovat v kostele se mi zdálo lepší než dělat servírku.“

„Proč zkrácený úvazek?“

„No, protože chodím do kursů, víte, a taky musím obcházet…“

Panebože, pomyslel si. Herečka!

„Do jakých kursů?“ zeptal se s nadějí.

„Hraní, hlasová cvičení, tanec…“

To se dalo čekat, pomyslel si.

„A třikrát týdně gymnastika…“

Samozřejmě, řekl si.

„Tak v kostele pracuju, jen abych se uživila, chápete?“

„Mhm,“ řekl, tentokrát nahlas.

„Než dostanu roli.“

„Správně, roli,“ řekl.

Každá herečka, kterou v životě poznal, byla totálně sobecká, soustředěná na sebe, s hlavou plnou role, která na ni někde čeká.

„Proto jsem taky přišla sem, samozřejmě,“ řekla. „Totiž, doma máme divadlo a všechno, ale je to jen provinční divadlo, že?“

„Snad se to dá tak říct,“ připustil Hawes.

„Ne že dá, ono opravdu je,“ řekla Kristina.

Kdysi chodil s herečkou, která hrála v malém divadélku ve středu města. Dávali tam muzikál nazvaný Cvoci a napsal ho nějaký pán, který se živil recenzováním knih a přitom se snažil být populární jako Stephen Sondheim. Jestli recenzoval knihy tak kvalitně, jako psal muzikály, tak na tom byli světoví spisovatelé špatně. Herečka se jmenovala Holly Treeová a přísahala, že je to její pravé jméno, i když její řidičský průkaz zněl na jméno Marie Trenotteová. (Hawes se na něj jako svědomitý detektiv mrkl, když ráno potom, co se poznali, ještě vyspávala nahá v jeho bytě.) Jak později zjistil, znamenalo to jméno tři noci - to tre notte, ne ta Marie - a přesně tři byly noci, které s ním strávila, než odešla za lepší a nadějnější budoucností v podobě recenzenta a autora onoho muzikálu.

Pak znal ještě jednu herečku, a ta žila s překupníkem heroinu, kterého zatkl - bylo to předtím, než přišel do obliby kokain a crack. Řekla mu, že bude hrát policistku ve hře Hill Street, a vadilo by mu moc, kdyby se nastěhovala k němu, zatímco je ten její pryč? Byla by to pro ni příležitost ke studiu z první ruky. (Že ten její prodává drogy, nevěděla.) Jmenovala se Alyce (s y) Chambersová a byla to krásná rudovláska; budou-li prý mít spolu děti, budou taky zrzci, když jsou zrzaví rodiče, a všiml si už, že moře jejích kolegyň a zvláště striptérek chodí s policajtama? Nevšiml, nikdy. Tu roli v Hill Street nedostala, ani žádnou jinou, o kterou se ucházela, to zavinil ten její mizera, co teď sedí, sdělila Hawesovi, má všude svý lidi a zařídil to odtamtud. Celou dobu, co žila s ním, nikdy nemluvila o ničem jiném než o sobě. Měl pocit, že se z něho stalo zrcadlo.

Pak jednoho krásného dne potkala muže s vousy jako Mikuláš, veselýma modrýma očima a diamantovým prstenem velikosti holubího vejce na malíku, a ten jí prozradil, že režíruje jedno představení v Los Angeles, a kdyby tam s ním chtěla odjet, mohla by na čas bydlet ve vilce, kterou má na pláži v Malibu… fakticky trošku jižněji, blíž k Santa Monice… jestli se jí ovšem chce. Odstěhovala se hned příští den. Každý rok posílala Hawesovi blahopřání k vánocům, ale na jméno Corry Hawes, nějak si to popletla.

A pak znal ještě další herečku, která si prala kalhotky v…

„Nač myslíte?“ řekla Krissie.

„Zrovna jsem si myslel, jak je to hezký - herečka.“

„Víte,“ řekla, „ono to vlastně vůbec není hezký.“

Chystal se vyslechnout příběh na téma Ukrutný osud mladé herečky. Režisér ji nutí, aby se svlékla donaha pro jednu scénu ve filmu, z kterého se nakonec vyklube parádní porno. Herec ji vášnivě líbá při zkoušce na angažmá a divadlo je nabito vlivnými…

„Mám-li být upřímná,“ řekla a zajíkla se, „začínám si myslet, že nejsem nic moc, víte, jak to myslím?“

Podíval se na ni překvapeně.

„Ne,“ řekl, „nevím, jak to myslíte.“

„Nic moc jako herečka,“ řekla a chabě se usmála. „Že nemám talent, víte.“

Pořád se na ni díval.

„Ale já nechci strávit zbytek večera povídáním o sobě,“ řekla a vzala ho za ruku. „Povězte mi, jak jste se dostal k policii.“

* * *

Snažila se vyčistit z koberce tu skvrnu od krve, ale Willis byl policista a vyčištěnou skvrnu poznal na míli daleko. Taky se snažila vyprat krev z osušky s monogramem, a to bylo ještě nesnadnější, protože osuška byla bílá, kdežto koberec byl peršan a měl v sobě hodně červeně. Použila na osušku Clorox a pak ji odnesla dolů do pračky, hodila ji tam se spoustou jiných ručníků, ale skvrna byla pořád ještě vidět, krev se nevypere jen tak. Willis znal vrahy, kteří se celé dny snažili odstranit skvrny od krve z dřevěné rukojeti nože, nebo dokonce z čepele sekyrky, jako například Lizzy Bordenová, kterou ovšem osobně neznal. Krev je krev. Krev všechno vyzradí.

A teď se o to pokoušela Marilyn.

Bylo pět minut po jedenácté.

Pořád ještě sobotní noc.

Daleko od nich ve středu města se Cotton Hawes chystal zeptat Krissie, jestli by si nechtěla zajít k němu na skleničku.

Blíž k nim, v kostele Nezrozeného na Deváté si Schuyler Lutherson uvazoval černý hedvábný provaz kolem černého bavlněného roucha a nahlas si opakoval slova introitu, jimiž zahájí půlnoční mši.

* * *

Řekla Willisovi o prvním setkání s těmi muži.

O Ramonu Castanedovi a Carlosi Ortegovi.

„To ti řekli, jak se jmenujou?“ zeptal se.

„Tenkrát ne,“ řekla. „Až dnes odpoledne.“

Pověděla mu všechno, co se dnes odpoledne dělo tady v ložnici. Všechno. Našel okno v druhém patře, které vypáčili, a teď pozorně poslouchal. Srdce mu divoce bušilo, mohli ji zabít. Ale ne, souhlasil s ní, nemůžou ji zabít, když od ní chtějí peníze, nelze vypáčit něco z někoho, kdo je mrtvý.

„Dej jim, co chtějí,“ řekl okamžitě. „Zbav se jich.“

„Jak?“ řekla.

„Prodej dům, na tom nezáleží jak. Sežeň ty peníze a dej jim je, ať táhnou zpátky do Argentiny.“

„Teď hned, rovnou? Hodit na trh dům za sedmdesát pět tisíc a doufat, že se hned prodá?“

„Tak si na něj vypůjč. Uval na něj hypotéku. Prodej všechny papíry, co máš, zavolej svýho finančního poradce…“

„Tolik tam není, Hale.“

„Odjela jsi z Buenos Aires s dvěma milióny dolarů.“

„Pět set jsem zaplatila jako splátku za dům a další tři sta jsem utratila na zařízení. Něco jsem špatně investovala, zlaté doly v Papui na Nové Guineji, firma s elektronikou v Dallasu, půjčky - velké - přátelům, kteří mi je nikdy nevrátili…“

„Dobře, tak kolik můžeš dát dohromady?“

„Jestli prodám všechny akcie, které mám, tak řekněme čtyři sta, pět set. Plus to, co dostanu z druhý hypotéky. Ledaže by někdo koupil dům zítra. Ale i tak…“

„Třeba jim to bude stačit,“ řekl Willis.

„Myslím, že ne.“

„Protože jestli ne…“

Podívala se na něj.

„Nesmí se ti nic stát,“ řekl. „Já tě mám totiž příliš rád.“

* * *

Věřícím bylo sděleno, že shromáždění před půlnoční mší začne v půl dvanácté, a tak se začali scházet ve starém kamenném kostele dvacet minut po jedenácté. V posvátné Černé knize stálo, že projednávání organizačních záležitostí církve povinně končí před půlnocí a o půlnoci, jak stálo dále, začíná introitus a po něm mše. Většinou toho bývá k projednávání málo. Tentokrát se mělo mluvit o tom, kdo - pokud vůbec někdo - namaloval Baphometův znak na vrátka zavražděného kněze.

Shromáždění čítalo asi jedenapadesát lidí.

Jedenapadesát děleno dvěma dává nečistý výsledek… mezi nimi devět, kteří budou předsedat a zúčastní se obřadu…

Jedenapadesát děleno třemi dává výsledek výsostný.

Zbývajících dvaačtyřicet lidí byli vyznavači, kterým se řeklo, že dnešní mše vyjádří radosti satanismu víc než předešlá slavnostní mše Zapuzení. V rozporu s oznámeným cílem bylo však šatstvo věřících konzervativní, ne-li přímo strohé. Z barev převládala černá nebo šedá a šedohnědá, střih byl hranatý a neforemný a celkový dojem byl ničím nevyvážená jednotvárnost, jako by všichni měli vypadat stejně.

Teprve když se člověk podíval blíž…

Muž stojící v hloubi kostela měl na sobě cosi, co vypadalo jako dlouhá kovářská zástěra, a pod ní černé kalhoty. Když se však otočil z profilu, aby pozdravil nově příchozího, bylo vidět, že kalhoty jsou ve skutečnosti vysoké boty a že mezi okrajem bot a lemem zástěry je holé maso a rýsuje se patřičné vyboulení.

Tušením k překvapení.

Asi ve třetí lavici od oltáře seděla se zkříženýma nohama rudovlasá žena. Rezavé kadeře spočívaly v těžké černé síťce, která jim dodávala smuteční úctyhodnosti. Na sobě měla černou hedvábnou halenu, šedivé kalhoty a šněrovací botky z černé kůže. Když dala nohy vedle sebe, naklonila se dopředu a šeptala něco muži v řadě před sebou, ukázalo se, že kalhoty mají jen nohavice a že pod nimi nic nemá. Chomáč jasně červených chlupů a rtěnkou obtažené ohanbí bylo v přímém rozporu s ulízanými vlasy v síťce a s bledostí nenalíčených rtů.

Celý ten klenutý svatostánek poskytoval tedy nečekané…

Nevědomostí k znalosti.

… pohledy na těla, která měli věřící dnes uctívat. Ve jménu Satana se diskrétně vystavovali a tvářili nenápadně. Mluvili šeptem, jak se sluší ve shromáždišti našeho Pána, nevinné oči se setkávaly a neodvracely, pohledy nebloudily ani neváhaly, výrazy ani jednou nenaznačily, že slibované obětování Satanovi, k němuž později dojde, se tu už teď předvádí k letmému nahlédnutí.

Žena v černých šatech upjatých vysoko ke krku a dole až po kotníky a na nich vystřižený kulatý otvor odhalující levou bradavku nalíčenou do krvavě červena…

Muž v šedivých vlněných kalhotách, černé košili s dlouhými rukávy a katovské kápi, s údem vyčnívajícím otvorem v kalhotách a přidržovaným ve vztyčené poloze hedvábnými bílými pentličkami kolem mužova pasu…

Neuvěřitelně krásná Číňanka v síťových háčkovaných černých šatech, jimiž všude prosvítaly čtverce těla s výjimkou míst, kde husté černé pletivo zakrývalo přirození a ňadra…

Zakrytím k odhalení…

Společenské ovzduší panující před mší se v ničem podstatně nelišilo od zábav a schůzek, k nimž v sobotu večer docházelo po celém městě. Až na to, že tato speciální skupina, tito lidé, kteří otevřeně uctívali Ďábla a záporné hodnoty, poctivě přiznávali svůj cíl. Schuyler Lutherson to pokládal za menší pokrytectví. Když procházel černou záclonou v zadní části kostela, uvažoval docela vážně o nadšení těch, kdo hovoří tak ctnostně o Bohu, jehož, jak prohlašují, obdivují - je lhostejné, zda jde o Ježíše, Mohameda, Buddhu nebo Dia, a napadlo ho, že tihle lidé by patřili spíš sem, do kostela Nezrozeného. Zdálo se mu, že nejurputněji odsuzují hříšné chování nevěřících právě ti, kdo horlivě a potají holdují neřestem a hříchům. A ti, kdo hájí svou víru proti smyšleným náporům nevěřících ve jménu kteréhokoli Boha, jemuž podle svého tvrzení slouží, nejčastěji kálejí na jeho svaté učení.

Uchylte se k Satanovi, říkal si Schuyler. Pozdravil věřící znamením kozla, přešel k živému oltáři, postavil se proti němu, navlhčil jazykem ukazovák a prostředník levé ruky - jež je rukou Ďáblovou, a pak přejel oběma hladkými a mokrými prsty Coralino přirození. Z mých rtů na tvoje rty. A pak řekl latinsky: „Obracím se k Tobě, nejlaskavější Pane, s Tvým svolením -.“ Byla to prosba adresovaná Satanovi na jeho oltáři, aby Nezrozený neztrácel trpělivost, dokud neprojednají ty nudné církevní záležitosti.

Jakmile se Schuyler objevil, vyznavači Satana ztichli. Za jeho zády byl živý oltář, Coral s nohama roztaženýma a ohnutýma v kolenou, bosá chodidla na sametem pokrytém lichoběžníku, paže podle těla a v každé falický svícen s dosud nezapálenou svíčkou. Mše začne tím, že se rozžehnou svíčky, nato bude následovat introitus a potom invokace. Jáhen a podjáhni stáli připraveni za oltářem.

Dvě dvojice ministrantů (dnes byli čtyři místo obvyklých dvou, neboť to byla mimořádná mše následující po přesvaté mši Zapuzení) stály vážně a slavnostně po obou stranách oltáře, vždy chlapec a děvčátko. Dvě osmileté holčičky, z nichž jedna byla velká na svůj věk, klučina, kterému bylo také osm, a druhý devítiletý, všichni bosi a oblečeni do dlouhých černých říz, pod nimiž byli nazí. Coraliny dlouhé světlé vlasy visely přes špičatý roh lichoběžníku, téměř se dotýkaly studené kamenné podlahy.

Bez jakéhokoli úvodu Schuyler řekl: „Smrt toho kněze je pro nás nemilá. Může přivést do kostela nežádoucí a nepotřebné hosty. Může vést k tomu, že náš kult bude podezírán, může nás obtěžovat policie. Anebo může být jejich reakce ještě horší, já to nevím a ani nechci vědět. Dnes večer se vás tážu, jestli je tu někdo, ať muž či žena, kdo namaloval na kostelní vrátka u sv. Kateřiny obrácený pentagram, a jestli ano, tak ať vystoupí a přizná se. Ten, kdo to udělal, to sám dobře ví, a já si přeju, aby před nás předstoupil a vysvětlil proč. Abychom měli jasno.“

Věřící mlčeli.

Váhali.

A pak najednou vstal plavovlasý obr a vykročil do chodby mezi lavicemi. Bylo mu něco přes dvacet, byl ošlehaný a opálený a svalnatý a hubený, na sobě měl vybledlé šedivé džíny a tričko s černým vzorem, černou čelenku a černé kožené sandály. V souladu s tónem a stanoveným obsahem dnešní mše měl kolem levého stehna obtočený tenký černý řemínek, pevně přivázaný kousek pod rozkrokem. Nikdo řemínku nevěnoval pozornost, snad si nikdo ani nevšiml, že je pevně ovinut kolem nohy mladého muže…

Otroctvím k svobodě…

… mužství nevídaných rozměrů skryté samozřejmě pod látkou jeho džínů…

… zakrytím k odhalení…

… ale jasně zřetelných masivních obrysů.

„To jsem udělal já,“ řekl. „Já jsem pomaloval knězovi vrátka.“

„Pojď sem,“ řekl Schuyler přátelsky, ale mračil se. Snad proto, že on sám byl plavovlasý a hezký a ten mladý muž taky, snad se cítil ohrožený jako vůdce. Nebo snad vycítil, ještě než mladý muž stačil pronést sotva deset slov, že se tu v kostele Nezrozeného objevil zase jeden z Dorotheiných přátel - až nepříjemně moc jich sem courá na mše v posledních týdnech!

„Jak se jmenuješ?“ řekl Schuyler s nezměněnou vlídností, ale něco v něm se chystalo k útoku.

„Andrew Hobbs,“ řekl mladý muž. „Začal jsem sem chodit v březnu.“

Něco jižanského v jeho řeči. Zpěvnost. A ještě něco jiného. Něco povědomějšího.

„Přivedl mě Jeremy Sachs.“

Sachs. Jeremy Sachs. Schuyler pátral v paměti po něčem, co by spojil s tím jménem. Po obličeji. Charakteristickém výrazu. Slovním tiku. Nic.

„Ano?“ řekl.

„Ano.“

„A vrátka?“

„Pomaloval jsem je.“

Zpovědí k zatracení.

„Proč?“

„Kvůli ní.“

„Kvůli komu?“

Bylo by možné, že nepatří k přátelům Dorothy? A přece jeho vzhled, mazanost řemínku, ten chytrý náznak. Jenže dosud neřekl, kdo je „ona“. A mezi těmi, kdo si pohrávají s čáry, ženské zájmeno často nahrazuje…

„Kvůli ní,“ řekl Hobbs. „Mojí mámě.“

Ach tak. Tenhle problém.

„Co je s ní?“ zeptal se Schuyler.

Dlouholeté hýčkání křivd utrpěných od matinky.

„Byla u něho.“

„U koho?“

„U kněze. A všechno mu řekla.“

„Co mu řekla?“

Je to horší než tahat někomu zuby.

„Že sem chodím. Že mě sem Jeremy zaved. Že tady děláme… no, všelicos.“

Jeremy Sachs. Jméno nabylo viditelných dimenzí. Jeremy Sachs, sražený, poněkud šimpanzovitý mladý běloch a homosexuál - docela určitě jeden z Dorotheiných přátel, který prokázal věrnost Satanovi tím, že zavrhl své přirozené chutě a chňapal bez rozmyslu a chtíč nechtíč po každém kousku nahotiny nabízené Satanovi v těchto posvátných stěnách.

Schuyler si nemohl vzpomenout, že by viděl jeho mladého blond přítele na některé dřívější mši, ale často tu vládl všeobecný zmatek, jehož výsledkem byly nejasnosti. V každém případě teď tady je, ten mladý přítel Dorotheina přítele, snad sám homosexuál, který se právě přiznal, že zhanobil dveře mrtvýho kněze kvůli svý zatracený mámě. Všechny matky by měly jít do hajzlu, myslel si Schuyler. Včetně mojí.

„Ale proč jsi pomaloval ty vrátka?“ zeptal se.

„Místo prohlášení,“ řekl Hobbs.

Schuyler přikývl. Konečně jádro věci, nic než případ člověka, který žádá svou matinku, aby se mu nepletla do života. Naprosto pochopitelné. Nejde o nikoho, kdo by měl pifku na kněze. Žádný zlý úmysl. Jen osobní rodinné prohlášení. Ale přesto…

„Další prohlášení, které tě čeká,“ řekl Schuyler, „bude na policii. Oznámíš jim, že jsi nenamaloval pentagram jako varování nebo něco podobného. Ten kněz byl totiž zavražděn a my nechceme, aby se jeho vražda dávala do souvislosti s naší vírou. Takže já navrhuju, abys teď hned odešel, šel domů, převlékl se…“

„Proč bych se měl převlíkat?“ zeptal se Hobbs.

„Radši ano,“ řekl Schuyler. „Nejsi zrovna oblečený…“

Neuvědomil si, že řekl dvojsmysl.

„… pro veřejnost a policii by se to nemuselo líbit, víš. Tak hezky jdi a oblíkni si něco, co by mohl nosit bankovní úředník…“

„Ale já jsem bankovní úředník,“ řekl Hobbs.

Ze shromáždění se ozval smích. Snad úlevný. Nebude to tak hrozné, jak to vypadalo na začátku. Tady ten mladý teplouš se pohádal s matkou, odešel dopálený a z trucu namaloval znamení své víry na nepřítelovy dveře. Vysvětlí všechno policii a oni to pochopí, pošlou ho pryč a všichni zase budou moct provozovat víru, kterou si svobodně zvolili - báječná země, ty Spojené státy americké!

Do půlnoci chyběly čtyři minuty.

Hobbs se zeptal, kde je tu nejbližší policejní stanice, a z místa, kde stál za živým oltářem, mu Stanley Garcia, který tam byl včera brzo ráno, řekl, kudy má jít. Hobbs se zeptal, jestli se může vrátit na mši, až si promluví s policií, ale Schuyler mu připomenul, že dveře se zamknou úderem půlnoci, což bude už za tři minuty, tak snad ať Hobbs radši jde. Hobbse to zřejmě mrzelo, když odcházel. Jeden věřící za ním zavřel dveře a zastrčil západku a pak ještě spustil těžkou dřevěnou závoru; dveře byly ve skutečnosti zajištěny nadvakrát.

Do půlnoci zbývala minuta.

Rudovláska v šedivých kalhotách seděla s koleny přitisknutými k sobě a se skloněnou hlavou.

„Nastala hodina,“ řekl Schuyler a dal znamení podjáhnům, aby přistoupili a zažehli svíčky. Podjáhny byly dnes dvě devatenáctileté dívky, které vypadaly jako sestry, ale nebyly ani sestřenice. Obě brunetky, obě hnědooké, oblečené do černých kostelních říz, pod kterými byly nahé, naboť k rituálu patřilo, že po zasvěcení oltáře duchovním budou jako podjáhnové (většinou ženského rodu) popořadě zasvěceny jáhnem.

Slavnostně a mlčky přistoupily obě dívky - jmenovaly se Heather a Patrice - k oltáři, uctivě před ním poklekly a pak se rozdělily, jedna vlevo, druhá vpravo, a přistoupily k rukám, které držely tlusté falické svícny. Prskajícími loučemi zapálily obě černé svíce a pak šly za oltář, kde stál Stanley Garcia se zčernalou a zoxydovanou kadidelnicí v každé ruce. Dívky zapálily kadidlo a přijaly od Stanleyho kadidelnice. Houpaly jimi na krátkém černém řetízku, navoněly nejdřív oltář a pak se vydaly mezi lavicemi a šířily lepkavou vůni po celém kostele. Nakonec se vrátily a stály po obou stranách svého jáhna.

Nadešel čas introitu.

V křesťanských církvích je introitus skutečně vstupem, pravým začátkem mše a sestává z verše některého žalmu a z předzpěvu, nebo po něm následuje Gloria. V církvi pravé Ďáblově byl introitus krátkým a osobním zahajovacím dialogem, jehož cílem bylo poplenit nevinnost a představit Ďábla, který bude pak slavnostně vzýván. Obřad rouhání - měl jej provést Schuyler a jeho čtyři dětští ministranti - byl v podstatě hrubou negací Ježíše a uznáním Satana; Daemon est Deus Inversus. Ďábel je obrácenou stranou Boha.

Schuyler pokynul jáhnovi a Stanleyův těžký zvon vydal devět úderů, tři k jihu a k oltáři, a pak se otočil proti směru hodinových ručiček a zazvonil dvakrát na zbývajících místech kompasu.

Když byl vzduch takto očištěn, postavil se Schuyler do otevřeného úhlu, který tvořily nahé nohy oltáře, obrátil se obličejem k shromáždění, zdvihl obě ruce a učinil prsty obou rukou znak kozla. Čtyři ministranti si na toto znamení stoupli proti němu, po každé straně jeden chlapec a jedna holčička.

Schuyler řekl latinsky: „In nomine magni Dei nostri Satanas…“

Ve jménu našeho velkého Boha Satana…

„… stojíme před živým oltářem.“

A ministranti vysokými hlásky odpověděli unisono: „Prosíme o pomoc, ó Pane, zachraň nás před zlem.“

„Našemu Pánu, který stvořil zemi a nebesa, noc a den, tmu a světlo,“ pronášel zpěvavě Schuyler, „našemu pekelnému Pánu, který nás vede k radostem…“

„Ó Pane, osvoboď nás od nespravedlnosti,“ zpívaly děti.

„Pane náš Satane, vyslyš naše hlasy,“ řekl Schuyler. „Ukaž nám svou strašnou sílu…“

„A dej nám ze své nezměřitelné štědrosti.“

„Dominus infernus vobiscum,“ řekl Schuyler. „Pekelný Bůh s vámi.“

A děti odpověděly: „Et tecum. Také s tebou.“

Nato shromáždění povstali a provolali bouřlivě a vítězoslavně: „Zdráv buď, Satane, zdráv buď, Satane!“

* * *

Detektiv Meyer byl ve služebně náhodou a snažil se vyřídit půl tuctu zpráv, které tu ležely už týdny, když se na druhé straně dřevěného brlení objevil světlovlasý mladý muž v tmavém proužkovém obleku.

„Promiňte,“ řekl.

„Ano?“ řekl Meyer a vzhlédl od psacího stroje.

„Hledám někoho, kdo vyšetřuje vraždu toho pátera. Seržant dole mi řekl, že by ve služebně mohl někdo být.“

„Já to nejsem,“ řekl Meyer, ale věděl, že není správné odmítnout někoho, kdo přijde z vlastní vůle. „Pojďte dál, prosím. Já jsem detektiv Meyer, třeba vám můžu pomoct.“

Hobbs otevřel dvířka a vešel do místnosti. Podle toho, jak si ji prohlížel, se dalo soudit, že na policii ještě nebyl. Podal ruku Meyerovi, přijal nabídnutou židli, představil se a pak řekl: „Já jsem ten člověk, co pomaloval ty vrátka.“

Což, jak se pak ukázalo, byl první výstřel ze salvy namířené na Hobbsovu matku, která - podle toho, co tvrdil její syn - byla příčinou všech jeho běd. Nejen jeho homosexuality…

„Já jsem teplej, víte,“ řekl.

„Ani bych byl neřek,“ odpověděl Meyer.

„Jo,“ řekl. „Je to ovšem Abbyina chyba, když mě oblíkala do holčičích šatiček a nutila mě, abych nosil pážecí účes…“

Nato se Meyerovi, který si ještě lámal hlavu pomalovanými vrátky, dostalo výkladu o krutostech v dětství; nebyly o nic hroznější než jiné, které Meyer znal, až na to, že jejich výsledkem byla bytost nepohybující se - podle Hobbsova popisu - ani vlevo, ani vpravo. (Jako mnoho homosexuálů znal Sondheimovy texty nazpaměť.)

Hobbs mluvil o své milované matce jako o „Abby“ a toto jméno vyslovoval s ledabylou ironií, jako kdyby byli bůhvíjací kamarádi, zatímco ji neviděl už šest měsíců ode dne, co se přestěhovala na Calm’s Point, a neznal ani její nynější adresu a telefon. Ani o to nestál. Bylo jasné, že jí opovrhuje a viní ji za svůj nynější způsob života, který mimochodem zahrnoval i uctívání Ďábla. Takže docela přirozeně načmáral ten obrácený pentagram na zahradní vrátka u sv. Kateřiny.

„… aby pochopila, že budu věřit, čemu chci, ksakru,“ řekl. „S páterem to nemělo nic společnýho.“

„Tak proč jste si vybral jeho vrátka?“ zeptal se Meyer.

„Aby to pochopila,“ řekl Hobbs.

„Co pochopila?“ Meyer se zeptal. „Mně to nějak uniká.“

„Protože ona šla za páterem a stěžovala si na mě, že chodím k Nezrozenému…“

„K nezrozenému?“

„Do kostela Nezrozeného. A na to neměla právo. Mimochodem, on zas neměl právo vykládat ve svým kázání o naší církvi svým věřícím. Jeho věřícím nikdo neříká, do kterýho kostela mají chodit. Z našeho kostela nikdo neobchází lidi a nevykládá, že nás Ježíš ohrožuje - mimochodem je to pravda, ale my si to necháváme pro sebe.“

„Otec Michael se netajil svými názory, to chcete říct?“

„Jen tak mimochodem, nerozumějte mi špatně. Neměl jsem vůbec nic proti otci Michaelovi. I když musím říct, že po tom, co mu Abby nažvanila, měl u nás… napálil u nás Ďáblovu církev v pěkně ostrých kázáních… no, u nás, vlastně o čtyři bloky dál, ale i to je dost blízko, když jste připodělanej strachy, že Satan přijde a spálí ten váš mizernej kostelíček.“

„Tak vy jste tedy namaloval ďáblovo znamení…,“ řekl Meyer.

„Ano.“

„Na zahradní vrátka u fary.“

„Ano.“

„Ale nebyla to hrozba farářovi.“

„Nebyla.“

„Tak proč?“

„Aby Abby věděla, že si nemá pouštět pusu na špacír.“

„Rozumím. A vy chcete, abychom věděli, že jste to nenamaloval ze zlé vůle.“

„Správně. A taky, že jsem nezabil toho kněze.“

„Říkal někdo, že jste to udělal?“

„Neříkal.“

„Tak proč jste tady?“

„Protože Schuyler nechce, aby nás poldové otravovali kvůli tyhle věci. Myslel, že by bylo nejlepší, kdybych…“

„Schuyler?“

„Schuyler Lutherson, je v čele naší církve.“

„Už rozumím,“ řekl Meyer.

Uvažoval, že bude muset povědět Carellovi nebo Hawesovi o tomto příjemném ranním rozhovoru, protože jeden z nich se bude možná chtít zeptat Schuylera Luthersona, proč má takový strach z policejního otravování.

„Děkuju, že jste se tu zastavil,“ řekl. „Vaše upřímnost vám slouží ke cti.“

Hobbs si nebyl jist, jestli to myslí doopravdy.

* * *

Rudovláska v šedivých kalhotách, která seděla v lavici ve třetí řadě, pozorovala děti, které měly doprovodit Stanleyho k oltáři: poklusávaly vedle něho, když se blížil s mečem, spočívajícím na černém sametovém polštáři. Schuyler vzal meč za rukověť se stříbrnými třapci a rudovláska poroztáhla nohy. Děti se vrátily k oltáři. Schuyler zdvihl meč nad hlavu, prudce se otočil, namířil jím na Baphometovo znamení, které viselo na stěně, a pak zvolal hlasem ochraptělým vzrušením: „Volám tě, ó Nezrozený!“

„Ty, který jsi stvořil svět!“ odpovídalo zpěvavě shromáždění.

„Ty, který jsi stvořil zemi a nebesa…“

„Tmu a světlo…“

„Ty, který jsi stvořil semeno a plod,“ řekl Schuyler a na tuto narážku dva ministranti, ta větší osmiletá holčička a menší osmiletý chlapec, vykročili a postavili se proti sobě. Schuyler vzal rukojeť do jedné ruky a hrot do druhé a držel meč nízko nad hlavami dětí. Rudovláska v šedivých kalhotách se předklonila v očekávání.

Vysokým hlasem řekl chlapec: „Pozři sem! Můj meč stojí zpříma,“ a nadzvedl řízu a ukázal svůj malinký zplihlý „meč“.

A holčička odpověděla: „Pozři sem! Z mého plodu kape nektar!“ a nadzdvihla řízu a ukázala drobné holé tělíčko.

„Moje láva vytryskne a zaplaví!“ řekl chlapec.

„Můj jed pohltí a zničí!“ řekla holčička.

„Můj chtíč je nenasytný!“ řekl chlapec.

„Má žízeň je neukojitelná!“ řekla holčička.

„Zřete všichni děti Satana!“ řekl Schuyler tiše a nábožně.

Symbolicky se jemně dotkl špičkou meče nejdřív chlapcova přirození a pak holčičky. Pak vrátil meč na podušku a Stanley ho odnesl zpátky tam, kde na něho čekaly dvě devatenáctileté pomocnice s lemy svých říz zastrčenými za pas, s rukama opřenýma o nahé boky, dlaně otočené směrem ke shromáždění věřících.

Schuyler přistoupil k oltáři.

„Ve Tvém jménu, ó Nezrozený,“ řekl, „obětuji na oltáři Tvé moci a Tvé vůle.“

Rychlým pohybem si vykasal roucho.

„Buď Bohu sláva,“ řekl, „slavme všichni Satana! Sláva Satanovi,“ řekl, „tomu, jehož milujeme a ctíme. Sláva buď Tobě, Satane, my všichni vzdáváme hold Tvému jménu. Chvalme všichni Satana,“ řekl, „my všichni vzdáváme čest Tvému jménu. Žehnejme všichni Satanovi,“ řekl a postavil se těsně k oltáři. „Zbožňujeme Tě, veliký Pane, děkujeme Ti, pekelný vládce, voláme k Tobě, všichni voláme sláva Satanovi, buď Satanovi sláva!“

V okamžiku, kdy se vrhl na oltář a vnikl do něj, zazněl třikrát gong a shromáždění odříkávalo unisono latinsky: „Ave, Satanáš, Ave, Satanáš, Ave, Satanáš!“

Rudovláska ve třetí řadě roztáhla nohy doširoka.

Mše začínala doopravdy.

7

V neděli 27. května v jedenáct hodin dopoledne se konal pohřeb otce Michaela Birneyho na hřbitově Požehnané Panny Marie Carmelské, který byl až nahoře v Riverheadu, kde zbýval ještě kousíček místa na ukládání zemřelých. Kněz, který pronesl pohřební řeč, se jmenoval Frank Oriella; arcidiecéze Isola-východ ho jmenovala prozatímním farářem římskokatolického kostela sv. Kateřiny. Mezi truchlícími byl i detektiv Steve Carella z 87. pátrací skupiny. Otec Oriella si vybral pro svůj projev na rozloučenou první epištolu apoštola Pavla ke Korintským:

„První člověk byl z prachu hlíny,“ četl, „druhý člověk z nebe. Jaký byl ten pozemský, takoví jsou i ostatní na zemi, a jaký je ten nebeský, takoví jsou i ostatní v nebesích. A jako jsme nesli podobu pozemského…“

Carella si prohlížel skupinu shromážděných pozůstalých.

Sestra otce Michaela, Irena Broganová, která podnikla namáhavou cestu z Japonska přes Los Angeles, aby se mohla zúčastnit pohřbu, stála vedle hrobu a pozorně naslouchala pečlivě vybranému textu otce Orielly. Martha Hennessyová, farářova hospodyně, ji Carellovi představila, když přišel. Drobná žena s očima zastřenýma únavou z cesty, mu řekla, že ochotně a čímkoli pomůže při vyšetřování. Carella řekl, že velmi stojí o rozmluvu s ní, a zeptal se, jestli by na něho měla chvíli čas po obřadu.

„… odhalím vám tajemství. Ne všichni zemřeme, ale všichni budeme proměněni, naráz, v okamžiku, až se naposled ozve polnice…“

Meteorologická předpověď pro Den obětí války a pro celý víkend slibovala stálé a pěkné počasí. Zářivé slunce se nemilosrdně opíralo do lesklého černého víka rakve, připravené nad hrobem. Na tucet mladých lidí stálo vedle otevřeného hrobu a poslouchalo otce Oriellu. Ve skupině těch nejmladších poznal Carella obě děvčata, s kterými mluvil včera. Dnes měly usedlejší oblečení, nebyly sice v černém - je to barva zcela cizí šatníku dorůstající mládeže - ale v různých odstínech modré, asi se jim zdála pro den smutku vhodnější. Stály vedle sebe - ta černovlasá (Gloria se jmenovala?) a plavovláska, Alexis. Obě plakaly. Ostatně, mladí plakali všichni. Kněz byl opravdu milován.

„… a pak se splní to, co je psáno: Smrt je pohlcena, Bůh zvítězil! Kde je, smrti, tvé vítězství? Kde je, smrti, tvá zbraň? Zbraň smrti je v hříchu a hřích má svou moc ze zákona. Chvála buď Bohu, který nám dává vítězství skrze našeho Pána Ježíše Krista!“

Na okraji shromážděných lidí se potloukali jako supi reportéři se svými fotografy, mohlo jich být půl tuctu, ale žádní televizáci, a to Carellu překvapilo. Případu kněze se věnovala velká pozornost zvláště v televizi hned od čtvrtka, kdy byl zveřejněn. Carella si uvědomoval, že už je neděle. Čas běžel - a čím je případ starší, tím má vrah větší šanci.

„Pane, vyslyš naše modlitby,“ řekl otec Oriella. „Když jsi vzkřísil svého syna z mrtvých, daroval jsi nám víru. Upevni nás v naději, že také náš bratr Michael se zúčastní jeho vzkříšení.“

Slunce zářilo, když shromáždění kněží, stojící v slavnostní černi na okraji jámy a naslouchající posledním slovům otce Orielly, vzdali poctu jednomu ze svých. Vysoce postavení představitelé policie tu byli také, všichni v modrém se zlatými prýmky, barevná podívaná, jež měla prostřednictvím novinářů sdělit občanům toho krásného města, že policie pořád ještě pracuje - i kdyby jen tím, že roní krokodýlí slzy nad hrobem zavražděného.

„Pane Bože, jsi slávou věřících a životem spravedlivých. Tvůj syn nás vykoupil svou smrtí a svým zmrtvýchvstáním. Náš bratr Michael byl věrný a věřil ve své vlastní vzkříšení. Dej mu radost a požehnání života příštího. Prosíme tě, vyslyš nás, amen.“

„Amen,“ zamumlali truchlící.

Na hřbitov padlo ticho.

Někdo musel dát znamení, zmáčknout nějaký knoflík, protože rakev na popruzích začala hydraulicky klesat - příležitost pro fotografy, kterou čumilové nemohli propást a začali se tlačit kupředu ve chvíli, kdy rakev visela mezi nebem a zemí a odrážela se černě proti ostře modré obloze. Někdo dal další znamení a hydraulika přestala působit: rakev zůstala trčet několik palců nad okrajem hrobu. Otec Oriella odříkal další modlitbu, jež byla téměř soukromým rozhovorem mezi ním a jeho zavražděným bratrem v Kristu, protože jen šeptal; rty se mu pohybovaly, pak udělal nad hrobem znamení kříže a poklekl, nabral hrst vlhké jarní hlíny a vysypal ji na víko rakve lesknoucí se v slunci.

A už přistoupili truchlící s poupaty růží, které jim rozdala Pohřební služba, přistoupili v poslední společné snaze dodat smrti důstojnosti, přistoupili k teatrálnímu a slavnostnímu rozloučení. Jeden po druhém prošli naposledy kolem hrobu s lesklou černou rakví čekající na sestup, zastavili se a hodili na rakev růže. Kněží z kostelů po celém městě, velká zvířata policejního ředitelství, sestra zemřelého Irena Broganová, na čtyřicet farníků od svaté Kateřiny a tucet nebo ještě víc chlapců a děvčat z Organizace katolické mládeže, všichni přešli v řadě kolem, aby mohli přidat své růže na rozloučenou. A nakonec dvojice ze včerejška, Gloria, ano, a Alexis.

A pak bylo po všem.

Když kráčeli kolem hrobu a vzdalovali se v nemilosrdném ostrém světle, nad kterým museli jásat fotografové, dal někdo další neviditelné znamení, hydraulická zdviž začala hučet a rakev zvolna klesala do hrobu hloub a ještě hlouběji, až zmizela z očí. Hrobníci vytáhli plátěné popruhy a začali hrnout hlínu na rakev a do hrobu. Carella přešel k místu, kde stála Irena Broganová a říkala otci Oriellovi, že to byl krásný pohřeb.

Postával rozpačitě vedle nich.

Konečně se otočila od kněze, který nastoupil na místo jejího bratra, a řekla: „Odpusťte, že jsem vás nechala čekat. Odpusťte.“

Slzami zmáčený obličej. Modré oči lesknoucí se vláhou. Zblízka vypadala v tom ostrém světle na něco přes čtyřicet. Byla téměř hezká, ale její jednotlivé části se nějak neskloubily v uspokojivý celek. Šli spolu k limuzínám Pohřební služby, které tu čekaly v řadě a leskly se na slunci. Carella si stoupl k blatníku té nejbližší a pozoroval truchlící; míjeli za Ireninými zády a mířili ke svým vozům nebo k nejbližší stanici veřejné dopravy. Riverhead byl daleko od domova.

„Paní Broganová,“ řekl, „nechci se vměšovat do soukromí vaší rodiny…“

Podívala se na něho nechápavě.

„Ale v průběhu vyšetřování… hned na začátku vlastně… jsem si přečetl dopis, který jste napsala svému bratrovi. Tenkrát jsem vás začal shánět v San Diegu.“

„Já myslím, že vím, o kterém dopise mluvíte,“ řekla.

„Ten, v němž se zmiňujete o jeho dopise z dvanáctého.“

„Ano.“

„V němž vám řekl… Udělal jsem si závěry jen z toho, co jste psala vy, paní Broganová. Ale zdá se, že měl veliké starosti.“

„Měl.“

„Co ho mohlo trápit?“

Irena těžce povzdychla.

„Můj bratr byl zcela oddán Bohu,“ řekla.

„O tom nepochybuju,“ řekl Carella.

A čekal.

„Ale i Kristus upadl v pustinách v pokušení,“ řekla.

Carella ještě čekal.

„Pojďme… můžeme nasednout do auta?“ zeptala se.

Otevřel jí zadní dvířka limuzíny a nasedl za ní, vnitřek auta byl diskrétní jako zpovědnice. Dvířka se za nimi zavřela s důvěrným solidním cvaknutím. A teprve tady v tom šerém a tajemném prostoru s tmavými skly v oknech a s černými koženými sedadly jako by Irena Broganová nalezla soukromí, které potřebovala, aby mohla vyprávět o bratrovi. Popsala nejdřív, jak dostala jeho dopis…

„Bylo na něm razítko dvanáctého, ale já jsem ho dostala až následující čtvrtek, sedmnáctého. Manžel a já jsme tu sobotu odjížděli do Japonska. Muž prodává těžké stroje a tohle byla obchodní cesta, však tam také zůstal. Já… já jsem ten pátek bratra zavolala. A když… když mi řekl, co ho doopravdy trápí… ten dopis… v tom dopise to jen naznačil… ale když jsem ho zavolala ten pátek…“

Nejdřív se zdráhá o tom mluvit, je přece kněz!

Ujišťuje ji, že se nic neděje, opravdu, neměl ten dopis vůbec psát, všechno je už v pořádku, těší se moc na tu cestu do Japonska, co?

Ale Irena ho zná až příliš dobře. Bylo jí třináct, když se narodil, to znamená, že je jí teď pětačtyřicet, a vychovala ho, skoro jako kdyby byl její dítě, protože maminka byla obchodnice, která spěchala každý den do práce a pak si celý víkend stěžovala na naprostou vyčerpanost. Zná svého bratra až příliš dobře a ví, že před ní něco tají. Těšit se na cestu do Japonska, to tak, v posledních šesti letech doprovázela muže na všech obchodních cestách do Japonska! Dává si tedy na čas a trpělivě poslouchá, co jí bratr povídá o jednom z věřících, kterému vadilo jeho kázání o desátku…

„Jmenoval se Arthur Farnes?“

„Nepamatuju se, jak se ten člověk jmenoval. Ale ano, to byla jedna z věcí, které ho trápily… a něčí matka, která přišla hledat útěchu a radu, protože její homosexuální syn se zamíchal, jen si představte, do uctívání ďábla… a něco o… pak začal vykládat páté přes deváté,“ řekla Irena, „znáte to, jak lidi někdy mluví?

Když se chtějí vyhnout tomu, co je doopravdy trápí? Neříkám, že tyhle věci mu byly jedno… desátek a drogy… a…“

„Cože?“ řekl Carella.

„No ano, drogy… Bratr si zřejmě myslel, že někdo používá kostela jako skladiště. Skladiště drog. Jednou o víkendu prohledal celý kostel, hledal, kam je schovali, ale…“

„Říkáte ilegální drogy? Kontrolované látky?“

„Ano, to měl na mysli, určitě.“

„Našel v kostele drogy?“

„Právě že ne, nenašel. Ale určitě je hledal. Aspoň mi to řekl. Jak jsem povídala, byl už trochu hysterický. Protože se blížil k tomu skutečnému problému, a ten neměl nic společného s těmi maličkostmi, o kterých mluvil. Týkalo se to…“

Ženy.

Její bratr se zapletl s nějakou ženou.

Nesvěřil se Ireně, jak to začalo ani jak dlouho to trvá, ale trýzní ho, že porušil slib čistoty a uvízl v situaci, ze které není čestný únik. Miluje Ježíše Krista a miluje tu ženu, a ty dvě lásky se vzájemně nesnášejí, jsou neslučitelné. Zmíní se, že pomýšlí na sebevraždu…

„To vám řekl?“

„Ano. Do telefonu.“

„Uvažoval o tom, jak to udělá?“

„Co?“

„Řekl vám, jak se hodlá zabít?“

„To ne, ale záleží na tom?“

„Moc,“ řekl Carella.

„Polekala jsem se, to mi věřte,“ řekla Irena. „Málem jsem zrušila tu cestu. Napadlo mě, že místo toho pojedu sem a budu s bratrem, aby nebyl sám…“

Ale on jí říká, že vzít si život je ještě těžší hřích než porušit slavnostní slib. Přísahá jí a Ježíši Kristovi, že si takové myšlenky už nepřipustí, přísahá to do telefonu. Na Irenino naléhání přísahá také, že vztah, který ho rozdírá, nebude pokračovat a že to té ženě řekne. Nemůže klamat Boha a ničit to, co je mu nejdražší. Ještě jednou se vzdá požitků těla, jak se už dávno zapřísáhl, a bude se modlit k Bohu, aby mu pomohl žít nadále v ctnosti pro spásu duše.

Slibuje to své sestře.

„A pak… když mi zavolal biskup Quentin… právě jsme vstali od večeře a přišli nahoru… v Tokiu byl nádherný večer, třešně ještě kvetly a vzduch byl sladký… a on… on mi řekl, že bratr je mrtev. Že nedodržel slib, který mi dal.“

Limuzína se zastavila.

„Ale tohle je horší, viďte?“ zeptala se Irena. „Že ho někdo zavraždil?“

Ano, říkal si Carella v duchu. Tohle je horší.

* * *

Zabít ho, to ne, ale promluvit si s ním! Zeptat se ho na ni. Nedá se přece odsoudit člověk, když neznáte jeho názor na věc! Člověk nemůže začít někoho nenávidět, dokud se nedokáže, že k takové nenávisti existuje důvod. Jde přece o sluhu božího, nezapomínej, že on není jen nějaký hej počkej, jako já nebo vy, je to člověk, který zasvětil svůj život Bohu. Ale když pak takhle poruší pravidla, neměl by říkat jedno, a dělat druhé. Pravidla mají platit pro každého. Proto jsou to pravidla. Každý ví, že musí zastavit, když na ulici naskočí červená. Když na červenou nezastaví, neřídí se pravidly a dojde k neštěstí, někdo může i přijít o život. Jestli se někdo má řídit pravidly, tak právě on, zvlášť když dal slib Pánu Bohu. Slíbíš-li něco Bohu, máš to dodržet, nebo tě Bůh zavrhne. Tak to stojí v bibli: Já jsem mstitel, moje je odplata, říká Hospodin. Líbal ji. Ale možná že se to dá nějak vysvětlit. Na rty. Třeba by dovedl vysvětlit, proč to dělal? Třeba někde v církevních zvycích nebo zákonech stojí, že se musí kvůli něčemu políbit ženu na rty. Třeba je to druh požehnání. Pozdravme se navzájem posvátným polibkem, říká bible. V Písmu je líbání v pořádku, dělali to všichni. Ten, koho políbím, je člověk, a on přistoupil k Ježíšovi a řekl mu: Buď zdráv, Mistře, a Ježíš ho políbil. Nebo když sedí u stolu v domě farizeově a hříšník přinese láhev oleje a smáčí jeho nohy slzami a líbá je - tady se zase líbají Ježíšovi nohy. V bibli to bylo běžné, stačí vzít Šalamouna. Kéž políbí mě polibkem svých úst! Vždyť lepší je tvé laskání než víno, příjemně voní tvé oleje, nejčistší olej - tvé jméno. Proto tě dívky milují. Tak snad přece existuje nějaké vysvětlení, a kdyby za ním člověk šel a zeptal se jaké, jestli vůbec je nějaké, tak by možná řekl, vysvětlil by, že ji jen pozdravil svatým polibkem, nesuď ptáka podle peří, ale ptej se a bude ti osvětleno. To byl můj původní úmysl. Zeptat se, zjistit. Slyšet z jeho vlastních úst, že ten polibek nebyl tím, čím se zdál, že nelíbal muž ženu, krásnou ženu, ale že ji líbal kněz, svatý muž, a konal nějaký druh obřadu. Posvátný polibek, tak to stojí v bibli, a co je v bibli, je pravda, každé slovo v ní je pravda. Zabít ho, to ne! Promluvit si s ním, zeptat se ho na ni. Ale jak vysvětlí, že měl ruce pod její sukní, že se jí kalhotky svezly ke kotníkům, to nebyl posvátný polibek, to nemohl být posvátný polibek, ne. Vždyť ona měla rozepnutou blůzu a bylo jí vidět holá prsa. Tvé prsy ať jsou hrozny révovými, dech tvého chřípí ať jablky voní, patro tvých úst ať je jako nejlepší víno. Jedině pro mého milého stéká, plyne i ve spánku - ne, to nebyl posvátný polibek, určitě ne!

* * *

Telefon zazvonil dvacet minut před jednou, ani ne pět minut potom, co Willis odešel pro nedělní noviny. Sotva zaslechla hlas, uvědomila si, že pozorují dům, čekají, až on odejde, a pak teprve volají.

Hlas řekl španělsky: „Dobré odpoledne.“

Buenas tardes.

Poznala ho ihned. Krasavec. Ten, co ho pořezala.

Odpověděla španělsky: „Čekala jsem, že zavoláte.“

„Tak? Vědělas, že zavoláme?“

Zdvořile. Španělsky. Teď už nemá smysl předstírat. Vědí, kdo je. Mají-li uzavřít obchod, bude jednodušší mluvit španělsky. Od téhle chvíle už jen španělsky.

„Ano. Doufala jsem, že zavoláte,“ řekla. „Kvůli obchodnímu jednání.“

„Ale.“

Nádech sarkastické skepse v jediném slově. Španělština dovede skvěle vyjádřit odstíny ve smyslu slov pouhou intonací.

„Ano. Chci vám zaplatit. Ale potřebuju čas.“

„Čas, ano.“

„Jen si nejsem jistá, že dokážu sehnat celý dva milióny.“

„To je ale škoda.“

„Protože i když prodám všechno, co mám…“

„Jistě, to musíš udělat.“

„… pořád to nebude dost.“

„Tak bys snad měla prodat taky sebe.“

Úsměšek v hlase. Tak se kýve na bývalou děvku. Prodej taky sebe. Pokud víme, umíš to dobře.

„Podívejte se,“ řekla. „Myslím, že dám dohromady půl miliónu, ale to je všechno. Více méně.“

Más o menos.

„Dlužíš nám daleko víc než milión. Více méně.“

„Tak za prvé, nedlužím vám nebo vašemu ctěnýmu příteli nic. Pokud vůbec ty peníze patří někomu, tak…“

„Patří tomu, kdo tě zabije, když nezaplatíš.“

„Řekněme si to na rovinu,“ řekla. „Vy mě nezabijete.“

„Vomyl.“

„Žádný omyl. Když mě zabijete, nedostanete nic. Být váma, souhlasím s těma pěti…“

„Bejt tebou,“ řekl pomalu, jako když medu ukrajuje, „bych uznal, že jsou horší věci než se stát mrtvolou.“

„To vím,“ řekla.

„Mysleli jsme si, že to asi víš.“

„Vím. Ale mám jen dvě ruce a dvě nohy…“

„Y tu cara,“ řekl.

A významně se odmlčel.

„Y tus pechos,“ řekl.

A zase se odmlčel.

„Y así sucesivamente,“ řekl.

Obličej

Ňadra…

A postupně to další.

Poslední čtyři slova, která řekl tiše a jakoby mimochodem - y así sucesivamente -, naznačovala nepředstavitelné věci.

Zase ji přepadl panický strach.

„Ano, máte pravdu,“ řekla, „je to tak, nechci, aby se mi něco stalo. Ale…“

„Tak by ses měla naučit nebrat na lidi kudlu.“

„Jestli říkáte, že mi ublížíte, i když vám ty peníze dám…“

„Já říkám, že ti určitě ublížíme, když nám ty peníze nedáš. Nic jinýho.“

„Tomu rozumím.“

„Doufám.“

„Ale já zas říkám, že nemůžu sehnat všechny.“

„To je ovšem mrzutý.“

„Počkejte ještě moment.“

„Jsem tady.“

„Kolik času mám?“

„Kolik času potřebuješ?“

„I na těch pět settisíc potřebuju týden, deset dnů.“

„Vyloučeno.“

„Tak kolik mi dáte? Neserte mě a řekněte kolik!“

„Ale, ale,“ řekl.

Káravě. Za ošklivé slovo, kterého použila. Tc tc tc.

Mlčela několik vteřin. Aby se ovládla. Uklidnila. Pak řekla: „Musím mluvit s lidma, který ode mne odkoupí akcie. To chvíli trvá. Musím vědět přesně, kolik mám času.“

„Do středy,“ řekl. Měla pocit, že plácl to první, co ho napadlo.

„To mi nestačí,“ řekla. „Potřebuju víc času.“

„Bude to muset stačit.“

„Myslím, že nechápete…“

„Ale chápeme.“

„Ne. Prosím vás, mohl byste chvilku poslouchat, co říkám? Chci vám zaplatit, to mi věřte, chci od toho mít pokoj. Ale…“

„My taky.“

„Ale nemůžete se přece objevit zčistajasna ve dveřích a očekávat, že vám člověk vysolí dva milióny dolarů v…“

„Řekni ty,“ řekl.

„Kolik času budu potřebovat?“

„Jo. Řekni.“

„Pochopte, že můžu sehnat jen půl miliónu. Bylo by nemož…“

„Ne, celý dva milióny. Kolik času?“

„Já…“

„Řekni.“

„Můžu vás zavolat?“

„My tě zavoláme. Řekni kdy.“

„Dneska je neděle…“

„Jo. Den vodpočinku.“

Zas ten sarkastický tón, hajzl jeden mizerná!

„Musím zítra obvolat lidi, zjistit, jak dlouho to bude trvat.“

„Dobře. V kolik hodin?“

„Můžete zavolat v půl čtvrtý? Ne později.“

„Proč? Milánek se vrací domů?“

„Půl čtvrtý,“ řekla. „Prosím. Ale měli byste se opravdu připravit na to, že…“

A zaváhala.

Ticho.

Čekal.

Ticho se prodlužovalo.

„Protože… já jsem to opravdu myslela vážně, když jsem…“

A zase zaváhala.

Protože věděla, co řekne, kdyby mu znova pověděla, že nemůže sehnat víc než půl miliónu. Vyhrožoval by jí trestem, vyděsil ji kyselinou nebo břitvou, slíbil jí zmrzačení. Ale fakta musela být řečena.

„Poslyšte,“ řekla. „Mluvím s váma naprosto čestně. Nechci, aby se mi něco stalo, ale nemám vůbec žádnou možnost sehnat víc než půl miliónu. Dobře, snad o malinko víc, mluvím s váma na rovinu, doufám, že si to uvědomujete, ale dva milióny jsou úplně vyloučený. Já je prostě neseženu, z půl miliónu se dva udělat nedají.“

Následovalo další ticho.

A pak ji překvapil.

Už jí nevyhrožoval.

Místo toho jí navrhl řešení.

„Dají,“ řekl.

„Ne, já…“

„Si,“ řekl. „La cocaína.“

A zavěsil.

* * *

Carella se té neděle odpoledne vrátil do pátracího oddělení až ve dvě, když mu Irena Broganová slíbila, že zavolá svou hospodyni v San Diegu, jen co se vrátí do hotelu. Předtím se jí zeptal, jestli ještě má ten bratrův dopis z 12. května. Irena řekla, že by mohl být někde na jejím psacím stole. Hospodyni měla volat, aby se po dopise podívala. Kdyby ho našla, ať ho okamžitě pošle Carellovi spěšně. Irena zřejmě chápala, proč chce ten dopis číst sám: čerstvý pohled, citová nezainteresovanost, mozek vycvičený pátrat po sebemenších významových odstínech. Ale ujistila ho ještě jednou, že její bratr - ani v tom dopise, ani když s ní mluvil telefonicky - neprozradil jméno ženy, s kterou se zapletl.

Na stole čekal Carellu Meyerův vzkaz.

Byl napsán na stroji na obvyklém formuláři, ale byl to ve skutečnosti dlouhý zápis, a ne zpráva jako taková. Neformálně a povídavě vylíčil noční návštěvu Andrewa Hobbse ve služebně (byla vlastně ranní, ne noční), jeho přiznání, že namaloval pentagram na kostelní vrátka, a vysvětlení, že ho „k tomu nepřiměl Ďábel, ale jeho matka Abby“. Meyerovými slovy. Troška humoru v zaprášené sedmaosmdesátce. Zpráva končila poznámkou, že Carella nebo Hawes by si měli promluvit se Schuylerem Luthersonem v kostele Nezrozeného.

Carella šel k registratuře, vyndal desky s případem Birney a strčil do nich zprávu. Znova si vzpomněl, že dneska je neděle. I nejžhavější případ vystydne po několika dnech, když se neobjeví nic nového. Jenže tenhle případ byl zastuzený už od začátku. Nic kloudného, za čím by se dalo jít, až dnes ráno, když vyšlo najevo, že v knězově životě byla žena. Něco to je, usuzoval Carella, ale důvod k vraždě? V tomhle revíru, kde mrknout na ženskou, která patří jinému, může znamenat pár zlomených nohou, by cizoložný kněz docela klidně mohl vyprovokovat někoho k vraždě, to tedy ano. Už sama ta slova - cizoložný kněz - by možná způsobila výtržnost.

Měl podezření, že za starých zlatých časů, kdy veselí fráteři sahali pod sukně hihňajícím se venkovským děvečkám a lechtali je v kupkách sena, se náboženství nebralo tak vážně jako teď. Asi se z něho za všechna ta staletí něco vytratilo. Tenkrát snad kněží nebyli pokládáni za pánybohy, bohem byl snad jen Bůh. Copak se ale ten Bůh nikdy nesmál? Co kdyby i jemu přišlo k smíchu, že ve farnosti vzdálené jen čtyři bloky od lidí, kteří nezakrytě vyznávají ďábla, se jeden z jeho věrných služebníků - ať si někdo jiný vymyslí, jak to říct slušně, myslel si Carella, já tomu říkám, že se kurvil.

Najednou pocítil, že vinou nepatřičného chování otce Michaela - snad bude nejlepší nazývat to takhle - má hlad jako vlk.

Cherchez la femme, řekl si.

Ale nejdřív zajde za Bobbym Correntem a zeptá se ho, co ví o událostech, k nimž došlo na Hod boží velikonoční.

* * *

Bobby Corrente měřil rovných 180 cm a vážil aspoň 80 kilo, byl hubený a samý sval. Měl pískové vlasy a oříškově hnědé oči a svému otci se podobal asi jako bidlo hydrantu. Carella usoudil, že jeho matka musela být pěkný kus. Slušný, hezký, přitažlivý mládenec. Povstal ze schůdků, kde seděl s dvěma děvčaty, která mohla být tak o rok mladší než on, patnáct nebo šestnáct, tak něco.

„Těší mě, pane Carello,“ řekl a napřáhl ruku.

Podali si ruce. Zdálo se, že se děvčata tetelí spíš před Bobbym než před policií. S otevřenými pusami kulily oči na hezkého mládence, bez sebe obdivem nad tím, jak lehce a přirozeně mluví s detektivem, dokonce si s ním potřásá rukou. Když Bobby řekl: „Prominete, že jo, holky?“, což znamenalo, že mají zmizet, jak nejrychleji dovedou, čekal Carella, že se počurají samou vděčností. Vyhrabaly se na nohy a samý úsměv, poklonkujíce jako služebnictvo ve filmu o staré Číně, šťastně vycouvaly bez škobrtnutí a pospíchaly pryč, jen se pořád ohlížely po zářícím princátku, jak udílí audienci místnímu policajtovi. Bobby rozpačitě pokrčil rameny a chlapecky se ušklíbl, co s nima má člověk dělat, když je hezkej? Carella účastně přikývl, že jako rozumí, i když sám nikdy takový problém neměl.

„Jsem rád, že jsem tě našel,“ řekl. „Rád bych se zeptal na pár věcí.“

„Samo, na všecko,“ řekl Bobby.

„Tvůj otec povídal, že Nathan Hooper se tu v neděli pokoušel prodat drogu, je to pravda?“

„Cracker,“ řekl Bobby a přisvědčil.

„Tak se mu tady říká?“

„Říkají mu tak ve škole.“

„Cracker.“

„Jo, děcka v základní škole. Proto ho tu u nás nechceme. Stačí, když chodí do školy, nemyslíte? Varovali jsme ho, řekli jsme mu, ať neleze do školy a neleze k nám. Ale stejně přišel.“

„Proč myslíš, že to udělal?“ zeptal se Carella.

„Já na to pořád nemůžu přijít,“ řekl Bobby a potřásl hlavou. „Řek bych, že si prostě koledoval o malér.“

„Pověz mi, co se stalo,“ řekl Carella.

Stalo se to, že v půl třetí odpoledne na Boží hod velikonoční bloumají všichni kluci a holky kolem domu, co bydlí Danny Peretti. Je to dům číslo 275 na Severní jedenáctý, nedaleko italskýho bistra.

„Nebylo moc hezky tenkrát o velikonocích, vzpomínáte si? Foukalo a bylo pošmourno, dokonce to vypadalo, že bude sněžit. Byli jsme ráno všichni v kostele, totiž na polední mši, když jsou velikonoce, šli jsme ke sv. Kateřině, otec Michael nás pak odtamtud vyhnal. Ale to se mu nedá vyčítat, nevěděl, o co jde. Viděl jen partu kluků a holek, který mu ječí a řvou v kostele.

My jsme opravdu vyváděli, nevím, snad jsme se vytahovali před holkama, šaškovali jsme. Pamatuju se, že Allie napodoboval Tonyho Bennetta, jak zpívá Ztratil jsem srdce tam v San Franciscu, ale připomínal spíš Jerryho Lewise, slyšel jste někdy zpívat Jerryho Lewise? Ten teda válí. A tak jsme si tam dělali srandičky podle svýho, chápete? Počasí bylo hnusný, velikonoce jsou na jaře a má svítit sluníčko - přece velikonoce, chápete? Tak jsme se bavili, jak jsme mohli.

A najednou se tam objevil.

Zíral jsem.

Všichni zírali.

No, co byste řek, Cracker osobně! Cracker, kterýmu jsme tolikrát řekli, ať se nesere do naší čtvrti a do základní školy, a najednou si to přihasí, jako by mu to tady patřilo. Chápete? Allie přestal dělat Tonyho Bennetta a všichni tam sedíme a koukáme na Crackera, jak jde k nám. Účes jako dneska každej, celej dohola a nahoře něco jako obrácenej květináč. Vyfiknutej, je Boží hod, a jde k nám a my koukáme, jak si to nese po ulici. Sedíme zaražený jak pecky. Je blázen? Řehní se od ucha k uchu. Jako by se chtěl zakousnout do melounu. Je tu Cracker, dámy a pánové, a prodává svý zboží, vyplázněte prachy, tenhle člověk zažene všechny vaše trable.

Čau, dámy, povídá a kejvne na holky.

Jako kdyby byl Eddie Murphy, víte?

A ne negr, co prodává crack.

Pánové, povídá, jak se vede?

Jeden kluk, teda Jimmy Gotardi, zná Hoopera osobně od tý uklízecí akce na Pátý. Co to bylo? Lidi z tý čtvrti uklízeli jednu parcelu, co byla plná svinstva a harampádí a bůhvíčeho, a Jimmy a nějaký jeho kámoši z bloku, který tam ale tu neděli nebyli, řekli, že jim půjdou píchnout. Takže hned vidíte, že není pravda to, co se jako mělo v neděli stát. Tohle byli bílí kluci a šli černochům pomoct uklidit prázdnou parcelu. Ne za prachy, ale aby pomohli obci. A když někdo říká, že ta nedělní záležitost je rasismus, tak je debil.

Zkrátka, Jimmy znal Hoopera z tý uklízeči akce, a tak povídá: Haló, Nate - Hooperovo křestní jméno je Nathan, říká si Nate, když není Cracker - hej, Nate, co děláš a tak, jako že mu dává možnost, ať řekne, že tu není kvůli cracku. Ale Hooper tam stojí, směje se a říká Jimmymu: Tak tak, vole, ujde to, vole - však to znáte, jak mluví - a Jimmy povídá: Co tě přivádí na Jedenáctou ulici, Nate, a Hooper přelítne očima ulici, jako pro kontrolu, chápete, pak se přestane smát, i oči má jak led a povídá: Nepotřebujete někdo něco?

Něco znamená samozřejmě crack. Protože jestli někdo potřebuje, tak on je tu a prodá. Obrátí se k jedny holce…“

„To je jenom, co sis myslel, že?“ řekl Carella.

„Myslel, jak to myslíte myslel? Sám začal a řek to.“

„Myslel jsem, že se jen ptal, jestli…“

„Ne, ne, tím začal. Ale pak se otočil k jedny holce a povídá: Pusinko, nechtěla bys extra kvalitní crack?

Tý holce, co s ní mluvil, je patnáct, jmenuje se Laurel Perucciová, bydlí v našem domě. Patnáct a řek bych, že ani neví, co je crack, a on se jí ptá, jestli chce extra kvalitu. Představte si! A my pořád nic. Na mou duši! Byl tam, prodával ten sajrajt, ale nikdo se nerozčilil, nikdo nevylít. Teda Jimmy, jak s ním dělal v tý uklízeči akci, se na něj kouknul a povídá: Hele Nate, my na to nejsme, něco v tomhle smyslu, aby věděl, že tady žijem a že tu ty věci nechceme, chápeš a odprejskni! A Hooper povídá: Vážně, vole, tak vy na to nejste? A obrátí se zase k Laurel a povídá: Kočičko, nechtěla bys drobet tady toho sladkýho, a drží si lahvičku s crackem na kalhotech, zrovna tam, chápete, co myslím? Je to dvoj smysl, jako kdyby nám plivnul do ksichtu. Nejdřív prohlásí, že prodává crack, a pak ještě urazí nevinnou patnáctiletou holku. A tak to začalo.“

„Co začalo?“ zeptal se Carella.

„Rvačka, co jste myslel?“

„Někdo ho praštil pálkou, je to tak?“

„Nějakou pálkou? Žádný pálky jsme neměli. Prostě jsme se prali, pěstma. Byl Boží hod, kdo by hrál baseball? Kde by se tam vzala baseballová pálka?“

„Hooper říká, že dostal baseballovou pálkou.“

„Hooper je prolhanej hajzl.“

„Říká, že jste ho hnali po ulici s baseballovýma pálkama a poklicema od popelnic.“

„To určitě! Ale on měl nůž.“

„Hooper měl nůž?“

„Na péro. Vytáhnul ho, jak dostal první ránu pěstí.“

„Kdo mu dal první ránu pěstí?“

„Já. Přiznávám to,“ řekl Bobby a usmál se.

„A říkáš, že on vytáhl nůž?“

„Hnedka.“

„A co se dělo potom?“

„Jeden kámoš ho praštil zezadu přes hlavu. A jeho asi napadlo, že tady mu nůž moc nepomůže a že radši veme roha. Tak utíkal. A my za ním.“

„Ke kostelu?“

„Jo, vlítnul do sv. Kateřiny. Hnali jsme se za ním dovnitř. A pak se objevil otec Michael a začal křičet: Prej chuligáni, vypadněte z kostela a tak, a my jsme se mu snažili říct, že dealuje s drogama, že se je snaží prodávat v naší ulici, že urazil jednu naši holku a má nůž, prokristapána… Přiznávám se, že jsem to řek v kostele, přiznávám, že jsem bral jméno boží nadarmo. Otec Michael se div nepotento. Cože? Cos to řek? Jak se opovažuješ? Táhni odsuď, tady je boží stánek, a všechny tyhle řečičky. Tak jsme odešli. Od některejch věcí je lepší odejít, že jo, chápete, jak to myslím? Když z nich nic nekouká.“

„A co potom?“

„Co co potom? Šli jsme domů. To je všechno.“

„Viděl jsi někoho jinýho v kostele? Když jsi tam byl?“

„Ne. Jen otce Michaela.“

„Slyšel někoho jinýho?“

„Ne.“

„Neslyšel jsi, že by se dva lidi hádali?“

„Ne. Jaký dva lidi?“

„Je pravda, že ses zapřísáhl, že dostaneš oba, Hoopera a otce Michaela? Za to, co se sta…“

„O čem to mluvíte? Jaký zapřísáhnul?“

„Za to, co se stalo na Boží hod.“

„Já ani nevím, jak se zapřísahá. Jak se to dělá?“

„Tak ty jsi neprohlásil, že je dostanete?“

„Za co? Vrátil se Hooper k nám od tý doby? Nevrátil. Motal se kolem školy s drogama? Nemotal. Tak za co bych ho dostával? Nandali jsme mu tu neděli a to stačí.“

„A kněze? Otce Michaela?“

„Ten udělal jen to, co myslel, že je správný. Myslel si, že pomáhá chudáčkovi nevinnýmu utýct před partou chuligánů. Já bych byl udělal to samý, věřte mi. Kdybych si myslel, že je někdo v právu. Úplně to samý. Tak proč bysme měli mít něco proti němu? Byl jsem od tý doby v kostele každou neděli. Ostatní kámoši taky. My se tam jako scházíme. Chodíme na mši v deset hodin každou neděli. Do Organizace katolický mládeže chodíme tancovat v pátek večer. Proti otci Michaelovi jsme nic neměli. Byl vlastně jako jeden z nás, až na tu neděli. Je to hrozný, co se mu stalo. Opravdu hrozný…“

„Když říkáš, že byl jako jeden z vás…“

„Vždycky si s náma dělal legraci, víte, vykládal vtipy, ptal se, co máme za problémy, bezva chlap to byl, na mou duši, člověk úplně zapomínal, že je kněz. Já si pořád myslím, že na Boží hod nepochopil situaci, a proto se choval tak, jak se choval. Nevěděl, co je Hooper opravdu zač. Já bych se vůbec nedivil…“

Bobby se odmlčel a zavrtěl hlavou.

„Čemu?“ zeptal se Carella.

„Nedivil bych se, kdyby se ukázalo, že Hooper má něco společnýho s tou vraždou.“

„Máš k tomu důvod?“

„Mám prostě takovej pocit.“

„Ale z čeho pochází ten pocit?“

„Nevím. Já jen vím, že jak začne někdo dealovat fet, je možný všecko. I vražda. Nic víc nevím,“ řekl Bobby a dodal se skálopevnou jistotou: „Víc nevím.“

* * *

Ten den volal Willis ze služebny chvilku před třetí. Do místnosti proudil okny sluneční svit pozdního odpoledne a Willis seděl za svým stolem; nejdřív vytočil 0-1-1 a pak 5-4-1 a pak číslo uvedené v mezinárodním policejním seznamu. Čekal. Cizí zvonění znělo jaksi naléhavě. Na druhém konci místnosti psal Andy Parker na stroji zprávu, ďobal do kláves ukazováky obou rukou. Jinak byla služebna prázdná. Telefon vyzváněl. Willis uvažoval, co by asi řekl, kdyby se poručík zeptal, proč volá do Buenos…

„Central de Policía,“ řekl ženský hlas.

„Haló,“ řekl. „Mluvíte anglicky?“

„Perdóneme?“

„Volám ze Spojených států.“ Dal si pozor, aby neřekl z Ameriky, tam dole jsou na to citliví. „Los Estados Unidos,“ řekl. „Já jsem policista, un policía,“ zkoušel to svou bídnou španělštinou. „Un detective,“ řekl a snažil se o správnou španělskou výslovnost dé-tek-tý-vé; „Je tam někdo, kdo mluví anglicky, prosím, por favor?“

„Já prosím, počekejte minuta,“ řekla žena.

Čekal. Utekla minuta, dvě, tři, šest celých amerických minut, které pravděpodobně daly jednu argentinskou, a pak se v telefonu ozval mužský hlas.

„Teniente Vidoz, čím vám mohu pomoci, prosím?“

„Jmenuju se Harold Willis,“ řekl Willis. „Jsem detektiv 3. třídy 87. pátrací skupiny tady…“

„Si, seňor?“

„Vyšetřujeme případ, s kterým byste nám mohli pomoct.“

„Ano?“ Opatrně.

Na celém světě neexistuje policista, který by si přál, aby se k tomu, co má na starosti - a je toho tuna, přidalo ještě vyšetřování v cizině. V cizině znamená všechno, co není v policistově vlastním revíru. I vedlejší revír je cizí. Bahía Bianca, asi tak tři sta a něco mil na jih od Buenos Aires, je docela určitě cizí. Rio Gallegos, až dole u hranic s Chile, je prakticky už v cizí zemi. A Spojené státy? Až tam nahoře? Radši nemluvit.

Jenže tady je někdo, kdo se představil jako detektiv 3. třídy, podle poručíka Vidoze zřejmě jakási nižší šarže, vyšetřuje nějaký případ a potřebuje pomoc. Pomoc. Od policie v Buenos Aires. Norteamericanos jsou odjakživa splašenci.

„Jakou pomoc?“ zeptal se Vidoz a doufal, že jeho hlas nenechá nikoho na pochybách, že nemá nejmenší chuť pomáhat komukoli jakkoli, čímkoli a kdykoli. Přál si jít za svou milenkou, než se vrátí domů. V Argentině bylo už čtvrt na šest. To si přál.

„Mám tady dvě jména,“ řekl Willis. „Doufal jsem, že byste mi je pro mě mohl projít.“

„Jak projít?“ zeptal se Vidoz.

„Vytáhnout z počítače. Mají asi záznamy v rejstříku. Jestli ano, mohl byste mi je faxovat…“

„Co je to za případ?“ zeptal se Vidoz.

„Vražda,“ řekl Willis okamžitě.

Tajné heslo.

Žádný policista na světě se nechce zabývat cizím případem, ale žádný policista na světě se neotočí zády, když jde o vraždu. Willis to věděl. Věděl to i Vidoz. Oba těžce vzdychli. Willis s předstíranou únavou z celodenní a celonoční práce s vraždou, kterou si právě vymyslel, Vidoz, protože se mu strašně nechtělo vyhovět tomuto přání. Ale nedalo se nic dělat.

„Jak se jmenujou?“ zeptal se.

„Ramon Castaneda a Carlos Ortega,“ řekl Willis.

„Váš fax?“

Willis mu ho řekl.

* * *

Informace z Buenos Aires přišla faxem chvilku po sedmé ten večer, tedy o hodinu později než v Argentině, kde poručík Francisco Ricardo Vidoz vkládal fotokopie záznamů do stroje a nadával, že zmeškal svou večerní schůzku s jistou Carlou de Font-Alba. V kanceláři 87. revíru seržant Alfred Benjamin Miscolo vytahoval stránky, jak lezly z faxu, a podotkl k svému pomocníkovi Juanu Luisi Portolesovi, že jsou ve španělštině.

Pak si všiml, že jsou určeny pro Det. 3 Harlowa Wallace, což, jak uhodl, měl být Hal Willis. Portoles mrkl na papíry - bylo jich celkem osm - hvízdl a řekl: „To jsou ale vykutálený hombres, seržante!“

Mluvil patrně o několika slovech, která mu padla do oka, o slovech jako tato:

Robo…

Asalto con Lesiones…

Violación…

… a zvláště Homicidio.

8

Pondělní ranní telefon Krissie Lundové Hawese poněkud překvapil. V sobotu večer u jejího domu, když mu okázale podala ruku na dobrou noc, usoudil, že to bychom měli, maucta. A najednou se ozvala, čiperná a veselá, a ptala se, jestli je už po obědě.

„Vlastně ne,“ řekl.

„Já totiž likviduju nějaké věci tady v kostele a myslela jsem si, když už jste tak blízko…“

„Moc rád,“ řekl. „Mám pro vás zajít?“

„Co kdybych přišla já ke stanici?“ řekla. „Třeba byste mi zase vzal otisky.“

„Třeba,“ řekl a přemýšlel, co znamenalo to podání ruky v sobotu večer. Herečky, řekl si a zavrtěl hlavou.

„Za půl hodiny?“

„Senza,“ řekl.

„Nebyla jsem si jistá, jestli dneska pracujete,“ řekla.

„Jak to?“

„Je Pamětní den.“

„Aha, ano.“

Pro policisty je každý den stejný, svátek nesvátek.

„Jsem ráda, že jste tam,“ řekla. „Za chvilku jsem u vás.“

A zavěsila.

Odložil sluchátko a podíval se na hodiny. Bylo čtvrt na dvanáct. Seděl pár vteřin a tupě civěl na slunce, které proudilo dovnitř zamřížovanými okny. Bylo to mimo jeho chápání.

* * *

Uniformovaný strážník podal Carellovi federální expres asi deset minut potom, co Hawes odešel. Vysvětlil, že zapadl někam mezi ostatní krámy na stole a seržant Murchison ho právě objevil. Když se omlouval za eventuální zdržení, znělo to trochu ironicky.

Červená a modrá obálka obsahovala dopis, který otec Michael napsal své sestře 12. května. Byl napsán na kostelním papíře; nahoře bylo černými písmeny vytištěno: Římskokatolický kostel sv. Kateřiny s adresou hned pod tím. Otec Michael napsal dopis rukou, ale jeho rukopis neprozrazoval nic z citového rozrušení, které zřejmě způsobilo, že se svěřil starší sestře. Místo toho bylo jeho písmo malé a úhledné, slova pochodovala po stránce v rovné čáře jakoby v rytmu tajného bubeníka.

„Drahá sestro,

je to už dávno, co jsme si povídali o důležitých věcech. Asi to souvisí s tím, že naše životy jsou tak docela jiné a daleko od sebe. Ať už je důvod jakýkoli, moc mi chybí ty naše někdejší důvěrné rozhovory z dob mého dospívání, kdy jsi mi nejednou dobře poradila. Mimochodem, nejvýznamnějším důsledkem pro mne bylo, když jsem na Tvou radu vyhověl volání svého srdce a vstoupil do služeb našeho Pána Ježíše Krista.

Píšu Ti tenhle dopis a doufám, že se Ti pořád ještě mohu svěřit s tím, co mi leží na srdci.

Ireno, nevím, co si mám počít.

Od nějaké doby, ne dlouho, přesně krátce před velikonocemi, mám velmi vážné pochyby o své schopnosti milovat Boha a sloužit mu tak oddaně, jak jsem slíbil. Došlo to tak daleko, že se neodvažuju v neděli před své věřící, zpovídat, řídit organizaci našich mladých lidí, radit těm, kdo potřebují duchovní vedení -zkrátka plnit úkoly a povinnosti kněze.

Můj odpor k sobě samému vyvrcholil na Boží hod velikonoční, kdy se mi nepodařilo vymanit ze situace, která mě zcela pohltila a zbavila síly. Teprve tehdy jsem si uvědomil, že jsem upadl do osidel ďáblových a stal jsem se nebezpečím nejen pro sebe samého a pro ovečky svého stáda, ale také pro našeho Pána.

Nevím, co mám dělat, Ireno. Pomoz mi, prosím Tě!

Tvůj milující bratr Michael.“

Carella si přečetl dopis ještě jednou a pak se podíval na první odstavec Ireniny odpovědi:

„Nejdražší bratře,

Právě jsem dostala Tvůj dopis z 12. května a ani Ti nedovedu popsat, jak mě zarmoutil. Proto honem spěchám s odpovědí. Michaeli, co jsi udělal, že jsi upadl do takových pochybností o sobě samém? Nemyslíš, že by ses měl obrátit se svými obavami na biskupa Vaší diecéze? Já prostě nevím, co Ti poradit, jak Ti pomoct.“

Tohle napsala sestra, která v mládí Michaelu Birneymu „nejednou dobře poradila“? Carellovi připadl její dopis jako odstrčení. Nepovídej mi o svých starostech, já jedu do Japonska, zavolám tě před odjezdem, pohovoříme si. Do té doby bude všechno už zase v pořádku. Mimoto vím, že modlitbami dosáhneš osvícení a spasení. Ten chudák se zapletl s nějakou ženskou, jak se později ukázalo, ale ona se tím nemůže zabývat. Včera na pohřbu měla oči plné slzí. Carella zavrtěl hlavou.

A pak šel do kanceláře, oxeroxoval si dopis otce Michaela a žlutě zdůraznil věty, které by mohly být pro případ důležité.

„Od nějaké doby, ne dlouho, přesně krátce před velikonocemi…“

Aféra tedy začala „krátce před velikonocemi“. Krátce je relativní pojem, mohla začít dva dny před velikonocemi nebo dva týdny, nebo dokonce dva měsíce před nimi. V každém případě neřekl už dlouho. Doslova napsal „od nějaké doby, ne dlouho“. Tak tohle si označíme.

„Můj odpor k sobě samému vyvrcholil na Boží hod velikonoční“. Zase ta velikonoční neděle. Den, kdy Nathan Hooper hledal v kostele útočiště. Den, kdy slyšel, jak se otec Michael hádá s neviděným mužem. Den, kdy rozhořčený kněz vyhodil Bobbyho Correnta a jeho kamarády.

„… kdy se mi nepodařilo vymanit ze situace, která mě zcela pohltila a zbavila síly.“

Je to zmínka o hádce s tím neviděným a neznámým mužem? Týkala se jejich hádka té milostné záležitosti?

„… která mě úplně pohltila a zbavila síly.“

Co mu ten člověk říkal, když Hooper vrazil do kostela samá krev a pronásledovaný rozzuřeným davem?

„Teprve tehdy jsem si uvědomil, že jsem upadl do osidel ďáblových…“

Do osidel ďáblových, opakoval si Carella. Co tím asi kněz myslel?

* * *

„Co jste uklízela v kostele?“ zeptal se Hawes.

„Jen věci na svém stole. Ten farář, který přišel za otce Michaela, si přivedl vlastní sekretářku.“

„Otec Oriella? Myslel jsem, že je tu jen dočasně.“

„Zřejmě ne,“ řekla Krissie a pohodila hlavou, jak to dělávají herečky. Hawes usoudil, že jsou herecké kursy, kde člověka naučí pohazovat hlavou. „Zítra si budu něco hledat. Pokud ovšem nedostanu nějakou roli,“ řekla pochybovačně.

V sobotu večer mu poctivě a upřímně řekla, že v žádnou roli nevěří. Ale naděje je zřejmě nezničitelná. Je pondělí a ona už zase zpívá tu svou smutnou hereckou písničku. Nějaká role se najde. A až se najde, určitě ji zvládnu. A když o ni přijde, bude to proto, že hledají někoho většího. Nebo menšího. Nebo zlatovlasejšího. Nebo tmavšího. Herečky, říkal si, co tady k čertu dělám?

Obědvali v nové italské restauraci na Culverově. V tomhle městě vylézaly restaurace ze země jako houby po dešti (v některých případech prašivky) a většina těch nových byly italské. Americká záliba v těstovinách zřejmě nemá hranic. Některé přežily. Většina zbankrotovala po dvou nebo tříměsíčním zápolení. Krissie si objednala telecí piccatu, Hawes canelonni. Podle toho, jak chutnala omáčka, usoudil, že masu jsou tak dva nebo tři týdny.

„Vadilo by vám, kdybych mluvil o tom případu?“ zeptal se.

Ráno mu Carella sdělil, co se dověděl včera na hřbitově. Kněz měl milostné pletky. Hawes poslouchal mlčky. Zpráva ho nemile vzrušila, ale nevěděl vlastně proč.

„Jen do toho,“ řekla Krissie.

„Uvažoval jsem… mluvil s vámi otec Michael někdy o soukromých záležitostech?“

„O čem například?“

„No… o osobních záležitostech.“

„Jako třeba ke kterýmu zubaři by měl jít? Nebo jestli si může nebo nemůže dovolit nový vůz?“

„Ne, myslel jsem spíš… na pochybnosti… obavy…“

„Ne. Nikdy.“

„Otvírala jste jeho poštu? A brala telefony?“

„Ovšem. Denně.“

„Psaly mu někdy nebo volaly…,“ zaváhal, ale pak si řekl, jen do toho kousni. „Psaly mu nebo volaly nějaký ženy?“

„Ano, ovšem,“ řekla.

„Některý mimořádně?“

„Nevím, jak to myslíte,“ řekla.

„Nějaká žena, která psala nebo volala častěji… než… než se zdálo vhodný…“

„Já pořád nerozumím, oč vám jde.“

„To máte tak…,“ řekl, a váhal. „Máme důvod si myslet, že otec Michael se zapletl do něčeho, s čím si nevěděl rady, co ho velice trápilo. Kdybyste o něčem takovým věděla, moc byste nám pomohla…“

„Ne, nevím o ničem, co by mu dělalo starosti,“ řekla.

„Nikdy se nezmínil o žádných problémech nebo…“

„Ne, nikdy.“

„A ty ženy, co mu psaly nebo telefonovaly…“

„To bylo různý. Většinou členky farnosti,“ řekla.

„Vzpomněla byste si na jejich jména?“

„Zpaměti ne. Ale dopisy by byly zařazeny…“

„Ano, já jsem je viděl.“

„… a zapisovala jsem do knihy, kdo volá - pokud ji nová sekretářka nevyhodila.“

„Kde by byla ta kniha?“

„U mě na stole. Vpravo od telefonu.“

„Kniha, nebo blok?“

„Takový ten kupovaný záznamník. Růžový. Ve vaší nepřítomnosti volal… je na něm natištěno. A pak místo pro vzkaz a jméno volajícího a jeho telefonní číslo.“

„Ty ženy, který volaly… navštívila někdy některá z nich otce Michaela?“

„Jestli ho navštívila?“

„Ano. Jestli přišla do kostela. Za ním. Aby si s ním promluvila.“

„Ano, některý ženy chodily do kanceláře, to ano,“ řekla Krissie a podívala se na něho. „Poslyšte,“ řekla, „mám pocit, že… ale ne, určitě se mýlím.“

„Možná že se nemýlíte,“ řekl. „Co si myslíte?“

„Že… no… z toho, jak se ptáte… řekla bych, že naznačujete, že otec Michael… že se…“

„Ano?“

„… zapletl s nějakou ženskou nebo něco.“

„Myslíte, že by to mohla být pravda?“

„Ne.“

„Zdá se, že jste si jista.“

„Myslím, že otec Michael byl z celé duše oddán Bohu a katolické církvi. Pochybuju, že si někdy vůbec všiml žen jako takových. Nebo na ně takhle myslel.“

„Jak takhle?“

„Milostně. Byl hezký muž, víte… vždyť jste ho viděl…“

Hawes viděl mrtvolu.

Někdo bodal a řezal a ještě a ještě…

„… všechny holčičky z farnosti do něj byly celý pryč. Klasický Irčan, černovlasý, černooký, s úsměvem jako Gene Kelly…“

Tělo na plochých kamenech v zahrádce se neusmívalo.

Byla to vražda a dost, tečka.

Oběť byla běloch, třicátník, tmavé vlasy, tmavé oči…

Hezký?

Hawes si nevzpomínal.

„… to říkám. Byl citlivý a chápavý, a tyhle vlastnosti ženy přirozeně přitahujou. Ale byl kněz, chápete? Jako kněz se nemohl zabývat… záležitostmi těla. Nemohl si o sobě myslet, že je přitažlivý pro ženy. A už vůbec nemohl připustit, aby ony přitahovaly jeho.“

„Jeho sestra si myslí něco jinýho,“ řekl Hawes.

„Opravdu?“ řekla Krissie.

„Je si zřejmě docela jistá, že se její bratr stýkal s nějakou ženou.“

„S někým z farnosti?“

„Nesvěřil se jí, neví to.“

„To mě překvapuje,“ řekla Krissie. „Vážně.“

„Nikdy jste nezpozorovala nějaký náznak, že by…“

„Ani ten nejmenší.“

„I když mu psaly a telefonovaly…“

„Psali a telefonovali i muži.“

„A návštěvy…“

„Chodili jak muži, tak ženy. Sv. Kateřina je velice čilá farnost a on nikdy nikoho neoslyšel. Vzpomínám si, jak jsem byla překvapená, když jsem tam začala pracovat, na kolik lidí si udělal čas. Měl obdivuhodnou energii. Myslím, že snad ani nespal.“

„Kdy to bylo?“

„Kdy jsem tam začala pracovat? Na začátku března, vzpomínám si, že padal sníh. Šla jsem od stanice metra ke kostelu…“

… a nemůže najít vchod. Přijde se tam z Culverovy, víte -vždyť to tam znáte. Kostel má tvař kříže jako všechny kostely, hlavní portál je proti oltáři. Fara sv. Kateřiny je na západní straně kostela, vejde se malými klenutými dvířky a projde nejdřív sakristií a pak dřevem táflovanou chodbou na faru. Kancelář otce Michaela je v rohu, který býval součástí kuchyně. Bývala tam i kamna na dřevo, proti jižní zdi, tam, co teď stojí registratury.

Je to legrační, ale Krissie si připadá, jako že se uchází o roli.

Snad proto, že v kanceláři, když tam vejde, je nějaká dívka. Když se jde o něco ucházet do divadla, je tam dalších děvčat sto - v divadle se samozřejmě říká děvčata všem, kterým ještě není třicet, ale to děvče v kanceláři otce Michaela v ten větrný březnový den je děvče doopravdy. Je jí nanejvýš třináct, má džíny a šedivé tričko a žluté gumáky do deště, dlouhé vlasy jí padají do obličeje, jak se naklání přes psací stůl. Kněz říká: Zapomněla jsi napsat, kolik stojí vstupenky, Glorie, a ukáže se, že projednávají taneční večírek, který se bude konat až začátkem června, a ta krásná malá holka namalovala plakát a přinesla ho otci Michaelovi, aby se na něj podíval. Co si o tom myslíte, ptá se kněz Krissie, zdvihne plakát ze stolu a ukazuje jí ho.

Ještě mu ani neřekla, kdo je, neřekla mu, že je tady kvůli místu sekretářky se zkráceným úvazkem, a on ji už zatahuje do církevních záležitostí. Podívá se na plakát, který znázorňuje spoustu chlapců a dívek při tanci a dále tlusté černé noty, které se jim vznášejí nad hlavami, a balón s nápisem, který ohlašuje Červnové hopsání v sále sv. Kateřiny v pátek večer, 1. června. Teď je teprve začátek března, ale otec Michael rád zapojuje své mladé pomocníky do práce dlouho před plánovanou událostí. Tak co, řekne a usměje se na ni…

„Opravdu se usmíval jako Gene Kelly…“

… a čeká na její odpověď, jako kdyby budoucnost katolické církve závisela na ní. Ta malá holka - není ve skutečnosti malá, dvanáct třináct, tak něco - taky čeká na její rozhodnutí, kritizuje ji kdekdo. Bude to první podnik toho druhu tady na Severní 11. ulici, má dokonce přijít reportér ze 4. televizního kanálu, aby vyjádřil své mínění. Gloria - oslovil ji tak, je krásné děvčátko s hladkým oválným obličejem, vysedlými lícními kostmi a s dlouhými černými vlasy, které jsou čisté a rovné a spadají jí na ramena; rty má lehce pootevřené a neonově modré oči rozšířené očekáváním.

Krissii je děvčátko najednou sympatické, zřejmě namalovalo ten plakát a teď zoufale touží po farářově pochvale, ale ta zas možná závisí na tom, co o tomto díle řekne Krissie. Krissie ví, jak se cítí člověk, když je mu třináct, a taky ví, co může pro úspěch zábavy znamenat zdařilý plakát, a tak vyjádří názor, že plakát určitě vyvolá u lidí chuť přijít si zatancovat. Nato Gloria vyjekne: Jipííí nebo něco podobně nedospělého, vrhne se Krissii kolem krku a přitiskne ji k sobě.

Krissie je tu kvůli zaměstnání, nezapomeňte. A začíná si myslet, že první dojem, který udělá, nebude zrovna důstojný, když jí tahle dívčina rejdí nahoru a dolů v náručí a pokřikuje, a ona sama se ještě ani nepředstavila. Poslouchá tedy otce Michaela, jak říká té cácorce, že plakát je báječný až na to, že tam zapomněla napsat vstupné, a cácorka je ještě tak rozčilená pochvalou a farářovým genekellyovským úsměvem a nakažena jeho nadšením pro věc, že se blahem div nerozplyne. Nakonec popadne plakát, ještě jednou poděkuje Krissii a odejde z kanceláře v záplavě pubertální blaženosti a úsměvů. Hezký mladý farář zavrtí po jejím odchodu hlavou a povídá něco o tom, že má ve farnosti skvělé děti. Pak se Krissie konečně představí a řekne mu, že je tady kvůli zaměstnání. A víte, co jí ten člověk řekne?

„Řekl: Můžete začít hned dnes? Doslova,“ řekla Krissie a zavrtěla hlavou. „Asi se mu líbilo to s Glorií, jak jsem s ní jednala - je to mimochodem skvělá holka, předsedkyně Klubu katolické mládeže, velice inteligentní, a ještě k tomu krásná.“

„Já vím,“ řekl Hawes, „Carella mi vyprávěl.“

„Chci říct… víte… byl to hodný, slušný člověk a… podívejte, já tu jeho sestru neznám, nemůžu říct, jestli mluví pravdu nebo ne, ale jestli vám řekla, že… měl poměr s nějakou ženskou… Víte, já tomu nemůžu uvěřit. Že měl poměr s někým… Řekla asi, že šlo o milostný poměr se vším všudy, viďte?“

„Ano, přiznal se jí, že porušil slib čistoty.“

„S nějakou ženou.“

„Ano, se ženou, kterou prý miluje.“

Krissie potřásla smutně hlavou.

„To je škoda,“ řekla. „Že se s tím nedovedl vypořádat. Jestli to je pravda. Že tu ženu miloval a nevěděl, co s tím.“

„Ano,“ řekl Hawes.

* * *

Den obětí války. Ten ještě Marilyn scházel!

Národní svátek.

Banky zavřené, kancelář jejího finančního poradce zavřená a ti dva ničemové z Argentiny očekávají odpověď odpoledne v půl čtvrté. Podívala se na hodinky. Dvě a pět minut. A tikají dál ostošest.

Jeden z mužů, které znala, než začala chodit s Willisem, byl právník jménem Charles Ingersoll Endicott ml., téměř šedesátník, kterému zůstala ze školních let přezdívka Chip - jako by život nenastražil člověku dost jiných překážek. Vytočila jeho číslo a doufala, že nejel o tomto víkendu na vodu, Chipova vášeň bylo plachtění. Telefon zazvonil čtyřikrát, pětkrát, šestkrát. Chystala se zavěsit, když -

„Haló?“

„Chip?“ řekla. „To jsem já, Marilyn.“

Nemluvila s ním už několik měsíců. Najednou ji napadlo, a div nepropadla panice, jestli se na ni vůbec ještě pamatuje. A pak zazněl jeho hlas, hluboký a zvučný a plný radosti: „Marilyn, panebože, jak se máš?“ a ona okamžitě viděla v duchu dobrého přítele, s nímž strávila tolik nádherných hodin ve městě, v němž jsou dobří přátelé a dobří lidé tak vzácní.

„Dobře, Chipe, a jak se máš ty, doufám, že tě nevyrušuju,“ řekla a připomněla si jeho laskavý a hezký obličej a inteligentní hnědé oči, muže o jedenatřicet let staršího, než byla ona, snad to byl otec, kterého nikdy nepoznala -

„Něco není v pořádku?“ zeptal se ihned.

„Ne, ne,“ řekla, „jen jsem si na tebe vzpomněla a…“

Nemohla mu lhát. Na to byl příliš dobrý přítel; doufala jen, že jím je dosud. Ale v žádném případě nemůže lhát někomu, kdo pro ni kdysi tolik znamenal.

„Potřebuju radu,“ řekla.

„Právní radu?“

„Ne tak docela.“

„O. K.,“ řekl, ale bylo jasné, že nechápe.

„Chipe… kolik myslíš, by mi mohla vynést druhá hypotéka na dům?“

„Proč? Co se děje?“

„Nic, jen potřebuju peníze, to je všechno.“

„Kolik?“

„Moc. Neobtěžovala bych tě s tím, ale banky jsou dnes zavřený, a tahle věc spěchá.“

„Lekáš mě, Marilyn.“

„To nechci. Snažím se jen odhadnout…“

„Kolik jsi dala za ten dům?“

Už čistě obchodně.

„Sedmdesát pět.“

„Kolik dělá hypotéka teď?“

„Pět set.“

„Mohlo by to dát takových sto třicet pět tisíc. To by bylo asi 80 procent ceny domu.“

„Za jak dlouho bych to mohla dostat?“

„Obvykle to trvá měsíc. Jak brzo to potřebuješ?“

„Včera,“ řekla.

„Marilyn, já nechci vědět, oč jde, věř mi. Ale jestli potřebuješ peníze, nemusíš chodit do banky. Můžu ti půjčit, kolik potřebuješ.“

„Děkuju ti, Chipe, ale…“

„Myslím to vážně.“

„Že bys měl jen tak nazbyt dva milióny?“ zeptala se a ani se jí nechtělo věřit, že se ještě dokáže usmívat.

Na druhé straně bylo ticho.

„Co se děje?“ řekl.

„Starý dluh.“

„Hazard?“ řekl.

„Ne.“

„Tak co?“

„Starý časy, starý život.“

„Něco, o čem by sis ráda promluvila?“

„Ne, Chipe, radši ne.“

„Sehnal bych půl miliónu,“ řekl. „Vrátit mi to můžeš, jak a kdy budeš chtít.“

„Chipe…“

„Bez procent a bez podmínek.“

„To nemůžu.“

„Nemůžeš vědět, co jsi pro mě znamenala,“ řekl. „Přijď za mnou zítra do kanceláře, zařídím převod.“

„Nemůžu, Chipe. Ale moc ti děkuju.“

„Kdyby sis to rozmyslela…“

„Asi ne.“

„Byli jsme tak dobří přátelé,“ řekl a hlas mu přeskočil.

„Ano,“ řekla.

„Stýská se mi po tobě, Marilyn.“

„Mně po tobě taky,“ řekla a uvědomila si, že je to pravda.

„Marilyn, myslím to vážně,“ řekl. „Jestli chceš ty peníze, zavolej mi. Jsou tu pro tebe. Zavolej mě, ano? Moc rád bych si s tebou občas popovídal. To se snad smí, ne?“

„To víš, že smí, Chipe.“

„Dobře,“ řekl. „Buď zdráva, má milá,“ a zavěsil.

Pomalu položila sluchátko.

Jejím finančním poradcem byl Hadley Fields, ale volat ho do kanceláře nemělo smysl a jeho číslo domů neměla. Šla do pracovny v prvním patře a z pořadače s nápisem Cenné papíry (potrpěla si na správné označení) vyndala poslední výkazy. Pohled na konec sloupce Tržní hodnota ukázal, že podle posledního čtvrtletního výkazu z 31. března činí její aktiva 496.394 dolarů. Z této celkové sumy bylo 443.036 dolarů investováno do kmenových akcií a zbytek, hotovost o něco vyšší než 50.000 dolarů, byl vložen do toho, čemu říkala krátkodobý majetkový fond a co bylo zúročeno 8,6 procenty. Pokusila se udělat si přehled:

500 akcií Abbotovy laboratoře z června před dvěma lety, cena jedné akcie 45,125 dolaru, celkem 22.793 dolarů, nynější cena 54,75 dolaru za akcii, čili celkem 27.435 dolarů - tedy zisk skoro 5.000 dolarů.

300 akcií Společnosti Walta Disneyho z dubna před dvěma roky, 57 dolarů za akcii, dnes každá akcie 78,50 dolaru, celkový zisk 6.270 dolarů.

300 akcií fy Thiokol Inc. z loňského února, 40,625 za akcii, nynější cena za akcii 44,375 dolaru, celkový zisk 1.657 dolarů.

Měla ovšem také ztráty:

1 000 akcií Republikánské newyorské korporace koupených před rokem a půl za 46.058 dolarů, nynější cena 44.750 dolarů, ztráta 1.308 dolarů…

500 akcií Spraggueovy technologie Inc. koupených za 7.872 dolarů, nynější cena 5.812, ztráta víc než 2.000 dolarů.

Celkem však její investice od doby, kdy sem přijela, stouply v ceně o víc než 60.000 dolarů. Hadley Fields se staral dobře, nebude prodávat se ztrátou. Ne, že by se tím něco změnilo, zisk nepůjde do její kapsy, ale zpátky do Argentiny.

Zítra ráno zavolá Hadleyho a přikáže mu, aby prodal všechen její majetek a to, co dostane, převedl na její bankovní účet.

Mezitím musí ještě jednou zatelefonovat Shadu Russellovi.

* * *

Muž z kartotéky osob, které spáchaly trestný čin, na něhož se Willis obrátil v Pamětní den odpoledne, mluvil plynně španělsky; narodil se totiž rodičům, kteří přišli do města z Portorika v době, kdy se přistěhovalcům z tohoto ostrova říkalo mořští tygři. Říkalo se jim tak proto, že loď, která je přivezla na americkou pevninu, se nazývala Mořský tygr. Seržantu Miguelu Florentinovi Morentovi říkali jeho kolegové Mike. Požádal Willise, aby mu taky říkal Mike. Bylo to od něho hezké, protože v tomto městě měli seržanti vrch dokonce i nad detektivy 1. třídy. A Willis byl jen detektiv 3. třídy.

Morente si prohlédl záznam faxovaný Vidozem, podotkl, že pán jménem Carlos Ortega je snad nejškaredější lidský tvor, kterého v životě viděl (třeba to byl jen špatný fax), a pak vychrlil na Willise všechny zločiny, které Ortega a Castaneda spáchali v posledních dvanácti letech. Willis, který to měl už od Portolese, poslouchal zdvořile, ale netrpělivě. Seznam zločinů - přepadení, ublížení na těle, ozbrojená loupež, znásilnění, vražda apod. - jen zvyšovaly jeho úzkost. To jsou lidi, s kterými má co dělat Marilyn! To jsou ti, kteří po ní chtějí peníze!

„Mě by nejvíc zajímalo, Miku,“ řekl zdvořile, „jestli na ně něco máme tady?“

„Tady ve městě, myslíš?“

„Tady v Americe,“ řekl Willis.

„Jsou to obyčejný jména,“ řekl Morente. „Ve španělštině. Moc obyčejný. Castaneda? Ortega? Úplně obyčejný. Kdybys řekl například Hoyas de Carranza, nebo Palomar de las Heras, nebo…“

„Já vím, ale oni se tak jmenujou,“ řekl Willis.

„Samo, to já jen tak. Počítač si mákne s těmahle jménama, hned napoprvé ti vyplivne čtyři tisíce Ortegů, jen počkej a uvidíš.“

Fakticky bylo v seznamu těžkých zločinů z celého města jen třiaosmdesát Ortegů Carlosů a sedmačtyřicet Castanedů Ramonů. Vyzbrojen záznamy z rejstříků z Buenos Aires, Morente znal data narození obou mužů a byl informován o jejich výšce, váze, barvě vlasů, barvě očí, jizvách, tetování atd.; to všechno vložil do počítače a světe, div se - šance byla jedna k miliónu - počítač vyhodil dva muže jménem Carlos Ortega, kteří se narodili týž den a kteří byli oba stejně šerední jako ten Carlos Ortega, který údajně sleduje Marilyn až z Argentiny. Nenašel se však žádný Ramon Castaneda, jehož rodokmen by se hodil na toho hezčího z obou.

„Měl bys zavolat Buenos Aires, aby ti federálním expresem poslali pořádný otisky,“ řekl Morente. „Protože dej na mě, k tomuhle faxu najdem houby.“

„A jak jinak bych to mohl zjistit?“

„To nevím, ale tenhle, co ho tu mám, to určitě není. Ten sedí v Castleview, napařili mu dva a něco.“

„A co ten Ortega?“

„Carlos Ortega,“ přečetl Morente nahlas z obrazovky a porovnal to s faxovou zprávou, „Carlos Ortega“ řekl a pak se obracel od obrazovky k zprávě jako divák, který sleduje tenisový zápas a porovnává rekordy, a předčítal nahlas: „Let - dvaačtyřicet, datum narození 15. října,“ stranou řekl Willisovi: Datum narození velikánů, ale blíž to nevysvětlil - „výška 189 cm, váha 120 kg, oči hnědé, holohlavý s černými licousy - ten asi vypadá - nos přeražený, nad pravým okem jizva po noži. Hotový dvojčata, jenže ten tvůj se narodil v Argentině a ten můj v Salvadoru.“

„Jejich trestní rejstříky se taky shodujou?“

„Když zapomeneš na Salvador…“

„Třeba je to úřední omyl.“

„Samo, cokoli může bejt omyl.“

„Od kdy je ten tvůj v Americe?“ zeptal se Willis.

„Dva roky,“ řekl Morente a podíval se na obrazovku, pak se vrátil k faxu. „Zrovna v tu dobu, kdy ten tvůj vylez z basy.“

„Proč sebrali toho tvýho?“

„Drogy.“

„Kde je teď?“

„Venku, kde jinde.“

„Je ve faxu o tom mým něco o drogách?“

„Nic. Zato nám poslali historii jeho rodiny. Strejček byl pasák, jmenoval se Antonio Hidalgo, naučil ho krást, ještě když byl kluk…“

„Jak se jmenoval ten strejček?“ řekl Willis a sáhl po faxu.

„Sakra, neroztrhni to,“ řekl Morente.

„Kde to stojí?“

„Tuhle. Takhle se to říká španělsky, víš? Žije z výtěžku. A koukni semhle. Je mrtvej.“

„Ortega?“

„Ne, strejček.“

Willis se zhluboka nadechl.

„Hidalgo. Zavražděnej před pár rokama. Kyanidem.“

„Ví se… ví se, kdo ho zabil?“

„To tu nestojí. Ptali jsme se na Ortegu, ne na jeho strejčky.“

„Jeho strejček,“ řekl Willis tiše.

„Právě.“

Willis chvíli mlčel. Pak řekl: „Kdy se ten tvůj Ortega dostal z vězení?“

„V říjnu.“

„Tak je to přinejmenším možný.“

„Že ten tvůj a ten můj jsou jeden chlap? To se ví,“ řekl Morente. „Ale nechtěl bych na to vsadit milión.“

„Máš jeho adresu?“ zeptal se Willis.

* * *

Přesně v půl čtvrté zavolal šereda.

Stejně jako krasavec, mluvil i on jen španělsky. Bylo jasné, že sotva potlačuje vztek, ale nutil se mluvit civilizovaně. Věděla, že nikdy nezapomene na ponížení, které mu způsobila. Věděla, že jakmile dostanou své peníze, bude se mstít, zabije ji. Zatím nevěděla, co si má počít. Krůček po krůčku, říkala si. Ale jeho hlas byl ledový.

„Máš už ty prachy?“ zeptal se.

„Zapomněla jsem, že dneska je svátek,“ řekla. „Všude je zavřeno.“

„Kdy je budeš mít?“ zeptal se.

„Pět set tisíc můžu mít zítra určitě,“ řekla. „Pak se budu muset…“

„To nejsou dva milióny,“ řekl.

Mluvil tiše. Cítila, že by radši zařval, ale místo toho ztišil hlas, a to bylo ještě děsivější. To nejsou dva milióny. Téměř šeptal. To nejsou dva milióny.

„Já vím,“ řekla. „Ale vy sami jste navrhli kokain…“

„Ustedes fueron los que sugerieron la cocaína…“

„Sí.“

„Tak jsem si myslela… Určitě máte kontakty…“

„No.“

„Bylo by to jednodušší, kdybych vám dala…“

„Ne.“

„… za těch pět set tisíc…“

„Ne, nepadá v úvahu.“

„… a vy byste pak mohli…“

„Ne. Pět set táců není dva milióny.“

„Ovšemže ne. Ale určitě pochopíte…“

Pokus dovolat se jeho smyslu pro fair play a spravedlnost…

„… jak je těžký pro ženu provést takovou trans…“

„Na tos měla myslet, než jsi voddělala mýho strejce.“

„Cože?“ řekla. ‚

„Nada.“ řekl.

„Ne, co jste to…?“

„Kdy budeš mít ty dva milióny?“ zeptal se.

Řekl jeho strýc? Byl ten sviňák jeho strýc? Tak o tohle jde celou dobu? Menší rodinná vendetta? Chceme ty dva milióny, pusinko, jakpak by ne, ale je tady ještě ta věc s mým strejcem, proslulým pasákem Hidalgem.

„Já se snažím s někým spojit pořád,“ řekla. „Povídám vám, že dneska je svátek. Ale navrhuju vám tohle. Jakmile smluvím ten obchod, proč byste vy a váš přítel…“

„Jsi úplně padlá na hlavu?“

Španělsky se to řekne pesada. Znamená to blbá nebo paličatá. Qué pesada eres.

„Navrhli jsme ti kokain jako řešení tvýho problému. Ale je to tvůj problém, ne náš. Nechceme se zaplíst do něčeho nezákonnýho.“

Skoro vyprskla smíchy.

„Chápeš, co ti povídám?“ řekl.

Chápala dokonale. Nechtěl riskovat. Ona je dlužník, tak ať se stará.

„Co když neseženu víc než pět set tisíc?“ zeptala se.

„Povídalas, že už jsi v kontaktu…“

„Ne, řekla jsem, že se pokouším…“

„Tak udělej, co je třeba, a mrskni sebou.“

„Já nemám ve zvyku kupovat a prodávat drogy, já…“

„Slečno?“

Jen to jediné slovo.

Seňorita?

Nabitý. Jen jen vybuchnout.

„Kdy budeš mít peníze?“

Zpátky k věci. Už žádný kecy. Nemáme zájem na pěti stech tácech a investování do narkotik a všelijakejch sajrajtů. Jediný, o čem se dá ještě vyjednávat, je čas. Kdy budeš mít peníze?

„Já ještě nevím. Jestli budu moct koupit… chápejte, já to prostě nevím. Snažila jsem se spojit s tím člověkem…“

„Kdy to budeš vědět?“

„To je právě to. Dokud…“

„Kdy?“

„Kdyby to stačilo do konce týdne…“

„Ne.“

„Prosím. Snažím se to nějak zařídit, opravdu se snažím. Kdybych měla čas do pátku…“

„Zejtra.“

„Zítra nemůžu nic slíbit.“

„Tak ve středu.“

„Nešlo by to ve čtvrtek?“ prosila. „Prosím?“ Plazí se před tím darebákem. „Ve čtvrtek, ano?“

„Ani vo den pozdějc,“ řekl a zavěsil.

* * *

Po celé Americe stáli ten den občané na chodnících měst a městeček, větších i menších a před nimi defilovaly přehlídky na počest těch, kdo padli v cizích válkách. Ten den vzpomínali vysloužilci od nejmladších po nejstarší na své pěší roty nebo bombardovací eskadrony, na minolovky nebo seskoky padákem. Byl Den obětí války. Den vyvolený mezi ostatními k projevu úcty mrtvým. A také den, který ohlašuje začátek léta. Po celé Americe se ten den otevřela koupaliště a tenisové kurty a po celé Americe bylo cítit příslib léta. Neboť je 28. květen, do června chybí už jen čtyři dny a máme ho tu, léto je na cestě, léto je vlastně už tady. To všechno znamená den zasvěcený obětem války.

Město se hemžilo turisty.

Den obětí války, symbolický začátek léta, den, kdy většina Američanů nevytáhne na světlo boží vzpomínky na válku a krveprolití, nýbrž vzpomínky na to, co bylo… na léto prvního polibku, léto ztracené lásky, léto, kdy zhasla světla, a léto hudby někde v dálce, léto děvčat ve žlutých šatech - tak plyne léto po létě ve vroucích vzpomínkách. To všechno znamená den zasvěcený obětem války. Turisté přijíždějí do města, ale ne aby vzpomínali na mrtvé vojáky, na to, co je dávno mrtvé; přijíždějí slavit začátek sezóny pražené kukuřice a vařených krabů, ginu a toniku, pěnivého piva. Léto. Horko a hezké ženy.

Carella si ještě jednou přečetl své vlastní zprávy o rozhovorech s Hooperem a Correntem; nedalo se popřít, že si odporovaly. Usoudil, že třetí pohled by mohl být cenný a odebral se k Hooperovům, aby si promluvil se Seronií. Od její matky se dověděl, kde ji najde. Matka se živila poklízením bělošských kanceláří a domácností, vkleče drhla ručně podlahy. Její dcera, taky vkleče, poskytovala docela jiné služby. Carella si neuvědomil, že dívka je prostitutka. To byl první šok.

„Šoupněte ji za katr,“ řekla mu paní Hooperová. „Nic jinýho ji nenaučí.“

Druhým šokem bylo, když ji uviděl.

Našel ji na ulici v oživené části města. Stála pod plátěnou markýzou kina, kde se dávaly porno filmy s třemi hvězdičkami. Měla na sobě rudou saténovou sukni a lesklou fialovou blůzičku. Na krku jantarové korále, ve vlasech žlutou kytku, na nohách lakové lodičky na jehlách, stejné barvy jako oblečení; Jednu ruku měla v bok, v druhé svírala rudou taštičku. Rty špulila k vzdušnému polibku, když se cizí muži ohlíželi, aby si ji lépe prohlídli, a něco si šeptali. Vypadala na sedmadvacet. Bylo jí třináct.

„Randíčko, bobánku?“ zeptala se Carelly a vyslala do vzduchu polibek; poznala ho, když došel až k ní, a chtěla se odvrátit, ale pochopila, že už je pozdě, a zastavila se s rukou na boku. „Má bejt?“ zeptala se.

„Několik otázek,“ řekl.

„Dete mě zašít?“ zeptala se.

„Mám?“

„Stát před kinem není zakázaný,“ řekla.

„Souhlasím,“ řekl. „Nemáš chuť na šálek kávy?“

„Rači zmrzku,“ řekla.

Našli cukrárnu se stolky vzadu. U pultu prodávaly svěží mladé černošky v červenomodrých uniformách kornoutky s dvojitou porcí a vydělávaly sedm dolarů za hodinu. U stolku nedaleko okna se Carella díval na Seronii Hooperovou, jak baští banán politý čokoládou se šlehačkou a višňovým likérem, a poslouchal, jak mu vykládá, že děvčata za pultem jsou krávy.

„Můžou si vydělat dva stováky za hodinu,“ řekla, „dyš maj štěstí.“

Myslela tím asi padesát dolarů za číslo.

„Chci vědět, co se stalo na Boží hod velikonoční,“ řekl.

„Nate už vám to řek,“ odpověděla Seronia.

„Chci vědět, co řekl tobě.“

„Samý co vám.“

„Nemyslím.“

„Hele, šéfe, co vodě mě chcete? Nate vám všecko řek, tak děte a strčte do lochu ty syčáky, co mu rozbili palici.“

„Měl tvůj bratr nůž?“

„Neměl. Kdo vám nakecal, že jo?“

„Nešel do Jedenáctý ulice prodávat crack?“

„Cože? Já se snad potento.“

„Říká se mu Cracker?“

„Kde ste slyšel tydle sprostý kecy?“

„Někdo lže, Seronie. Buď tvůj bratr, nebo mládenec, který se jmenuje Bobby Corrente, a ten…“

„Jo tendle čurák?“

„Znáš ho?“

„Znám, to teda jo. Von mu dal první ránu, dyš to chcete vědět.“

„To ti řekl tvůj bratr?“

„Co řek mně, to řek vám.“

„Mně neřekl, že Bobby Corrente mu dal první ránu. Podle toho, co řekl mně, napadli ho cizí kluci.“

„Tak byli cizí.“

„Ale ty Bobbyho Correnteho znáš, co?“

Ticho.

„Seronie, jak to, že znáš Bobbyho?“

„Tak, vod vidění.“

„Tady?“

„Tak vůbec.“

„Co přede mnou zatloukáš?“

„Nic. Bobbyho znáte, tak děte a seberte ho. Zmrzačil Nata.“

„Jak to víš?“

„Tak. Myslím si to.“

„Řekl ti to bratr? Že ho Corrente praštil pálkou jako první?“

„Děte se zeptat bráchy.“

„Ptám se tebe.“

„Nemám čas se tady s váma flákat,“ řekla Seronia. Utřela si ústa papírovým ubrouskem a chystala se vstát od stolu, když Carella řekl: „Jak by se ti líbilo flákat se chvilku u nás?“

Pocit viny, že vyhrožuje třináctileté prostitutce, neměl.

„Počkáme si tam na auto a pojedem do ústřední kartotéky,“ řekl, aby to bylo docela jasně.

„Za co?“ zeptala se Seronia s absolutní důvěrou ve svou bezúhonnost. „Můj muskej mě dostane ven, než se stačíte votočit.“

„Dobrá, tak jdem. Jistě za tebe rád zaplatí kauci.“

„Děláte si srandu?“

„Bůh chraň. Prostě tě dám zavřít na paragraf dvě stě třicet.“

„Hele, já vám žádnej sex nenabízela.“

„Tvoje slovo proti mýmu,“ řekl a vstal. „Jde se.“

„Sedněte si na zadek,“ řekla. „Lidi koukaj, co se děje.“

„Tak co, promluvíme si o Božím hodu, nebo ne?“

„Lžou voba,“ řekla.

Tak tohle není Rašomon, aspoň ne docela.

Jak si Carella vzpomínal, nebyl Rašomon film o lidech, kteří lžou. Byl o lidech, kteří se octnou v stejné situaci a chápou ji každý zvlášť a rozdílně, takže když se o ní mluví, je vždycky docela jiná. Jak teď poslouchá Seronii, jak tu sedí s třináctiletou kurvičkou, která se právě zakousla do druhého banánu s čokoládou s vědomím, že muži o třicet nebo čtyřicet let starší než ona na ni z ulice civí výlohou, začíná pochybovat, jestli tahle verze, ta Seroniina, týkající se Nata a toho, co se stalo po onom incidentu, je opravdu ta pravá. Nebo lže i ona?

Ve hře na vraha smí lhát jen vrah, všichni ostatní musí mluvit pravdu. Ale teď si na vraha nehrajeme, tady jde o skutečnou vraždu člověka, který byl mimochodem taky kněz, a najednou jako by lhal každý, i kdyby jen o tom, co se dělo na Boží hod. Přesto jsou určité body, v nichž se všechny tři verze shodují, a proto je čím dál tím obtížnější poznat, kdo vlastně lhal nebo lže o tom, co se stalo na Jedenácté ulici. A čeho se jeho lhaní týká.

Seronia přiznává například, že se jejímu bratrovi přezdívá Cracker; taky přiznává, že je o něm známo, že se potlouká kolem základní školy na Deváté ulici a pokouší se nalákat školáky, aby ochutnali crack. Pět cenťáků za čouda je maličkost pro deseti nebo jedenáctileté haranty. V tomhle městě a snad v městech po celé Americe se děti čím dál tím víc pouštějí do toho, co bylo kdysi rezervováno pro dospělé. Seronia říká Carellovi - a dá se soudit, že díky svému povolání je v tomhle oboru odbornice -, že v uplynulých třech letech stouply sexuální zločiny spáchané chlapci od dvanácti do sedmnácti let jen o 28 procent, zatímco u hochů pod dvanáct o 200. A protože násilníci si obvykle vyberou někoho slabšího, ženské oběti těch novodobých zločinců jsou ve věku od tří do sedmi let. Seronia vlastně slouží veřejnosti: v oblasti sexu obslouží potenciální násilníky, kteří by jinak honili po parcích malé holčičky.

Ale o to teď nejde.

Jde o to, že její brácha je překupník. Skutečně je. Ale proto ještě není špatný. Je prostě obchodník a vychází vstříc poptávce, zrovna tak jako ona je obchodnice. Ve třinácti se pokládá za ženu a taky jí je, vezmeme‑li v úvahu, čím se živí, a pravděpodobně vychází vstříc jiným, ale s tou první skupinou trochu spřízněným zákazníkům. To všechno se Carella dovídá v jazyku, který nelze nazvat černošskou angličtinou, ale také ne spisovnou.

Na Boží hod velikonoční jako každou neděli, déšť nebo slunce, vánoce, Jomkipur nebo ramadán, vydá se Nathan Hooper do Jedenácté ulice, ne prodávat crack mladým Taliánům, kteří se slízají před svými činžáky a mrznou v parádním kvádru, ale koupit crack od svého dealera Bobbyho…

„Nevymýšlíš si?“ zeptal se Carella.

„Vypadám na to, že si vymejšlím?“

Nevypadala na to, že si vymýšlí.

„Bobby to má bezva spočítaný,“ řekla. „Taklenc…“

… lahvička cracku se dá střelit za pět dolarů, ale musejí se shánět zákazníci, a to chce čas a energii. Bobby ho prodává čtyři dolary za kus, ale jenom po stu lahviček najednou, a tak se vrací domů se čtyřma stovkama a nemusel lítat po celým městě. Nate vydělá na každý prodaný lahvičce dolar při základní investici čtyř dolarů za kus, a vrátí se domů se stovkou, to je pětadvacet procent z dolaru - kam se na takovej vejdělek hrabe Wall Street?

V neděli, o niž jde a která je náhodou Boží hod, jde Nate do města, v kapse má tři papírový stovky a ještě jednu v dvackách; jde nakoupit obvyklou stovku cracku od obvyklýho dodavatele, kterým je pan Robert Victor Corrente, pokud by to někdo nevěděl. Ale stane se něco, co věc od základu změní. Stane se, že když Nate odevzdá peníze a natahuje se po igelitovým pytlíku s lahvičkami cracku, přesně tak jako vždycky -

„A abyste věděl, tohle nebylo na schůdkách před barákem, kde na to čumí ty jejich talijánský buchty. Bylo to na chodbě…“

… kde Nate sahá po igelitovým pytlíku, když mu Bobby řekne, ať se zdejchne, padej, vystřel, černá hubo, a tak dále. Nate okamžitě ví, oč jde, jak by ne, ale tváří se jakoby nic a tak mu to Bobby řekne na rovinu. Jde o to, že… (vole, děláš si srandu, brání se Nate) když Nate posledně kupoval crack jako obvykle, dal za něj Bobbymu nějaký divný peníze (ne, vole, pleteš se, fakt), a tak tuhle neděli si Bobby nechá čtyři stováky a nic za ně Natovi nedá, místo toho ať prej de do prdele, neobchoduje s někým, kdo platí za zboží penězma vytisknutejma někde ve sklepě.

Hele, to ne, vole, počkej, vole… Nate ustupuje, ale ví, že Bobby mu na to přišel, že tady je s kšeftama konec a že se musí poohlídnout po nějakým jiným dealerovi. Ale bez prachů crack nesežene, ty čtyři stováky má v kapse Bobby a jemu zůstal akorát ten igelitovej pytlík s crackem. A tak když je tenhle vztah tak jako tak v hajzlu a když Nate umí utíkat…

„Popadl pytlík,“ řekl Carella.

„Jo přesně,“ řekla Seronia.

… a pádí, seč mu nohy stačí, kouká zmizet z Jedenáctý ulice a nestrčit tam nos, dokud se to neuklidní. Jestli ho Bobby Corrente bude chtít najít, tak ať přijde k nim, mezi černý, tam se každej dokáže parádně zdejchnout, a když se cizák pustí do jednoho z černýho klanu, nestojí jeho život za zlámanou grešli. A v tu chvíli ho Bobby přetáhne pálkou přes hlavu.

Rána je razantní a Nate letí po hlavě dopředu, málem upustí pytlík s crackem, ale běží dál; ví, že domů nedoběhne, když tak moc krvácí, ale nechce to vzdát, ne teď, když má v rukou sto flaštiček cracku. A najednou vidí kostel.

Zkusí dveře, jsou otevřený. Vlítne dovnitř a zamkne za sebou, otočí tím velkým mosazným klíčem, který trčí v těžkým zámku, a slyší venku Taliány dupat po schodech. Schovat někam drogu, to je teď nejdůležitější, protože všechno se točí kolem ní, důvodem k hlavě vejpůl je droga. Taliáni mlátí do dveří pálkama a chtějí dveře vyrazit, snad mají i nějakej hever a opírají se do nich. Nate neví. Ví jen, že dveře nakonec povolí a že on musí drogu schovat. A pak slyší, jak se někdo někde v kostele hádá. Je jasný, že už nemá moc času, musí drogu schovat, než ho ty, co se hádají, najdou, nebo než dveře povolí. A to se stane pár vteřin potom, co schoval lahvičky.

„Kam?“ zeptal se Carella.

„Nemám páru,“ řekla Seronia.

„Někde v kostele?“

„Někde v kostele,“ řekla. „Není to sranda? Že Nate udělal z kostela skladiště?“

„Je to k popukání,“ řekl Carella. „A co dál?“

„Dál je to, jak vám řek. Vylez páter a křičel a nadával a někdo zavolal poldy a všichni šli domů a páter odved Nata do špitálu, kde mu vobvázali hlavu. Konec.“

Ne tak docela, řekl si Carella v duchu.

„Můžu teďka jít?“ řekla Seronia. „Musím bejt z něčeho živa.“

9

Páteru Franku Oriellovi bylo něco málo přes šedesát. Narodil se do katolické církve, když se mše ještě sloužily latinsky, v pátek se jedly ryby a jít ke zpovědi před přijímáním bylo povinné. Dnes často žasl nad ekumenickými změnami, k nimž došlo ode dne, kdy se stal knězem. Například minulý týden se zúčastnil pohřbu v jednom kostele na Calm’s Point, kde - snad aby uspíšil cestu zesnulého do nebe - hrál farář na kytaru a zpíval cosi, co připomínalo pop písničky. V katolickém kostele, prosím! Ne někde na jihu, v nepatrném kostelíčku s plechovou střechou. Ve velkém, významném katolickém kostele! Farář, který hraje na kytaru a zpívá! Páteru Oriellovi se tomu pořád ještě nechtělo věřit.

V úterý odpoledne, když Carella s Hawesem přišli do kostela, taky potřásal hlavou a snažil se udělat z kamrlíku, který patříval otci Michaelovi, novou kancelář. Fara u sv. Kateřiny byla spíš domeček než dům. Byla postavena z kamene, který byl replikou dláždění v zahradě, a sestávala z dvou ložnic, malé kuchyňky a ještě menší kanceláře, která se v církevním názvosloví správně jmenovala „farní úřad“. Dlouhá chodba ústící do sakristie spojovala faru s kostelem. Na předešlém místě ve vilové čtvrti obýval otec Oriella značně luxusnější obydlí.

Jeho sekretářka jménem Marcella Palumbová, která u něho byla už třicet let a s níž mluvil střídavě anglicky a italsky, pilně vybalovala lepenkové krabice s papíry a otec Oriella je odnášel do otevřených zásuvek zelených kovových registratur. Jak Oriella, tak Marcella měli bílé vlasy, oba byli v černém a nápadně se podobali poměštělým tučňákům. Pobíhali čiperně po kancelářičce, farář lamentoval, že je nelidské přeložit kněze z farnosti, kde sloužil přes čtyřicet let, a sekretářka účastně pomlaskávala a vybalovala jednu krabici po druhé. Carellovi napadlo, že všechny ty papíry, které vyndávali, patří k Oriellově bývalé farnosti a že mu tady nebudou k ničemu. Ale možná že je s sebou vláčí ze sentimentálních důvodů.

„Já biskupův záměr chápu,“ řekl, „ale proto ještě se pro mě jeho rozhodnutí nestane přijatelnější.“

Nemluvil jako operní bas buffo, nebudil dojem nedávného přistěhovalce. Intonace a kadence byly spíš přepečlivé, vyumělkované a trochu formální. Marcella mluvila s neapolským přízvukem, který byl absurdní u někoho, kdo žije pod americkým nebem už nejméně padesát let.

„Biskup se domnívá,“ řekl Oriella, „že taková tragédie si žádá staršího a zkušenějšího faráře, aby se farnost opět uklidnila. Není na mně, abych o tom pochyboval. Ale uvážili vůbec, že moje stará farnost se octne v troskách? K sv. Janu mučedníkovi se chodí lidé modlit už ode dne, kdy jsem se stal farářem. Dvaačtyřicet let. Některým je už osmdesát devadesát let. Jak přijmou takovou změnu? Nového faráře?“

„Vergogna, vergogna,“ řekla Marcella, potřásla hlavou a pustila se do nové krabice.

„Bylo by snad moudřejší,“ řekl Oriella, „poslat nově jmenovaného faráře sem místo k sv. Janovi. Tahle farnost už jeden šok vydržela. Teď dojde ke dvěma najednou: tady a tam.“

„Bodejť, co oni vědí?“ řekla Marcella.

Znělo to jako boťconivdí.

„Marcella Bella,“ řekl farář potěšené, když gestem odmítla lichotivou přezdívku, „začala pro mě pracovat, když podzemní dráhy byly ještě čisté a když v nich po desáté večer nešlo o život. Dalo mi věru práci, než jsem ji přesvědčil, aby sem šla se mnou. Bydlí v Riverheadu, jen pár bloků od sv. Jana. Taková změna je obtížná pro ženu, která je už v letech. A ta vaše čtvrť tady, při vší úctě k tomu, co tu děláte, není zrovna tip top, co?“

„Ne, tip top není,“ přiznal Hawes.

„Ale stížnost na pastvinu rozbité ploty nespraví, není-liž pravda?“ řekl. „Tyhle papíry jsem shromažďoval celý život, jsou to má kázání, dopisy od kněží z celého světa, články o Ježíšovi a katolické církvi, recenze duchovních knih, všechno, co souvisí s duchovním životem. Nechat je v sv. Janovi by mi připadalo jako nechat tam své vlastní děti.“

„Vergogna, vergogna,“ řekla Marcella.

Hawes nerozuměl, co říká, ale z toho, jak pomlaskávala a potřásala hlavou, pochopil, že přeložení otce Orielly sem ji netěší. Carella věděl, že říká „hanba, hanba“, a že hanbou myslí počínání omezené diecéze, která sem přeložila faráře, sekretářku, papíry a vůbec všechno. Nebude se jí tu líbit. Ví to od okamžiku, kdy vkročili do fary o polovičku menší, než byla fara u sv. Jana. A řekněte, jaká může být Irčanka hospodyně? Martha Bůhvíjak! To má být člověk, který se bude starat o italského duchovního? Aspoň tak tomu Carella rozuměl. Vergogna, vergogna!

„My pro vás vlastně budeme mít za chvilku další papíry,“ řekl.

„Ano?“ řekl Oriella.

„Cosa?“ zeptala se Marcella.

„Další papíry,“ řekl kněz a pak italsky: „Anche piú filze“ a pak zase anglicky: „Jaké papíry?“

„Co patřívaly otci Michaelovi. Už jsme s nimi skoro hotovi.“

„Budou se vám hodit,“ řekl Hawes. „Stvrzenky, záznamy o platbách…“

„Připomeňte mi, abych zavolal biskupa,“ řekl Oriella, luskl prsty a obrátil se k Marcelle. „Musím se ho zeptat, jestli mám uzavřít konto u sv. Jana a otevřít nové tady, nebo jestli můžeme s páterem Danielem pokračovat ve starých.“ Obrátil se zpátky k detektivům a řekl: „Poslali tam mladého muže rovnou ze semináře, je mu čtyřiadvacet, Daniel Robles, Portorikán. Bude mít co dělat s italskými osmdesátníky, chudák Daniel, vkročí do jámy lvové.“

Marcella se rozesmála.

„Měl jsem vás tam nechat, abyste mu pomohla,“ zažertoval Oriella.

„To tak,“ řekla Marcella. Znělo to jako ótá.

„Přišli jsme, protože bychom rádi prohledali kostel,“ řekl Carella, „jestli vám to nebude vadit.“

„Prohledat kostel?“

„Cosa?“ řekla Marcella.

„Una ricerca,“ řekl Oriella. „Ale co budete hledat?“

„Drogy,“ řekl Hawes.

„Tady?“ řekl Oriella.

Je přece nemyslitelné, že by tady v kostele byly drogy! Zrovna tak by se dalo říct, že příští neděli bude sloužit mši ďábel. To jediné slovo „Tady?“ vyjadřovalo nejen úžas a nevíru, ale také odpor. Tady? Narkotika? Narkotika? Tady?

„Jestli to, co jsme se dověděli, je spolehlivé,“ řekl Hawes.

Marcella, která zřejmě porozuměla, už zase potřásala hlavou.

„Proto bychom se tu rádi poohlídli,“ řekl Carella. „Třeba na něco přijdeme. Jestliže jsou v kostele drogy, jestli vůbec jde o drogy… tak… no řekněme, že by leccos bylo jinak.“

„Ó prosím,“ řekl Oriella a pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že je absurdní hledat drogy v kostele, ale když chtějí, prosím, ať si poslouží, já jsem jen oddaný sluha Páně přeložený z milovaného kostela v krásné čtvrti mezi nesnesitelné pelechy.

„Vynasnažíme se, abychom vám nepřekáželi,“ řekl Hawes.

„Je tady paní Hennessyová?“ zeptal se Carella. „Mysleli jsme si, že by mohla jít s námi.“

„Je v kuchyni,“ řekla Marcella.

Znělo to jako jeúyní.

„Zazvoním na ni,“ řekl Oriella a šel ke svému stolu. Zmáčkl tlačítko v dolejší části telefonu, čekal a pak řekl: „Paní Hennessyová, mohla byste sem přijít, prosím?“ Marcella se mračila. „Děkuji,“ řekl Oriella a položil sluchátko. „Hned přijde,“ řekl a právě v tom okamžiku se ve dveřích kanceláře objevila Alexis, ta krásná malá plavovláska s vážnýma hnědýma očima a slavnostním výrazem. Řekla: „Promiňte,“ a pak poznala Carellu.

„Dobrý den, pane Carello,“ řekla. „Já jsem Alexis O’Donnellová, seznámili jsme se minulou sobotu.“

„Ano, pamatuju se,“ řekl Carella. „Jak se máš?“

„Dobře, děkuju,“ řekla, zaváhala a pak se zeptala: „Už jste něco vypátrali?“

„Něco ano,“ řekl.

Alexis přikývla. Oči měla zamyšlené, na obličeji byl týž smutek, po kterém minulou sobotu následovaly slzy. Měla na sobě modrý kabátek se zlatem vyšitým znakem školy na levé náprsní kapsičce, skládanou zelenou sukni, modré podkolenky a hnědé střevíce. Carella soudil, že přišla rovnou ze školy. Obrátila se k Oriellovi a řekla: „Doufám, že jsem vás nevyrušila, pane faráři…“

„Vůbec ne,“ řekl Oriella.

„Ale my si nejsme jisti… my v Klubu katolické mládeže… nevíme, co máme dělat s pátečním večírkem.“ Obrátila se ke Carellovi a řekla: „To je velký večírek, který pořádáme každý rok začátkem června. Plánujeme ho už dlouho,“ a pak se zase obrátila k otci Oriellovi: „Zrušili jsme pravidelný večírek minulý pátek, ale teď nevíme, co bychom měli dělat. Nechceme podniknout nic, co by bylo neúctou k památce otce Michaela, ale Gloria má od něj ten šek a neví, jestli ho má dát Kennymu nebo ne. Za muziku v pátek.“

„Kennymu?“ řekl páter Oriella.

„Kenny Walsh,“ řekla. „Je šéf té skupiny, Tuláci se jmenujou, která má hrát. Žádal sto dolarů jako zálohu a otec Michael dal Glorii šek, ale teď nevíme.“

Oriella řekl: Hmmm a přemýšlel o problému déle, než se zdálo nutné. Pak se zeptal: „Otec Michael se zúčastnil přípravy toho večírku?“

„Samozřejmě,“ řekla Alexis. „On s tím začal. S pořádáním večírků na 1. června.“

„Za jakým účelem se pořádají?“ zeptal se Oriella. „Co děláte se ziskem?“

Rovnou k věci, myslel si Carella a byl zvědav, co asi řekne novému faráři Arthur L. Farnes - z penězokupců v chrámě ho div netrefil šlak.

„Kupujeme košíky pro chudé,“ řekla Alexis.

„Košíky?“

„Ano, košíky s potravinami, pane faráři. Roznášíme je na Štědrý den ráno.“

„Aha,“ řekl Oriella a spokojeně kývl na Marcellu, která na oplátku také pokývala hlavou.

„Vloni jsme vydělali asi dva tisíce dolarů,“ řekla Alexis.

„A ty říkáš, že tyhle večírky na 1. června se konaly z popudu otce Michaela?“

„Ano, pane faráři. Začal s nimi před třemi lety.“

„Pak si myslím, že by bylo pěkné konat ten večírek podle plánu jako upomínku. K uctění památky otce Michaela za jeho lásku k potřebným této farnosti. Můžeš dát Kennymu jeho šek,“ řekl Oriella. „A já sám přijdu na večírek a požehnám všem přítomným.“

„Děkuji, pane faráři,“ řekla. „Vyřídím to Glorii.“

Byla na odchodu, když se ve dveřích za ní objevila Martha Hennessyová. Kancelářička začínala být přecpaná. Hawes poznal život na malých lodích v době, kdy sloužil v námořnictvu, a začínal trpět klaustrofobií. „Paní Hennessyová,“ řekl, „musíme prohledat kostel a doufali jsme, že nás doprovodíte.“

„Velmi ráda,“ řekla, a pak k Alexis: „Nazdar, kočičko, jak se máš?“

„Děkuju, dobře, paní Hennessyová,“ řekla Alexis, „a ještě jednou děkuju, pane faráři, budem se na vás těšit v pátek večer,“ a vyšla do chodbičky, která oddělovala „farní úřad“ od zbytku fary. Než se Hawes s Carellou rozloučili s otcem Oriellou, dala se do řeči s paní Hennessyovou a ještě si povídaly, když oba detektivové vyšli ven. Okamžitě se otočila ke Carellovi, budilo to dojem, že na něj čeká.

„Chtěla bych vám něco říct,“ řekla.

„Prosím,“ řekl.

„Můžeme mluvit soukromě?“

Něco v jejích očích říkalo, že to spěchá.

„Sejdem se v kostele,“ řekl Hawesovi a pak šel s Alexis ven, do zahrady, v níž byl kněz zavražděn. Růže ještě kvetly a jejich vůně opájela. Tam, kde na nerovné cestičce nakreslili obrys farářova těla, byl už jen šedivý a omšelý kámen. Šli k javoru a sedli si na nízkou kamennou lavičku, která ho objímala. Kmen stromu za jejich zády byl pokryt mechem. Po kamenných zdech šplhal břečťan. Mohl to klidně být dvůr na anglické vesnici.

„Nerada bych přivedla někoho do neštěstí,“ řekla Alexis.

Vyčkával.

„Ale…“

To podstatné slovo.

Čekal.

„Bylo to na Boží hod,“ řekla. „Šla jsem za Glorií, měly jsme se setkat před kinem na Jedenácté a Stemu. Muselo být asi tak půl třetí, pamatuju se, byl velký vítr…“

… sukně jí pleskaly do nohou, dlouhé plavé vlasy vlály ve větru. Má se setkat s Glorií před kinem ve tři, hrají film s Eddiem Murphym. Gloria a Alexis chodí do první třídy soukromé střední školy na rohu Culverovy a Sedmé. Do Grahamovy školy. Jedna z několika mála dobrých škol v revíru, jen půl bloku od státní střední školy, kde zástupce ředitele dostal bodnou ránu nožem, když se snažil roztrhnout dva rvoucí se studenty. Do smluvené schůzky chybí ještě půl hodiny, má spoustu času. Ačkoli byla dnes na ranní mši, jde teď znova kolem sv. Kateřiny, přichází z Desáté ulice, kde někdo namaloval prapodivnou červenou hvězdu na zelenou branku vedoucí do zahrady a na faru, má v úmyslu pokračovat dál po Stemu, kde je kino, ale místo toho se stočí doprava na Culverovu a v náhlém popudu vejde do kostela vstupním portálem, který je sice zavřený, ale ne zamčený…

„Myslela jsem si, že se ještě pomodlím, když je Hod boží velikonoční…“

… vejde do chrámové předsíně a kráčí chrámovou lodí, kostel je prázdný, podpatky klapou na naleštěné dřevěné podlaze - je Hod boží a ona má na sobě lakové kožené střevíčky s vyšším podpatkem - klapají, když se blíží k oltáři, příčnou loď má nalevo, sakristii napravo, mosazné zábradlí kazatelny před sebou a za ním oltář a ohromný krucifix, na kterém visí Ježíš krvácející z bezpočtu ran v boku a hrudi…

„… a najednou jsem slyšela hlasy. Hlas otce Michaela a ještě někoho…“

… hlasy vycházející z dřevem obložené chodby, která vede přes sakristii do farářova kamenného domečku, do jeho fary. Ty hlasy ji překvapí, ještě nikdy neslyšela otce Michaela, že by se tak zlobil. Zastaví se jako přibitá, lekla se, stojí tiše jako myška a knězův hlas doléhá z chodby do kostela, jako by vycházel z úzké části komína do široké, vtrhává do kostela a odráží se o klenutý strop. To je vydírání, křičí, vydírání!

Neví dost dobře co si počít. Najednou cítí svou vinu - jako by byla dítě - i když má vyšší podpatky, je jí teprve třináct -, že poslouchá, co si říkají dospělí, bojí se, že bude vzápětí odhalena a potrestána za svůj přestupek, buď kněz nebo ta žena…

„Žena?“ řekl Carella okamžitě. „Ne muž? Mluvil se ženou?“

„Ano.“

„A ty jsi slyšela, že použil slovo vydírání?“

„Ano. A ona řekla: Dělám to pro vaše dobro.“

„A co potom?“

Alexis stojí uprostřed před oltářem sv. Kateřiny, dívá se vzhůru na ohromnou sádrovou postavu Krista, která visí na dubovém kříži za oltářem, a zprava se zase ozve knězův hlas. Neví přesně odkud, ale bojí se otočit, bojí se, že uvidí otce Michaela, jak se k ní vztekle žene, křičí na ni tak, jako křičí na tu ženu. Táhni mi z očí, jak se opovažuješ, jak se opovažuješ, a ta žena se najednou rozesměje, smích se rozléhá na všechny strany, a ozve se zvuk políčku, maso pleskne o maso. Alexis se otočí a prchá pryč celá vyděšená, za jejími zády teď křičí oba, utíká ke dveřím, podpatky buší do dřevěné podlahy, uklouzne, ztrácí rovnováhu, přidrží se, napřímí, znova běží a běží, není zvyklá na podpatky, rozrazí dveře hlavního portálu a octne se tváří v tvář černochovi, kterému teče krev po…

„Nathan Hooper,“ řekl Carella.

„Vykřikla jsem, prolítla kolem něho, byli tam další chlapi, honili ho, utíkala jsem pryč, jak jsem nejrychleji mohla.“

Nazvala je chlapy. Jejím vyděšeným očím museli ti statní výrostci skutečně připadat jako chlapi. Ale copak…

„To jméno ti nic neříká?“ zeptal se. „Nathan Hooper?“

„Ale ano, ovšem, teď už ano. Viděla jsem jeho fotku v novinách. Dokonce jsem ho viděla v televizi. Ale tenkrát to byl velikánský černoch, krev mu tekla po obličeji a já jsem jen toužila zmizet. Myslím, že jsem nějak hloupě spojila křik otce Michaela a křik té ženské a všechen ten křik před kostelem. V životě jsem se tak nebála. Tolik krve. A všichni zuřili.“

„Vidělas, kdo byla ta žena?“

„Nechci dostat někoho do neštěstí,“ řekla Alexis a odvrátila oči. Čekal.

„Ale…,“ řekla. Pořád ještě čekal.

„Jestli má něco společného s vraždou otce Michaela, tak…“

Jejich oči se setkaly.

„Kdo to byl?“ řekl. „Někdo, koho znáš?“

„Viděla jsem ji jen zezadu,“ řekla Alexis.

„Jak vypadala?“

„Veliká a rovné blond vlasy,“ řekla Alexis. „Jako já.“

A jako Kristin Lundová, řekl si Carella.

* * *

„Tak cos vyvedla?“ zeptal se Shad Russell. „Udělala banku?“

„Ne docela,“ řekla Marilyn.

„Tak co? V sobotu ses handrkovala vo cenu bouchačky - dostalas ji za dobrou cenu, aby se to nepletlo - a v úterý jsi zpátky s - kolik tisíc, říkáš?“

„Pět set tisíc.“

„To máš v tý svý taštičce?“

„Ovšem,“ řekla Marilyn.

„To bych řek,“ řekl Russell znalecky. „A jakpaks teda přišla k těmhle prachům?“

„Likvidace,“ řekla.

„Likvidace koho? Koho jsi odpráskla, pusinko?“

„Pokud vím, je normální úrok při investicích do drog osm procent,“ řekla strefujíc se do černého. „Potřebuju dva milióny. Předpokládám, že když vložím pět set tisíc do…“

„My teď mluvíme vo tomhle?“ řekl Russell překvapeně. „O drogách?“

„Řekla jsem vám do telefonu, že chci investovat.“

„Já jsem rozuměl, že ti jde vo čas. Myslel jsem, že tě najednou začala zajímat jedna moje veliká věc.“

„Začala. Obchodník z Kolumbie.“

„Ale ne tak, jak jsem doufal.“

„Ne, tak ne,“ řekla Marilyn a zatrnulo jí, že ji zas čeká ta prokletá rutina bývalé děvky, než se dohodnou na tom, oč jí jde. Seděli v malém bistru nedaleko třídy sv. Sebastiana, tři bloky od Russellova hotelu. Holek tu bylo přes časnou hodinu habaděj, tolik, že by stačily uspokojit potřeby všech předních obchodníků z Kolumbie zdržujících se v městě. Ale všechny byly buď černošky nebo Španělky a muži z Kolumbie mají možná radši blondýnky.

Russell se naklonil přes stůl s krokodýlím úsměvem a řekl: „Co takhle spojit zábavu s obchodem, to by se ti nelíbilo?“

„Ani trochu, a přestaňme si hrát na schovávanou, prosím. Kolik koksu můžu dostat za pět set tisíc?“

„Na těhle kšeftech dneska moc nevyděláš,“ řekl Russell a okamžitě přešel k věci. „Slevu dostat nemůžeš a musíš zaplatit běžnou cenu - to znamená hodně - kvůli všem těm nepříjemnostem kolem. Čtyřicet až padesát táců za kilo podle kvality. Takže kolik to dělá? Pět set děleno padesáti?“

„Deset,“ řekla. Kdepak asi chodil do školy?

„Fajn. Takže, když zaplatíme padesát, dostaneme deset. Když zaplatíme čtyřicet, dělá to kolik?“

„Dvanáct a půl.“

„Když vememe průměr pětačtyřicet, dostaneš za pět set jedenáct kilo. To by na dnešní poměry nebylo špatný.“

„A kolik se za těch jedenáct kilo dostane na ulici?“

„Počítáš hnedka s tím nejvýhodnějším.“

„Kolik?“

„Z jednoho jedinýho kila uděláš deset tisíc psaníček a psaníčko se dneska prodává za pětadvacet dolarů. Takže za kilo máš čtvrt miliónu. Za kilo, za který jsi zaplatila pětačtyřicet táců. Pět a půl dolaru zisku na jeden vydanej dolar, to znamená, že těch tvejch pět set táců ti dá dva milióny sedm set, tak něco. Akorát tolik, kolik potřebuješ,“ řekl Russell a obdařil ji dalším krokodýlím úsměvem.

„Ne, já potřebuju jen dva.“

„A co já?“ řekl a pořád se usmíval.

„Nepřeháníte?“

„Tobě se zdá sedm set tisíc moc?“ řekl Russell a tvářil se uraženě. „Znáš někoho lacinějšího? A znáš vůbec někoho jinýho?“

„Můžu vždycky zavolat do Houstonu, Sam mi určitě sežene…“

„Jo, jen ho zavolej. Jenže já myslel, že kvaltuješ…“

„I tak je to moc,“ řekla. „Sedm set tisíc? Moc.“

Smlouvá, a jde jí o život!

Dohodni se s ním, řekla si.

„Takže jak?“ řekl Russell. „Nebo jsme spolu domluvili?“

„Za tyhle peníze očekávám, že se celý transakce ujmete vy,“ řekla.

Ještě smlouvá!

„Prosím?“

„Dohoda, nákup, převzetí a…“

„Říkám ti rovnou, že nikdo neprodá jedenáct kilo koksu někomu, koho nevidí.“

„Ale? Tak vy najednou nejste vidět?“

„Povídám ti, že jak jednou přijdou na to, že kupuju pro někoho jinýho, bude malér. Rádi vědí, s kým mají tu čest, když jde vo kšeft.“

„Já se do takový věci nemůžu zaplíst,“ řekla.

Tentokrát nesmlouvala. Šlo jí jen o Willise. O to, že kdyby se transakce nezdařila, kdyby ji policie odhalila, mohlo by to ublížit Willisovi. Kdyby…

„V tom případě dej pracky pryč od drogy,“ řekl Russell. „Jestli chceš koupit, dojednám to za tebe, ale s prachama přijdeš sama. Já se pak pokusím to poslat dál.“

„Musím si být jistá, že se to prodá.“

„Tak poslouchej, co ti řeknu. Když to neudám, nedlužíš mi ani groš. Není to vode mě slušný?“

„A co bych pak dělala s těma jedenácti kilama?“

„Čichala,“ řekl Russell a usmál se jako krokodýl. „Kdy ty prachy potřebuješ?“

„Co zítra odpoledne?“

„Vyloučeno.“

„Tak kdy?“

„Můžu to dohodnout nejdřív ve čtvrtek večer. Prachy máš po ruce?“

„Mám šek.“

„Pusinko, nechtěj, abych se zasmál. V tyhle branži šek?“

„Šek je totéž jako peníze.“

„Tak ho vyber.“

„Dobře.“

„Vyznáš se v kvalitě kokainu?“

„Trošičku.“

„Tolik, abys poznala, jestli ti místo něj neprodali moučkovej cukr?“

„To ne.“

„Já tě to naučím. Vočekávají, že zboží vyzkoušíš. Ty hajzlové si potrpěj na rituály. Vochutnáš, pak jim dáš prachy, voni ti daj drogu, a rozejdete se. Když tenhle rituál nedodržíš, budou si myslet, že jde vo podraz, a voddělaj tě. Tenhle kšeft má svý rizika,“ řekl suše.

„Kdy to budete vědět?“

„Zejtra.“

„Zavolám vás,“ řekla.

„Ne, já zavolám tebe.“

„Ne,“ řekla.

„Proč ne?“

„Prostě ne.“

„Okej, víš, kde jsem,“ řekl Russell a potřásl hlavou, jako by chtěl říct, že s krásnejma ženskejma, který si jednou vydělávaly na živobytí vleže, se člověk nedomluví. „Zavolej mě v tuhle dobu zejtra. Když bude všechno klapat, vybereš ve čtvrtek prachy a já ti řeknu, kde se sejdem.“

„Ne,“ řekla. „Místo vyberu já.“

„Možná že se jim nebude líbit.“

„Platím dobře. Jestli se jim to nelíbí, ať mi vlezou na záda, najdeme někoho jinýho.“

„Nedáš se,“ řekl a usmál se. „Máš ještě tu pistolku, co jsem ti prodal?“

„Nemám.“

„Stojíš o mou radu? Kup si jinou. Vodě mě nebo vod někoho jinýho, na tom nezáleží. Tentokrát větší.“

„Jakou byste myslel?“ zeptala se.

* * *

„My už jsme to jednou udělali, víte,“ řekla paní Hennessyová. „Otec Michael a já. Prohledali jsme kostel odshora dolů, hledali jsme drogy.“

„Já vím,“ řekl Carella. „Jeho sestra mi to řekla.“

„Milá dáma, že? Jako ta sestra.“

„Ano,“ řekl Carella. „Moc milá.“

„Hned jsem si to myslela, jak jsem ji viděla,“ řekla paní Hennessyová a usmívala se při té vzpomínce.

„Kdy to bylo?“

„Takhle někdy kolem velikonoc,“ řekla. „Kolem svátku sv. Patrika.“

A ten je každoročně 17. března, skutečně „někdy kolem“ velikonoc, které toho roku připadly na 15. dubna. Carella by byl rád věděl, jestli byl otec Michael zapleten s tou tajemnou ženou už tehdy. Proč se o ní nezmínil své sestře, když tu byla?

„… hledali jste drogy?“ zeptal se Hawes.

„Ano, po tom telefonu,“ řekla paní Hennessyová.

„Po jakém telefonu?“

„Krissie vzala tenkrát odpoledne telefon, byla jsem zrovna v kanceláři, když…“

„Kdy to bylo?“

„Někdy minulý měsíc.“

„Kdy minulý měsíc?“

„Asi týden potom, co ztloukli toho černošskýho chlapce,“ řekla paní Hennessyová. „Volali otce Michaela. Vzal to, chvíli poslouchal, řekl: Já nevím, o čem mluvíte, a zavěsil.“

„Kdo to byl?“

„Kdo kdo byl?“

„Ten, co volal.“

„Ach, to já nevím. Ale otec Michael se obrátil ke Krissii a řekl: Kris, ten člověk povídá…“

„Takhle jí říkal?“ zeptal se Hawes. „Kris…?“

„Ano. Nebo někdy Krissie.“

Hawes přisvědčil a mlčel. Ale Carella viděl výraz, který mu přelétl přes obličej.

„Kris, ten člověk povídá, že tady v kostele je schovaná droga, a chce ji zpátky,“ řekla paní Hennessyová a zakývala hlavou.

„Byl to muž, kdo volal?“

„Řekla bych, že ano.“

„Řekl otec Michael, kdo to byl?“

„Neřekl.“

„Nebo že to byl Nathan Hooper?“

„Neřekl.“

„Nebo že ten člověk mluvil jako černoch?“

„Ne, prosím. Neřekl nic jinýho, než to, co jsem vám řekla, že řekl. Povídal, že tady v kostele je schovaná droga a že ji chce zpátky. Takhle mi to řekl otec Michael. A tak jsme začali hledat.“

„Kde jste se dívali?“

„Všade?“

„Co to znamená všade.“

„No všade. V místech, kde se neuklízelo, co kostel stojí, všade vrstva stoletýho prachu. Koutky a škvíry, o kterých jsem vůbec nevěděla. Tajné chodbičky…“

„Tajný chodbičky?“ zeptal se Hawes.

„Tenhle kostel býval součástí podzemní cesty,“ řekla paní Hennessyová. „Otroci, co utíkali z jihu, se schovávali tady v kostele.“

„A tak se to mele pořád dokolečka,“ přisvědčil Hawes.

Zamyšlený Carella propásl Hawesovu poznámku o tom, jak se historie opakuje. Vzpomínal, jak Marilyn Hollisová upadla v podezření z trestného činu otrávení jedem a jak se do ní Willis beznadějně zamiloval. Všechno se tím zkomplikovalo, i když to nakonec dobře dopadlo. Carella byl přívrženec šťastných konců. Ale podle výrazu, který přeběhl Hawesovi po obličeji, když slyšel, že farář oslovoval svou sekretářku Kris nebo Krissie, a ne Kristin nebo slečno Lundová, vytušil, že jeho nynější kolega je postižen podobně, a z celého srdce doufal, že Kristin Lundová bude taky nevinná.

Protože kdyby ona byla ženou, která se snažila vydírat otce Michaela na Hod boží velikonoční…

Nebo ještě hůř, kdyby byla ženou, která měla s otcem Michaelem důvěrný poměr…

A vůbec nejhůř, kdyby byla současně milenkou i vyděračkou…

„Ukažte nám nejdřív místa, která jsou na ráně,“ řekl Hawes paní Hennessyové.

* * *

Vždycky se jí zmocnily obavy, když začal pít už před večeří. Docházelo k tomu, když přišel z krámu rovnou domů a načal večer tím, že si nalil pořádného panáka. Bylo teprve šest pryč, a on už měl v sobě dva giny s ledem a naléval si třetí v kuchyni na stole vedle dřezu, misku s kostičkami ledu po ruce. Gin značky Tanqueray, pil jen ten nejlepší, Tanqueray nebo Beefeater. Lacinější gin domů nesměl. Jednou se jí zeptal, jestli ví, že gin se dělá z jalovcových bobulí. A ví, že jalovcový bobule jsou jedovatý? Nevěděla, jestli si dělá legraci nebo ne. Někdy říkal věci, jen aby ji zmátl. Potrpěl si na takové krutosti. Nevěděla, jestli ty jeho opilé… snad by se dalo říct záchvaty, myslela si… vyvolává něco, co se ten den přihodilo v obchodě, nebo jestli mají něco společného s kalendářem nebo růstem či ubýváním měsíce nebo přílivem a odlivem - jako menstruace u žen. Tušila, že ty záchvaty nějak souvisejí se sexem, že je to jakási náhražka za sex; nejdřív se opije a pak…

„Jseš proti, co?“ řekl.

„Dělám dobrou večeři,“ řekla.

„Tak teda jseš proti?“

Lil gin do malého bachratého džbánku s kostičkami ledu, prsty sevřeny kolem sklenice. Z východu se ozývalo hřmění. Už deset dní nepršelo. Déšť by byl vítaný…

„Já jsem se tě na něco ptal, Sally.“

Přemýšlela, jestli už je namol. Obyčejně k tomu potřeboval víc než dvě sklínky, i když byly sebeplnější. Nechtěla začínat hádku. A přesto, jakmile se dostal do téhle nálady a ona kolem něj chodila třeba po špičkách, nedalo se zabránit tomu, co následovalo. Jako by se uvnitř v něm zmáčkl nějaký knoflík, všechny jednotlivé součástky se roztočily, pracovaly na plné obrátky a nic na světě už ten stroj nemohlo zastavit. Jediné řešení bylo odejít. Odejít pryč od toho stroje. Daleko od něj. Měla bych odejít hned teď, řekla si, než se stroj zase rozběhne.

„Sally?“

„Ano, Arte?“ řekla, a sotva to vyřkla, věděla, že udělala chybu. Jmenuje se Arthur a vyžaduje, aby se ho oslovovalo plným jménem. Arthur. Ne Art nebo Artie, ale Arthur. Říkal, že Arthur zní majestátně. Král Arthur nebo Artuš, zatímco Art nebo Artie připomíná automechanika. „Promiň,“ řekla okamžitě.

„Neodpověděla jsi na mou otázku,“ řekl.

Má štěstí. Nevšiml si, že ho nazvala Art, a ne Arthur. Třeba to tentokrát nebude tak zlé, možná že se dneska stroj zadře, než…

„Slyšelas, co jsem se ptal, Sally?“

„Promiň, Arthure…“

Dala si pozor, aby tentokrát řekla Arthure.

„… na co ses ptal?“

„Jseš proti tomu, že piju?“

„Nejsem, když nepiješ moc. Protože dělám moc dobrou večeři, Arthure…“

„Jakoupak moc dobrou večeři to děláš dneska?“ zeptal se ironicky, zdvihl bachratý džbánek k ústům a vypil ho.

Venku se zablesklo a následoval hrom.

„Lososí řízek,“ řekla rychle, „s mladým chřestem, koupila jsem ho u Korejců.“

„Chřest nesnáším,“ řekl.

„Já myslela, že chřest rád,“ řekla. „Myslela jsem, že nerad brokolici.“

„Nesnáším chřest a nesnáším brokolici,“ řekl. Šel znova ke stolu, sebral z misky dvě kostičky ledu a hodil je do džbánku. Doufala, že si nenaleje ještě jednou.

Nalil si ještě jednou.

„Chřest a brokolici a květák a všechnu ostatní odpornou zeleninu, kterou děláš, nesnáším,“ řekl. „Kapustičky…“

„Já myslela, že…“

„… a zelí a všechny tyhle sračky,“ řekl a zdvihl džbánek k ústům. „Člověku je devětačtyřicet, je ženatej s jednou a tou samou ženskou pětadvacet let, a tak si myslí, že by mohla vědět, jaký žrádlo nesnáší. Ale kdepak. Tlustá Sally…“

Tlustá Sally, to bolelo.

Bude jí dnes večer ubližovat.

„… Tlustá Sally si dělá tlustý svý, vaří každou sračku, která jí napadne, ani nepomyslí na to, co by její mužíček…“

„Ale já si dávám práci…“

„Zavři klapačku,“ řekl.

Musím odejít, řekla si v duchu. Posledně jsem čekala příliš dlouho. Čekala jsem, až se mi situace vymkla z ruky, a pak už se nedalo odejít. Ať se večeře spálí na uhel, říkala si, ať chytne třeba celá kuchyň, já musím zmizet. Teď.

Ale čekala.

Dávala mu možnost.

Protože posledně, potom co šla za otcem Michaelem říct mu, co se stalo, se situace trochu zlepšila, bylo to… už skoro před dvěma měsíci, na začátku května, krátce před velikonocemi, hned jak Arthur napsal ten příšerný dopis. Říkala mu, aby ho nepsal, říkala mu, že ze sebe dělá blázna před celou kongregací, ale on na něm trval, naťukal ho tady doma na stroji a odnesl do banky oxeroxovat, v kolika exemplářích potřeboval, povídal, že se mu nelíbí, jak farář dělá z kostela finanční instituci, doslova tak to řekl. A kongregace ho samozřejmě pokládala za blázna kvůli tomu idiotskému dopisu a otec Michael měl hned příští neděli další kázání o penězích a zmínil se i o dopise, který dostal, o dopise, který mu poslal Arthur… ano, je to tak, bylo to přesně týden před Božím hodem, druhou neděli v dubnu. Opil se ten večer. A druhý den šla za otcem Michaelem s opuchlýma očima, s rozbitým rtem…

„Máš moc špatnej zvyk, že mi skáčeš do řeči, Sally,“ řekl.

„Já vím,“ řekla mile; dávala mu ještě šanci, doufala, že její návštěvou u kněze se situace tady doma změnila a že Arthur si teď uvědomuje, že existuje někdo, kdo ví, co se tady…

Ale kněz je mrtev.

Kněze někdo zabil.

„Už jako děvče,“ řekla váhavě, „jsem vždycky…“

A umlkla.

Skáču mu do řeči, myslela si.

A pořád, myslela si.

Stál u poličky a strkal do sklenice další kousky ledu. Ztratila přehled, kolik sklenic vypil. Venku se zase zablýsklo, pak zahřmělo a pak začalo lít jako z konve, zdvihl se vítr. Upírala mu oči na záda. Stál bez pohnutí s rukou na páčce, kterou se otvírá miska s ledem, vedle byl malý podnos na vajíčka, k němuž byla páčka připevněna. Miska byla prázdná. Všechen led pryč. Venku pršelo, jen se lilo.

„Zaftig,“ řekl. „Tak ti říkal ten tvůj židáček.“

„Říkal mi, že jsem zaftig, to máš pravdu,“ řekla, „ale nemyslel to špatně.“

Neodporuj mu, říkala si v duchu. Dělej, že souhlasíš se vším, co ho napadne.

„Naše milostpaní je zaftig,“ opakoval. „A chodí si stěžovat kněžourovi.“

„Kdybys nebyl…“

„Prát naše špinavý prádlo na veřejnosti…“

„Nebylo by co prát, kdybys…“

„Vodnese naše špinavý prádlo do kostela a pere ho, aby kněz všecko věděl…“

„Příště mě…“

Rozpřáhl se po ní prudkým bekhendem. Ruka svírala páčku od tácku na vejce s dvanácti prázdnými kovovými chlívečky. Kovové hrany ji udeřily do obličeje, ale sotva ji škrábly, byla to neúčinná zbraň, hloupá - hliníkový tácek, který visí na konci páčky, není přece zbraň!

Láhev ginu je jiný kafe!

Láhev s ginem byla zelená a objemná a měla červenou pečeť, která znamenala, že jde o nefalšovaný výrobek - gin Tanqueray, vynikající drink. Farnes pustil tácek právě tak rychle, jako jím mávl, až zazvonil na kuchyňských dlaždicích, a chopil se láhve. Popadl ji za hrdlo a rozpřáhl se zezadu, jako by se připravoval na forhend. Její hlava byla asi ve výši jeho ramenou.

Rudý pruh krve se rozstříkl po lahvi s červenou pečetí. Gin mu vyšplíchl z otevřené láhve na kotník a na podlahu, krev stříkala z rány vedle levého oka. Ta krev ho překvapila; zřejmě si najednou uvědomil, že ji napadl vražednou zbraní a že tahle těžká láhev z tlustého zeleného skla by ji mohla zabít, nedá-li si zatracenej pozor. Řekl: „Vážně?“ jako kdyby jí vyčítal, že je tak pitomá, že ho nechá popadnout láhev a uhodit ji. „Vážně?“ řekl a hodil láhev do dřezu, schválně s ní třískl, střepy zeleného skla se rozlítly a zaleskly se na oslňujícím pozadí bíložlutého světla ve chvíli, kdy se za oknem prudce zablesklo.

Zaduněl hrom.

Byl teď kupodivu nebezpečnější než předtím.

Neměl už žádnou zbraň kromě svých rukou, a aniž docenil jejich sílu a nebezpečnost (ona ji ovšem znala), vrhl se na nijak tam stála schoulená u dveří ledničky. Z rány na hlavě jí crčela krev, zakrvácenou rukou si tiskla spánek a pravou vztáhla jako dopravní strážník s prsty do široka roztaženými. „Arthure, prosím tě, ne,“ řekla, „prosím tě,“ ale on jen pořád opakoval totéž - teď už úplně beze smyslu - „Vážně?“, jako by odporoval něčemu, co ona řekla, nebo snad žádal o vysvětlení toho, co řekla, „Vážně?“ a tloukl ji přes obličej ohromnýma rukama, trestal ji za spáchaný hřích, který si ve své opilosti vymyslel.

Hmátla po noži, který ležel vedle dřezu.

A s naprostým klidem bodla.

10

Výslech se konal v kanceláři poručíka Byrnese na policejní stanici 87. revíru, ani ne půl hodiny potom, co Arthura Llewelyna Farnese propustili z Greerovy všeobecné nemocnice. Po ošetření bodné rány nožem v levém rameni byl obviněn z napadení 1. stupně: „S úmyslem způsobit vážné fyzické zranění druhé osobě a ublížit této aneb třetí osobě smrtelnou zbraní nebo nebezpečným předmětem,“ což je trestný čin třídy C, minimální trest tři a maximální pět roků.

Jako bonbón navrch byl také obviněn z pokusu o vraždu, zločin třídy B, trest minimum tři a maximum dvacet pět let. Jeho žena, Sally Louise Farnesová, byla obviněna z týchž trestných činů, ale podle mínění policejní stanice snadno vyvázne tvrzením, že jednala v sebeobraně. Shromáždění detektivové a zástupkyně okresního státního žalobce jménem Nelly Brandová tu byli ani ne tak proto, aby se ujistili, že Farnes je obviněn právem - věděli, že tady obvinění sedí -, ale aby zjistili, co ví o vraždě otce Michaela.

Carella zavolal Nelly, jakmile si uvědomil, že jde o násilníka, jehož žena se už předtím svěřovala otci Michaelovi, jak s ní manžel zachází. Týž manžel napsal knězi dopis, který budil dojem výhrůžek, jakkoli zahalených. A jak sám přiznal, byl v kostele někdy na Boží hod odpoledne a přinejmenším jeden svědek - Nathan Hooper - vypověděl, že slyšel, jak se kněz s někým zuřivě hádá.

Nelly bylo dvaatřicet let, měla bystré modré oči a vlasy světlé jako písek, s kadeří vlající neposlušně do čela, což zřejmě odpovídalo jejímu energickému stylu. Měla na sobě tmavomodrou sukni a šedivé sáčko, růžovou jakoby pánskou košili s úzkou kovbojskou vázankou z červeného a modrého hedvábí a modré lodičky s pohodlným podpatkem. Carella ji měl velice rád, připomínala mu jeho sestru Angelu, ačkoli jí vůbec nebyla podobná.

Posadila se na okraj poručíkova stolu a ještě jednou poučila Farnese o jeho právech; pak se ho zeptala, jestli si nepřeje, aby byl výslechu přítomen jeho obhájce. Jako většina amatérů, kteří se octnou na štíru se zákonem, Farnes prohlásil, že žádného advokáta nepotřebuje, protože nic neprovedl, zločinu se naopak dopustila jeho manželka. Carella si pomyslel, že každý mizerný pouliční zlodějíček žádá o právního zástupce, jakmile mu na zápěstích zaklapnou pouta.

Nelly povinně poučila Farnese, že může výslech kdykoli přerušit, a může dokonce požádat o advokáta, jakmile bude mít pocit, že ho potřebuje, přesto, že ho teď odmítl. Pak se ho znovu zeptala, jestli tomu rozumí, a Farnes nedůtklivě odsekl: „To se ví, že rozumím, nejsem idiot! Má stará se mě pokoušela zabít.“

Když takhle splnila zákonné ustanovení podle Miranda-Escobedo, zapnula Nelly magnetofon, kývla na stenografa, který dělal rezervní zápis těsnopisem, řekla, že je 10.07 ráno 30. května, udala místo a přítomné osoby a začala s výslechem.

Otázka: Jak se jmenujete, prosím?

Odpověď: Arthur Llewellyn Farnes.

Ot.: Adresa bydliště?

Odp.: 157 Groverův park-jih.

Ot.: Číslo bytu, prosím?

Odp.: 12 C.

Ot.: Žijete v tomto bytě a na této adrese se svou ženou Sally Louisou Farnesovou?

Odp.: Jo. Včera se mě snažila zabít.

Ot.: Pane Farnesi, byl jste včera v 18.45 ošetřen na pohotovosti Greerovy všeobecné nemocnice, protože jste měl bodnou ránu v levém rameni?

Odp.: Sakra, jo.

Ot.: Nechali si vás v Greerově všeobecné na pozorování celou noc a…

Odp.: Nechali.

Ot.: … a propustili v 9.32 dnes ráno, kdy vás detektiv Carella a Hawes vzali do vazby…

Odp.: Jo.

Ot.: … a odvezli sem na 87. revír k výslechu. Je to tak?

Odp.: Je.

Ot.: Byl jste informován, že jste obviněn z napadení prvního stupně, což je trestný čin třídy C…

Odp.: Byl.

Ot.: A také z pokusu o vraždu, což je trestný čin třídy B.

Odp.: Ale zavraždit chtěla moje stará mě.

Ot.: Byl jste informován o těchto obviněních proti vám?

Odp.: Byl.

Ot.: A přirozeně vám přečetli, jaká máte práva podle zákonného ustanovení Nejvyššího soudu v případu Miranda-Escobedo, a vy jste řekl, že tomu rozumíte, ano?

Odp.: Přečetli mi to a já jsem řek, že rozumím.

Ot.: A odmítl jste využít svého práva na obhájce, je to tak správně?

Odp.: Je.

Ot.: Dobře, pane Farnesi.

Nahnula se k němu; bylo jasné, že teď, když mají všechny tyhle formality za sebou, půjde do tuhého.

Ot.: … můžete mi říct, jak jste přišel k té bodné ráně v rameni?

Odp.: Protože se zbláznila.

Ot.: Koho máte na mysli?

Odp.: Sally.

Ot.: Svou ženu, Sally Louisu Farnesovou?

Odp.: Jo.

Ot.: Říkáte, že se zbláznila?

Odp.: Jo.

Ot.: Můžete mi vysvětlit, co tím myslíte?

Odp.: Zbláznila se, co je na tom k vysvětlování? Sedíme v kuchyni a ona z ničeho nic popadne kudlu a bodne mě. Cvok! Totální cvok!

Ot.: Seděli jste v kuchyni kde?

Odp.: U stolu.

Ot.: A dělali co?

Odp.: Povídali si.

Ot.: O čem?

Odp.: Nepamatuju se.

Ot.: Snad si vzpomenete, zkuste to!

Odp.: Jak si mám pamatovat, o čem jsme mluvili. Bodla mě a bašta!

Ot.: Pamatujete si, že jste řekl své ženě, že má špatný zvyk skákat vám do řeči, když…

Odp.: Nepamatuju.

Ot.: Tak jako jste právě vy skočil do řeči mně?

Odp.: Promiňte, že jsem vám skočil do řeči. Myslel jsem, že jste už domluvila.

Ot.: Nedomluvila.

Odp.: Tak pardon.

Ot.: Ale právě to jste vyčetl své ženě, že? Zlozvyk skákat vám do řeči?

Odp.: Možná že sem to řek, nepamatuju se. Je to zlozvyk. Sama to říkáte.

Ot.: Pokud vím, nic takového jsem neřekla.

Odp.: No, zřejmě vás naštvalo, když jsem vás před chvílí přerušil.

Ot.: Vás nenaštvalo, když vás vaše paní přerušila?

Odp.: Lidi nemaj druhejm skákat do řeči.

Ot.: Vás to naštve, když vás vaše žena přerušuje?

Odp.: To by naštvalo každýho. Když ho někdo nenechá domluvit. Uvědomujete si, prosím vás, že do mě vrazila kudlu? Já vážně nechápu, co pořád máte s tím svým skočila do řeči ona mně, nebo skočil jsem jí do řeči já? Zraněnej jsem já, v nemocnici maj důkaz, zapsali si, že jsem bodnutej nožem, i vy jste řekla, že mám ránu od nože v levým rameni, sama se tam neudělala, bodla mě má stará, krucinálfagot!

Ot.: Pamatujete si také, že jste řekl své ženě…

Odp.: Slyšela ste, co jsem povídal?

Ot.: Ano, pane Farnesi, slyšela.

Odp.: Slyšela jste vůbec něco z toho, co jsem povídal?

Ot.: Slyšela jsem všechno, ano.

Odp.: Tak ste teda pochopila, že do mě má stará vrazila kudlu?

Ot.: Ano, pane Farnesi, pochopila. Ona se k tomu také přiznala, že vás bodla.

Odp.: Prosím, aspoň že měla tu slušnost.

Ot.: Řekl jste jí také, že má další zlozvyk - prát vaše špinavé prádlo na veřejnosti. Pamatujete se na to?

Odp.: Ne, na to se nepamatuju.

Ot.: Že tahá vaše špinavé prádlo do kostela a pere ho před farářem?

Odp.: Proč bych něco takovýho říkal?

Ot.: Že ho pere před otcem Michaelem Birneym.

Odp.: Ne, to ne.

Ot.: Že se mu svěřila s nějakými problémy, které byly mezi vámi?

Odp.: My jsme žádný problémy neměli.

Ot.: Pane Farnesi, uhodil jste svou ženu táckem z ledničky?

Odp.: Neuhodil.

Ot.: Pane Farnesi, tady je tácek, který jsme našli v bytě 12 C v č. 157 v ulici Jižní Grover Park a který detektivové Carella a Hawes z 87. pátracího oddělení označili jako předmět doličný. Poznáváte ho?

Odp.: Nepoznávám.

Ot.: Pane Farnesi, uvědomujete si, prosím, že vám byly sňaty otisky prstů, když jste přišel sem na policejní stanici?

Odp.: Uvědomuju.

Ot.: A jste si jistě také vědom, že policejní daktyloskopické oddělení může sejmout otisky z neživých předmětů a porovnat je například s vašimi otisky, které byly sejmuty zde na policii?

Odp.: Jsem si toho vědom.

Ot.: A pořád ještě tvrdíte, že nepoznáváte tenhle tácek?

Odp.: V životě jsem ho neviděl.

Ot.: Pane Farnesi, tady je uražené hrdlo láhve, která byla nalezena v dřezu v bytě č. 12 C v ulici Jižní Grover Park č. 157 a kterou detektivové Carella a Hawes z 87. pátracího oddělení označili jako předmět doličný. S připomenutím toho, co jsem vám řekla o otiscích prstů, se vás teď ptám, jestli jste uhodil svou manželku lahví, jejíž součástí bývalo to hrdlo?

Odp.: Neuhodil.

Ot.: Přesně řečeno lahví, jež obsahovala zbytek ginu značky Tanqueray, z které jste si předtím pětkrát nalil?

Odp.: Ne.

Ot.: Pane Farnesi, kde jste byl na Hod boží velikonoční?

Odp.: Cože?

Ot.: Ptám se vás, kde jste byl na Hod boží velikonoční.

Odp.: Doma, kde bych měl bejt? Velikonoce? To se ví, že doma.

Ot.: Celý den?

Odp.: Celej den.

Ot.: Neřekl jste detektivům Hawesovi a Carellovi, že jste to odpoledne zašel do kostela sv. Kateřiny?

Odp.: No jó, já zapomněl.

Ot.: Byl jste to odpoledne v kostele?

Odp.: Byl.

Ot.: Proč?

Odp.: Chtěl jsem si promluvit s otcem Michaelem.

Ot.: O čem?

Odp.: O dopise, kterej jsem mu napsal. Trochu jsme se nepohodli kvůli tomu dopisu. Chtěl jsem si to s ním vyříkat.

Ot.: V kolik hodin jste přišel do kostela?

Odp.: To už nevím.

Ot.: Mohlo to být mezi půl třetí a třetí?

Odp.: Já vážně nevím. Venku stál policejní vůz.

* * *

I hrom do toho, říkal si Carella v duchu, a jsme zase v bryndě. Nathan Hooper a Alexis O’Donnellová tvrdí, že slyšeli, jak se kněz hádá - buď s mužem nebo se ženou, podle toho, komu z nich se dá věřit - někdy mezi půl třetí a třetí. Ale jestli tam edwarďáci už byli, když Farnes přišel do kostela, bylo už po hádce. Takže jestli Farnes nelže…

Ot.: Můžete mi to auto popsat?

Nelly se snaží zjistit, jestli tam to auto skutečně bylo, když Farnes přišel. Řekli jí, oč jde, než začala s výslechem, věděla, že půlhodina mezi půl třetí a třetí je kritická. Jestli Farnes přišel do kostela až později, tak to nemohl být on, kdo se hádal s otcem Michaelem.

Odp.: Byl to policejní vůz. Jak mám popsat policejní vůz?

Ot.: Pamatujete si, co na něm stálo?

Odp.: Ne. Modrobílý auto jako všechny policejní auťáky v našem městě.

Ot.: Pane Farnesi, kde jste byl mezi sedmou a půl osmou večer 24. května?

Večer, kdy byla spáchána vražda. Jde rovnou k věci. Žádné chození okolo horký kaše. Farnes buď má alibi pro dobu, kdy byl kněz zavražděn - nebo nemá.

Odp.: Kdy jako? 24. května?

Ot.: Minulý čtvrtek. Pamatujete si, kde jste byl?

Odp.: Minulej čtvrtek?

Ot.: Ano.

Odp.: Já si snad vzpomenu. Myslím, že jsem ten čtvrtek byl dlouho v práci, že jsem dělal v kšefte inventuru, soupis zásob.

Ot.: Co myslíte kšeftem?

Odp.: Svůj obchod. Prodávám pánské ošacení.

Ot.: Kde je váš obchod, pane Farnesi?

Odp.: Na Stemu. Mezi Carsonovou a Colesovou ulicí. Jmenuje se C a C, protože je na křižovatce těch dvou ulic, Carsonovy a Colesovy. Nahoře, za Dvacátou. Naproti novýmu McDonaldovi, přes ulici.

Ot.: A říkáte, že jste večer 24. května dělal soupis zboží?

Odp.: Jo, byl jsem tam, na beton.

Ot.: Byl jste tam v sedm večer?

Odp.: Jestli jsem tam byl, tak jo, tak jsem tam byl v sedm večer.

Ot.: A když jste tam byl, byl jste tam taky v půl osmé?

Odp.: Jo, jestli jsem tam byl, tak bych tam byl taky v půl osmý.

Ot.: A v osm?

Odp.: Taky.

Ot.: A v devět?

Odp.: Jo, celou noc.

Ot.: Pokud jste tam byl?

Odp.: Já jsem si skoro jistej, že byl.

Ot.: Ale určitě to nevíte?

Odp.: Ne, určitě ne.

Ot.: Byl tam někdo s vámi?

Odp.: Ne.

Ot.: Byl jste sám?

Odp.: Sám.

Ot.: Děláte normálně inventuru sám?

Odp.: Ano.

Ot.: Takže pokud jste v obchodě toho večera byl, byl jste tam sám?

Odp.: Jo.

Ot.: To znamená, že máme na to, kde jste byl večer 24. května, jenom vaše slovo.

Odp.: Jestli jsem tam byl, tak tam bude záznam.

Ot.: Opravdu? Jaký záznam, pane Farnesi?

Odp.: Na inventurní formuláře se píše datum, víme? Inventura je totiž na nic, když nemá datum. Inventura se dělá proto, aby člověk věděl, co má k určitýmu datu za zboží. Proto se dělá inventura.

Ot.: Ano. A kam jste to datum zapsal?

Odp.: Do inventurní knihy. Datum, množství a velikost a barvu každýho druhu zboží. Abych věděl, kdy mám přiobjednat. To je smysl inventury.

Ot.: Ano. Máte ještě tu inventurní knihu?

Odp.: Samo.

Ot.: Kde je?

Odp.: Pravděpodobně v kšefte. Jako obyčejně.

Ot.: A kdykoli do ní můžete nahlédnout? Zkontrolovat datum? Aby se dalo s určitostí říct, že jste byl v obchodě celou noc 24. května a dělal inventuru?

Odp.: Ledaže by tam nebyla.

Ot.: Nebyla? Proč by tam neměla být?

Odp.: Dyť to tady znáte, ne? Krade se v jednom kuse.

Ot.: Chcete říct, že by vám někdo mohl vaši inventurní knihu ukradnout?

Odp.: Všecko je možný.

Ot.: Proč by chtěl někdo krást inventurní knihu?

Odp.: V tomhle městě člověk nikdy neví.

Ot.: Tak vy tedy říkáte, pane Farnesi, že jestli někdo ukradl tu inventurní knihu, nedá se už nikde ověřit, kdy vlastně jste tu inventuru dělal.

Odp.: Někdo ji ukrad, nebo se ztratila. Ta kniha jako.

Ot.: Kdyby ji někdo ukradl, nebo kdyby se ztratila, nebo je někde založená, máte jinou možnost jak si ověřit, kde jste byl večer 24. května?

Odp.: Co to má společnýho s tím, že na mě má stará vzala kudlu?

Ot.: Společného to má, že někdo vzal nůž na pana faráře, pane Farnesi.

Odp.: To má bejt překvapení?

Ot.: Prosím?

Odp.: Heleďte, vy jste tady všichni ohromně chytrý, že jo, s těma vašima záludnejma otázkama a chozením okolo horký kaše! Vy si vážně myslíte, že jsem na hlavu padlej? Jsem úspěšnej obchodník, patnáct let pořád na tom stejným místě. Nejsem žádnej debil!

Ot.: To taky nikdo neříká, pane Farnesi.

Odp.: Ne, kdepak, to se ví, kdepak vy byste něco takovýho řekli, když se každý slovo natáčí! A támhleten polda dělá zápis. Jasně že ne. Ale nemyslete si, já moc dobře vím, kam míříte! Děláte z komára velblouda, naznačujete, že když jsem se porafal s otcem Michaelem, tak jsem taky…

Ot.: Vy jste se s ním porafal?

Odp.: Řek jsem vám, že jsme se nepohodli.

Ot.: Ano, ale neřekl jste, že jste se porafali.

Odp.: Nepohodli, jsem řek, nepohodli jsme se. Kvůli dopisu, kterej jsem rozeslal všem…

Ot.: Ano, ale právě teď jste řekl, že jste se porafali. Kdy jste se porafali, pane Farnesi?

Odp.: Povídám, že jsme se nepohodli. Tak hele, aby bylo jasno… Ještě se to točí? Chci, aby bylo natočený, že jsem chtěl říct, že jsme se nepohodli, hádka to nebyla. Nepohodli jsme se, neporafali. Vaši detektivové za mnou přišli kvůli tomu zatracenýmu dopisu a já jsem jim řek, že jsme si to vyříkali, všechno jsme si s otcem Michaelem na Boží hod vyjasnili. O žádnou hádku nešlo, ksakru, chápejte to.

Ot.: Máte na mysli to, k čemu došlo na Hod boží velikonoční?

Odp.: Hod boží nebo jindy. Zkrátka nerafali jsme se a bašta!

Ot.: Ani jednou?

Odp.: Nikdy.

Ot.: Pane Farnesi, já mohu požádat o povolení k prohlídce vašeho obchodu kvůli inventurní knize, o které mluvíte, ale vy nám ji jistě rád pomůžete najít. Byl byste tak laskav a šel s detektivy k vám do obchodu?

Odp.: Ne, žádám právního zástupce.

Nelly se podívala na Carellu. Carella se podíval na Hawese. Zapisovatel vzhlédl od svých klikyháků. Poručík Byrnes pokrčil rameny. Jediným zvukem v místnosti bylo šumění zapnutého magnetofonu.

„Pane Farnesi,“ řekla Nelly konečně, „mám tomu rozumět tak, že…“

„To si piš, holka.“

„Mám tomu rozumět tak, že nám nepomůžete najít tu knihu?“

„Nepomůžu, dokud mi advokát neřekne, že na to máte právo.“

„Co si myslíte, že děláme?“

„Táhnete mě do obchodu proti mý vůli.“

„Jak si přejete, pane Farnesi. Požádám o povolení k domovní prohlídce. Mám tomu rozumět dále tak, že si přejete, aby se ve výslechu nepokračovalo?“

„To si piš, holka,“ řekl znova Farnes.

Nelly zastavila magnetofon.

„Konec natáčení,“ oznámila. „Jestli mi ještě jednou řeknete holka, tak vás kopnu, víte kam.“

„Zmíním se o tom svýmu advokátovi,“ řekl Farnes.

„Buďte tak laskav,“ řekla Nellie a odešla.

* * *

Carella a Hawes dostali povolení k domovní prohlídce od Nejvyššího soudu a klíč k obchodu C a C s pánskými oděvy od Sally Farnesové teprve v jednu hodinu odpoledne. Sally vyjádřila naději, že vyjde najevo, že její manžel je vrahem otce Michaela a že bude sedět nadosmrti. Zmínila se taky o tom, že manžel míval inventurní knihu v pravém dolejším šuplíku psacího stolu v kanceláři vzadu za krámem.

Našli kancelář, našli psací stůl a našli inventurní knihu v pravém dolejším šuplíku.

V knize zjistili, že Farnes skutečně provedl inventuru svého zboží dne 24. května.

„Nellie bude zklamaná,“ řekl Carella. „Doufala, že ho usvědčíme ze lži.“

„Ještě to může být lež,“ řekl Hawes. „Jen proto, že tady napsal 24. května, nemusí být pravda, že inventuru dělal ten den. Mohl ji dělat o týden nebo o tři dny dřív, kdykoli.“

„Předpokládejme, že faráře zabil,“ řekl Carella. „Jaký by měl podle tebe důvod?“

„Je praštěnej,“ řekl Hawes. „Žádnej motiv nepotřebuje.“

„I cvok má něco, co pokládá za důvod.“

„Naštval se, že na něho šla jeho manželka žalovat.“

„Proč tedy nezabil ji, ale faráře?“

„Protože proti faráři měl další pifku.“

„Záležitost s dopisem, co?“

„Právě, a že ze sebe udělal před kongregací blázna. Cvoci se berou vážně, Steve.“

„Berou,“ řekl Carella.

Oba chvíli mlčeli.

Pak řekl Carella: „Myslíš si, že to udělal?“

„Nemyslím,“ řekl Hawes.

„Já taky ne,“ řekl Carella.

* * *

Jak to Martha Hennessyová později popisovala, byla to zase jedna z těch vlčích smeček výrostků, co o nich teď člověk pořád čte. Všude se popisujou ty dočista bláznivé gangy, které provádějí příšerné věci. Bylo to asi tucet statných mládenců, všichni běloši - paní Hennessyová by to chápala, kdyby šlo o černochy nebo Španěly, ale řekněte sami, běloši? Vrazili do kostela, kolem třetí hodiny to muselo být, byla na faře a slyšela v kostele randál, tak proběhla chodbičkou do sakristie, kde už byli tři ti klackové, poráželi, na co přišli, šťourali ve všech koutech. Otec Oriella na ně křičel anglicky a italsky, a jeho sekretářka, ta stará Taliánka, co mluví mizerně anglicky, ječela, ať toho nechají. Paní Hennessyová utíkala zpátky na faru a v kanceláři vytočila 911. Policejní auto přijelo na chlup za tři minuty.

Vůz, který přijel, byl edwarďák, protože kostel patřil do 87. revíru - sektor Edward, a dva policisté, kteří s ním přijeli, byli týž muž a táž žena, kteří tu byli už při rvačce na Boží hod velikonoční. Rozdíl mezi tehdy a dnešním odpolednem a důvod, proč přijeli tak rychle, byl způsoben tím, že po farářově vraždě je předvolali na ředitelství a položili jim řadu otázek týkajících se jejich chování na Boží hod; inspektor Brian Mclntyre z vnitřního oddělení je totiž nepokládal za příkladné ve čtvrti těhotné napětím mezi černými a bílými. Pamětlivi inspektorova řečnění a výtek, policisté Joseph Esposito a Anna Maria Lopezová šlápli v okamžiku, kdy zaslechli výzvu, na plyn - dispečer přidal ještě informaci, že v kostele sv. Kateřiny je „bugr“ – a s vytím přijeli ke kostelu, kde byl skutečně bugr, jak zákon káže. Policistka Lopezová popadla krátkovlnnou vysílačku a přivolala posilu, takže během dalších tří minut odpověděly na výzvu vozy ze sousedních sektorů David a Frank a půl tuctu pochůzkářů se rozběhlo po kostele, po zahradě a po faře a obklíčilo narušitele, z nichž se vyklubalo šest výrostků, všichni běloši, všichni s italskými jmény, mezi nimi sám veliký Robert Victor Corrente.

Bobby a jeho kámoši se zdáli v náladě vlivem neidentifikované látky přísně kontrolované povahy. Zřejmě mu nevadilo, že se octl s pouty na rukou v policejní služebně a že je obviněn z celé řady trestných činů, mezi jiným z napadení otce Orielly mosazným svícnem z hlavního oltáře, kterého se zmocnil, zatímco jeho přátelé převraceli oltář, rvali z něho drapérie a obraceli kostel vzhůru nohama. Bobby vřeštěl, že chce právního zástupce. Jeho kámoši, někteří připoutaní k nohám od různých stolů v místnosti a jiní už v cele předběžného zadržení v rohu místnosti, papouškovali každé jeho slovo. Bobby žádá advokáta, oni ho chtějí taky. On volá po tátovi, oni volají po svých rodičích. Ve služebně to bylo jako v opeře, protože všichni přítomní disponovali mohutnými hlasivkami. Carella zatoužil po ucpávkách do uší.

Když se ve čtyři odpoledne dostavil do služebny Vincent Corrente, vypadal zrovna tak jako tenkrát, když s ním mluvil Carella, až na to, že na sobě neměl spodní tričko. Anebo jestli ano, tak ho nebylo vidět pod sportovní košilí s krátkými rukávy a havajským vzorem, která mu visela přes hnědé kalhoty. Jinak měl stejnou masivní bradu a stejné břicho, byl neupravený a kouřil doutník El Ropo, který dodal pregnantní čichovou dimenzi kraválu ve služebně, kde se řev výrostků mísil s klepáním psacích strojů, zvoněním telefonů a policejními hlasy žádajícími přítomné, aby už ksakru byli ticho. Corrente zuřil, ale nedalo se poznat, jestli víc na syna nebo na ty, kdo ho zatkli.

„Ty pitomče pitomá,“ řekl Bobbymu, „co lezeš do kostela, nemehlo jedno?“ a vlepil mu políček. Na Carellu zařval: „Hej, vy tam! Sundejte mýmu synovi ty pouta, nebo si to odserete!“

Carella se na něho klidně podíval.

„Slyšíte? Mám konekce!“ zařval Corrente.

„Pane Corrente,“ řekl Carella, „váš syn je obviněn z…“

„Kašlu na to, z čeho je obviněnej, je nezletilej!“

„Je obviněn jako plnoletý.“

„Je mu teprve sedumnáct.“

„To už je plnoletý, pane Corrente. A byl obviněn…“

„Já chci advokáta,“ zaječel Bobby.

„Drž hubu, ty idiote,“ řekl Corrente. Carellovi řekl: „Ani necekne, dokud nepřijde můj advokát.“

„Výborně,“ řekl Carella klidně.

Byl zvědav, kdy Bobbymu spadne hřebínek.

* * *

Advokát, kterému zavolal Corrente, se jmenoval Dominik Abruzzi.

Bylo jasné, že se tady bude konat shromáždění příslušníků VSPPP aneb Všeobecného sdružení pro prevenci podvodů, prosazujícího koncepci, že každý Američan, který se narodil s italským jménem, si ho musí ponechat na věčné časy a nesmí ho úplně změnit, ale ani poangličtit, protože jinak by byl nemilosrdně pronásledován až do hrobu připomínkami, že je jen nevědomý zpanštělý venkovan. Abruzzi vypadal italsky asi jako Nixon. Carella poznal, že má v ústech porcelánové korunky.

Bylo mu kolem šestatřiceti, měl bezvadný oblek, košili zapínací odshora až dolů a tmavou vázanku. Přihrnul se do služebny, jako by v ní (nebo v podobné) byl už aspoň tisíckrát. Řekl čau Correntovi, zamával Bobbymu, který se zřejmě propadal hlouběji a hlouběji do bahna deprese, a pak se celkem mile zeptal: „Tady se jako něco děje?“

Carella mu vysvětlil, co se tady jako děje. Děje se něco jako napadení prvního stupně, vloupání druhého stupně, výtržnost třetího stupně a svévolné ohrožení majetku.

„To by se tady jako dělo,“ řekl.

„To je zřejmě váš výklad, pane vyšetřovateli,“ řekl Abruzzi.

Carella si byl vědom, že Abruzzi použil oslovení pane vyšetřovateli místo ty svině. Vyslovil je tak.

„Ne, to není můj výklad, pane doktore,“ řekl. „Z toho byl Robert Corrente obviněn.“

Neměl rád advokáty, kteří hájí někoho, kdo spáchal trestný čin. Tím méně italsko-americké advokáty, kteří hájí člověka, když spáchal trestný čin, a ještě k tomu vypadají jako Richard Nixon a voní hadím olejem, a už vůbec ne, když trestný čin spáchal taky Američan italského původu.

Abruzzi si byl vědom, že když ho Carella oslovil pane doktore, měl na mysli ty podvodníku. Vyslovil to tak. Abruzzi nenáviděl mravopočestné italsko-americké ochránce zákona, kteří si myslí, že jejich povolání je tak čisté a vznešené jako být knězem. V demokracii má každý právo na obhájce a každý je nevinen, dokud mu není dokázána vina, a Abruzzi je tady proto, aby žádnému americkému občanovi nebyla upírána jeho práva, Bůh žehnej Americe!

„Jestli vám to nevadí, pane vyšetřovateli,“ řekl, „rád bych mluvil se svým klientem a jeho otcem o samotě.“

„Ovšem,“ řekl Carella. „Poslužte si, pane doktore.“

Uniformovaný policista doprovodil Abruzziho a oba Correnty dolů do místnosti, kde se obvykle vyslýchalo. Carella přistoupil ke kleci, odstrčil závoru, otevřel dveře a řekl: „Jeden po druhém. Vy první, mládenče. Vyšel byste ven, prosím?“ Mladíkovi bylo osmnáct a vypadal na patnáct. Tmavé vlasy, velké hnědé oči, hezká ústa. Už se taky probral z vlivu toho svinstva jako Bobby a vypadal, jako by ho přejel parní válec. Carella ho odvedl ke svému stolu. Hawes se právě vracel z kanceláře s šálkem čaje, potrpěl si na odpolední čaj.

„Jak se jmenuješ, mladíku?“ zeptal se Carella mládenečka.

„Rudy Perucci,“ řekl mládeneček.

„Rudy, dostal ses do maléru,“ řekl Carella a přečetl mu, jaká má práva. Rudy vážně poslouchal. Carella se ho zeptal, jestli porozuměl všemu, co mu říkal. Rudy řekl, že ano. Carella se ho zeptal, jestli si přeje obhájce.

„Potřebuju ho?“ zeptal se Rudy.

„V tomhle ti nesmím radit,“ řekl Carella. „Můžeš si ho vzít nebo ne, záleží jen na tobě. V žádném případě to nemá vliv na tvou vinu nebo nevinu.“

„Já jsem faráře nepraštil,“ řekl Rudy.

„Rudy, než budeš mluvit dál, musím vědět, jestli chceš obhájce, nebo ne. Jestli ano, můžeš ho mít. Buď svého, nebo ti ho podle zákona opatříme my, jestli žádného nemáš. Takže teď mi, prosím tě, řekni, jestli chceš právního zástupce.“

„Co jinýho jsem podle vás udělal?“ zeptal se Rudy.

Carella mu přečetl seznam obvinění.

„To je vážný, co?“ řekl Rudy.

Carella mu začal vysvětlovat, jak vážné. Za napadení se dostává maximum patnáct. Za vloupání…

„My jsme nic neukradli,“ řekl Rudy.

„Rudy, prosím tě, neříkej už nic, buď tak hodný,“ řekl Carella. „Nech mě, abych ti vysvětlil, co tahle obvinění znamenají, a pak se můžeš rozhodnout, jestli chceš obhájce, nebo ne. Za napadení můžeš dostat až patnáct let, za loupež taky patnáct, pětadvacet za svévolné ohrožení a sedm za výtržnost.“

„Já jsem jen šel s nima,“ řekl Rudy. „Nic jsem neproved.“

„Chceš obhájce, Rudy, nebo nechceš?“

„Když jsem nic neudělal, proč bych potřeboval obhájce?“

„Jsi ochoten odpovídat na otázky bez přítomnosti svého obhájce?“

„Ano. Obhájce nepotřebuju. Nic jsem neudělal.“

„Můžeš mi říct, co se tam dělo?“

„Já jsem jen šel s nima,“ řekl Rudy.

„Jak to začalo?“

„Zkoušeli jsme něco, co sehnal Bobby.“

„Jaké něco? Co jste užívali, Rudy?“

„Já ani nevím, jak se to jmenuje. Prostě jsme řekli jo.“

Usmál se. Právě udělal vtip na slavné a pošetilé heslo Nancy Reaganové. Každý, kdo si jen jednou dal sluka, věděl přesně, jak idiotská byla kampaň „Prostě řekněte ne“. Rudy Carellu zkoušel. Aby viděl, jestli ví, jak to bylo hloupé. Carella se na něj taky usmál. Dva staří kámoši, kteří vědí, jak to s drogama chodí. Ale jen jeden z nich řádil v kostele jako pominutý.

„Bylo to bezva,“ řekl Rudy a nepřestával se usmívat.

Carella by se byl vsadil, že to bylo opravdu bezva.

„A co se tedy stalo?“ zeptal se vlídně.

„Bobby chtěl zpátky to, co mu patří.“

„Co to mělo být?“

„To, co mu ten negr štípnul.“

„Štípnul?“

„Jo, vždyť o tom víte.“

„Nevím. Pověz mi to.“

Tohle je páté pokračování seriálu Rašomon. Další už nebudou. Poslední kapitola. Totiž, Carella doufá, že poslední. Zas už je Hod boží velikonoční, zas je ten pošmourný větrný den, na počasí se shodují všichni. A zas je půl třetí odpoledne, na čase se taky shodují. A hlavní hrdina, nebo aspoň jeden z hlavních hrdinů tohoto rozvláčného, nekonečného dramatu už zas kráčí Jedenáctou ulicí, černošsky se klátí, jak tomu říká Rudy, a usmívá se na vítr, jako by mu patřil svět. Alexis o této části ságy nemluvila, protože u ní nebyla, ale Hooperova verze, verze Bobbyho i Seroniina se až doposud shodují. Ale teď přijdou znova na řadu drogy; Hooper je měl nejdřív prodat a pak koupit a nakonec s nima utekl, když ho Bobby obvinil, že při posledním obchodu zaplatil falešnými penězi. Zase jsou samozřejmě na chodbě, kde má dojít k další drogové transakci, oni totiž tihle dva - Bobby a Hooper - vyměňují peníze za drogy a drogy za peníze pravidelně, víte, paní Reaganova, a proto by se holčičky v červených karkulkách neměly potulovat po lesích, kde na ně číhá zlo a korupce, co vy na to?

Tak tam na té chodbě vytáhnou crack. Sto lahviček, stejných jako skleněné vzorky reklamních parfémů. Jenže tyhle lahvičky neobsahují Eau de Printemps, tyhle lahvičky obsahují krystalky, které vypadají jako nepřirozeně velká zrnka soli, ale které mají za základ kokain a připravují se zahřátím směsi jedlé sody, hydro-chloridu kokainu a vody. Pak se to nechá vychladnout. Ty malé lahvičky jsou smrtelné.

Vytáhnou crack…

„A bouchačku.“

„Cože?“

„Bouchačku.“

„Pistoli?“

„Pistoli.“

„Bobby vytáhl pistoli?“

„Ne, kdepak, ten negr vytáhl pistoli.“

… protože, co on chce - abyste to pochopil! On chce sebrat těch sto flaštiček, který mají cenu čtyři sta dolarů, a nedat za ně Bobbymu ani cenťák. Proto má tu bouchačku. Při bližším ohledání vypadá bouchačka na policejní pistoli Smith a Wesson ráže 0.38, model B 33, a ta dokáže nadělat hezky velký díry do hlavy někoho, kdo by se pokoušel vzít Hooperovi igelitový pytlík s crackem. To by ovšem ten někdo nesměl stát trochu stranou od černocha a trochu za ním a nesměla by tam v rohu chodby být baseballová pálka (je tam ještě míček a rukavice, ale důležitá je ta pálka), kterou tam nechal některý kámoš, když ho matka zavolala k velikonoční večeři. Pálka je opřená o zeď a rukavice a míček leží na zemi, míček zastrčený v rukavici (i když tohle je bezvýznamný detail), a kluk, který stojí za Hooperem a trochu vlevo od něho, není Bobby Corrente, ale jeho mladší bráška Frankie Corrente. Ten se rychle přiučuje umění ulice a hlavně dokáže využít příležitosti.

Nemluvě o držadle baseballové pálky.

Za kterou ji popadne.

A s natrénovanou lehkostí se rozmáchne pálkou na cíl, kterým je hlava Nathana Hoopera. Hooper pálku vidí a nadzdvihne levé rameno, aby zmírnil ránu. Částečně se mu to podaří, pálka ho nejdřív uhodí do ramene a teprve pak mu odrazem škrtne o hlavu. Vážnému zranění to nezabrání, ale otřesu mozku a eventuálnímu bezvědomí ano. A taky zabrání Hooperovi, aby vystřelil; jeho stisk povolí, a když pistole zarachotí na zemi a bráška Frankie se připravuje k další ráně, pozná Hooper, že je nejvyšší čas vypadnout, ne ovšem bez drogy, za kterou právě zaplatil rozbitou hlavou. Vyletí tedy ven s pytlíkem cracku v levé ruce a smečka letí s řevem za ním. Příběh končí v kostele, ale ne najednou, nýbrž nadvakrát.

„Podruhy dneska,“ řekl Rudy. „Když jsme se to vrátili hledat.“

Protože ano, Seronie, je to pravda, Hooper ukryl drogu někde v kostele. Bobby a jeho kámoši to vědí taky. Ne proto, že když vyšel s farářem z kostela a šli do nemocnice, tak ten pytlík nikde neviděli - mohl ho přece mít v kapse, že jo, ale protože brzy po tyhle velikonoční události se Hooper dal slyšet v Pátý ulici a okolí, že jen co bude kostel sv. Kateřiny bezpečnej, objeví se tady jeden prachatej negr. A pak, tak asi tři až čtyři dny předtím, než někdo zamordoval faráře, si dělali srandu z kluka, kterýmu se říká Tlustej Harold - blbnuli jsme, víte -, pošťuchovali jsme ho a štípali, bylo to u školy, a on jim řek, že byl s Hooperem, když zašel do kostela a varoval faráře, že chce svou drogu zpátky.

„Takže droga je v kostele?“

Někde v kostele.

Crack za čtyři sta dolarů!

A ani jeden černoch neslídil kolem a nehledal ji, protože za prvé černoši ke sv. Kateřině nechodí, a za druhé vědí, jak dopadl Hooper, a nechtějí slíznout totéž.

Ne že by se Bobby a jeho kámoši občas nevplížili dovnitř a nehledali, ale nemůžou ten zatracenej crack najít, ten negr ho schoval až moc dobře. Vypadá to, že čtyři sta dolarů je spláchnutejch.

Až dneska.

Dneska se Bobby dožral.

A řek jim, že sejde do kostela a že ho obrátěj vzhůru nohama, dokud nenajdou tu posranou drogu.

A taky to udělali.

„Ale já ne,“ řekl Rudy. „Já jen šel s nima. Faráře jsem nepraštil, nic jsem nepřevrh, svícny ani oltáře, ty věci s kadidlem, nic takovýho jsem neudělal. A vůbec, proč vloupání, když nikdo nic neukrad?“

Carella mu vysvětlil, že vloupání je, když někdo záměrně vnikne do budovy nebo se v ní nezákonně zdržuje s úmyslem dopustit se trestného činu.

Rudy potřásl hlavou nad nespravedlností zákona.

„Ještě že jsem nic takovýho neudělal,“ řekl.

„A kdo udělal?“ zeptal se Carella.

Pravý důvod rozhovoru. Přimět jednoho z nich, aby mluvil, přimět ho, aby prozradil někoho z ostatních. Pak přimět k řeči jiného, který chce zachránit vlastní kůži, a přimět ho, aby jmenoval dalšího. Ochrana zákona a vyšetřování trestného činu pomocí principu domina.

„Já jsem jen šel s nima,“ opakoval Rudy.

„Smůla, že jsi mezi obviněnýma,“ řekl Carella s účastí. „Ale tak už to chodí. Parta mládenců, všichni si počínají stejně…“ Taky potřásl hlavou nad nespravedlností zákona.

„Nevím, proč bych si to měl odskákat, když jsem nic neproved,“ řekl Rudy. Už byl trochu rozhořčený.

„Hm, máš smůlu,“ řekl Carella. „Ale když jsi neviděl, kdo převrátil oltář, například, nebo kdo uhodil faráře…“

„Faráře praštil Bobby.“

„Bobby Corrente?“

„Jo. Viděl jsem ho, jak popad svícen a bacil ho s ním. A Jimmy Fava převrh oltář, ten velikej. A…“

A tím to začalo.

Když se Dominik Abruzzi vrátil do služebny po rozhovoru se svým mandantem, řekl: „Mohl bych si s vámi promluvit, pane Carello?“

Už žádný posměch, žádné pane detektive.

„Ovšem,“ řekl Carella.

„Můj mandant vešel do kostela, protože měl alergický záchvat,“ řekl Abruzzi.

Carella se na něho podíval.

„Spousta pylu ve vzduchu v tuhle roční dobu. Kostel je před pylem poměrně chráněn. Bylo to pro něj útočiště.“

„To určitě,“ řekl Carella. „A před prachem.“

Abruzzi se na něj podíval.

„Auto tu bude v šest,“ řekl Carella. „Potom můžete se svým klientem hovořit na centrále. Dobrou noc, pane Abruzzi,“ řekl, šel k poručíkovým dveřím a zaklepal na ně.

„Pojď dál,“ zavolal Byrnes.

11

Tady v tom kostele, tady na tom posvátném místě, Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, hledá teď za sádrovou sochou Panny Marie v životní velikosti, která drží v náručí ukřižovaného Krista, tady na tom místě leze po rukou a po nohou, ale nemodlí se, místo toho nadzvedává drapérie na oltáři a dívá se pod ně, ohmatává kamenné zdi centimetr po centimetru, prohlíží výklenky se sochami svatých, které nepoznává, nebo nepamatuje. Carella se vrátil do dob, kdy chlapec, který se trochu podobal muži, v něhož vyrostl, seděl v kostele ne příliš vzdáleném od tohoto - rodina tenkrát ještě nebydlela v Riverheadu - a neděli co neděli poslouchal monotónní obřad, sotva s to udržet oči otevřené.

Neděli co neděli.

Dnes byl zase v kostele, a nehledal spásu, ale drogu. Protože poručík Byrnes mu řekl, ať drogu najde. Protože jestli je droga v kostele, tak ta mladá černoška mluvila pravdu, když mu řekla, že ji tam bratr schoval, a paní Hennessyová mluvila pravdu, když řekla, že tam někdo přišel a chtěl ji zpátky, pak je možné, že Corrente nebo někdo jiný se pro drogu vrátili už dřív než až dnes odpoledne. A pak by ten někdo, kdo přišel hledat drogu, mohl narazit místo na ni na kněze, a to náhodné setkání mohlo mít nejrůznější následky. Hádka by byla nejmenší z nich. Kde jsou drogy, je vždycky možnost vraždy. Tak najdi tu zatracenou drogu a třeba najdeš i ten zatracenej motiv!

Neděli co neděli.

Mnoho nedělí, kdy slunce žhnulo dlouhými vysokými okny po obou stranách kostela a v jeho záři svítily barevné vitráže, které byly dílem italského řemeslníka ze zdejší čtvrti (nebyla to žádná Florencie, samozřejmě). Částečky prachu stoupaly ke stropu a chlapec se šikmýma očima a nepoddajnou kšticí poslouchal kněze a divil se, o čem to asi mluví.

V den jeho prvního přijímání, kdy mu bylo snad deset nebo jedenáct let - duchovní život mu byl teď tak vzdálený, že si už nevzpomínal na nejdůležitější data v životě mladého katolíka -, mu matka přilízla kštici k temeni a šel do kostela s ní a s otcem a strýčkem Lou. Jak je to všechno dávno!

Carella - říkali mu tenkrát Stevie a jemu se to jméno docela líbilo, dokud mu o několik let později jedna dívka nedala přezdívku Stevie Neví, naznačujíc tím, že je ještě dítě; bylo mu dvanáct a jí čtrnáct, což je v tomto věku ohromný rozdíl, a on šel domů v slzách. Ale při svém prvním svatém přijímání Stevie Carella přijal oplatku na jazyk, nechal ji tam rozpustit a dával pozor, aby do ní nekousl, protože oplatka bylo tělo Krista a krvácela by mu v ústech, Kristova krev by mu tekla do úst -aspoň tak mu to vysvětlila jedna z jeptišek, které ho každé pondělí a každou středu odpoledne po škole učily katechismu.

Ten den cítil hlubokou a uctivou lásku k Bohu. Nebyl si zcela jist, v co vlastně věří, ale když se mu hostie rozplynula na jazyku, osvětlila ho vnitřní záře a klečel u oltářního zábradlí se skloněnou hlavou a kšticí přilípnutou k temeni a cítil se jaksi obohacený tím, co se ten den stalo. Jak je ten den dávno! Obohacený. A nějak rozjařený. U své první zpovědi byl den předtím; z čeho se má člověk vyzpovídat v tom věku, byl skutečně bez hříchu, nevinný… tak… Lhal jsem, otče, a požíval maso v pátek a odmlouval jsem mamince. Hříchy. Chlapecké hříchy. Bylo mu odpuštěno, dostal rozhřešení - hrstku Zdrávas Maria, dvakrát Otčenáš a projevit lítost. A už je zase čistý, neviňátko radující se příští den z boží přítomnosti, a ten příští den je neděle, den jeho prvního přijímání.

A o rok nebo dva později, těžko si to dnes připamatovává, je biřmován v stejném kostele a v stejných modrých šatech, z nichž začíná vyrůstat, s červenou páskou na rukávě, a s ním strýček Lou, velký a hezký v modrém obleku jako on a s úhledně zastřiženým knírkem, a tatínek, který mu daroval zlatý prsten s monogramem. L jako Louis po kmotrovi a SLC jako Stephen Louis Carella, protože ten den jsem se stal mužem. Neděli co neděli v tomhle kostele a potom v menším v Riverheadu, tři bloky od domu, který si jeho rodiče najali. Carella měl svou vlastní ložnici, byl muž, už nesdílel ložnici se svou sestrou Angelou. Nikdo mu už neříkal Stevie, byl teď Steve. Neděli co neděli.

Deštivé neděle v novém kostele: dešťoví hadi kloužou dolů po oknech, tady v Riverheadu mají jen obyčejné sklo, chybí mu to barevné, které měli v Isole, knězův zvučný hlas se rozléhá nad hlavami věřících, vůně kadidla stoupá z kadidelnic, náhlý blesk, rachot hromu a najednou vůně něčeho jiného, buď se mu zdá nebo je skutečná, vůně mladých dívek, o tolik omamnější než kadidlo, jak si začínal všímat, myšlenky mu bloudí, myslí na dívčí kalhotky místo na Boha.

O mnoho let později, v sobotu před velikonocemi - muselo mu být patnáct nebo šestnáct, už si to opravdu nepamatuje - byl prodchnut stejnou duchovní extází, kterou pocítil poprvé u přijímání, a tak sedl na kolo, černobílé, značky Schwinn s bateriovým klaksonem, a šlapal ke kostelu, postavil kolo k tepané mříži před kostelem a uzamkl ho k ní…

Tatínek často vyprávěl o časech, kdy se nemusely zamykat ani domovní dveře, ale to bylo, když po ulicích jezdily kočáry…

… smekl čepici…

Nosíval tehdy ošumělou baseballovou čepici, která poznala lepší časy, ale nosila mu štěstí, měl ji na hlavě, když dal tu skvělou ránu…

… a vešel do kostela, smočil ruku v svěcené vodě, pokřižoval se a pak usedl a čekal, až na něj přijde řada. Poklekl na čalouněné klekátko, okénko se otevřelo a on spatřil nejasný obličej faráře za mřížkou, pokřižoval se a řekl: „Dejte mi rozhřešení, otče, hřešil jsem, byl jsem tu naposledy před šesti měsíci.“

V okénku bylo ticho.

Carella čekal.

A pak kněz řekl: „To sis musel vybrat zrovna tuhle dobu v roce, kdy máme nejvíc práce?“

Carella se vyzpovídal ze svých hříchů. Spáchal spoustu špatností, pro které nevstoupil do kostela šest měsíců; bál se přiznat faráři všechny ty špatnosti, jako že ohmatával irskou dívku jménem Marge Gannonová, a trochu onanoval… ne trochu, dost… a používal výrazů jako jdi do prdele a ty hajzle. Kněz mu uložil, co se má pomodlit jako pokání, Carella řekl: Děkuji, otče, a vyšel ze zpovědnice, šel chrámovou lodí k oltáři a umiňoval si, že se bude kát, aby mohl jít zítra k přijímání a pocítit totéž nadšení jako tenkrát poprvé. Ale najednou se zarazil a řekl si: Co myslí tou dobou v roce, kdy mají nejvíc práce? Copak má Bůh nějakou dobu, kdy má nejvíc práce? Cítil jsem, že jsem dobrý, když jsem sem přišel, chtěl jsem být blízko Bohu. Tak co si ksakru myslíte - opravdu říkal v duchu tahle slova, říkal ksakru v kostele, uprostřed kostelní lodi, na půl cestě k oltáři - co tím ksakru myslíte, že máte nejvíc práce?

Obrátil se zády k oltáři a zamířil opačným směrem, vyšel z kostela, narazil si starou baseballovou čepici, odemkl kolo a odjel pryč od kostela, ani se neohlédl. A nevstoupil do něj až před jedenácti lety, když měla jeho sestra svatbu.

Dnes byl v kostele.

A hledal drogy.

Otec Michael prohledal kostel důkladně, znal bezpochyby všechny jeho skrýše a všechna zákoutí jako nikdo zvenčí. Pak ho prohledal ještě jednou Carella s Hawesem, Bobby Corrente a jeho kámoši ho prošťárali ještě bezohledněji, a nikdo nenašel sto lahviček cracku. Tak tu možná ten crack nakonec ani není, možná že všechny verze Rašomonu jsou falešné. A kdyby tu byl, o co vlastně jde? O pět set dolarů? To je cena cracku, který Nathan Hooper domněle schoval ve sv. Kateřině. Mizerných pět set dolarů. Stály za to zabít někoho? V tomhle městě ano. V tomhle městě stačí pět set zelených papírků na to, aby někdo někoho zabil. A jestli si někdo pro tu drogu doopravdy do kostela přišel…

A otec Michael ho přistihl…

Třeba ho provokoval…

Ano, možné to bylo. Poručík má pravdu. Kde je droga, tam bývá i vražda.

Těžce vzdychl a pustil se znovu do hledání.

Shora.

Pokusil se o svou vlastní verzi Rašomonu.

Představil si, že je Nathan Hooper a že na Boží hod vbíhá do kostela s řvoucí smečkou v patách.

Masivním hlavním vchodem. Po levé ruce veliká nádoba se svěcenou vodou. Nerez ocel, černý podstavec z tepaného železa. Mosazný křížek na víku. V dolní části nádoby mosazný kohoutek. Na prsty pravé ruky mu ukápla voda. Pamatoval na doby, kdy v kostelích bývaly kropenky se svěcenou vodou denně plné až po okraj. Teď byly prázdné s výjimkou neděle. Velká nádoba je praktičtější. Vejde se do ní… no, kolik, dvanáct litrů vody? Není třeba běhat po kostele a dolívat kropenky.

Napravo od vchodu byla police s náboženskou literaturou. Noviny s názvem Národní katolický seznam a Náš nedělní návštěvník a Katolické listy. Brožurky, jako Jak posloužit lidu božímu odkazem v poslední vůli a Studenti se hlásí k nekonečné moudrosti boží a Rukověť k výkladu čtení z bible v církevním roce s podtitulkem Půst. Police byla dřevěná a měla přihrádky pro jednotlivé tiskoviny. Prozkoumali přihrádky a dívali se za noviny, když s Hawesem prohledávali kostel. Udělal to znova. Nic.

Vedle police na tiskoviny stála pokladnička, návštěvník měl do ní přispět na četbu. Po celém kostele bylo takových pokladniček dvaadvacet, spočítal je při předešlé prohlídce. Všechny vypadaly jako černá železná truhlice, z níž nahoře vyrůstala černá věžička. Truhlice měla tvar krychle asi třiceticentimetrové a na přední části, kde se otvírala, byl těžký zámek. Věžička vyrůstala z prostředka krychle, sahala Carellovi tak k přezce opasku a měla nahoře otvor asi tak 10 cm dlouhý a jeden a půl široký. Tak veliký, aby jím prošla i bankovka.

Nebo lahvička cracku.

Že by otec Michael od Božího hodu pokladničky nevybral? A i kdyby byl Hooper hodil do každé po několika lahvičkách…

Jenže to by bylo chtělo čas.

Měl v patách rozzuřený dav.

Ne, Rašomone, počkej chvilku…

Vrazí do kostela se svým igelitovým pytlíkem, plným drahocenných lahviček. Lahvičky jsou stejné jako flaštičky od reklamních vzorků parfémů. Ostatně většina drogových překupníků má své lahvičky od speciálních firem, které je dodávají ve velkém. Prodej těch mrňavých kontejnerů se od doby, co přišel do módy crack, ztisícinásobil. Při kontrole dodacích listů těchhle firem by si člověk pomyslel, že polovina města se najednou dala na voňavkářství. Maličké kontejnery na voňavky, které obsahují krystalky cracku, většinou bílé a někdy trochu do žlutá, jsou malinké a téměř bezbarvé a vypadají jako odštípnuté od většího kusu. Bílý nebo žlutý, a když ten sajrajt vykouříte, když jej rozpustíte a vdechnete páry, vylítnete okamžitě tak vysoko, že si div neurazíte hlavu. Tak tedy on má těch svých sto flaštiček cracku v malým igelitovým pytlíku.

Musely se vejít do malýho pytlíku.

Jak jsou velký ty flaštičky? Dva a půl centimetru dlouhý na tři čtvrti v průměru? Malá plastiková zátka, stejná jako u vzorků voňavek, ano, jsou to přece tytéž lahvičky, přesně, ale smrtící. Takže ano, jsou tak malinký, že se vejdou do malýho sáčku, co se do něj dávají obložený housky, a ovšem - prakticky první, co musel zahlídnout, když vrazil do kostela, byla pokladnička s černou věžičkou. Na to, aby hodil lahvičky do komínovitého otvoru, převrátil do něj sáček, nebo ho pomalu vysypával a chránil dlaní, aby lahvičky nepadaly kolem, potřeboval nanejvýš pár minut. Dvě tři minuty, víc ne. Jestli ovšem ty tři minuty měl. Když se všichni hnali s řevem za ním?

Ale co když byl tak vyděšený, že se nezastavil hned za dveřma, co když běžel radši dál?

Carella vešel vnitřními dveřmi do chrámové lodi…

… a najednou ho udeřily do očí přímo zástupy pokladniček a napravo a nalevo pamětní schránky. Věnováno důstojnému… Byly tam i sochy svatých a mramorové oltáříky se stříškami z pozlacených listů, byly tam stojánky s votivními svíčkami a kolem dokola poličky s dalšími svíčkami a svíčky plápolaly. A ještě jedna pokladnička. To, co viděl teď Carella, musel vidět i Nathan Hooper. Svíčky prostě všude. Svíčky a květiny. Křížová cesta začínající u severní stěny kostela, napravo od oltáře… Ježíš je odsouzen k smrti… Ježíš je přinucen nést svůj kříž…

Carella šel dál postranní lodí…

… okno z barevného skla a pod ním klimatizační zařízení.

Přejel prsty jeho žebra. Asi dva a půl centimetru mezi nimi. Nehodil Hooper lahvičky do některého z těchto zařízení? Byla rozmístěna po celém kostele pod všemi okny. Ale vždyť ho honili! Neměl čas se rozhlížet, hledat, najít…

U stěny další svícny.

A další pokladnička.

Třeba měl Farnes pravdu, když horlil proti farářově posedlosti desátky.

Ježíš padá pod křížem poprvé…

A další svíčky.

A pokladnička.

A oltářík se sochou Ježíše s otevřenou hrudí, je vidět jeho srdce, ze kterého vyzařují zlaté paprsky, u nohou sochy čerstvé květiny a votivní svíčky. A pokladnička.

Ježíš se setkává se svou zarmoucenou matkou…

Stojánek na svíce připevněný ke stěně měl na hořejší hraně plíšek, který tvořil se stěnou jakési korýtko. Sáhl tam. Nic.

Dvě řady blikajících svíček.

Kde asi?

Po celém kostele byly v kamenných stěnách zaoblené výklenky a v každém socha.

Roztaženými prsty sáhl za každou sochu - už potřetí - a pátral. Nic.

Všude samý výklenek.

Prošel kolem kropenky na svěcenou vodu, tahle byla malá kovová nádržka v kamenné prohlubni. Zdvihl prázdnou nádržku. Zapadala do prohlubně jako ulitá, nikde nepřebýval ani milimetr. Tady se crack nedal schovat a kromě toho na Hod boží velikonoční byla určitě plná. Hooper byl pronásledován, určitě neměl čas, aby…

Pozor!

Počkat! Moment!

Jen moment, ksakru!

Rozběhl se pravou postranní lodí kostela, podle křížové cesty, ale opačným směrem…

Ježíš je ukládán do hrobu…

… kolem klenutých dveří vedoucích do sakristie a dál na faru…

Ježíš je snímán z kříže…

… minul další výklenek se sochou dalšího svatého s květinami u nohou…

Ježíš umírá na kříži…

… otevřel vnitřní dveře a octl se v předsíni, kde se otočil vpravo.

Protože jestli ta truhlice s černou věžičkou byla jednou z prvních věcí, které Hooper v kostele spatřil, sotva do něj vkročil, pak příští, co uviděl, byla velká nádoba na svěcenou vodu.

Nerez ocel na stojánku z černého tepaného železa. Malý mosazný křížek na víku, mosazný kohoutek v dolejší části nádoby. Neměl tušení, jak často se nádoba naplňuje. Ale byla asi příliš těžká na to, aby ji někdo nosil. Určitě ji dolévali tady, na místě, kde stála teď, dal by na to hlavu. Když je to pravda, pak někdo prostě nadzvedne víko a naleje dovnitř vodu. Svlékl si sako, rozepnul pravou manžetu u košile, vykasal si rukáv až k lokti a levou rukou uchopil víko za mosazný kříž. Doslova se zatajeným dechem zvedl víko a druhou rukou sáhl do vody. Hmatal kolem…

Tady!

Vytáhl igelitový pytlík, crčela z něho voda.

Byl uzavřen obvyklým kouskem žlutého plastiku.

Uvolnil ho.

Vkleče vytřásl obsah sáčku na kamennou podlahu. Sáček nebyl neprodyšný, a tak nejdřív ze všeho vytekla na zem trocha vody. A hned za ní se vysypaly lahvičky. Na první pohled bylo jasné, že do některých se dostala voda a rozpustila krystalky, některé částečně, některé úplně. Ale i z toho, co zbývalo, bylo nad slunce jasnější, že je to crack.

Napadlo ho, že jestli dolili vodu po Božím hodu…

A jestli otec Michael, ještě než zemřel, vodu požehnal…

Pak by se stala z cracku svátost.

A jakýmsi druhem svátosti crack v dnešní Americe patrně je.

* * *

Později večer se zase dalo do deště, zrovna když Willis mířil do města do podniku zvaného El Castillo de Palacios. Mířil tam, protože na adrese 1147 Hillsdale neznal nikdo člověka, který by se jmenoval Carlos Ortega. Byla to adresa, kterou Ortega udal po propuštění z basy vloni v říjnu. Jestli má teď novou adresu, kancelář nevěděla. Hledat nějakého Carlose Ortegu ve městě, které jich nedávno zavřelo sedmaosmdesát, bylo jako hledat vepřovou pečínku v Izraeli.

El Castillo de Palacios by bylo španělsky nesprávně, kdyby Palacios nebylo příjmení - jako v tomto případě. Palacio znamená španělsky palác a palacios paláce, a když je podstatné jméno v množném čísle, musí tomu odpovídat i člen, ne jako v angličtině, která je v tomto ohledu ledabylá. Správně španělsky by bylo El Castillo de los Palacios, kdyby to měl být Zámek paláců, ale protože Francisco Palacios byl osoba, bylo El Castillo de Palacios správně a znamenalo to Palaciův zámek. Slovní hříčka, nic víc, anglicky nebo španělsky.

Francisco Palacios byl fešný muž řádných mravů (potom, co si odkroutil tři roky za vloupání) a vlastnil útulný krámek, kde se prodávaly léčivé byliny, snáře, náboženské sošky, tarokové karty, návody jak sázet do loterie a tak podobně. Jeho tichým partnerům se říkalo Gaučo Palacios a Kovboj Palacios a ti měli za jeho krámem zase svůj obchůdek. Nabízeli tam na prodej takové lékařsky schválené „manželské pomůcky“ jako „robertky“, francouzské kuličky, kalhotky s otevřeným rozkrokem (bragas sine entrepierna), vibrátory z plastiku (osmi a deseticoulové v bílém, dvanácticoulové v černém provedení), kožené katovské kukly, pásy cudnosti, biče s koženými řemínky, kožená pouta na nohy s chromovanými cvočky, extenzory penisů, afrodiziaka, nafukovací ženské figuríny, kondomy všech barev duhy včetně rudé, knihy o tom, jak hypnotizovat a jinak přesvědčovat upejpající se ženy, kuličky ken-we z plastiku nebo pozlacené a velice oblíbené mechanické zařízení, které zaručeně uspokojí, vynalézavě nazvané Suk-U-Látor.

Prodej těchto věcí nebyl v Isole nezákonný a Gaučo a Kovboj žádný zákon neporušovali. Měli svůj obchod za obchodem, který patřil Franciscovi, spíš z pocitu odpovědnosti k portorickým občanům, svým rodákům. Nechtěli například, aby do jejich zadního krámku zabloudila stařenka v černém šátku a na místě omdlela při pohledu na karty představující muže, ženy, policejní psy a trpaslíky v dvaapadesáti manželských pozicích - vlastně čtyřiapadesáti, počítáme-li i jolly jokery. Gaučo a Kovboj měli občanskou hrdost, která se zcela rovnala Franciscově. Francisco, Gaučo a Kovboj byli ve skutečnosti jedna jediná osoba a kolektivně donášeli policii.

Policie přirozeně měla něco na Palaciose ve všech jeho převtěleních; nikdo - dejme tomu, že nikdo - se nestane práskačem jen proto, že chce sloužit veřejnému blahu a současně prožívat romantická dobrodružství. Na Palaciose měla policie nepatrný podvůdek, který by ho byl umístil do federálního vězení na hezkou řádku let, kdyby se byla rozhodla ho zavřít. Palacios se vyrovnal s mocí, kterou nad ním policie měla, s veselou myslí a snažil se žít příkladným životem. I když sem tam udělal něco protizákonného, neměl co ztratit, jak soudil. Proti federálnímu lapáku, který mu visel nad hlavou, bylo všechno ostatní prkotina.

Willis šel za ním ne proto, že by byl lepší informátor než Fats Donner - Donner byl fakticky o chlup lepší, když šlo o kvalitní informace - ale jen proto, že s přibývajícími léty se Donnerova záliba v mladých děvčatech stávala čím dál tím nesnesitelnější; být s ním v jedné místnosti bylo jako dýchat směs dětského zásypu a antikoncepčního gelu. Jednat s Kovbojem bylo naopak příjemné. Nadto byl Carlos Ortega původem Španěl a Kovboj taky. Kovbojův krám byl v té části Sedmaosmdesáté ulice, která byla známá pod jménem El Infierno, a až do nedávného vpádu Jamajčanů, Korejců a Vietnamců bylo toto „peklo“ téměř výlučně portorické.

Právě se česal, když Willis, který promokl na kůži, než sem doběhl ze zastávky autobusu, vstoupil do zadního krámku. Vlasy na ježka, jak to nosili kluci v padesátých letech, tmavohnědé oči. Zuby jako operetní zpěvák. V Pekle se povídalo, že Palacios má tři manželky, což bylo taky proti zákonu, ale policii stačil ten daňový podvod. Jedna z manželek byla prý filmovou hvězdou na Kubě, než se tam zmocnil vlády Castro. Dneska tak padesátnice šedesátnice, soudil Willis. Přistoupil hned k věci.

„Carlos Ortega,“ řekl.

„Ne tak hr,“ řekl Palacios. „Vy chlapi sem chodíte se španělskejma menama, kerý sou všecky stejný.“

„Dvaačtyřicet let, škaredý jak noc.“

„Co proved?“

„Zatím nic, o čem bysme věděli, až na to, že není tam, kde má být.“

„Kde to je?“

„1147 Hillsdale.“

„Zabijácká čtvrť,“ řekl Palacios. Bylo to poněkud komické vzhledem k tomu, že sám žil ve čtvrti, která se od začátku roku mohla pochlubit třemi tucty mrtvol.

„Strčili ho za katr kvůli drogám,“ řekl Willis. „Choval se slušně. V říjnu ho propustili na podmínku. Je opravdu šerednej, Kovboji, od toho bys mohl začít.“

„Kdybych měl dolar za každýho šeredu v tomhle městě…“

„Hromotluk, hlavu jak koleno, jizvu po noži nad pravým okem, oko přivírá…“

„Vykulenej Ortega,“ řekl Palacios.

Někdy to takhle vyjde.

* * *

Palacios mu zapomněl říct, že je to kvartýr, kde se scházejí narkomani.

„Tam ho najdete,“ řekl a dal mu adresu a číslo bytu. Kdyby byl Willis věděl, kam jde, byl by si uvědomil, že ten dvanáctiletý spratek před domem je hlídač. Přešel kolem něho ve vší nevinnosti, a snad proto ho kluk taky nezastavil. Anebo proto, že nevypadal jako policajt. Metr pětasedmdesát na výšku, štíhlý a drobný, na sobě rozhalenou sportovní košili s vyhrnutými rukávy, modré kalhoty a okopané mokasíny; mohl být kdokoli z obyvatel obecních činžáků, kde černoši, běloši, Španělé a Asiati bydleli vedle sebe v neustále se měnící směsici. Ten dvanáctiletý kluk si ho sotva všiml.

Pořád ještě nic netuše vešel Willis do chodby a vyjel zdviží do druhého patra. Byt č. 37, řekl Palacios. Chtějte Vykulenýho. Asi tak šestnáctiletý mládenec se ležérně opíral o zeď naproti dveřím od výtahu. Sotva Willis vystoupil, zeptal se: „Hledáte něco?“ Podsaditý nezletilý běloch v tričku a džínech, na tričku písmena rockové radiostanice. Hledáte něco? A najednou se Willisovi rozbřesklo, co je zač ten dvanáctiletý spratek venku a že ho Kovboj poslal do bytu, kde se fetuje.

„Jdu za Vykuleným Ortegou,“ řekl.

Mládenec přikývl.

„Víte číslo bytu?“

„Vím,“ řekl Willis. „Třicet sedm.“

„Na konci chodby,“ řekl mladík a ustoupil mu z cesty.

Nechtěl sem přijít jako policista. Kdyby ukázal placku, spadl by mu dům na hlavu. Ale oklamat pozornost dvanáctiletého hlídače venku a šestnáctiletého tady na chodbě není totéž jako proklouznout nepozorovaně nepřátelskými liniemi. Napadlo ho, že by měl zmizet, dát barák sledovat a vrátit se sem se skupinou rychlého nasazení. Ale on potřeboval Vykuleného Ortegu.

Šel ke dveřím bytu č. 37 a zaklepal.

Otevřela se špehýrka.

„Mám schůzku s Vykuleným Ortegou,“ řekl.

Když to fungovalo jednou, může to fungovat zase, říkal si. Taky že ano. Dveře se otevřely. Chlap, který v nich stál, byl veliký, hezký černoch, klidně by mohl účinkovat v policejním ochotnickém představení. První, co řekl, bylo: „Viděl jsem vás u nás už někdy?“

„Ne,“ řekl Willis.

„Se mi zdálo, že ne.“

„Vykulenej mi řek, že mám za ním přijít sem.“

„Je nahoře. Co byste rád?“

„Zatím nic.“

Chlap se na něho podíval.

„Musím s ním mluvit,“ řekl Willis a přešel kolem černocha do bytu. Vlevo kuchyně. Hned naproti dveřím v něčem, co by normálně byl obývák, seděli kolem stolu tři mladí muži. Jeden černoch, jeden běloch, jeden Španěl. Dýmky s crackem na stole. Plynový hořák, bomba s plynem. Lahvičky s crackem. Tři krémově zbarvené kamínky v jedné lahvičce, tady a v Los Angeles za pět dolarů, za patnáct v hlavním městě. Tři kamínky stačí na okamžitý trans, který trvá třicet minut. Doba do příští dávky se stráví na záchodě.

Na pobřeží se tomu říkalo bonbón, v kolumbijském distriktu šutřík, tady v Isole to mělo asi tucet jmen. Každý si ten sajrajt vyrábí ve vlastní kuchyni. Kokainový prášek smíchej v hrnku s jedlou sodou na hustou kaši. Pak vař kaši na sporáku a nech ji zaschnout, až vypadá jako kulatý kousek mýdla. Rozbij na kousíčky. (Další jméno - střep.) Jestli jsi překupník, zabal to a prodávej pod vlastním firemním názvem. Když použiješ crack vyrobený z kokainového prášku s přidaným efedrinem nebo podobným smrtelným svinstvem, můžeš skončit na márách. Narkomani rádi vědí, co kouří, shánějí se po značkách, na které je spolehnutí, jako Šťastná jedenáctka. Nebo Pan J. nebo Královská fleš. Nebo Ráj. Nebo Trapič.

Fakticky se ta věc nekouří. Ta věc se inhaluje.

Je ovšem možné kamínky rozdrtit a nasypat je do cigarety z marihuany. Říká se tomu „kompletka“, marihuana smíchaná s crackem, a tak se to dá i kouřit.

Ale normálně se to nezapaluje a nekouří jako tabák nebo marjánka. Normálně se to rozpouští.

Ti tři mladí muži se právě chystali začít.

Každý držel v ruce skleněnou dýmku. Není to ovšem skutečná dýmka, tak jako skleněný střevíček není opravdová bota. Tahle „dýmka“ sestává z průzračné skleněné baňky se dvěma trubičkami, které z ní trčí a jsou k sobě v pravém úhlu, jedna je svislá, druhá vodorovná. Vypadá to spíš jako laboratorní přístroj než něco, z čeho se kouří. Člověk by očekával, že to uvidí nad Bunsenovým kahancem a že v tom bude vřít odporný lektvar šíleného vědátora. Baňka je asi tak veliká jako tenisový míček a má otvor, kterým se do ní leje voda. Skleněné trubičky jsou asi pět coulů dlouhé, o průměru asi půl coulu. Kamínek - každý váží asi sto miligramů - se strčí do svislé trubičky, která po několikerém použití zčerná, a vodorovná trubička se vloží do úst, vezme se plynový hořák a…

„Tak jedem, Scotty,“ řekl jeden mladý muž.

Byli úplně soustředěni na svou činnost. Nasávali plamen do trubičky. Kamínky se začaly rozpouštět. Nasávali výpary procházející vodou do skleněné baňky a pak vzhůru druhou trubičkou, rty těsně sevřeny kolem ní. Dýchají výpary, cesta z plic do mozku trvá pět minut a bác!

Je to jako orgasmus, říká většina narkomanů.

Slast.

Euforie.

Při laboratorních testech krysy nedbaly elektrických šoků, jen když se dostaly ke svým dávkám kokainu. Daly přednost kokainu před jídlem a před sexem, dovolily kokainu, aby určoval jejich život. Na konci jednoho měsíce jich bylo z deseti devět mrtvých.

Willis pozoroval mladé muže, jak nasávají smrt.

Kvartýr, kde se fetovalo, byly vlastně byty tři, a to v prvním, druhém a třetím poschodí činžáku. Podlaha a strop bytu v druhém patře byly probourány a přistavené žebříky umožňovaly přístup do prvního a třetího poschodí. Každý byt měl své vchodové dveře, ale ten, kdo přišel, aby si ukrátil čas kouřením, musel projít druhým poschodím, kde zaplatil za lahvičku a za dýmku. Tříposchoďové zařízení mělo mimoto i praktický důvod. V případě policejní šťáry se dalo první a třetí patro okamžitě vylidnit, zatímco se policajti hemžili u vchodu do drogového sendviče v druhém patře.

Vykuleného Ortegu našel ve třetím poschodí.

Seděl u stolu v zadním rohu malé ložnice a díval se ven oknem, které smáčel déšť, na stole před ním se povalovalo nejmíň tucet prázdných lahviček od cracku. Willis neměl tušení, jak dlouho tu může být. Vypadal, jako by se nepřevlékl a neoholil už kolik dní, a páchl vlastní močí. Civěl oknem na déšť venku, jako by tam v těch šedivých šmouhách byly barvy a obrazy, které obyčejný smrtelník nevidí.

„Ortega?“ řekl Willis.

„Scotty ti dá, co chceš, nevotravuj,“ řekl.

Byl opravdu tak šeredný, jak ho popsala Marilyn, tak šeredný jako jeho fotografie (anebo jeho popis v dokumentech z Buenos Aires a z ústřední kartotéky), ale něco tu nesedělo.

Willis vyšel z místnosti, otevřel v předsíni okno a vpustil do bytu chladnou a čistou vůni čerstvého deště. Počká, až se Ortega probere z euforie, a pak ho vyslechne. Ale byl si už teď jist, že muž, který tu dřepí, civí z okna a páchne vlastní močí, není ten, který ohrožuje Marilyn. Tomuhle člověku chybí dravost, kterou mu Marilyn popsala. Ten šeredný halama vedle ztratil už dávno schopnost jednat, mít ctižádost, být energický. Crack ho připravil o všechnu vitalitu. Byl už vlastně mrtvý.

Willis vyndal z balíčku v kapse cigaretu, zapálil si a stál u okna, vyfukoval kouř ven, díval se, jak prší, a uvažoval, jak dlouho bude Ortegovi trvat, než se probere. Zdola slyšel hlasy; přicházely otvorem, vyříznutým v podlaze. Hezký černoch vítal nového zákazníka. Willise napadlo, že když už je tady, mohl by jim trochu sáhnout na zub, aspoň to nebude totální fiasko. Slezl po žebříku do druhého poschodí, prošel kolem tří mladých mužů sedících u stolu, ke kterým se teď přidal čtvrtý a právě začínal. Tohle je snad Čína v roce 1800, napadlo Willise. Hanba naší planety. Amerika, za kterou se člověk stydí.

Hezký černoch seděl v kuchyni za stolem.

Willis tam vešel s pistolí v jedné ruce a odznakem v druhé.

„Co má bejt?“ řekl černoch.

„Co byste tak asi myslel?“ zeptal se Willis.

„Hele, trhni si nohou, vole.“

„Jak to myslíte?“

„Dyť víš.“

„Ne, nevím. Povězte mi to.“

„Vlez mi na hrb, vole, jo.“

Což ovšem znamenalo, že všechno je, jak má být. Nic složitějšího. Hele, vole, trhni si nohou, všechno je přeci v pohodě. Di a promluv si se svejma lidma, řeknou ti, ať si ničeho nevšímáš, no ne? Když člověk uváží, kolik lidí je namočeno v obchodování s drogama, najde se vždycky někdo, kdo si nebude všímat, někdo, kdo se bude dívat jinam.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Willis.

„Hele, nech toho.“

„Ptám se, jak se jmenujete?“

„Warren Jackson.“

„Bude vám vadit, když si od vás zavolám, Warrene?“

„Budeš mít průser, vole.“

„Počkej a uvidíš, co budeš mít ty,“ řekl Willis, strhl sluchátko ze zdi a zavolal na revír. Auto z Charlieho se objevilo za pět minut. Řidič byl překvapený. Ten druhý, co byl s ním, taky. Oba znali Willise.

„No ne, Hale,“ řekl jeden z nich, „od kdy je tady tenhle pajzl?“

„Řekni svojí ženě, jedno překvapení denně,“ odpověděl Willis.

Warren Jackson se mračil na policisty z Charlieho a Willis měl dojem, že v tom lítají oba. Jako partneři. Pomáhají mladé Americe, aby si vykouřila mozky.

„Další detektivové jsou na cestě,“ řekl jakoby nic.

„Dobrý,“ řekl ten druhý.

„Znáte detektiva Meyera? Ten přijede.“

„Jakpak by ne,“ řekl řidič. „Meyer Meyer, ten holohlavej, že jo?“

„Správně. Má nezletilý děti.“

Oba policisti se na něj podívali.

„Nemá moc rád crack,“ řekl Willis s milým úsměvem.

Warren Jackson neřekl až doposud nic. Pravděpodobně čekal, až někdo pobídne Willise, aby se zdejchnul. Ale nikdo to neřekl. Zatím. Mladí narkomani kolem stolu tušili, že se něco děje, ale byli tak vzdáleni od všeho pozemského, vzlítli až na třetí měsíc planety Belix v galaxii Romitar, že byli s to pokládat tyhle pány v modrých uniformách za palácovou gardu, která tu stojí na stráži s velkým černým eunuchem a malým kudrnatým šaškem a všichni vespolek hlídají harém císaře Pletha, pánové, to byl žůžo film!

„Kde máte seržanta?“ zeptal se Warren konečně.

Byli ze sektoru Charlie, jejich seržant se jmenoval Mickey Harrigan. Bylo to velké, zrzavé rudolící chlapisko, u policie od nepaměti. Bylo docela možné, že Harrigan v tom jede taky. Třeba v tom jedou všichni poldové z Charlieho, včetně opédepáků.

„Hele, zavolej tomu svýmu seržantovi,“ řekl Warren. „Ať nás nesere. De vo ňáký nedorozumění.“

Policisti z Charlieho se na sebe dívali a snažili se uhodnout, jaký tu platí protokol. Věděli, že jejich seržant má vyšší rank než Willis, ale když jde o věc, která patří do kompetence vnitřního oddělení, je rank na houby. Pokud v tom Willis nejede taky. V tom případě…

„To se ví, zavolej ho,“ řekl Willis.

Usoudili, že v tom nejede.

„No tak,“ řekl Willis.

Druhý policista se jmenoval Lany Fitzhenry. Zavolal Harrigana krátkovlnkou. Moh bys, prosím tě, seržante, zajít sem na Ainsleyovu a Pátou, byt č. 37, vypadá to na ňáký nedorozumění, seržante. Harrigan řekl: „Hned tam jsem.“ Jeho hlas nic neprozrazoval. Willis se za léta služby přesvědčil, že člověku, který se jmenuje Mickey, se nedá věřit, pokud jeho druhé jméno není Mouse.

Meyer přišel dřív než Harrigan.

To, co spatřil, se mu nelíbilo. Willis ho vzal stranou a řekl mu, že majitel asi co nevidět kápne božskou. Některé uniformy jsou v tom zřejmě namočený, aspoň si to myslí, přinejmenším ten se zlatou plackou. Meyer se rozzlobil ještě víc. Policajti z Charlieho byli krajně nervózní. Warren Jackson se tvářil čím dál tím rozhořčeněji nad nespolehlivostí policie.

Když se Harrigan objevil, řekl: „Tak co je, co je?“

Warren Jackson mu řekl, ať sprdne svý lidi, za tohle přece neinkasujou tři tácy měsíčně.

Harrigan řekl detektivům, že nemá tušení, nač Jackson naráží.

Meyer řekl: „Jseš v sračkách až po uši, Mickey.“

Willis šel nahoru promluvit si s Ortegou.

* * *

Shad Russel odmítl mluvit do telefonu.

Když se později večer sešli v jednom bistru na Stemu, řekl jí proč.

„Napadlo mě, že chystáš podraz,“ řekl.

Bylo devět hodin. Večerní nával už vyvrcholil, ale lidé se pořád ještě courali dovnitř a sedali si ke stolkům u oken, odkud pozorovali, jak déšť bičuje chodníky před domem. Ve městě se vždycky našlo ještě něco hezkého.

„Tak vy si myslíte, že jsem u policie,“ řekla.

„Nebo že pro ně děláš, jo,“ řekl.

„Jaký podraz by to měl být?“

„Nejdřív mě práskneš za prodej bouchačky a pak za drogy.“

„Nebuďte k smíchu,“ řekla.

„Třeba jsem k smíchu,“ řekl a pokrčil rameny. „Ale třeba taky ne.“

„Myslela jsem, že jste volal do Houstonu.“

„Volal.“

„Myslela jsem, že jste mluvil se Samem Sewardem, tak jak bych mohla být u policie?“

„Možná že Sam pro ně dělá taky, pro ty houstonský. A možná že tebe mají v hrsti zdejší poldové. Vím akorát, že nejdřív přijdeš a chceš kupovat bouchačku, hned nato máš v kapse pět set tisíc a chceš kupovat drogy. Mně to smrdí.“

„Nesmrdí.“

„Co já vím, jestli všechno nenatáčíš. Co já vím, jestli nemáš mikrofon pověšenej mezi kozama? Vobstarám ti kšeft s drogama, a octnu se v lapáku.“

„Nemám mikrofon.“

„Dokaž mi to.“

„Jak?“

„Svlíkni se.“

Podívala se na něj.

Těžce vzdychla.

„Už jsme zase zpátky tam, kde jsme byli?“ zeptala se.

„Ne, nikde nejsme zpátky,“ řekl a opičil se po ní, „nemusíš pořád myslet na nejhorší. Zavolám jednu známou, pudem k ní a ty se svlíkneš před ní, ne přede mnou. Když řekne, že jsi O. K., jednáme dál.“

„Máte to pro mě?“

„Nesvlíkneš se, nemluvím.“

„Vybrala jsem dnes ten šek,“ řekla.

Shad se na ni podíval a mlčel.

„Mám pět set tisíc v stodolarových bankovkách.“

Pořád mlčel.

„No tak, nenechte se prosit,“ řekla.

„Madam,“ řekl a vstal, „těšilo mě, že jsem vás poznal.“

„Sedněte si,“ řekla.

„Moje známá bydlí na Darrowový,“ řekl. „Blízko starý budovy Franklinovýho trustu. Deš nebo ne?“

Marilyn potřásala užasle hlavou.

„Deš nebo ne?“ řekl Shad.

* * *

Russelova známá byla prostitutka, docela určitě, ale byt měla uklizený a dobře zařízený, a Marilyn usoudila, že pracuje sólo. Jmenovala se - nebo se aspoň tak představila - Joanne. To bylo mezi prostitutkami běžné jméno. Jako Kim nebo Tracy nebo Julia nebo Deborah. Vypadala na něco přes třicet, ale Marilyn poznala, že jí bude přinejmenším o deset míň. Řekla Marilyn, že se může svlíknout v koupelně.

Koupelna byla jak z cukru. Marilyn si ze zvyku prohlédla lékárničku a našla několik lahviček zubní vody, tři krabičky kondomů a láhev Johnsonova dětského oleje. Svlékla si šaty a úhledně je složila na dřevěný stolek naproti umyvadlu. Na dveřích visely dva župany. Marilyn si jeden obklékla. Ještě na něm lpěla voňavka. Byla jí povědomá, ale nemohla si vzpomenout na jméno. Ne laciná. Zavázala si pás a vyšla z koupelny jen v županu a ve svých lodičkách s vysokými podpatky.

Joanne se podívala na župan a řekla: „Jako doma. Co by ne?“

„Promiňte, myslela jsem…“

„Laskavě si to sundej.“

Snad seděl na krajíčku postele.

Marilyn se na něj podívala.

„Je to prohlídka,“ řekla Joanne. „Neblbni a sundej si to.“

Shad se zvedl a odešel do vedlejšího pokoje. Marilyn svlékla župan. Joanne si ji prohlédla od hlavy k patám.

„Hezký,“ řekla.

„Díky.“

„Tvý vlastní.“

„Ano.“

„Hezký. Otoč se.“

Marilyn se otočila.

„Hezký,“ řekla Joanne znova. „Lesba?“

„Ne.“

„Pod obojí?“

„Ne.“

„Škoda. Sundej si boty.“

Marilyn vyklouzla z lodiček. Joanne je zdvihla, prohmatala je zevnitř, zkusila, jestli podpatek nejde odklopit, a pak jí střevíčky vrátila.

„Prohlídnu tvý hadry,“ řekla a odešla do koupelny.

Marilyn si zase oblékla župan a posadila se na postel, zkřížila nohy. Zoufale toužila po cigaretě. V koupelně vzala Joanne každý kus šatstva - sukni, blůzu, podprsenku, kombiné, punčocháče - a ohmatala jej. Pak otevřela Marilyninu kabelku a zahvízdla, když našla osmatřicítku.

„Tu mi prodal Shad,“ řekla Marilyn.

„Já nechci nic vědět,“ řekla Joanne a hrabala se dál v kabelce. Konečně ji zaklapla, řekla: „Povím mu, že jsi O. K.“ a odešla do obýváku. Marilyn šla do koupelny, našla si své cigarety, hned si jednu zapálila a pak zavřela a zamkla dveře. Z obýváku bylo slyšet tlumené hlasy. Kouřila, odkládala cigaretu na okraj vany a mezitím se tiše oblékla, pak spláchla cigaretu do záchodu. Když se vrátila do obýváku, byla Joanne pryč.

„Řekla, že se můžeme domluvit tady,“ řekl Shad.

„Dobrá.“

„Posaď se.“

„Díky.“

Seděl na pohovce s bledě modrým potahem. Za ním byl plakát s nějakým van Goghem, žlutý, oranžový a křiklavě modrý. Posadila se na židli naproti němu, zkřížila nohy. Na druhém konci pokoje tloukl déšť do oken.

„Co si o ní myslíš?“ zeptal se.

„Příjemná,“ řekla.

„Chtěla by se s tebou pomilovat.“

„Nemám zájem, bohužel.“

„Seš obtížnej člověk,“ řekl a vzdychl.

„Shade, můžeme mluvit obchodně, prosím?“

„Vona taky mluvila vobchodně,“ řekl a usmál se svým krokodýlím úsměvem. „Jsem rád, že jsi O. K. Opravdu by mě mrzelo, kdybys…“

„Dobrá, tak teď k věci. Našel jste…?“

„Vopravdu máš vybranej ten šek?“

„Ano.“

„Půl miliónu ve stodolarovkách?“

„Ano.“

„Co říkali?“

„Jak to?“

„Cos jim napovídala? Proč jako chceš ty prachy.“

„Neptali se.“

„A necítila ses divně? Tolik prachů ve stovkách?“

„Řekla jsem, že kupuju starožitnou vázu a že ten člověk chce jen hotový peníze.“

„Starožitnou vázu?“

„Ano. Dynastie Ming.“

„Dynastie Ming?“

„Muzeální kousek.“

„A voni ti na to skočili?“

„Já jsem jejich zákazník, nikdy se mě neptají, nač…“

„Ale stejněs jim to řekla, co?“

„Řekla.“

„Protože sis připadala divně, že jo?“

„Ne, protože to byla nezvyklá transakce.“

„A protože jsi bejvalá kurva, co?“

Marilyn se na něho podívala.

Déšť bubnoval na okno.

„Chápu, že si dáváš bacha,“ řekl.

„Nedávám si bacha,“ řekla. „Banka mě zná. Ale cítila jsem, že žádám trochu…“

„Ale voni nevědí, že jsi šlapala chodník, vsadím se.“

Úsměv od ucha k uchu. Skrček s úsměvem jak hrom a tajemstvím jak hrom. Přála si, aby obrátil list, ale on se k tomu pořád vrací, ta blondýnka přece šlapala chodník, vy to nevíte?

„Tak našel jste pro mě něco?“ zeptala se.

„Jo,“ řekl, „našel.“

„Dobře. Kdo je to?“

„Jeden chlápek z Kolumbie. Už jsem s ním měl co dělat dřív.“

„Kdy to bude?“

„Bude mít těch jedenáct kilo zejtra večer.“

„Dobře. Řekl jste mu, že chci určit místo schůzky sama?“

„Řek jsem mu to. Nelíbilo se mu to, ale…“

Shad pokrčil rameny a znova se usmál.

„Kde to budete mít?“

„Zavolá mi zejtra večer, až bude mít všechno pohromadě. Pak zavolám já tebe, ty mi řekneš, kam chceš, aby přišel, á von tam bude za deset minut, když to nebude někde v Tramtárii.“

„Jak se jmenuje?“

„Nač to potřebuješ vědět?“

„Vlastně nepotřebuju.“

„To se ví, že ne. Ty potřebuješ akorát prachy.“

„Až to dostanu…“

„Jo, nejdřív to musíš dostat.“

„Ano. Ale až to budu mít, za jak dlouho myslíte, že se to prodá?“

„Záleží na tom, koho seženu. Snad dva dny. Kdyby se toho někdo ujal - ale něco by to stálo, víš…“

„Vím, ano.“

„A pak to někdo udělá za tebe. Ale všechno chce čas. Dva tři dny.“

„Já totiž nemám moc času.“

„Myslel jsem si to.“

„Naléhají na mě, víte.“

„Hmm.“

„Takže čím dřív se to prodá, tím budu radši.“

„Bodejť,“ řekl. „Ale nejdřív to musíš koupit, že jo?“

„Ano, ale to bude zítra večer.“

„Jenom když,“ řekl Shad.

„Jakto jenom když? Řekl jste přece zítra večer?“

„Jo, že se s ním sejdu.“

„Ano.“

„Musí se to vyzkoušet…“

„Ano.“

„Jenže ty nevíš jak?“

„To by snad neměl být problém. Slíbil jste, že…“

„Jo, slíbil jsem, že tě to naučím.“

„Ano.“

„Vyzkoušet,“ řekl a usmál se.

Podívala se na něj.

Čerstvý vítr zahnal proudy deště proti oknu.

„Vopravdu chceš, abych tě dal dohromady s tím chlápkem?“ řekl.

Usmíval se přitom.

Dívala se na něho.

„Tak jo nebo ne?“ řekl.

„Víte přece, že ano.“

„Protože tenhle kšeft je pro tebe důležitej?“

„Ano,“ řekla.

„Moc důležitej?“

„Ano.“

„Bodejť.“

Usmíval se.

„Tak si nedělej starosti,“ řekl. „Všechno bude O. K.“

„Doufám,“ řekla.

„To se ví. Jenom když…“

Podíval se jí do očí.

Déšť a vítr lomcovaly oknem.

„Pocem, kočko,“ řekl a začal si rozepínat poklopec.

Okamžitě skočila ke dveřím.

Byly zamčené.

Klíč tam nebyl.

Ve vězení tenkrát poprvé byly dveře zavřené zvenčí. Dozorce - El Alcaide, skrček v jezdeckých kalhotách a holinkách z hnědé kůže a s jezdeckým bičíkem v ruce - jí řekl, ať si vyhrne šaty. Běžela ke dveřím, ale byly zamčené. Mačkala lhostejnou kliku znova a znova, křičela anglicky: Pomoc a pak španělsky: Socorro, ale dozorce stál za ní se zdviženým bičíkem…

Už nikdy, říkala si v duchu.

Vytáhla z kabelky osmatřicítku.

„Odemkněte,“ řekla.

Podíval se na pistoli, kterou držela v ruce.

„Teď hned,“ řekla.

„Seš přece kurva,“ řekl. „Jednou navíc ti nemůže…“

Málem ho zastřelila na místě. Ke stisknutí spouště scházel milimetr, potřebný aby vyšla rána, chybělo málo a jeho mozek postříkal stěny kolem. Místo toho se obrátila ke dveřím, zamířila a pálila do nich, až kolem zámku lítaly třísky. Shad seděl na kanapi jako svíčka, výstřely přehlušovaly jeho slova, oči měl vyvalené, poklopec rozepnutý. Marilyn otočila klikou a otevřela dveře. Z roztříštěného dřeva se vytrhl zámek i se zástrčkou.

„Přivoláš poldy,“ řekl skoro rozdurděně.

„Jen ať přijdou,“ řekla. „Vy jim to vysvětlíte.“

Po celé chodbě se otvíraly dveře. Zvědaví nájemníci, kteří věděli, že v bytě 6 C bydlí prostitutka, očekávali, že dřív nebo později dojde ke skandálu. Teď v té deštivé jarní noci tu byl. Rychle prošla kolem nich, seběhla po schodech a vyšla ven na ulici. Lidé, kteří slyšeli výstřely, se začali shromažďovat na schůdcích před domem. V dálce zavyla policejní siréna. Kráčela deštěm rychle pryč.

Věděla, že teď jí nezbývá, než ty dva chlapy z Argentiny zabít.

12

Oba detektivové stáli před stolem poručíka Byrnese jako dva ustrašení školáci, kteří mají dostat od ředitele výprask. Skutečnost, že ten čtvrtek pořád ještě pršelo, nepomáhala odstranit pocit nastávající zkázy. Byl poslední den v květnu, dvě hodiny odpoledne. Za pět hodin to bude právě týden, co kněz zemřel.

Stříbrní dešťoví hadi klouzali dolů po obou rohových oknech. Šeď za nimi byla daleko nevýraznější než poručíkovy šedivé vlasy, které byly pořád ještě ostříhané na ježka, ale stávaly se lety bělejší a bělejší. Poručík seděl za svým stolem a mračil se, ruce složené před sebou. Měl abnormálně veliké klouby, dědictví z mladých let, kdy byl pouličním zápasníkem. Huňaté bílé obočí se vraštilo nad ocelově modrýma očima. Za okny lilo proudem.

„Tak jak to bylo,“ řekl.

„Šel jsem za Bobbym Correntem včera pozdě večer,“ řekl Carella. „Je už venku na kauci…“

„Přirozeně.“

„… našel jsem ho doma u rodičů. Myslel jsem si, když už ho máme pro řádění v kostele a napadení kněze…“

„Ano, ano,“ řekl Byrnes netrpělivě.

„Jenže na večer, kdy byla spáchaná vražda, má alibi.“

„Svědek je spolehlivý?“

„Otec.“

„Bez ceny,“ řekl Byrnes.

„Hooper má taky alibi,“ řekl Hawes. „Mluvil jsem s ním dneska ráno.“

„Kdo je jeho svědek?“

„Sestra.“

„Taky bez ceny,“ řekl Byrnes.

„Ale oba věděli, že crack je někde v kostele…“

„Kde někde, mimochodem?“

„V nádobě na svěcenou vodu.“

„Kriste Ježíši,“ řekl Byrnes a potřásl hlavou. „A co zbraň? Našli jste ji už?“

„Nikde v kostele není. A prohledali jsme ho už stokrát. Hlavní je, že jestli se Corrente nebo Hooper vrátili pro drogu…“

„Až na to, že mají alibi, jak jste mi právě sdělili.“

„Které je bezcenné, jak říkáte vy nám,“ řekl Carella.

„Taky že je,“ řekl Byrnes. „A co ten Farnes, nebo jak se jmenuje?“

„Farnes, ano.“

„Jaký ten má alibi?“

„Svou inventurní knihu,“ řekl Carella.

„Do které všechny zápisy i s datem dělá sám,“ řekl Hawes.

„Zatím mám od vás alibi, co vůbec alibi nejsou,“ řekl Byrnes. „Co máte jinýho?“

„Jen další alibi, která nejsou alibi,“ řekl Carella. „Ten mládenec, co namaloval tu hvězdu…“

„Jak že se jmenuje?“

„Andrew Hobbs. Tvrdí, že byl v posteli s chlapíkem, který se jmenuje Jeremy Sachs, právě ten večer, kdy došlo k vraždě.“

„Přímo skvělý.“

„Nepodařilo se nám vypátrat jeho matku…“

„Jméno?“

„Pravděpodobně Abigail. Říká jí Abby. Bude to Abigail.“

„Dobrá, Abigail Hobbsová. Co je s ní?“

„Byla za otcem Michaelem a žádala ho o pomoc. Chceme se jí zeptat, jak moc ho to rozzlobilo.“

„Syna?“

„Ano. Meyer říká, že ho to žere dodneška. Kněz měl sedmnáct bodných ran. Vrah měl vztek, Pete.“

„Souhlasím. Tak ji najděte.“

„Snažíme se.“

„A co ta sekretářka?“ zeptal se Byrnes.

„Co s ní má být?“ řekl Hawes.

Dotčeně, zdálo se Carellovi.

„Co když kněz laškoval s ní?“

„Nemyslím,“ řekl Hawes.

„Z jakýho důvodu si to nemyslíš?“

„No… ona prostě nevypadá jako člověk, který by si potrpěl na něco takovýho.“

Byrnes si ho změřil.

„Prostě nevypadá,“ řekl Hawes a pokrčil rameny.

„Nejlepší žákyně naší třídy, samý jedničky, co?“ řekl Byrnes.

„Prosím?“ řekl Hawes.

„Nejchytřejší kluk ze třídy, hezký, až bůh brání, vtipný, ctižádostivý, zabije maminku, tatínka, obě sestry a svou oblíbenou zlatou rybičku. Ale nevypadal na to. Je to tak?“

„Já bych…“

„Já nechci žádný nevypadal na to,“ řekl Byrnes. „A neříkej mi, že neexistujou sekretářky, který laškujou se svýma šéfama. Zjisti, kde byla a co dělala večer, kdy byl kněz zavražděn.“

„Ano, pane poručíku,“ řekl Hawes.

„A sežeňte tu matku, tu Hobbsovou, zjistěte, oč tady ksakru jde.“

„Rozkaz,“ řekl Carella.

„Tak už ať to je,“ řekl Byrnes.

* * *

Nejlepší čas k návštěvě kostela, kde se uctívá satan, je v dešti, říkal si Carella. Když k němu přicházel, viděl skrze dešťovou clonu staré začouzené kameny něčeho, co kdysi, už velice dávno, bylo katolickým kostelem, potom v občanské válce skladištěm na obilí, na krátkou dobu baptistickým kostelem, pak skladištěm šicích strojů, pak příhodným místem pro výstavu starožitností a ručních prací, to všechno, dokud se okolní čtvrť nezačala rozpadat. Teď to byl kostel Nezrozeného, i když kolemjdoucímu se tak nemohl jevit.

Viděl jen mokré začouzené kameny na pozadí ocelově šedé oblohy a obrysy budovy, která jako by dřepěla přichystána ke skoku, ale byla připoutána k zemi opěrnými pilíři. Vyšel po nízkých plochých stupních ke vchodu a zkusil oboje dveře. Byly zamčené. Obešel kostel ze strany, kde snad mohly být dveře do fary. V kameni byl zasazen zvonek. Nad ním mosazná tabulka Prosím zazvoňte. Zazvonil. A v dešti čekal.

Žena, která otevřela dveře, měla dlouhé světlé vlasy, pihovatý nos jako knoflík a kobaltově modré oči. Na sobě měla modré džíny a bílé tričko s malinkou červenou čertovskou hlavou jako diskrétní emblém na levé straně prsou. Carella usoudil, že je na správném místě.

„Ano?“ řekla.

„Hledám pana Luthersona,“ řekl a ukázal odznak a průkaz.

„Vy nejste ten, s kterým jsme mluvili,“ řekla.

„Ne, to nejsem,“ připustil Carella. „Mohu jít dál, prosím? Tady je trochu mokro.“

„Samozřejmě,“ řekla, „promiňte a pojďte dál, pojďte dál, prosím.“

Ucouvla a ustoupila, aby mohl vejít. Byla bosá, jak si všiml. Stáli v jakési oválné vstupní předsíni. Byla celá z kamene a měla podobné výklenky, jako byly ve sv. Kateřině, jenže tady v nich nestály sochy.

„On s vámi Andrew Hobbs nemluvil?“ zeptala se ihned.

„Se mnou osobně ne,“ řekl Carella. „Ale jinak ano, mluvil s námi.“

„Tak už víte, že on…“

„Že namaloval tu hvězdu, vím.“

„Ten pentagram.“

„Ano.“

„Povím Skyovi, že jste tady,“ řekla. „Jak že se jmenujete?“

„Carella. Detektiv Carella.“

„Už běžím,“ řekla, otočila se a zmizela ve tmě.

Čekal v předsíni. Venku hlučně žbluňkala voda z okapu. Přemýšlel, co tu asi provádějí… Jestli porušují nějaký zákon.

O jejich senzačních rituálních vraždách se dost psalo, o tom, jak se lidi zabíjejí navzájem kvůli ďáblovi; člověk by si málem myslel, že celý svět uctívá satana. Podřezávají prý nemluvňata, chytají jejich krev do obětních nádob. Většina podobných kultů měla ve zvyku podřezávat kohouty nebo kozly, snad žádný nebyl tak pošetilý, aby si troufl na lidské oběti. V Isole neexistovaly zákony proti obětování zvířat, ale kdo se odváží říct, že hodit kraba do hrnce s vařící vodou není taky něco jako obětování? Existují však zákony proti nelidským metodám zabíjení zvířat, a kdyby někdo stál o pronásledování kultu, který obětuje zvířata, našlo by se nějaké to porušení zákona, které by se jim přišilo. Jenže on tu není proto, aby pronásledoval kulty, je tu, aby se dověděl víc…

„Pan Carella?“

Otočil se. V předsíni se zčistajasna objevil urostlý blondýn, zřejmě vystoupil ze tmy za jedním z klenutých portálů. Jako žena, která mu otevřela, měl i on na sobě džíny a bílé tričko s čertovským emblémem a byl bos. Tělo vzpěrače, hubené a šlachovité. Carella by se byl vsadil o měsíční plat, že tenhle chlápek už někdy seděl. Jinak dokonalý nos byl malinko zkřivený v místě, kde ho někdy někdo přerazil. Ústa jako Nick Jagger, perleťové zuby, oči modré jako oči té ženské, že by byli sourozenci?

„Já jsem Schuyler Lutherson,“ řekl a usmíval se. „Vítám vás v církvi Nezrozeného.“

Napřáhl ruku. Carella se jí chopil a krátce si potřásli rukama. Luthersonův stisk byl pevný a suchý. Carella někde četl, že pevný a suchý stisk je známkou charakteru. Pravděpodobně na rozdíl od ochablého a vlhkého. Byl ochoten vsadit se o další měsíční plat, že nejeden vrah na tomto světě měl pevný a suchý stisk ruky.

„Pojďte dál,“ řekl Lutherson a vedl ho klenutým portálem naproti tomu, jímž přišel, po kamenné chodbě s prázdnými výklenky a pak otevřel těžké dubové dveře, které vedly do dřevem táflovaného pokoje; kdysi býval knihovnou, ale regály podle stěn teď zely prázdnotou. Uprostřed stál obstarožní stůl, jedna židle za ním a dvě před ním. V rohu místnosti byla stojací lampa s krémovým stínidlem. Lutherson se posadil za stůl, Carella naproti němu.

„Tak,“ řekl Lutherson. „Doufám, že jste pokročili ve vyšetřování toho případu.“

Ruce sepjaty do oblouku, prsty a palce se sotva dotýkají. Přes ruce se dívá na Carellu a příjemně se usmívá.

„Moc ne,“ řekl Carella.

„To je mi líto. Doufal jsem, když jsme nabídli spolupráci, že to přinejmenším vyloučí pochybnosti v tomto směru. Že by někdo z nás, z církve Nezrozeného, mohl být zapleten do farářovy vraždy.“

„Mhm,“ řekl Carella.

„Proto jsme ho požádali, aby šel na policii. Hobbse. Jakmile jsme zjistili, že to on zohavil vrátka.“

„Právě kvůli němu jsem přišel.“

„Ano?“

Modré oči se široce otevřely.

„Ano. Snažíme se zjistit, kde bydlí jeho matka, ale v telefonním seznamu není a…“

„Proč se nezeptáte Hobbse?“

„Zeptali jsme se ho. Nic neví.“

„On nezná telefonní číslo své vlastní matky?“

„Nevycházejí spolu. Před šesti měsíci se odstěhovala a ani on, ani ona se za celou tu dobu nepokusili sejít s tím druhým.“

„Já bych vám velmi rád pomohl, ale…“

„Zmínil se vám Hobbs o ní někdy?“

„Nezmínil. Já jsem totiž mluvil s Hobbsem poprvé teprve minulou sobotu večer.“

„Myslel jsem, že je řádným členem vaší kongregace. Jeremy Sachs tvrdí, že…“

„Ano, Jeremyho znám…“

„… přivedl Hobbse do vaší církve někdy v březnu.“

„Jeremyho znám a může to být pravda. Ale lidé přicházejí a odcházejí, víte, naše členstvo je pohyblivé. Spoustu lidí přitahuje neobvyklost naší církve, ale za čas si uvědomí, že jsme opravdoví věřící, víte, my svou víru bereme vážně, a tak zase odpadnou.“

„Tak vy jste s Hobbsem před minulou sobotou nikdy nemluvil?“

„Přesně tak.“

„Ale vidět jste ho tady musel, ne?“

„Nevzpomínám si. Ale když Jeremy říká, že Hobbs sem chodí už od března, nemám důvod o jeho slovech pochybovat. Já osobně jsem ho neznal.“

„A tak nevíte nic o jeho matce?“

„Nevím.“

„Abigail Hobbsové?“

„Bohužel.“

„Nesetkal jste se s ní?“

„Jak bych se s ní mohl setkat?“

„Mohla sem třeba přijít a pokusit se…“

„Ne. V životě jsem se nesetkal s žádnou Abigail Hobbsovou.“

„Dá se čekat, že byste si pamatoval, kdyby sem byla přišla?“

„Určitě bych si to pamatoval.“

„Než šla za otcem Michaelem. Požádat vás, abyste si promluvil s jejím synem, přesvědčil ho, že má vaši církev opustit, nebo tak něco. Na nic podobného si opravdu nevzpomínáte?“

„Na nic takového, opravdu ne. Prohlašuju s určitostí, že neznám žádnou Abigail Hobbsovou.“

„Tak já vám děkuju, pane Luthersone,“ řekl Carella a vzdychl. „Jste laskav, že jste mi věnoval tolik času.“

„Není vůbec zač. Zastavte se, kdykoli budete chtít,“ řekl Lutherson, vstal za stolem a napřáhl ruku.

Oba muži si potřásli rukama. Stisk ďáblova učedníka byl pevný a suchý.

„Já vás vyprovodím,“ řekl Lutherson a Carella si připadal jako ve filmu; jinde se takové věci nedějí.

* * *

Řekla mu, že jde odpoledne na konkurs pro statisty a že se můžou sejít před divadlem Alice Weissové ve městě kolem páté, to by už mělo být po všem. Hawes čekal pod divadelní stříškou, pozoroval, jak leje, pozoroval chodce, jak pospíchají na metro a domů. Taky by byl chtěl jít domů. Místo toho tady trčel a čekal na Krissii Lundovou.

Hned po rozhovoru s poručíkem v jeho kanceláři mu Carella řekl, že na Boží hod viděla Alexis O’Donnellová s otcem Michaelem nějakou blondýnku. Jestli to byla Krissie nebo ne, je jiná věc. Po světě běhá fůra blondýnek, včetně Alexis O’Donnellové. Ale Hawese přesto trápilo, že by to mohla být ona. Ať už byla ta blondýna kdokoli, otec Michael ji obvinil z vydírání. A o vydírání, jinak zvaném též nezákonné vymáhání peněz, se v paragrafu 850 trestního zákona píše jako o získání majetkového prospěchu od jiné osoby nezákonným vyhrožováním nebo zastrašováním. A v seznamu výhrůžek používaných při vydírání bylo uvedeno i prozrazení tajemství, jež se týká vydírané osoby.

Jestli kupříkladu ta blondýnka, která se na Boží hod hádala s otcem Michaelem, vyhrožovala, že odhalí jejich milostný poměr, když jí nezaplatí slušnou částku peněz nebo nepostoupí majetek značné ceny - například venkovské sídlo, diamantový náramek nebo arabského koně - tak by to bylo vydírání.

„To je vydírání,“ křičel farář.

Podle Alexis O’Donnellové.

Která viděla nějakou blondýnku.

Za vydírání se může dostat až patnáct let.

Toho, kdo vyhrožuje, že všechno vyžvaní, když se mu nezaplatí, čeká hezky dlouhý pobyt v chládku, a taková vyhlídka může být pádným důvodem k vraždě. Je pravda, že častěji zabíjí oběť vyděrače, dává přednost vraždě před odhalením. Ale co když oběť ze zoufalství pohrozila vyděrači, že ho udá? Tohle že bys udělal? Tak tu máš, ty špinavá kryso, chcípni!

Když k tomu dojde ve skutečném životě, tak to k smíchu moc není.

Jestli Alexis O’Donnellová viděla a slyšela správně, byla na Boží hod velikonoční u otce Michaela nějaká blondýna a vyhrožovala mu něčím, co on pokládal za vydírání. Jestli ta blondýnka byla Krissie Lundová…

„Ahoj, čekáš dlouho?“ řekla a zavěsila se do něho.

* * *

Carella čekal před budovou První záruční banky a pojišťovny, až z ní toho odpoledne ve čtvrt na šest vyjde Andrew Hobbs. Vyšel bez klobouku a bez deštníku, zdvihl si límec pláště do deště a odvážně se vrhl do proudů vod řinoucích se z oblohy.

„Pan Hobbs?“ řekl Carella a vyrovnal s ním krok. „Promiňte, že vás zase obtěžuju…“

„Obtěžujete,“ řekl Hobbs.

„Ale nám se nepodařilo najít vaši paní matku…“

„Nechci o tý čubce slyšet ani slovo.“

Déšť se lil bez milosti. Oba muži jím doslova klusali, Hobbs se zřejmě snažil doběhnout do stanice metra na rohu, Carella zase, aby ho neztratil. Když konečně dorazili k útočišti podzemní dráhy, chytil Carella Hobbse za ruku, otočil ho k sobě a řekl trochu nakvašeně: „Nemohl byste chvilku postát?“

Hobbs si sahal do kapsy u kalhot pro dopravní průkazku. Plavé vlasy měl připlácnuté k hlavě, plášť, boty a nohavice promočené skrz naskrz. Netrpělivě setřásl Carellovu ruku, našel legitimaci, podíval se po nástupišti, jestli nejede vlak, a pak se nedůtklivě zeptal: „Co po mně chcete?“

„Telefonní číslo vaší matky.“

Promočení, k domovům mířící cestující se hnali k pokladnám a turniketům. Několik metrů od nich, opřeni o barevně stříkanou kachlíkovou stěnu, stáli dva mladí muži. Jeden hrál velice špatně na kytaru, druhý seděl u zdi a kolem krku měl lepenkovou ceduli s nápisem: Jsme bez domova, děkujeme vám za pomoc. Hobbs se znovu rozhlídl po nástupišti, pak se obrátil ke Carellovi a řekl stejně netrpělivě: „Nemám její číslo, už jsem vám to řek. Proč si ho, prosím vás, nenajdete v telefonním seznamu?“

„Tam není.“

„Nedělejte si srandu. Abby že by neměla telefon? Abby a riskovat, že propásne nějakýho mužskýho? To sotva.“

„Pane Hobbsi,“ řekl Carella, „vaše matka je jedním z lidí, kteří se setkali s otcem Michaelem v těch několika týdnech před jeho smrtí. Rádi bychom s ní mluvili.“

„Snad si nemyslíte, že ho zamordovala?“

„My nevíme, kdo ho zabil, pane Hobbsi, jenom prošetřujeme každou možnost.“

„Teda, to by bylo žrádlo! Abby a zabít toho pitomce, kterej mě měl zachránit před ďáblem!“

„Jde o to…“

Tady si Carella dovolil poněkud krkolomnou improvizaci, protože pravý důvod, proč chtěl mluvit s Abigail Hobbsovou, byl získat bližší informace o vzteku jejího syna a jeho eventuální schopnosti dopustit se násilného činu…

„… cokoli, co jí otec Michael řekl, i když se to třeba tehdy nezdálo důležité, by mohlo mít pro nás ohromnou cenu teď, při pohledu nazpět, mohlo by to osvětlit minulé události, které by mohly nějak souviset s vraždou, i když se to tenkrát nezdálo.“

Hobbs se to snažil strávit. Pak řekl: „Vy si myslíte, že by se byl mohl svěřit Abby? To sotva. Protože docela upřímně, pane Carella, zrovna tak by se mohl svěřit hroznýšovi královskýmu.“

„To se dovíme, až si s ní promluvíme,“ řekl Carella.

„Copak vy nemáte možnost zjistit čísla, který nejsou v telefonním seznamu?“

„Máme. Zkusili jsme to. Telefonní společnost nezná v celém městě nikoho s telefonem na jméno Abigail Hobbsová.“

„To se nedivím,“ řekl Hobbs a zasmál se. Carella se na něho podíval. „Ona se totiž nejmenuje Abigail Hobbsová.“

„Vaše matka se ne…?“

„Rozvedla se s otcem před deseti lety,“ řekl Hobbs. „Od tý doby používá svý dívčí jméno.“

* * *

Hotel měl francouzský název, ale personál byl čistě americký, a když vrchní v kavárně - totiž v Café du Bois -řekl Bon suár, mesijé, pitivo pro dva, neměl Hawes zrovna pocit, že se ocitl v rozmařilém městě nad Seinou. Vrchní je provedl houštím nefalšovaných stolečků z březového dřeva pod skleněnou stříškou, do které jindy pražilo slunce, ale dneska do ní bušil déšť. Na konci místnosti hrál jakýsi muž na piáno francouzsky znějící písničky. Krissie si pověsila kabelku na opěradlo židle, odhrnula si vlasy z obličeje a řekla: „Musím za chvíli zavolat svou agentku, bude chtít vědět, jak jsem dopadla.“

Po cestě sem v dešti řekla Hawesovi, že ji požádali, aby přečetla dva výstupy, ne jen jeden jako všechny ostatní uchazečky, a pokládala to za dobré znamení. Hawes řekl, že doufá, že tu roli dostane. Objednal něco k pití pro oba - pro Krissii, gin a tonic, který si přála, pro sebe dietní Pepsi, protože byl ve službě, a pak řekl: „Musím se tě zeptat na pár věcí, Krissie, doufám, že ti to nevadí?“

„Netvař se tak vážně,“ řekla.

„Chci, abys mi ze všeho nejdřív řekla, kde jsi byla mezi půl sedmou a půl osmou večer 24. května.“

„Jemine,“ řekla a zakroutila očima. „Jde do tuhýho, co?“

„Ano.“

„Ten večer byl zabit otec Michael, viď?“

„Ano.“

„A ty chceš vědět, kde jsem…“

„Kde jsi byla, když ho někdo vraždil, ano.“

„Jejej jejej.“

„Ano.“

„Na co se zeptáš potom? Jestli jsem s ním měla poměr?“

„A mělas?“

„Pokud jde o to, kde jsem ten večer byla,“ řekla, „to ti můžu říct hned.“

„Buď tak hodná,“ řekl.

„Já si totiž píšu všechno do kalendáříčku,“ řekla, otočila kabelu tak, aby na ni dosáhla, a vytáhla notes s černými plastickými deskami. „I když nejsem zrovna nadšená, žes mě pozval na skleničku pod falešnou záminkou.“

„Krissie,“ řekl unaveně, „já vyšetřuju vraždu.“

„Tak jsi mi měl říct do telefonu, že to bude pracovní schůzka.“

„Řekl jsem ti, že…“

„Řekl jsi, že bys mě rád viděl,“ řekla a zlostně obracela stránky, „a ne, že mě budeš vyslýchat. Tady,“ řekla. „Květen, tak se koukněme, co jsem dělala dvacátýho čtvrtýho, souhlasíš?“

Číšník se vrátil ke stolu.

„Gin a tonic?“ zeptal se.

„Slečně,“ řekl Hawes.

Vrtalo mu hlavou, že pořád ještě neřekla, jestli měla poměr s otcem Michaelem.

Číšník postavil sklenici s jejím ginem na stůl, pak se obrátil k Hawesovi a řekl „dietní Pepsi“ s pohledem, který naznačoval, že opravdový muž něco takového nepije. „Přeju dobré chutnání,“ řekl, příjemně se usmál a zmizel. Na druhém konci místnosti hrál pianista nějakou píseň o tom, že odchází. Krissie se napila a hned se vrátila ke svému kalendáři.

„Čtyřiadvacátýho května,“ řekla.

Hawes čekal.

„Tak za prvé čtyřiadvacátýho byl čtvrtek, takže ten den jsem byla v práci. Pracovala jsem v kostele vždycky v úterý a ve čtvrtek, jestli si vzpomínáš?“

„Vzpomínám.“

„To znamená, že jsem tam byla od devíti do pěti, a tak jsem první schůzku ten den měla až v půl šestý, vidíš, tady,“ řekla, „s Ellií, tady máš její jméno,“ natočila kalendářík tak, aby Hawes viděl. „To je moje agentka, Ellie Weinbergerová. Setkala jsem se s ní v Červeným balónu v půl šestý.“

„Dobrá,“ řekl Hawes. Četl už dopředu, co se dál dělo ve čtvrtek čtyřiadvacátého května. Ten den měla Krissie další schůzku…

„V osm hodin. Sešla jsem se s tím člověkem na večeři, dával dohromady nějakou revui ze slavných kabaretních čísel, mělo to být někde blízko Broadwaye, a chtěl se mnou mluvit, že bych mohla jeden režírovat. Ještě jsem nikdy nic nerežírovala, byla by to báječná příležitost. Jmenuje se Harry Grundel. Sešli jsme se v restauraci, která se jmenuje… vidíš to tady? Osm večer, Harry Grundel, U Turnera. Tak tam jsem byla.“

„Kdy jste se rozešly s tou tvou agentkou?“

„Kolem půl sedmý.“

„Kde je ten Červený balón?“

„Na Okruhu.“

„Kam jsi šla potom?“

„Domů. Vykoupat se a převlíct na večeři.“

„A kde je U Turnera?“

„Tady. V naší čtvrti. Blízko, co bydlím.“

„Jezdíš autem?“

„Ne.“

„A jaks tedy jela?“

„Metrem od kostela do Červenýho balónu. Domů taxíkem. A z domova k Turnerovi jsem šla pěšky.“

„Pamatuješ se, co jsi měla na sobě?“

„Do práce a na schůzku s Ellií lehký šaty. Pak jsem si vzala něco parádnějšího.“

„Co?“

„Modrý kostým, myslím. Taky lehký, bylo horko.“

„Jakou barvu mají šaty, v kterých jsi šla do práce?“

„Modrou.“

„Oboje modrý?“

„Modrá je moje oblíbená barva,“ řekla a sklapla kalendářík.

Počítal, že z kostela to nemohlo metrem trvat víc než dvacet minut. Jestli se rozešla se svou agentkou v půl sedmé, jak řekla, mohla být zpátky u kostela za deset minut sedm. Farář byl zabit někdy po sedmé. A ještě by jí zbylo dost času dojet taxíkem na schůzku s Grundelem.

Přemýšlel taky o tom, že si bude muset ověřit u paní Hennessyové, jaké šaty měla ten den Krissie v práci, a sehnat Harryho Grundela a zeptat se, co měla Krissie na sobě večer. Protože kdyby se nebyla šla domů vykoupat a převléct…

„A co Boží hod velikonoční?“ zeptal se. „Říká tvůj kalendářík něco o Božím hodu?“

„Nelíbíš se mi, když jsi takovýhle,“ řekla.

„Jakej?“

„Jako každý protivný policajt, kterýho jsem v životě poznala.“

„Je mi líto,“ řekl, „ale já jsem policajt.“

„Nemusíš být přitom protiva.“

„Kde jsi byla na Boží hod mezi půl třetí a třetí odpoledne?“

„Víš, že mě napadá, jestli bych tu neměla mít právního zástupce?“

„Jestli chceš, tak ti zarecituju, jaký máš práva,“ řekl a pokusil se o úsměv. Ale něco mu skutečně dělalo starost Ne to, že neměla alibi na dobu mezi půl sedmou a osmou 24. května, ale to, že jakmile se začal vyptávat, zaujala obranné stanovisko. Třeba je to vinou jeho nedokonalé vyslýchací techniky. Anebo…

„Nemyslím, že bys potřebovala advokáta,“ řekl. „Víš, kde jsi byla na Boží hod, nebo ne?“

„Vím, kde jsem byla, samozřejmě,“ řekla, otevřela znova kalendářík a řekla: „Kolikátýho byl ten nešťastný Boží hod?“

„Myslím, že patnáctýho. Patnáctýho dubna.“

„Určitě jsem byla mimo město. Mám jedny přátele, mají dům na venkově. Myslím, že jsem trávila velikonoce s nima.“

Obracela stránky, až se dostala k dubnu.

„Patnáctýho,“ řekla skoro jen k sobě.

„Ano,“ řekl.

„Ten den tu nic nemám,“ řekla a vzhlédla. „To se divím. Protože bych přísahala, že jsem odjela. Nedovedu si představit, že bych byla na velikonoce sama. Jestli jsem ovšem náhodou někde nezkoušela. V tom případě…“ Podívala se znova do kalendáříku. „Ano, to se ví, tady to je. Účinkovala jsem v jednom představení pro začátečníky. V sobotu večer. A v neděli jsem se pravděpodobně učila roli, protože - vidíš, tady to máš - zkoušky začínaly v pondělí šestadvacátýho. Tadyhle.“

Poklepávala na kalendářík prstem.

Zkouška, stálo v něm.

YMCA.

19.00.

„Byl s tebou někdo?“ zeptal se.

„Ale ano. Zkoušeli jsme scénu z jedny nový hry, bylo nás tam nejmíň…“

„O velikonocích. Když ses učila roli.“

„Asi jsem byla sama.“

„Nikdo ti nenapovídal?“

„Ne, myslím, že jsem byla sama.“

„Do kostela sv. Kateřiny jsi ten den nešla?“

„Proč bych tam chodila?“

„Nemám tušení. Bylas tam?“

„Nebyla.“

„Jakej byl vztah mezi tebou a otcem Michaelem?“

„Poměr jsem s ním neměla, jestli jsme zase u toho.“

„Bylo mezi váma něco, co by překračovalo čistě služební vztahy?“

„Bylo,“ řekla k jeho překvapení.

„A co?“ zeptal se.

„Strašně se mi líbil. A asi… mám-li být docela upřímná… asi jsem s ním koketovala.“

„Jak koketovala?“

„No, například chůzí… chápeš?“

„Jak chůzí?“

„No, víš přece, jak ženy chodí, když chtějí, aby si jich někdo všiml.“

„Hmm.“

„A pohledem, víš. A tu a tam ukážeš nohu, takhle. Copak nevíš, jak ženy koketujou?“

„Ty jsi katolička?“ zeptal se.

„Ne.“

„Takže koketovat s knězem se ti zdálo v pořádku?“

„Snad se nezlobíš?“ řekla a usmála se na něho.

„Nezlobím, jen se snažím…“

„Ale mluvíš, jako by ses zlobil.“

„Koketovat s knězem bylo v pořádku, říkáš? Chůze, pohledy, tu a tam ukázat nohu, jaks to řekla, tohle všechno? Všechno v naprostým pořádku.“

„Prosím tě, dej pokoj, tohle jsme si prodělali všichni, nemyslíš? Jeptišky, páteři. O čem si myslíš, že byli Ptáci v trní, když ne o tom, jak se vyspat s knězem? Tys nečetl Ptáky v trní?“

„Nečet,“ řekl.

„A neviděl seriál?“

„Neviděl.“

„Jenže ten seriál viděl kdekdo.“

„Já ne. Tak to sis přála? Vyspat se s otcem Michaelem?“

„Myslela jsem na to, ano.“

„A zřejmě sis s tou myšlenkou jen nehrála?“

„Vidíš, hrála je to správný slovo. Ono to totiž bylo něco jako hrát Maggii v Ptácích v trní. Nebo Sadii Thompsonovou v Dešti. Déšť znáš? To jsem hrála loni v kursech, člověk se musí pokusit o všechny role, víš, když má rozvinout svůj přirozený talent. Ženy, co se zapletou s knězem, jsou ohromně zajímavý. Nebo jako Betty Davisová v Lidským údělu. Lidský úděl znáš? On není kněz, samozřejmě, je mrzák, ale to je skoro totéž, nemyslíš? Netvrdím, že kněz je mrzák, to ne, ale je to člověk omezený svým slibem, nemůže projevit přirozený instinkty a touhy, vlastně pudy, protože je vázán slibem, v tom smyslu je omezený… taky je tak trochu mrzák. Takže to bylo… no, moc zajímavý. Hrát tuhle úlohu a pozorovat jeho reakce. I práce byla zajímavější, totiž moje práce tam byla nudná, abys věděl. A takhle byla najednou zajímavější.“

„To určitě,“ řekl Hawes.

Herečky, říkal si v duchu.

„Ale nikdy to nezašlo dál?“ zeptal se.

„Nikdy.“

„Nikdy jste…“

„Ne,“ řekla a zaváhala.

Čekal.

„Viděla jsem, že má zájem, víš.“

„Hmmm.“

„Myslím tím, že… si mě všímal.“

„Hmm.“

„Díval se na mě.“

„Hmm.“

„Uvědomoval si, že tam jsem.“

Upíjela ze skleničky a pak se do ní zamyšleně dívala, jako by hledala pravdu pod citrónem a kostičkami ledu.

„Musím přiznat,“ řekla a zase zaváhala, „že kdyby byl hnul prstem… kdyby byl udělal ten malý krůček… víš… naznačil pohledem… byla bych si dala říct. Protože - říkám ti pravdu, jsem k tobě naprosto upřímná, já se teď k smrti bojím s někým spát. Kvůli AIDS. Celý minulý rok jsem k sobě nikoho nepustila, to je na mou duši čistá pravda. A myslela jsem si… proto jsem s tím taky asi začala, s tím koketováním, víš… myslela jsem si, tohle bude aspoň bez nebezpečí. Spát s knězem bude úplně bezpečný.“

Podívala se mu do obličeje.

Jejich oči se setkaly.

„Nevím,“ řekla. „Myslíš si, že jsem hrozná?“

„Ano,“ řekl.

Ale to ještě neznamená, že ho zabila.

„Já jen zaplatím,“ řekl.

* * *

Abigail Finchová byla velice pohledná žena v žlutých punčocháčích, černém přiléhavém svetru a černých lakových lodičkách s vysokými podpatky, které přidaly dobrých deset centimetrů její již tak dost značné výšce. Když ten večer v sedm hodin uvedla Carellu do svého bytu na Calm’s Pointu, vysvětlila, že se právě vrátila z tělocviku a neměla čas se převléct. Přezout ano, myslel si, ale neřekl nic.

Paní Finchová…

„Říkejte mi Abby, prosím,“ řekla rovnou.

… muselo jí být přinejmenším čtyřicet (jejímu synovi bylo koneckonců dvacet pryč), ale nevypadala na víc než na dvaatřicet nebo třiatřicet. Na svůj vzhled byla zřejmě hrdá. Šla před ním do obýváku, nabídla mu židli, zeptala se, jestli si dá něco k pití, a pak se na pohovce obrátila obličejem k němu. Usadila se s dlouhýma nohama složenýma pod sebou a rukama položenýma skromně do klína a lehce se ho dotkla koleny. Někde v pokoji doutnalo kadidlo a sama paní Finchová - Abby - šířila kolem sebe voňavku plnou smyslných nápovědí. Carella měl pocit, že se nedopatřením octl v singapurském bordelu. Rozhodl se, že musí jít okamžitě k věci a pak co nejrychleji vypadnout. Natolik se cítil ohrožen.

„Jste hodná, že jste mě přijala, paní Finchová,“ řekl. „Budu se snažit, abych vás…“

„Abby,“ řekla. „Pěkně prosím.“

„… abych vás dlouho nezdržoval,“ řekl. „Pokud víme…“

„Určitě se nechcete něčeho napít?“

„Děkuju, ne,“ řekl. „Jsem ve službě.“

„Vadilo by vám, kdybych se já napila?“

„Vůbec ne,“ řekl.

Vykroutila se z pohovky, tanečním krokem přešla k baru s padacími dvířky, otevřela je, pohlédla zpátky přes rameno jako Betty Grabbleová na svém slavném plakátě z druhé světové války a řekla: „Něco bez alkoholu?“

„Nic, děkuju,“ řekl.

Nalila si cosi tmavého do nízké sklínky, vhodila do ní několik kostiček ledu a vrátila se na pohovku.

„Na dobrý život,“ řekla a tajuplně se usmála, jako kdyby udělala vtip, který on nemůže nikdy pochopit.

„Paní Finchová,“ řekl, „pokud víme…“

„Abby,“ řekla a pozdvihla vyčítavě obočí.

„Abby, ano,“ řekl. „Pokud víme, šla jste za otcem Michaelem, abyste ho požádala o pomoc v zále…“

„Ano, někdy v březnu to bylo. Ke konci března. Protože jsem se dověděla, že se můj syn zapletl do čarodějnických rejdů…“

„Čarodějnické rejdy to snad nebyly…“

„Vždyť je to totéž, nemyslíte? Uctívání ďábla. Vlastně ještě horší.“

A zase se tajuplně usmála.

„Vy jste chtěla, aby vám pomohl, aby si promluvil s vaším synem…“

„Ovšem. Vy byste si snad přál, aby se váš syn zamíchal do něčeho takovýho? Šla jsem za otcem Michaelem, protože ta jejich ďáblova církev je tak blízko sv. Kateřiny. A myslela jsem si, že kdyby Andrewa navštívil farář - Andrew má katolickou výchovu, víte -, mělo by to nějakou váhu.“

„Jak jste na to přišla, že Andrew chodí na mše… jestli tomu tak říkají…“

„Mše,“ řekla. „Aspoň myslím. Už nevím, kdo mi to řekl. Nějaká paní, náhodou jsem ji potkala, a jestlipak prý vím, že můj syn se dal k satanistům? Paní, která zná mě i Andrewa.“

„Ale proč vám to vadilo?“

„Prosím?“

„Vy a váš syn jste se navzájem odcizili, tak proč vám záleží na tom, co dělá?“

„Můj syn členem ďáblovy církve?“ řekla a tvářila se překvapeně. „Jak by se líbilo vám, kdyby si o tom povídalo celé město? Že váš teplý synáček se navíc dal k satanistům?“

„Chcete říct… já vlastně nevím, co chcete říct. Bála jste se, že by to nějak poškodilo i vás?“

„To se rozumí. Ví Bůh, že už nejsem dobrá katolička, ale člověk přece nemůže úplně zapomenout na to, v čem byl vychován, nemyslíte?“

A zase se tajuplně usmála, jako by se vysmívala vlastním slovům.

„Tak jste tedy šla za otcem Michaelem…,“ řekl Carella.

„Ano. Do kostela, kam jsem kdysi chodívala. Než jsem upadla v nemilost,“ řekla a sklopila oči jako jeptiška a on měl zase dojem, že se mu posmívá, ale za boha nevěděl proč…

„Chápu,“ řekl. „A řekla jste mu…“

„Řekla jsem mu, že můj syn uctívá ďábla. Tři kroky od jeho kostela! A poprosila jsem ho, aby zašel za Andrewem…“

„Což udělal.“

„Ano.“

„A vašeho syna to dopálilo?“

„Víte, mně je docela jedno, jestli ho to dopálilo nebo ne. Já jsem jen chtěla, aby přestal chodit do toho zatracenýho kostela.“

„A kdy se tohle dalo, koncem března? Byla jste za ním koncem března?“

„Ano, poprvé.“

„Poprvé? Vy jste tam byla víckrát?“

„No, já…“

Najednou si uvědomil, že je blondýnka.

A taky si uvědomil její nestydatou sexualitu.

„Kolikrát jste se s ním sešla?“ zeptal se.

„Jednou nebo dvakrát.“

„Včetně té původní návštěvy koncem března?“

„Ano.“

„Tak tedy dvakrát?“

„Ano. Nebo to mohlo být třikrát.“

„Kolikrát tedy?“

„Třikrát, myslím.“

„Počínaje koncem března?“

„Ano.“

„Kdy v březnu?“

„Byl byste tak laskav a řekl mi…“

„Pamatujete si, kdy?“

„Proč to chcete vědět?“

„Protože kněz byl zavražděn,“ řekl Carella přímo.

Její pohled doprovázený téměř neznatelným pokrčením ramen řekl: Co je mně do toho?

„Kdy v březnu?“ zeptal se znova.

„Bylo to v pátek,“ řekla. „Přesněji si to nepamatuju.“

Carella vytáhl notes a obrátil listy až na konec, kde byl kalendářík. „Poslední pátek v březnu byl třicátého. Ten to je?“

„Ne, předtím.“

„Třiadvacátého?“

„Snad.“

„A příště?“

„Někdy v dubnu.“

„Vzpomenete si na datum?“

„Bohužel ne. Podívejte se, já vím, že toho člověka někdo zavraždil, ale…“

„Byla jste u něho na Hod boží velikonoční?“ zeptal se Carella.

Někdy, když se takhle člověk soustředí na jednu věc, vzbudí dojem, že všechno ví. A má je. Nevědí jak, ale vědí, že všechno je prozrazeno a že nemá smysl zapírat.

„Když to chcete vědět, byla,“ řekla.

Rašomon nikdy nekončí.

Carella už měl pět verzí, dá se to spočítat, pět verzí té své velikonoční ságy, ale mělo se mu dostat ještě jedné, a to verze Abigail Finchové. Je to její příběh a ona mu ho poví celý a bez zábran; pozná se to hned z jejích prvních slov: „Šla jsem se tam s ním pomilovat.“

Ten den.

Je den patnáctého dubna, dokonce větrný den, právě vhodný na to, aby se člověk věnoval lásce v útulných farních zákoutích…

Ten den se jí oba věnovali, jako tu a tam, občas a někdy, abychom tak řekli, už dobré dva týdny, už od prvního dubna, kdy šla za knězem podruhé. Jak teď vypráví, dostala právě tam na faře, na apríla, škodolibý nápad, zcela odpovídající duchu dne, že dobrého otce svede. Při první schůzce se jí zalíbil jeho úsměv à la Gene Kelly a jeho energické nefarářské vystupování, a tak začala přemýšlet, co má pod tou svou ošklivou sutanou; rozhodla se, že to zjistí. Udivilo ji, že…

Ví sice, že je ohromně žádoucí žena, která o sebe pečuje, nechodí koneckonců jen na gymnastiku, ale jezdí taky v parku na kole, omývá si pleť mlékem a lidé, kteří se v tom vyznají, jí řekli, že patří k největším krasavicím ve městě, kde jich není málo. Nechce být domýšlivá…

… ale přece jen byla tenkrát toho prvního dubna strašně, ale strašně překvapená jeho stavem krajní připravenosti. Vypadalo to, jako by ho nějaká prohnaná ženská připravila pro ni - pracovala na něm, kypřila půdu tak říkajíc, protože, jak se ukázalo, dobrý farář byl prostě nabitý jako kanón, nemusela se ani moc namáhat, hodila po něm okem, odhalila nohu a už se na ni vrhnul, šmátral jí po knoflíčcích na blůze a svěřoval se jí. Že jednou dávno, ještě než se stal farářem, udělal to poprvé a naposledy na střeše s čtrnáctiletou dívenkou, která se jmenovala Felicie Randallová.

Abby přiznává Carellovi, že v tom bylo něco báječně hříšného, udělat to s farářem, něco, co ji vydražďovalo…

„Promiňte ten výraz,“ řekla.

… takže šla do kostela znova a zase, třikrát, čtyřikrát v týdnu, ráno, v poledne a večer…

„Lhala jsem, že jsem ho viděla jen párkrát…“

… a šla tam zas i na Hod boží velikonoční. Je to koneckonců sváteční den, slaví se velikonoce, že ano? Vzkříšení Pána Ježíše a všechno kolem? Tak proč neslavit? Právě proto přichází a slaví svátek šestého vyprávění Rašomonu, ne Hod boží velikonoční, v patnáctý den dubna, léta Páně t. r., amen.

Při příležitosti dvanáctého farářova poplenění - spočítala si, kolikrát to spolu dělali od prvního dubna - má na sobě prostý vlněný kostýmek pro chladnou sezónu a pod ním nic než podvazkový pás a hedvábné kalhotky, které si koupila v krámě Viktoriino tajemství, hedvábné punčochy se švem a pak už nic, protože farář jí nejednou řekl, že se s rozkoší dívá, jak se její prsy vyhrnou ven, když si rozepne blůzičku. Snad při tom vzpomínal na podobnou zkušenost s mladičkou, ale štědrou Felicií na střeše. Ale k Abbyinu překvapení farář prohlásí, že ho jejich poměr naplňuje pocitem viny a výčitkami. Cítí, že zradil církev, svého Boha a své posvátné sliby, a dokonce uvažuje o sebevraždě.

„Tohle mi namlouvala už spousta chlapů,“ řekla.

… tak prosím tě, Ab, musíme s tím přestat, nebo zešílím, Ab…

„Říkal mi Ab, když se se mnou mazlil…“

… prosím tě, slituj se nade mnou a dovol, abych to skončil, prosím tě, má lásko…

„Má lásko mi taky říkal.“

… což Ab, jeho láska, nemínila udělat. Tedy skončit s tím. Příliš jí lahodí ta hříšná výprava do nejtemnějších koutů nábožnosti, to kažení kněze, dělat to takříkajíc Pánu Bohu pod nosem a v jeho vlastním příbytku. Ani nápad, že by s tím ona skončila! Právě teď, když je její slast tak dokonalá, teď, když je na vrcholu vášně a on na vrcholu deliria. Takže mu řekne…

„Řekla jsem mu, že jestli se mnou teď skončí, doví se to celý svět.“

Usmála se na Carellu - tajuplně.

„A pak on začal…“

„Začal křičet něco o vydírání,“ řekl Carella.

„Cože?“ řekla Abby.

„Někdo vás viděl a slyšel,“ řekl Carella a trochu zalhal, protože Alexis její obličej neviděla.

„Ano, takhle začal. Křičel, že ho vydírám. To je vydírání, jsi vyděračka, jak si to dovoluješ?… Bože, taková pitomost! Řekla jsem mu, že je to pro jeho dobro. Protože já jsem mu opravdu prospěla.“

„Co se dělo pak?“ zeptal se Carella.

„Všechno možný,“ řekla Abby. „Nějakej mladej černoch vrazil do kostela, krvácel, pak někdo mlátil do dveří a dveře se prolomily a parta bílejch kluků se přihnala za ním, a musím vám teda říct, že jsem vylítla zadním vchodem na to tata.“

„Kdy jste ho viděla potom?“

„Koho?“

„Otce Michaela.“

„Už nikdy. Řekla jsem si, když má dost, tak ať mi vleze na záda.“

Podívala se vzhůru na Carellu a usmála se.

„Byl byste vy chtěl se mnou skoncovat?“ zeptala se.

Ignoroval tu otázku.

„Kde jste byla čtyřiadvacátého května mezi půl sedmou a půl osmou?“ zeptal se.

„Faráře jsem nevraždila, to je na beton.“

„Dobře, takže víme, kde jste nebyla,“ řekl. „Můžete mi říct, kde jste byla?“

„Můžu, ale budu osobní,“ řekla a usmála se zase tím tajuplným úsměvem, který ho tak dráždil.

„Paní Finchová…,“ řekl.

„Byla jsem tady,“ řekla. „Celou noc. S mužem, který se jmenuje Dwight Colby. Ověřte si to,“ řekla. „Je v telefonním seznamu.“

„Děkuju,“ řekl. „Ověřím si to.“

„Je černoch,“ řekla.

* * *

Zase ten šereda.

„Qué tal?“

Jeho první slova. Naznačující, že se bude mluvit jen španělsky, jeho jazykem. Souhlasila. Zítra bude po všem, konec. Navždycky.

Španělsky řekla: „Yo tengo el dinero.“

Mám peníze.

„Vážně?“ řekl překvapeně. „To šlo rychle.“

„Měla jsem včera večer schůzku. Je to strašně složitý obchod na vysvětlování, ale…“

„Ne. Vysvětli mi ho.“

„Telefonem ne. To snad chápete. Řeknu vám jen, že to bylo snadnější, než jsem si myslela.“

„Tak to je dobrý, ne?“

Předstíraná radost v jeho hlase.

Pero, está muy bien, no?

„Je,“ řekla. „Můžete přijít zítra odpoledne?“

„My nebudem chtít přijít,“ řekl. „Bydlíš v nebezpečných místech. Člověk tam může přijít k úrazu.“

Připomínka, že má u něho další dluh. Pořezala krasavce. Těmi dvěma milióny zaplatí za vraždu Alberta Hidalga… snad. Věděla ale, že šereda nedá pokoj, dokud mu nezaplatí i za to pořezání. Slovo machismo vymysleli španělsky hovořící lidé, slovo venganza taky.

„Je mi líto,“ řekla, „ale ani mi nenapadne courat se po ulicích s dvěma miliónama v kapse.“

Zamávat jim penězi před nosem.

„Máš celou částku?“

„Celou.“

„V čem?“

„Ve stovkách.“

„Kolik stovek?“

Málem ji zaskočil. Určitě by měla takové množství peněz spočítané, určitě by věděla, kolik stovek dělá dva milióny dolarů. Mozek jí pracoval jako kalkulačka. Dej pryč dvě nuly a dostaneš…

„Dvacet tisíc,“ řekla okamžitě, a pak lež ještě vylepšila. „Dvě stě převázaných balíčků, v každým sto bankovek.“

„Dobrá,“ řekl.

„Můžete zítra ve tři?“

Willis bude mít denní službu. Odejde ve čtvrt na devět a vrátí se ve čtvrt na pět nebo v půl páté. To už bude po všem.

„Půl čtvrtý,“ řekl.

„Ne, to je moc…“

„Půl čtvrtý,“ opakoval.

„Tak dobře,“ řekla s povzdechem. „Budete mít patnáct minut, abyste si to přepočítali a vypadli.“

„Doufám, že tentokrát si vodpustíš ty svý triky,“ řekl.

Slovo trucos má ve španělštině jen jeden jediný význam, tenhle. Ne dva nebo tři jako v angličtině, kde trik znamená buď zákazníka prostitutek, nebo službu, kterou mu ona prokazuje.

Nebyla to zahalená narážka na její někdejší povolání ani na povolání jeho strýce. Byl gentleman. Nebyl to Shad Russell, jeho mysl se nebrodila v bahně. Jen ji varoval, aby si nedovolila připravit mu nějaké překvapení.

„Žádný bouchačky,“ řekl, „ani nože, rozumělas?“

Připomíná jí dluh.

Pořezala krasavce.

„Žádný triky,“ řekla. „Chci to už mít za sebou.“

„Jo, my taky.“

Zase cosi v jeho hlase. Příslib. Hluboký, temný a pod povrchem hlasu studený jako led.

„Čekám vás zítra v půl čtvrtý,“ řekla a zavěsila.

A najednou si uvědomila, že se celá třese.

13

Vrátil se do kostela ještě jednou v pátek v poledne 1. června. Nejdřív se telefonicky zeptal, jestli si bude moct znova prohlédnout farářovy papíry, a otec Oriella řekl: Prosím, beze všech obtíží, on sám má schůzi na diecézi ve městě a nebude v kanceláři skoro celý den. „Kdybyste potřeboval pomoc,“ dodal, „Marcella Bella je vám k dispozici.“

Marcella Palumbová byla náhodou na obědě, když tam Carella dorazil. Do fary ho pustila paní Hennessyová a pak ho zavedla do kancelářičky. Tam, kde se večer po vraždě válely po podlaze rozházené papíry a kde v den nastěhování nového faráře stály naskládané krabice, vládl nyní pořádek a smysl pro přehlednost.

„Co vlastně hledáte?“ zeptala se paní Hennessyová.

„Já ani nevím,“ řekl Carella.

„Tak jak budete vědět, kde máte hledat?“

Správná otázka.

Byl tady nejspíš proto, aby se zase hrabal v papírech. Pro některé lidi znamenají peklo věčné plameny, pro jiné zácpa v poledním pouličním provozu, ale pro Carellu byly peklem papíry. Teď byl trestán za to, že tenkrát před dávnými lety odešel z kostela, aniž se kál. Pomstychtivý pánbíček na něj nahrnul další horu papírů.

Zeptal se paní Hennessyové, jestli ví, kam dal otec Oriella kalendář, šekové knížky a zaplacené šeky, které mu vrátila policie. Měla dojem, že slečna Palumbová je zařadila do desek M-Z v registratuře, ačkoli nemá tušení, proč je ta ženská dala zrovna tam, když jak šeky, tak kalendář začínají jinými písmeny, kalendáře patří přece do A-L. Carella taky nevěděl. Ale měla pravdu, byly tam, hned z kraje zásuvky M-Z. Poděkoval paní Hennessyové, odmítl nabídnutou kávu, usadil se za stolem a začal ještě jednou listovat těmi úředními papíry.

Jako už předtím, farářův kalendář mu neprozradil nic důležitého. V den vraždy sloužil jednu mši v osm ráno, druhou v poledne a po ní novénu. Ve dvě měl schůzku s Pomocnou oltářní společností a ve čtyři s Růžencovou. S církevní radou se měl sejít v osm večer, ale na tuhle schůzku už nepřišel. A to bylo na den 24. května všechno. Carella zběžně prolistoval týden předtím. Ani tady nebylo nic důležitého.

Odložil kalendář, vyndal ze zásuvky šekovou knížku Římskokatolické církevní korporace sv. Kateřiny a dal se do zkoumání útržků šeků, které kněz vystavil během května. Byly tu zase platby za xeroxování a garáž, hypotéku a údržbu, zdravotní pojištění, květiny, misálky atd. Carella se zahleděl do útržků z 24. května.

První měl číslo 5 699 a nebyl vyplněn rukou otce Michaela, nýbrž, jak Carella předpokládal, rukou Krissie Lundové. Z útržku vyčetl, že šek byl vystaven na jméno Bruce Macaulay, Péče o stromy Inc., za postřik provedený 19. 5. ve výši 37,50 dolarů. Jako už minulý pátek ve služebně, Carella sestavil všechny útržky z 24. května podle toho, jak šly číselně za sebou:

5 700

Adresát: ÚS Sprint

Účel platby: Služby za 17. 5 176,80 dol.

5 701

Adresát: Banka a spořitelna

Účel platby: Červnová hypotéka 1 480,75 dol.

5 702

Adresát: Alfred Hart, pojišťovací spol.

Účel platby: Honda Accord LX

pojištění HR 9872724 580,00 dol.

5 703

Adresát: Orkin, deratizační společnost Inc.

Účel platby: Květnové služby 36,50 dol.

5 704

Adresát: Tuláci

Účel platby: Záloha na vystoupení 100,00 dol.

To byl poslední šek, který otec Michael vystavil v den, kdy byl zavražděn.

Carella zavřel šekovou knížku.

Nic.

Papírování, myslel si. Proto je tady. Za trest. Zásuvka G-L už byla prohledaná. Osmým kruhem pekla by bylo projít ji ještě jednou a snažit se rozpoznat, co z ní chybí. Nikdo si přece nevybere jednu zásuvku, nevytáhne ji, neprohledá ve spěchu, nerozhází papíry halabala po pokoji a po podlaze, aniž by hledal něco určitého. A kdyby to něco našel a odnesl z kanceláře, pak to něco může být důvodem vraždy. Co takhle prohlídnout papíry v tom pořadí, v jakém byly založeny, třeba najde mezírku, nelogičnost, chybu, díru v dokumentech. A kdyby pak pečlivě prostudoval okolní papíry a použil svých zřejmě chabých schopností dedukce, mohl by snad přijít na to, co může být ten chybějící dokument. Stručně řečeno, hodlal prostudovat koblihu, aby přišel na to, proč je dutá.

Jenže - co když otec Oriella zaměnil farářův obsah zásuvky G-L svými vlastními papíry? Ale ne, pořádkumilovná Marcella ponechala papíry mrtvého faráře přesně tak, jak byly v den vraždy, aby jeho nástupce mohl kdykoli - pokud vůbec někdy - najít příslušný dokument o věcech týkajících se kostela. Carella otevřel zásuvku - nejdolejší vlevo - vytáhl první desky, znova se pohodlně uvelebil u stolu a pustil se do toho.

Jednu chvíli se mu zdálo, že v deskách nadepsaných Okapy objevil významný nedostatek. Vloni na podzim si otec Michael dopisoval s mužem, který se jmenoval Henry Norton ml., firma Bratři Nortonové, Bezspárové okapy, ohledně opravy a eventuální výměny kostelních odpadů a okapů. Dne 28. září napsal dopis, v němž si smluvil schůzku s p. Nortonem, který se měl přijít podívat na kostel a dát předběžný odhad. Dne 11. října následoval další dopis, v němž uváděl, že k ústnímu odhadu, který mu p. Norton sdělil při své návštěvě, chce také písemný, a konečně další dopis z 16. října, že - písemný odhad dostal a že se na jeho základě dohodnou. V závěru dopisu oznamoval, že očekává sdělení, kdy se začne se skutečnými pracemi. To, co chybělo, byl právě ten písemný odhad, o němž otec Michael napsal, že ho dostal. Ukázalo se však, že dotyčný odhad je pouze špatně založen. Carella na něj přišel později v deskách označených Společnost Sv. jména. Byl tam. Na papíře s firemní hlavičkou bratří Nortonů. Odhad na opravu okapů a odpadu na kostele sv. Kateřiny ve výši 1 036 dolarů. Zařazený mezi zápisy ze schůzí Společnosti Sv. jména z ledna a února tohoto roku.

Poslední desky byly tlusté a nadepsané Letošní půst.

Carella přečetl dokumenty v těchto deskách od prvního do posledního.

Nic jiného už v zásuvce G-L nebylo.

S hlubokým povzdechnutím vrátil desky do nejdolejší zásuvky a zásuvku zastrčil do registratury. Nešlo to. Znova ji vytáhl a opatrně znova zastrčil. Pořád ještě nezajela až na konec, přečnívala tak o palec. Otevřel ji a přesvědčil se, zda se někde něco nevzpříčilo. Zásuvka lehce klouzala po kolejničkách, nikde nic nepřekáželo. Tak co ksakru…?

Znova ji zkusil zavřít. Vjela do registratury a zase se zarazila. Něco musí být na její zadní straně, nebo za ní, něco, proč nejde dorazit. Povytáhl zásuvku ještě jednou, klekl si, naklonil se a sáhl za ni. Něco tam vězelo. Neviděl, co, ale…

Vyškubl ruku, protože ho v ní pronikavě zabolelo.

Přes konečky prstů mu tekla tenká stružka krve.

To něco tam vzadu byl nůž.

Našel vražedný nástroj.

Obhájce jménem Oscar Loring se naklonil k Willisovi a řekl: „Kdy přesně to bylo, pane Willisi?“

Měl ježatý knír a funěl jako lev, který právě pozřel vepře. Byly tři čtvrti na tři. Willis svědčil dnes ráno jeden a půl hodiny a teď zase od dvou, kdy se soud sešel k dalšímu jednání. Nejdřív se snažil vysvětlit, proč si vyžádal povolení k razii a proč zastřelil muže, který se ho snažil zabít AR patnáctkou. Stalo se to vloni v říjnu, šlo o tajnou domovní skrýš narkotik, a teď se věc dostala před soud. Loring se pokoušel dokázat několik věcí: že Willis lhal, když přísežně prohlásil, že o povolení k razii požádal, dále že neměl rozumný důvod se domnívat, že v podezřelém bytě budou zbraně nebo nezákonné zboží, a že ve skutečnosti on sám narafičil v bytě jak zbraně, tak pašované zboží, když nejprve vykopl dveře.

Teď chtěl vědět, v kolik hodin přesně Willis - a Bob O’Brien a čtyři další uniformovaní policisté (z opédepky) - vykopli dveře bytu.

„V devět ráno,“ řekl Willis.

„Přesně v devět?“ zeptal se Loring.

„Nevím, jestli přesně. Razie byla určena na devět, my jsme měli sraz před devátou a v devět jsme tam byli.“

„Ale nevíte, jestli to bylo přesně…“

„Promiňte, pane obhájce,“ řekl soudce, „ale kam míříte těmito otázkami?“

Jmenoval se Morris Weinberg a měl pleš orámovanou řídkými bílými vlasy. S oblibou vykládal lidem, že přišel o vlasy v okamžiku, kdy byl jmenován do soudcovského křesla.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Loring, „pro mého mandanta je nesmírně důležité vědět, v kolik hodin přesně ten nezákonný vpád…“

„Námitka.“

Chytrý mladý muž z úřadu okresního státního žalobce, který neprominul Loringovi ani milimetr žvástu.

„Námitce se vyhovuje. Co na tom záleží, pane Loringu, jestli tam policie vešla minutu před devátou nebo minutu po deváté? Co by…“

„Jestli Vaše Ctihodnost dovolí…“

„Nedovolím. Kvůli vám tu pan Willis stojí už skoro dvě a půl hodiny a vy chcete znát i nejmenší podrobnost razie, kterou on a ještě další policisté provedli na základě povolení podepsaného soudcem Nejvyššího soudu. Vyjádřil jste pochybnosti o jeho cti, o důvodech razie, o jeho metodách, a vůbec o všem, až na to, zda je manželským synem svých rodičů. Jsem si jist, že se dostanete i k tomu…“

„Vaše Ctihodnosti, je tu poro…“

„Ano, o porotě vím. A vím taky, že už jsme tu promarnili spoustu času a že pokud mi neřeknete, proč je tak důležité, abyste věděl na puntík přesně, kdy došlo k prohlídce, budu vás musit požádat, abyste přestal s výslechem v tomto směru.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Loring, „můj mandant byl v devět hodin vzhůru a snídal.“

„Co z toho vyplývá?“

„Vaše Ctihodnosti, tento svědek tvrdí, že v devět vykopli dveře a nalezli mého mandanta v posteli. Spícího, Vaše Ctihodnosti.“

„A co dál?“

„Chci jen říct, Vaše Ctihodnosti, že když je detektiv schopen křivě svědčit…“

„Námitka.“

„Námitce se vyhovuje. S tímhle přestaňte, pane Loringu. Sám víte, že to tak není.“

„Jestliže se detektiv mýlí v tom, co se skutečně stalo to ráno, kdy došlo k prohlídce, pak se možná mýlí i v tom, proč k ní došlo.“

„Máte na mysli důvod pro povolení k razii?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane Willisi,“ řekl Weinberg, „proč jste si myslel, že v bytě jsou zbraně a pašované zboží?“

„Jeden tajný policista tam několikrát nakoupil, Vaše Ctihodnosti. Před prohlídkou. Kontrolované zboží, jmenovitě kokain. A oznámil, že tam viděl zbraně. Podotýkám, že zbraně téhož druhu, z jakých na nás stříleli, když jsme vnikli do bytu.“

„Jak se jmenuje ten tajný policista?“

„Charles Seaver, Vaše Ctihodnosti.“

„Z kterého revíru?“

„Stejného jako já, sedmaosmdesátého.“

„Stačí vám to jako důvod, pane Loringu?“

„Slyším to poprvé, Vaše Ctihodnosti. V žádosti detektiva Willise o povolení k razii to ne…“

„Tam jsem napsal, že mám osobní informace a že…“

„Nezmínil jste se o policistovi…“

„Záleží na tom? Povolení jsme dostali, jak víte. Šel jsem do toho zatracenýho bytu a…“

„Tak takhle ne, to by nešlo,“ řekl Weinberg.

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Willis.

„Může se sem policista Seaver dostavit teď odpoledne?“ zeptal se Weinberg.

„Potřebuji čas na přípravu, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Loring.

„Tak tedy zítra ráno, v devět. Připravte se na zítřek ráno.“

„Vaše Ctihodnosti…“

„Jednání se odročuje na zítřek v devět hodin ráno,“ řekl Weinberg, uhodil kladívkem a rázně povstal.

„Všichni vstaňte!“ zvolal soudní zřízenec a všichni v zasedací síni povstali, když Weinberg podobný holohlavému netopýřímu muži vyplul a táhl za sebou svůj černý talár.

Hodiny na stěně ukazovaly za pět minut tři.

Měli přijít v půl čtvrté.

Až se ohlásí v domácím telefonu od vchodu do domu, řekne jim, že dveře jsou otevřené. Až vstoupí do předsíně, zavolá: „Já jsem tady“ a až vejdou do obýváku…

Celý dům byl už vzhůru nohama.

Strávila poslední hodinu tím, že vytahovala zásuvky, rozhazovala jejich obsah po podlaze, vytrhávala televizi a stereo zařízení ze zdi a shromažďovala stříbro, šperky a kožichy dole v obývacím pokoji, aby to vypadalo, že si to tam lupiči nanosili, když se vloupali do domu. Policii řekne, že se vrátila domů a zastihla tam dva ozbrojené chlapy…

Doufala, že budou ozbrojení. Jestli ne, musí své vyprávění změnit.

… dva ozbrojené chlapy, které zastřelila v sebeobraně. Dva ozbrojení vetřelci, zastřelení při vloupání do domu, který pokládali za prázdný. Jejich zápisy v rejstříku jsou kilometry dlouhé, Willis jí ukázal kopie. Adié, Argentino!

Na pistoli, kterou si koupila od Shada Russella, neměla zbrojní pas, ale k tomuto přestupku se byla ochotna hlásit, až přijde čas, i kdyby to znamenalo jít znova za mříže. Důležité je, aby nic z toho neuvízlo na Willisovi. Nevěděla, jak by mohlo. Denní služba končila ve tři čtvrti na čtyři. Nebude doma dřív než ve čtvrt na pět a to už bude po všem. Definitivně po všem.

Podívala se na hodiny. Za sedm minut tři.

Vytáhla revolver, který jí Russel prodal.

Kolt ráže 38, policejní speciál. Šestiranný. Na každého tři rány. Musí střílet rychle a mířit přesně.

Vyklopila válec, přesvědčila se, že revolver je nabitý, a vrátila válec zpět.

Na hodinách bylo za pět minut tři.

Obě děvčata sestoupila po schodech Grahamovy školy na rohu Sedmé a Culverovy. Obě měly na sobě zelené skládané sukně, bílé blůzičky, modré podkolenky, hnědé polobotky a modré blejzry s odznakem školy na levé náprsní kapsičce. Obě se hihňaly něčemu, co řekla jiná kamarádka. K rozvíjející se hrudi tiskly knihy a jejich dívčí smích tryskal do jarního vzduchu, který byl po dešti jasný a jen jiskřil. Jedna z obou dívek byla vrah.

„Ahoj, děvčata,“ řekl Carella.

„Jé, dobrý den, pane Carello,“ řekla Gloria. Modré oči jí ještě svítily smíchem, dlouhé černé vlasy tančily ve slunci, když běžela ze schodů.

„Dobrý den,“ řekla Alexis. Vypadala jako vždycky slavnostně, i když se před chviličkou smála; hnědé oči byly zamyšlené a obličej vážný. Já nejsem nic, řekla mu. Světlé vlasy jí padaly až na ramena a poskakovaly, jak běžela ze schodů. Ty dvě mohly být dvojčata, až na zbarvení. Ale jedna z obou byla vrah.

„Nashle,“ řekla ta třetí a zamávala jim při odchodu.

Detektiv a obě školačky stálí na slunci. Byly přesně tři hodiny. Ze školy se hrnuli studenti. Všude kolem se ozývaly mladé hlasy. Ani ta, ani ona nevypadala ustrašeně. Ale jedna z obou byla vrah.

„Alexis,“ řekl. „Rád bych si s tebou promluvil, prosím.“

Podívala se nejdřív na něj a pak na Glorii. Vážné hnědé oči se najednou naplnily obavami.

„O. K.“ řekla.

Odvedl ji stranou. Mluvili tiše. Alexis upírala oči na jeho obličej, soustředěná na to, co říkal, přikyvovala, poslouchala, příležitostně zamumlala několik slov. Nějaká dívka v uniformě Grahamovy školy a v kloboučku starších studentek, který vypadal jako čepice řeckých rybářů, až na to, že byl v oranžové a modré školní barvě, seskákala ze schodů, řekla: Čau, Lex, a odešla vlevo ke vchodu do metra.

Gloria stála poněkud stranou a pozorovala je, jak rozmlouvají, tiskla si knihy k úzkému hrudníku a mhouřila oči proti slunci.

Carella se k ní obrátil.

„Několik otázek,“ řekl.

„Prosím,“ řekla Gloria. „Něco se děje?“

Knížky přitisknuté k hrudi.

Vlevo za nimi seděla Alexis na školních schodech se způsobně přitaženou sukní a nechápavě je pozorovala.

„Mluvil jsem s Kristin Lundovou, než jsem sem přišel,“ řekl Carella. „Zeptal jsem se jí, jestli tě viděla v kostele v den vraždy. Řekla, že ne. Je to pravda?“

„Promiňte, ale já nerozumím otázce.“

„Byla jsi v kostele v den vraždy někdy před pátou hodinou?“

„Nebyla.“

„Mluvil jsem taky s paní Hennessyovou a ta mi řekla, že tě taky neviděla.“

„Protože jsem tam nebyla, pane Carello.“

Doširoka rozevřené modré oči, nevinné. Ale plné inteligence.

„Glorie,“ řekl.

Oči se upřely na něho.

„Když jsem minulý týden mluvil s Alexis, a teď jsem si to u ní ověřil, abych se ujistil, že se nemýlím, řekla mi, že jsi měla šek na zálohu pro kapelu, a chtěla vědět, jestli se ten tanec bude konat. Bylo to v sobotu odpoledne, 29. května. Mám pravdu? Měla jsi v té době u sebe šek na tu zálohu?“

„Ano.“

Oči zostražitěly.

„Kdy ti dal otec Michael ten šek?“

„Nepamatuju se.“

„Vzpomínej, zkus to, Glorie.“

„Muselo to být ve středu. Ano, myslím, že jsem se tam stavila po škole a že mi dal ten šek.“

„Mluvíš o středě 23. března?“

„Ano?“

„To je den před vraždou?“

„Ano.“

„V kolik hodin ve středu, vzpomeneš si?“

„Po škole. Ve tři nebo ve čtyři, tak nějak.“

„A tehdy ti otec Michael dal šek na zálohu pro skupinu Tuláci? Je to tak? Na sto dolarů.“

„Ano.“

„Glorie, když jsem mluvil s Kristinou Lundovou, zeptal jsem se jí, jestli ten šek napsala ona. Řekla mi, že ano. Napsala šek a pak požádala otce Michaela, aby ho podepsal.“

Oči upřené na jeho obličej se nepohnuly.

„Ona ale napsala ten šek čtyřiadvacátýho května, Glorie.“

Pozorují ho a už vědí, kam míří.

„Třiadvacátýho sis ho nemohla vyzvednout,“ řekl.

„Správně,“ řekla ihned. „Bylo to čtyřiadvacátýho, už si vzpomínám.“

„Kdy čtyřiadvacátýho?“

„Po škole, už jsem vám to řekla. Šla jsem do kostela hned po škole.“

„Ne, řekla jsi mi, že jsi v den vraždy v kostele vůbec nebyla.“

„Protože jsem si nevzpomněla.“

„A teď mi říkáš, že jsi v kostele byla?“

„Ano.“

„Před pátou hodinou?“

„To nevím jistě.“

„Kristin odešla v pět. Říká, že tě…“

„Pak to muselo být po páté.“

„V kolik, Glorie?“

„Nepamatuju se přesně, ale dávno před sedmou.“

Podíval se na ni.

Neřekli sdělovacím prostředkům předpokládanou hodinu, kdy byl farář zavražděn. Znal ji jen vrah. Viděl jí na očích, že si to uvědomila. Modré oči, tak inteligentní, těkaly sem a tam na pokraji paniky. Nechtěl se takhle chovat k třináctiletému člověku, ale šel rovnou k věcí.

„Našli jsme nůž,“ řekl.

Modré oči ztvrdly.

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla.

Slova, která slyšel už tolikrát předtím od vrahů mnohem starších a protřelejších, než byla tady ta mladičká Gloria.

„Byl bych rád, kdybys šla se mnou,“ řekl.

A z úcty k jejímu mládí dodal „prosím“.

Snad se jí podařilo je odstrašit, myslel si.

Neslyšeli o Argentincích ode dne, kdy pořezala toho krasavce. To bylo v sobotu odpoledne. Zítra týden. A od nich ani slovo. Celý ten týden, každý večer, když se vrátil z práce domů, hledaly jeho oči její a čekaly. A ona každý večer zavrtěla hlavou. Nic, ani slovo. Tak to snad vzdali jako ztracenou věc. Možná že zafačovali krasavci ruce, sbalili fidlátka a odjeli domů, nemá smysl pokoušet se o jízdu na tygřici.

Možná.

Sešel po schodišti před trestním soudem na ulici a kachlíkovou chodbou vedoucí do metra k turniketům, když zahlédl ty světle fialové růže. Prodavače levandulových růží s dlouhými stopkami hned vlevo u turniketů. Jedna růže za dolar. V mexickém vězení byla jedna žena z Veracruzu, která řekla Marilyn, že tam všechny dny byly zlaté a noci fialové. Jak to Marilyn opakovala španělsky, znělo to krásně. En Veracruz todos los días dorados, y todos las noches violetas.

Růže nebyly fialové, jen nafialovělé, ale to stačí.

Třeba je čas na oslavu, kdo ví?

Třeba doopravdy pláchli.

„Vezmu si jich dvanáct,“ řekl prodavači.

Hodiny na zdi nad turnikety ukazovaly tři a deset minut.

V Isole mají afghánští taxikáři svou soukromou vysílačku. Člověk nasedne do taxíku, řekne, kam chce jet, oni nastartují a víc od nich neslyšíte ani bú. Zbytek cesty ignorují cestujícího, jako by tam nebyl, a bez přestání brebentí do svého rádia v jazyce, který je většině obyvatel města nesrozumitelný. Možná že jsou všichni špióni. Možná že kujou pikle jak svrhnout vládu Spojených států, i když se to nezdá moc pravděpodobné. Rozumnější je předpoklad, že se jim stýská po domově a potřebují zvuk afghánských hlasů, aby nějak přežili ten namáhavý den.

Carlos Ortega kašlal na eventuální potřeby Afghánců, věděl jen, že kdosi s nemožným jménem vytištěným na licenci Svazu taxikářů připevněné na blatníku ječí do rádia, seč mu síly stačí, v nesrozumitelném jazyce, který je rezavý a dotěrný.

„Hej, vy!“ řekl anglicky.

Taxikář brebentil dál.

„Hej, vy!“ zařval.

Taxikář se otočil.

„Zavři hubu!“ řekl Carlos.

„Prosím?“ řekl taxikář.

„Zavři hubu,“ řekl Carlos s důrazem na anglický přízvuk. „Děláš moc rámusu.“

„Prosím?“ řekl taxikář. „Prosím?“

Doma patřil ke kirgizské národnosti, ačkoli ještě před chvílí nemluvil tímto jazykem, nýbrž jazykem pársí - což byla lingua franca všech afghánských taxikářů v Isole. Jeho předkové však pocházeli z Turecka a on se teď snažil vzpomenout si na nějakou šťavnatou tureckou nadávku, ale přešlo ho to, jakmile se podíval na šeredného hromotluka na zadním sedadle. Otočil se, pársíjsky něco zamumlal do rádia a pak zarytě mlčel.

Carlos jen pokýval hlavou.

Byl zvyklý, že lidi zavřou huby, když jim řekne, aby ji zavřeli.

Když brebentění přestalo, řekl španělsky: „Já jí nevěřím, ty jo?“

„Krásnejm ženskejm se nesmí nikdy věřit,“ řekl Ramon.

Nepřestávalo ho žrát, že ho pořezala. Ruce měl zavázané a ošetřené a rány se většinou už zhojily. Ale jsou rány, které se nezhojí nikdy. Ruce takového krasavce jako Ramon Castaneda se prostě neřežou. Ramona Castanedy se nesmí nikdo ani dotknout, pokud mu to on sám nedovolí. Ta blond děvka za svou opovážlivost zaplatí. Jen co navalí prachy.

„Proč u ní doma?“ zeptal se Carlos.

„Protože je nána,“ řekl Ramon.

„Není, je mazaná, to se jí musí přiznat.“

„Já jí přiznám tohle,“ řekl Ramon a sáhl si na rozkrok.

„Jo,“ řekl Carlos a usmál se. „Až vyplázne prachy.“

„A pak tohle,“ řekl Ramon a vytáhl z kapsy lahvičku se skleněnou zátkou. Lahvička byla plná bledě nažloutlé tekutiny. Ta tekutina byla kyselina sírová. Ramon doufal, že Marilyn se dožije mnoha dětí a vnoučat, aby měla komu vypravovat, proč má tak strašlivě zohyzděný obličej. Pořezat někoho, jako je Ramon Castaneda? To teda pr!

„Skovej to,“ řekl Carlos.

Ramon schoval lahvičku.

„Proč u ní doma?“ zeptal se znova Carlos. „Budou tam chlupatý? Voznámila jim to?“

„Zamordovala tvýho strejdu,“ připomněl Ramon.

„Přesto.“

„Kdybys někoho zamordoval, zavoláš policajty?“

„Argentinská policie ji nehledá.“

„Ale vona to neví. Věř mi Carlosi, policajty nezavolala.“

„Tak proč u ní doma?“

„Povídám ti, je to nána,“ řekl Ramon. „Všecky krásný ženský jsou nány.“

„Může na nás chystat boudu.“

„Pitomí lidi nevědí, jak se chystá bouda.“

„Myslím, že bysme měli bejt opatrný.“

„Proč? Převálcujem ji na kaši. Seberem prachy, šoustnem si, chrstnem jí vitriól do ksichtu, a hotovo,“ řekl Ramon a pokyvoval hlavou, jak je to všechno jednoduché.

Ale Carlos byl pořád ustaraný.

„Proč myslíš, že si vybrala svůj barák?“ zeptal se znova. „Proč ne někde venku?“

„Řekla ti proč. Má strach nosit ty prachy po ulici.“

„Veřejný místo by pro ni bylo bezpečnější.“

„Ženský si myslí, že jejich baráky jsou to nejbezpečnější místo na světě. Baráky jsou pro ně hnízdečka.“

„Bude v tom svým hnízdečku vozbrojená,“ řekl Carlos.

„Sichr. Posledně byla taky vozbrojená.“

Oba umlkli.

Carlos se podíval na hodinky.

Bylo čtvrt na čtyři.

Najednou se usmál. Když se usmál, byl ještě šerednější.

„Pamatuješ, jak jsme se tam dostali posledně?“ zeptal se.

Ramon se usmál taky.

Slyšela klíč v zámku přesně za dvě minuty půl čtvrté. Jen dva lidé měli klíč od domu. Ten, kdo odemyká, musí být…

„Marilyn?“

Willisův hlas. Z předsíně. Volá na ni a ona sedí v červeném koženém křesle tváří proti otevřenému oblouku do obývacího pokoje a v ruce svírá speciální policejní kolt ráže 38.

Přesně to, co si nepřála. Willis doma, a ti dva nikde. Willis uprostřed všeho. Člověk, kterého nechtěla do ničeho zatáhnout, který měl zůstat mimo.

„Ahoj, lásko,“ řekl a vešel do pokoje s kyticí růží v bílém papíře. Spatřil revolver v její ruce. Kolt ráže 38, policejní speciál. Při pohledu na květiny jí bylo do pláče, přinesl jí květiny, když ona očekává…

Jeho pohled se najednou přesunul vlevo ke schodišti a ona věděla ještě dřív, než sáhl po holstru s pistolí, že už jsou v domě. Dostali se sem nějak, jako tenkrát.

Péro na Willisově holstru mu vymrštilo pistoli do ruky.

Vyskočila ze židle v okamžiku, kdy vystřelil.

Zřejmě jednoho z nich zasáhl - slyšela bolestný výkřik, právě když se otočila ke schodišti - a pak se ze schodů ozvala střelba a ona napřáhla ruku s osmatřicítkou, jak to viděla dělat policistky v televizi, držela ji v obou rukou a mířila. Šereda byl zasažen a potácel se a klopýtal do obýváku k Willisovi, přitom pálil z pistole. Krasavec byl po jeho levici a blížil se k ní s pistolí v ruce. Vystřelila. Rána dopadla nízko, mířila mu na hruď. Byla si však jista, že ho trefila, protože v místech, kde je na saku kapsa, se objevila skvrna. Nejdřív ji pokládala za krev, ale na krev nebyla dost tmavá a krasavec začal náhle křičet. Překvapilo ji to, ale na uvažování, proč křičí, nebyl čas, stačila jen znovu vystřelit, protože první rána ho nezastavila, blížil se k ní a křičel, obličej zkřivený vztekem a bolestí. Šereda pořád ještě šel po Willisovi a on i krasavec se k ní blížili, ohyzdnost a krása uprostřed neutuchajícího ohňostroje.

Willis držel pistoli před sebou oběma rukama - detektivové v televizi to dělají taky tak, ale Willis byl opravdový detektiv, a ne Don Johnson. Pečlivě mířil šeredovi na prsa a dával si načas, tady ho má, toho vyděrače! Vystřelil současně s ním a ona vystřelila taky. A viděla, jak krasavec rozhodil ruce, jak to dělá kompars v kině, a pak udělal kotrmelec dozadu, jako se to stává hráčům při fotbale. Až na to, že skvrna na jeho kapse se rozšiřovala a z prsou mu vystříkla krev.

Jí také.

Nejdřív si ani neuvědomila, že je zasažena.

A pak spatřila krev, spatřila, jak jí bílá blůza rudne krví, spatřila krev stříkající z otvoru v blůze, z otvoru v její hrudi, prosakuje látkou, barví celou blůzu na červeno, a pochopila, že je vážně zraněna. Najednou pocítila i bolest, vzrušení ze střelby rázem přešlo, cítila bolest, jako kdyby jí na hrudník šlápl slon, řekla si: Ach panebože, on mě zabil, a nelogicky a opožděně si vzpomněla, že se ještě neozvala Eileen Burkeové, od jejíhož zavolání uplynul skoro týden. A pak se sesula na podlahu s otevřenými ústy a z hrudi jí nepřestávala prýštit krev.

Willis stál nad šeredou, pistoli držel v obou rukou a mířil na tu ničemnou hlavu, připraven mu ji ustřelit, kdyby hnul jedinou brvou. Nikdo však ničím nehnul, bylo po nich, po obou, a tak se otočil k Marilyn.

A viděl ji ležet na perském koberci zalitou krví.

Krví z jejího srdce.

A pomyslel si: Kriste Ježíši, ne!

A běžel k ní.

A padl vedle ní na kolena.

A řekl: „Marilyn?“

Šeptem.

„Marilyn?“

A přitom si uvědomil, že pořád ještě drží v levé ruce kytici nafialovělých růží.

Ve městě a ve státě, pro něž tito muži a ženy pracovali, článek 1 paragrafu 30 trestního zákona zní: Osoba mladší šestnácti let není trestně odpovědná za činy, které spáchala.

Glorii Keelyové bylo v únoru třináct.

Její rodiče trvali na právním zástupci. Právní zástupce řekl, že okamžitě požádá, aby případ projednával opatrovnický soud. Připomněli mu, že jde o vraždu. On jim připomněl, že je jí teprve třináct a že děti (na slově děti si dal záležet) ve věku třinácti, čtrnácti a patnácti let jsou podle zákonů tohoto státu pouze mladistvými delikventy. Oni mu na oplátku připomněli, že v okamžiku, kdy dosáhla třinácti let, nevztahuje se na ni podle zákonů tohoto státu pojem dítě, jestliže je trestným činem, vražda. Článek 1 nebo 2. Nemůže už být považována za mladistvého delikventa, a bude obviněna jako dospělá.

Gloriin zástupce jim řekl, že zákony této země a tohoto města výslovně zakazují výslech mladistvého delikventa na policejní stanici. Oni mu naopak znova připomněli, že trestným činem je vražda a že ona už není mladistvý delikvent. Podotkli také, že smyslem jím zmíněného omezení je pouze oddělit mladistvé delikventy od protřelých zločinců a že kromě toho - to už potřetí - ona už není mladistvá. Právní zástupce mínil, že výslech je stejně akademický, protože on své mladistvé mandantce nedovolí odpovídat na otázky policie.

Všichni chodili kolem případu jako kolem horké kaše.

Děvčeti bylo teprve třináct let.

Říkali, že zabila kněze, že mu zasadila sedmnáct bodných a řezných ran.

Policie měla k dispozici to, co s určitostí pokládala za vražedný nástroj - nůž, jehož rukojeť a ostří byly pokryty zaschlou krví, téměř určitě farářovou. Pravděpodobně byly na noži i otisky prstů, které se pravděpodobně budou shodovat s otisky Gloriinými. Ale její obhájce tvrdil, že brát Glorii otisky na policejní stanici je totéž jako ji tam vyslýchat a že to bude znamenat porušení nejen jejích základních práv (viz Miranda--Escobedo), ale také porušení zákona, který zakazuje výslech osob mladších patnácti let na policejní stanici.

Sdělili mu tedy ještě jednou, že není dítě, když dosáhla třinácti let, a že - viz opět Miranda-Escobedo - nepůjde o pořízení inkriminujícího důkazu bez dovolení, jestliže sejmou Glorii otisky prstů nebo ji vyfotografují, požádají ji, aby se podrobila krevní zkoušce na obsah alkoholu v krvi, učiní osobní prohlídku nebo ji odvezou na přehlídku obviněných, protože rozdíl mezi těmi akcemi a odpověďmi u výslechu je prostě rozdílem mezi nesvědeckou výpovědí a svědeckou výpovědí ze strany vězně. A o tom, že by Gloria byla vězněm, nemůže být řeč. Je prostě ve vazbě. Bude obviněna z trestného činu vraždy podle článku 1. S úmyslem způsobit druhé osobě smrt, kterou také způsobila.

Byla to ovšem zapeklitá věc.

Nelly Brandová, kterou přivolali, protože byla s případem obeznámená, nemohla Glorii vyslechnout, protože obhájce Glorii nedovolil odpovídat na jakoukoli otázku. Teď argumentoval tím, že především neměli důvod ji sem vůbec přivést - je jim náhodou znám výraz „mylné zatčení“? Carella už vysvětlil Nelly, proč Glorii předvedli, a zatímco ona pokládala jeho dedukce za postačující, chápala na druhé straně, že bez otisků prstů jsou na tenkém ledě. Pro Carellu byl fakt, že dívka měla u sebe poslední šek vystavený otcem Michaelem, důkazem, že byla v kostele v den jeho zavraždění. Jestliže jsou její otisky na noži, bude všechno jasné. Jestliže ne…

Porovnání otisků prstů bylo naprosto nutné.

A i když si Nelly byla jistá, že na stanici smějí Glorii otisky prstů sejmout (a policejní právní oddělení jí to potvrdilo), nechtěla riskovat, že by případ, který vypadal nepochybný, mohl poskytnout někomu důvod ke stížnosti na porušování zákonných práv. Činnost policie byla přísně sledována. Bylo to jedno, protože jakmile bude děvče obviněno a zaregistrováno, což se stane v ústřední kartotéce, jakmile tady skončí ten tanec mezi vejci, sejmou se otisky prstů a pořídí fotografie bez jakýchkoli cirátů, ať je mladistvá nebo ne. Takže na Mirandu-Escobeda radši nespoléhat.

Jenže obhájce nechtěl dát pokoj. A tak diskutovali sem a tam a manželé Keelyovi občas přičinili nedůtklivou poznámku o tom, jak je jejich dceruška hodná a jak se dobře učí, čímž se připojili k názorům poručíka Byrnese na vynikající a oblíbené žáky, právníci a detektivové citovali paragrafy a články zákonů, které se na případ hodily, a uprostřed toho všeho, když křik a máchání rukama dosáhly vrcholu, prohlásila Gloria: „Já jsem ho zabila.“

Její obhájce řekl okamžitě: „Glorie, upozorňuju tě…,“ ale ona ho smetla z cesty jako obtížný hmyz. A protože policie ani okresní státní žalobce nebyli podle Mirandy-Escobeda a jiných zákonů povinni upozornit zadrženou na její práva, když učinila dobrovolné prohlášení, stáli všichni mlčky a nechali ji mluvit.

Nechtěla jsem to udělat, řekla.

Šla jsem si tam jen pro ten šek. Bylo asi tak šest hodin. Prošla jsem zahrádkou, vrátka byly otevřený. Nechala jsem je tak, myslela jsem, že ten, kdo je otevřel, to tak chtěl. Dveře do fary byly taky otevřený, ty dřevěný, ty druhý ne. Otevřela jsem je, ty druhý, a šla rovnou dovnitř. Slíbila jsem Kennymu ten šek, Kennymu Welshovi, šéfovi Tuláků, hraje na kytaru a píše většinu písniček, a povídal, že zálohu musí mít hned, jestli chceme, aby na večírku hrál. Tak jsem šla pro šek.

Vešla jsem na faru a…

Je tam taková chodba, než se přijde do kanceláře, takhle se zahýbá, když se přijde zvenčí, a já jsem slyšela… hlasy… ještě než… než jsem zahnula… vzdychání… ta paní vzdychala… a otec Michael říkal: Ach Bože, ach Bože, ach Bože, a ta paní říkala: Pojď ještě, pojď, ještě víc, Michaeli!

A…

Já už nejsem dítě, víte. Vím o takových věcech. Spousta děvčat v naší škole dělá takový věci, mluví o nich. Já nejsem dítě. Věděla jsem, co dělají, ještě než jsem…

Asi jsem se měla vrátit…

Měla jsem odejít, hned jak jsem je slyšela.

Ale já jsem…

Zahnula jsem… jak se ta chodba zahýbá, tak je tam… lavička… sedí se na ní, když se čeká na pana faráře, a já…

Já jsem se podívala.

A on byl… oni byli… byla zády ke mně, sukni měla vykasanou, nahoře si ji přidržovala a pod sukní neměla nic, kalhotky kolem kotníků, nohy roztažené, on jí sahal pod sukni, líbali se, ach Pane Bože, a ona naříkala a tiskla se k němu, víte - oni se milovali tady v jeho kanceláři, blond vlasy jí visely na záda, kroutila hlavou a naříkala, a on povídá já tě mám rád, ach Bože, já tě mám strašně rád! Farář! A pak jako po ní sklouzl, ruce mu sjely po jejích nohách zezadu a padl před ní na kolena, jako kdyby se modlil, a já jsem hned věděla, co jí dělá, a zakryla jsem si obličej rukama a utíkala jsem přes sakristii do kostela a modlila jsem se k Pánu Bohu o pomoc.

Čekala jsem, až odejde. Odešla přes kostel, asi nechtěla, aby někdo viděl, že odchází z fary. Seděla jsem v lavici blízko oltáře, modlila jsem se. Mohlo být tak půl hodiny potom, co jsem je viděla, já nevím, vyšla ze sakristie, vysoké kramflíčky jí klapaly, byla veliká a krásná, pospíchala a usmívala se, opravdu se usmívala, pozorovala jsem ji, viděla jsem, jak se jí rýsujou kalhotky pod žlutou sukní, otočila jsem se a podívala na Ježíše na kříži a podívala se na jeho smutný oči, znáte ty jeho smutný oči, vždycky brečím, když se na ně podívám, a zdálo se mi, že říkají: Promluv si o tom s otcem Michaelem, zeptej se ho na to, zeptej se, proč to dělal, proč to udělal.

Nechtěla jsem ho zabít.

Chtěla jsem se ho jen zeptat, proč zrazuje nejen Pána Boha, ale taky mě, ano, protože já jsem mu věřila, myslela jsem, že jsme přátelé, myslela jsem, že si můžeme říct věci, co nemůžeme říct nikomu jinýmu, copak jsem mu neřekla věci při zpovědi, neřekla jsem mu věci, který jsem neřekla nikomu jinýmu na světě, ani Alexis? To jsem chtěla. Jen se ho zeptat, jak mohl udělat takovou věc. Je přece kněz, ale místo toho se choval jako jako, jen to jsem mu chtěla říct.

Seděl na faře sám, za stolem, muselo být, já nevím, nějak před sedmou, za deset minut sedm, tak něco? Podíval se na mě, když jsem vešla, a usmál se a řekl: Přišla sis pro šek, viď? Tak nějak. A já jsem řekla ano, otče Michaeli, a on mi dal ten šek a já jsem si ho dala do peněženky a pak pak, pak jsem stála a čekala, protože jsem nevěděla jak začít, a on řekl děje se něco, Glorie? A já jsem řekla otče Michaeli, já jsem viděla vás a tu paní. A on řekl jakou paní, Glorie? A já jsem řekla blond, otče Michaeli, tu, co tu byla prve. A on se mi podíval do očí a řekl nevím, o čem mluvíš, Glorie. Já jsem řekla otče Michaeli, proč to děláte, to je hřích! A on se mi zas podíval do očí a řekl určitě se mýlíš, Glorie, a prosím tě, teď jdi.

Odešla jsem z kanceláře.

Nevím, proč jsem vzala v kuchyni nůž.

Paní Hennessyová tam nebyla, nevím, kde byla.

Na kamnech se něco vařilo. Vzala jsem nůž a…

A vrátila se za ním do kanceláře, ale on tam už nebyl.

To mě…

Nevím proč, ale rozzlobilo mě to, totiž takhle, nechci mu přece ublížit, tak proč se přede mnou schovává? A potom… potom jsem ho slyšela venku na zahrádce… procházel se po zahrádce a já jsem šla ke dveřím fary, slunce zapadalo, nebe bylo červené jako krev a já jsem se dovtípila, že se modlí, a najednou mi došlo to jeho pokrytectví, modlí se k Bohu, lže…

Asi jsem ho bodla.

Nevím kolikrát.

Bože, odpusť mi.

Potom jsem… jsem šla… musela jsem zahodit ten nůž, chápete… Na šatech ani na rukou jsem neměla krev… nemá při tom být spousta krve? On měl krev na zádech, taky na noži byla krev, ale na mně nebyla ani kapka. Nemohla jsem jít na ulici s tím… s tím no…

Běžela jsem zpátky na faru.

Paní Hennessyová mě neviděla, byla v kuchyni…

Všechno šlo tak rychle…

Proklouzla jsem do kanceláře…

Otevřela jsem dolní zásuvku v registratuře a hodila nůž až dozadu a pak jsem vyházela věci ze zásuvky, aby to vypadalo, že někdo přišel vykrást kostel a přitom zabil…

Ach milosrdný Pane Bože!

Zabil pana faráře.

Bože milý!

Zabil nejmilejšího otce Michaela!

Carella poslouchal teď už otupělé líčení, jak šla domů ztemnělými ulicemi, jak ji její rodiče našli v obývacím pokoji s knihou, když se vrátili z práce, jak řekla matce, že pečeně už je v troubě.

Třináct, říkal si, je jí teprve třináct.

A uvědomil si s těžkým smutkem, že noc v městě, které tak miluje, přichází v dnešní době příliš rychle. A přemýšlel, jestli na nešpory už není pozdě.

Nelly Brandová ho pozorovala. Jako kdyby mu četla myšlenky a myslela si naprosto totéž. Jejich oči se setkaly. V dálce se ozvala siréna sanitky.

Odvážela Marilyn Hollisovou do všeobecné Morehouseovy nemocnice. Až tam dojede, bude prohlášena za mrtvou.

Nastala noc.

Obloha se černala honícími se mračny. Seděli v zahrádce za kostelem. Slyšeli sirénu sanitky, jak mizí v dálce. Po obloze se míhaly vzdálené záblesky.

„Dlouho jsem vás neviděl,“ řekl.

Měl na sobě černé bavlněné roucho, vyšívané lesklým černým hedvábím, se smrkovými šiškami, které tvořily falický vzor. Roucho mělo po obou stranách rozparek až do pasu a odhalovalo svalnaté nohy a stehna.

„Vyskytly se problémy,“ řekla.

Měla na sobě červenou koženou sukni s rozparkem až na stehno, černou hedvábnou blůzu s hlubokým výstřihem, červené střevíčky s vysokými podpatky, krvavě rudou rtěnku, bimbající červené náušnice.

„Povídejte,“ řekl.

Pověděla mu všechno.

Poslouchal zamyšleně.

Upíjel ze skleničky a poslouchal.

„Dalo se to udělat jednodušeji,“ řekl.

„Nezdálo se mi.“

„Já bych ho byl vyhodil, vyhodil a dost.“

„Nechtěla jsem, abys věděl, že mám dvaadvacetiletýho syna.“

„Tak jsi radši šla ke katolickýmu faráři?“

„Ano.“

„Požádat ho, aby zakročil.“

„Ano. Nemohla jsem sem přece chodit, když tu byl Andrew s tím svým zatraceným teploušem?“

„Andrew Hobbs.“

„Ano.“

„Neměl jsem tušení.“

„Hobbsová jsem se jmenovala jako vdaná.“

„Dvaadvacetiletý syn,“ řekl.

„Ano,“ řekla.

„Abigail Finchová má dvaadvacetiletého syna?“ řekl a údivem zavrtěl hlavou.

„Ano. Tak teď aspoň víš, že jsem stará bába,“ řekla a usmála se.

„Ovšem, úplně stará bába,“ řekl a opětoval její úsměv.

„Jenže,“ řekla, „ono se mi to nevyplatilo. A za to se opravdu kaju.“

„Jak nevyplatilo?“

„Nečekala jsem, že bude kázat proti naší církvi. Chtěla jsem jen, aby promluvil Andrewovi do duše. Přestaň obcovat s ďáblem, synu, škodíš svý duši, tak něco.“

„Ano.“

„Samo. A on z toho udělal federální případ.“

„Ano.“

Chvíli mlčel a zamyšleně popíjel. Pak zvedl hlavu a řekl: „Asi bys zasluhovala trest, Ab. Církev tě může potrestat, jseš si toho vědoma?“

„Jsem a záleží jen na tobě a na ostatních, Sky. Já se kaju, opravdu. A víš…“

„Ano?“

„Přemluvila jsem ho, aby s tím přestal. Když jsem si uvědomila, co se děje, kázání a všechno, šla jsem za ním a řekla mu, že povím, co spolu máme, jestli nenechá církev Nezrozeného na pokoji. To je vydírání, začal křičet. Ale já jsem řekla, že je to pro jeho dobro. Myslela jsem to ironicky, víš. Pro jeho vlastní dobro. Že by udělal nejlíp, kdyby se dal k Satanovi.“

Schuyler se rozesmál.

„No jo,“ řekla a smála se s ním. „Ale to ho doopravdy naštvalo, když jsem řekla tohle, a pak to, že jsem se mu smála do obličeje. Uhodil mě, ten mizera, věřil bys tomu? Pět minut předtím přede mnou klečel, a najednou mi vlepil facku! Protože jsem urazila jeho miláčka, jeho Ježíše, chápeš, toho, kterýho on zrazoval už od prvního dubna, když se tam se mnou muchlal sedmkrát v týdnu. Kněz, věřil bys tomu? Vykutálenej kněz! Já jsem mu tu facku ovšem nedarovala! Ale kázat proti nám přestal, Sky. Po velikonocích byl s kázáním konec, všiml sis?“

„Abych ti řekl pravdu, Ab, já jsem ty jeho kázání nezaregistroval ani před velikonocema.“

Oba se rozesmáli. A pomalu popíjeli.

A dívali se na hrozivou černou oblohu.

Zase se zablesklo.

„Bude pršet,“ řekl.

„Je tu ještě jedna věc,“ řekla. „Kdybys chtěl projevit shovívavost.“

„A to?“

„Já si myslím, že jsem opravdu udělala něco ve prospěch naší církve, Sky.“

„Proč si to myslíš?“

„Svedla jsem katolickýho pátera. Svedla jsem služebníka Ježíše Krista. Myslím si, že to je dobrý skutek, Sky.“

„Myslíš?“

„Myslím, že byste to mohli uvážit. Kdybys měl v úmyslu mu odpustit.“

„Uvidíme.“

Zase se zablesklo, tentokrát blíž. A slabě zahřmělo.

„Řekl mi, že mě má rád,“ řekla a otočila se k němu se spokojeným úsměvem.

„To mu chválím.“

„Láskou ke chtíči. Mám pravdu?“

„Spíš obráceně.“

„Chtěl mě, Sky. Byl by pro mě udělal všechno na světě. Páter, katolík! Bažil po mně. Lezl přede mnou po kolenou. Ne před Ježíšem, Sky. Přede mnou.“‚

Podívala se mu přímo do očí.

Zablesklo se docela blízko. Hřmění bylo silnější.

„My zvítězíme,“ řekla vážně. „Nakonec zvítězíme, Sky.“

„Myslím, že už jsme zvítězili,“ řekl tlumeně.

Déšť byl na spadnutí.

Vzal ji za ruku. Vstali společně a byli už skoro u kostela, když na cestičku začaly pleskat první obrovské kapky.

„Chtěla bys zítra večer sloužit jako oltář?“ zeptal se.

„Bude mi velkou ctí,“ řekla.

Ed McBain Nešpory

Z anglického originálu Vespers,

vydaného nakladatelstvím William Heinemann Ltd, London 1990,

přeložila Alena Maxová

Foto na obálce Pavla Hrachová

Typografie Pavel Hrách

Vydal Československý spisovatel v Praze

roku 1993 jako svou 6294. publikaci

Odpovědná redaktorka Hana Müllerová

Výtvarný redaktor Pavel Hrách

Technická redaktorka Miroslava Kupková

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

AA 15,639, VA 16,136

Stran 256. 13/34

Vydáni první. 22-013-93.

Doporučená cena Kčs 58,-

ISBN 80-202-0401-6

„Nešpory jsou klenotem v McBainově skvělém diadému,“ píše americký nakladatel o detektivce spisovatele, jenž je i u nás jedním z nejoblíbenějších autorů kriminálních románů.

Drsný příběh začíná jednoho krásného májového večera, kdy je ve své zahradě brutálně zavražděn mladý katolický kněz. Kostel, kde se odehrávají vášnivé satanské mše, je nedaleko a kdosi nakreslil na vrátka farní zahrady rudé znamení Satana. Všude kolem panuje tvrdá rasová nenávist, bují obchod s drogami. Neuznávají se tu zákony, ztroskotávají veškeré naděje.

Detektiv Steve Carella a jeho tým mají před sebou skutečně zapeklitý případ. Šest téměř dokonalých alibi, spoustu matoucích stop a město, kde je korupce, vydírání a smrt na denním pořádku. Snad poprvé ve své kariéře propadají beznaději.

McBainovy Nešpory jsou nejen vynikající thriller, ale především věrný, byť nepříliš lichotivý obraz současné Ameriky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai