Poldové

Ed McBain

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Není to přízrak, ale vysoký blonďák s naslouchátkem v uchu… Polít spícího bezdomovce benzínem, zapálit ho a ze skrytu pozorovat jeho utrpení – i to může být zábava pro párek chuligánů v ulicích velkoměsta, jakým je Isola. Pro policisty z 87. revíru jde o další z neradostných, leč rutinních úkolů. I proto zpočátku podcení výhrůžný dopis, který obdrží jeden z vysokých městských úředníků. Když zůstane ležet s kulkou v hlavě, popraven před zraky veřejnosti, aktivita policejních složek se soustředí novým směrem. Zástupce starosty je varován podobným anonymním dopisem, že pokud nezaplatí výkupné, zemře. Vyděrač splní i tuhle hrozbu. Když si neznámý jako třetího v řadě celkem logicky vybere charismatického a oblíbeného starostu, Carella a detektivové z 87.revíru si musí přiznat, že jejich protivníkem není ledajaký, náhodný zločinec. Vše nasvědčuje tomu, že na scénu se po osmi letech vrátil Hluchý… Postavu zdánlivě nepolapitelného zločince Hluchého uvedl Ed McBain v tomto již klasickém policejním románu do děje teprve podruhé. Stalo se tak v době, kdy jím smyšlené zločiny a bezmocná neohrabanost policie nápadně připomínaly skutečnost: americká veřejnost byla traumatizována atentáty na vysoce postavené státní úředníky a politiky a popularita policie se pohybovala hluboko pod bodem mrazu. McBainův román má tak vedle zábavné i nepochybně dokumentární hodnotu.

ed mcbain

POLDOVÉ

VELKOMĚSTO NA TĚCHTO STRÁNKÁCH

JE VYMYŠLENÉ.

LIDÉ A MÍSTA, TO VŠE JE FIKTIVNÍ.

POUZE POSTUP POLICIE VYCHÁZÍ

ZE ZAVEDENÉ PÁTRACÍ TECHNIKY.

Připsáno Murrayi Kellerovi

/1/

To zas byl tejden, kamaráde.

Čtrnáct přepadení, tři znásilnění, jedno pobodání nožem na Culver Avenue, třicet šest různých vloupání, a navíc k tomu ke všemu se ve služebně ještě malovalo.

Ne že by služebna nepotřebovala vymalovat.

Detektiv Meyer Meyer byl poslední, kdo by chtěl popírat, že si služebna o gruntovní vymalování říká už dávno. Jenom mu připadalo idiotské, že se městská správa rozhodla dát vymalovat zrovna teď, začátkem března, kdy venku bylo všechno studené jak psí čumák a oslizlé a neutěšené a kdy člověk musel mít v jednom kuse zavřená okna, poněvadž ty zatracené radiátory byly pořád jen mírně vlažné, takže výsledkem té malovací akce byl nos od rána do večera podrážděný pachem terpentýnu, nemluvě o dvou malířích, kteří se člověku pletli pod nohama nebo mu balancovali na štaflích nad hlavou a nevypadali zrovna na to, že by hravě zvládli nástropní malbu v Sixtinské kapli.

„Promiňte,“ řekl jeden malíř, „ale nemoh byste to kousek odtáhnout?“

„Co to?“ zeptal se Meyer.

„No to.“

„Jo to,“ řekl Meyer a taktak že nevypěnil, „to totiž je naše kartotéka všiváků. To totiž je napěchovaný informacema o všech známejch kriminálnících a vejtržnících z celýho revíru, a je to naprosto nepostradatelný pro detektivy, co v týhle služebně makaj, až se z nich kouří.“

„To je toho,“ řekl malíř.

„Tak hejbne s tím?“ zeptal se druhý malíř.

„Vy s tím hejbněte,“ řekl Meyer. „Vy jste malíři, tak si s tím hejbněte vy.“

„Od toho my nejsme placený, abysme tu s něčím hejbali,“ řekl první malíř.

„My jsme placený jedině od malování,“ řekl druhý malíř.

„Já taky nejsem placenej od šoupání s nábytkem,“ řekl Meyer. „Já jsem placenej od pátrání a tak mám pátrat, a ne šoupat s nábytkem.“

„Tak to nechte tak, klíďo,“ řekl první malíř, „já vám to tou zelenou zacelpám vodshora až dólu.“

„Hoďte přes to plachtu,“ řekl Meyer.

„Všecky plachty jsme dali támhle na ty psací stoly,“ řekl druhý malíř, „víc plachet nemáme.“

„Čím to, že já vždycky musím asistovat u takovejchhle scén jak z vaudevillu?“ zeptal se Meyer.

„Jak prosím?“ řekl první malíř.

„Von je inteligent,“ řekl druhý malíř.

„Helejte, já vám jen říkám, že s touhle jarmarou, co je v ní kartotéka, hejbat nebudu,“ řekl Meyer. „A abych to upřesnil, tak nehodlám hejbat vůbec s ničím. Vy tady celou tu zatracenou služebnu obracíte vzhůru nohama, už to vidím, že až vypadnete, budem ještě tejden hledat, kde je co.“

„My když makáme, tak makáme,“ řekl první malíř. „Mimochodem, my jsme se vám sem nevnucovali,“ řekl druhý malíř. „Vy myslíte, že nemáme nic lepšího na práci než to smejčit štětkou zrovna tady? Vy myslíte, že tohle je nějaká zajímavá fuška? Tohle je votrava, hotovej smrťák, když to chcete slyšet.“

„Smrťák, jo?“ řekl Meyer.

„Jo, smrťák,“ řekl druhý malíř.

„Fakt, hotovej smrťák,“ přitakal první malíř.

„Všecka tahle hrášková zeleň, to myslíte, že je zajímavý? Strop hrášková zeleň, zdi hrášková zeleň, schodiště hrášková zeleň, to je fakt náramně zajímavá fuška, jen co je pravda.“

„To minulej tejden jsme měli fušku pod širým nebem v tržnici v Council Street, a to teda byla zajímavá fuška.“

„To byla vůbec nejzajímavější fuška, co jsme kdy měli,“ řekl druhý malíř. „Každej stánek jinou pastelovou barvou, víte přece, jak tam ty stánky vypadaj, ne? No a tam jsme dělali jeden každej jinou pastelovou barvou, to teda byla fajn fuška.“

„Tohle je posraná fuška,“ řekl první malíř.

„Smrťák a posraným navrch,“ přitakal druhý malíř.

„S tou jarmarou ale hejbat nebudu, to ne,“ řekl Meyer Meyer a v té chvíli zazvonil telefon. „87. pátrací oddělení, detektiv Meyer,“ řekl do sluchátka.

„Meyer Meyer osobně?“ zeptal se hlas na druhém konci drátu.

„Kdo volá?“ zeptal se Meyer.

„Nejdřív mi laskavě povězte, jestli mluvím s Meyerem Meyerem osobně.“

„Jo, osobně. To jsem já.“

„Propáníčka, to já nejspíš omdlím.“

„Poslyšte, kdo…“

„Tady Sam Grossman.“

„Haló, Same, co to má…“

„Ani to nemůžu povědět, jakou mám trému, že si smím pohovořit s tak proslulou osobností,“ řekl Grossman.

„Fakt?“

„No fakt.“

„Tak hele, hele, oč ti jde? Nic nechápu.“

„Tak ty opravdu nic nevíš?“

„Ne, nevím nic. A co jako mám vědět?“ zeptal se Meyer.

„Krk na to, že na to přijdeš sám,“ řekl Grossman.

„Jestli něco nesnáším, tak takovýhle tajnosti,“ řekl Meyer Meyer, „takže bych tě prosil, aby ses laskavě vymáčknul, o čem je vlastně řeč, a tyhle blbý fóry si nechal od cesty.“

„Ah-há,“ řekl Grossman.

„Tys mi dneska chyběl,“ řekl Meyer a povzdechl si.

„De facto volám kvůli pánskému sportovnímu saku, velikost třicet osm, červenomodrá kostka, štítek od firmy Tom’s Town and Country, analýza podezřelé skvrny na levé klopě, kterou jste si u nás objednali. Víš o tom něco?“

„Jo, to jsem si objednal já,“ řekl Meyer.

„Máš po ruce tužku?“

„Můžeš spustit.“

„Krev negativní, sperma negativní. Vypadá to na obyčejný kuchyňský flek, olej nebo nějaká mastnota. Chceš od nás, abychom ti to specifikovali?“

„Ne, to nebude nutný.“

„To sako patří chlapovi podezřelému ze znásilnění?“

„Tenhle tejden jsme jich tu měli tři tucty. Teda chlapů podezřelejch, že někoho znásilnili. A taky tu máme dva malíře.“

„Co? Co žes to říkal?“

„To pusť z hlavy. Tak to je všechno?“

„Jo, všecko. Ujišťuji vás, že pro mne bylo potěšením si s vámi pohovořit, vážený pane Meyere Meyere, nemáte tušení, jakou trému jsem celou tu dobu měl.“

„Hele, ty – co to hergot pořád…?“ spustil Meyer, ale Grossman mezitím zavěsil. Meyer ještě chvilku držel v ruce sluchátko a vyjeveně na ně zíral, než s ním praštil do vidlice. Všiml si, že na černé plastické hmotě sluchátka je pár šmouh od hráškové zeleně. „Špinďouři pitomý,“ zamumlal polohlasně a jeden malíř ihned řekl: „Jak prosím?“

„To nic.“

„Já myslel, že jste něco řek.“

„Poslyšte, od kterýho podniku vy vlastně jste, mládenci?“ zeptal se Meyer.

„Veřejný služby,“ řekl první malíř.

„Obnova a údržba,“ řekl druhý malíř.

„Proč jste tuhle zatracenou ďouru nepřišli vymalovat v létě? Proč to musíte dělat réglrecht teď, když jsou okna zavřený?“

„No a? Co jako má bejt?“

„Že to tady smrdí, to má bejt,“ řekl Meyer.

„Tady to smrdělo, ještě než jsme sem přišli,“ řekl první malíř, a dost možná, že měl pravdu. Meyer pohrdavě začmuchal, obrátil se k oběma malířům zády, a pokusil se zjistit, kde je kartotéka obsahující denní hlášení z minulého týdne. Zdálo se ale, že prostě zmizela z dohledu.

Jestli Meyer něco přímo nenáviděl (a on toho přímo nenáviděl moc), pak to byl chaos. Ve služebně panoval kompletní, naprostý a totální chaos. Štafle, plachty na přikrytí nábytku, noviny, načaté plechovky s barvou, nenačaté plechovky s barvou, použité malířské štětky, nepoužité malířské štětky, plechovky s terpentýnem a plechovky s ředidlem, špachtličky na míchání barev, vzorky barev (samé rozkošné a četné odstíny hráškové zeleně), válečky, kádinky na kolečkách, role lepicích pásů na zakrytí míst, která vymalována být nemají, ochranné pláště a zástěry, pocákané hadry byly nastlány, naházeny, rozvěšeny, nařaseny, nahoudány, poskládány, prostřeny, a na čestné slovo připevněny na psacích stolech, na skříních, na podlahách, na zdech, na ochlazovačích pitné vody a na všem, co nebylo živé, takže nemohlo prchnout. (Včera malíři málem přehodili plachtu přes nehybně netečnou figuru detektiva Andyho Parkera, který jako obvykle usnul v otáčecí židli za psacím stolem, s nohama pro pohodlí deponovanýma do otevřeného šuplete.) Meyer stál uprostřed toho svinčíku jak pomník lidské trpělivosti, což taky opravdu byl – statný muž s pomněnkově modrýma očima a hlavou holou jako koleno, momentálně na několika místech potřísněnou (toho si ovšem nebyl vědom) drobnými stříkanci hráškové zeleně. Na kulatém obličeji měl bolestínský výraz, ramena pokleslá únavou, a vypadal dezorientovaně a zmagořeně, poněvadž – hrom do toho! – vůbec nevěděl, kde co je. Úplnej chaos, pomyslel si, a vtom telefon znova zazvonil.

Stál těsně u Carellova psacího stolu a tak zašmátral po telefonu řinčícím pod ochrannou plachtou, což skončilo tím, že se mu na rukávu saka zaskvěla široká šmouha hráškové zeleně; pak teprv vyrazil na druhý konec místnosti k aparátu na vlastním stole. S proklínáním zvedl sluchátko.

„87. pátrací oddělení, detektiv Meyer,“ řekl.

„Inspektor Správy městských sadů a parků Cowper bude zítra v noci zastřelen, pokud nedostanu do oběda pět tisíc dolarů,“ řekl mužský hlas. „Další informace později.“

„Cože?“ řekl Meyer.

Na lince se rozhostilo ticho.

Podíval se na hodinky. Byly čtyři hodiny patnáct minut, odpoledne.

To odpoledne ve čtyři hodiny třicet minut, když do služebny dorazil detektiv Steve Carella, požádal ho poručík Byrnes, aby na okamžik přišel k němu do kanceláře. Byrnes seděl za psacím stolem v místnosti se dvěma okny, pokuřoval doutník a vypadal náramně šéfovsky (šéf ostatně byl) ve svém šedém obleku s úzkou proužkou, o poznání tmavším než jeho nakrátko ostříhané vlasy, s černozlatou reprezentativní hedvábnou vázankou a v bílé košili (s malým flíčkem hráškové zeleně na jedné manžetě), s prstenem z učiliště, v němž byl zasazen světle hnědý kámen, na prsteníku pravé ruky, a se snubním prstenem na levé. Zeptal se Carelly, jestli chce kávu, a když Carella řekl, že chce, brnkl do kanceláře pro zaměstnance Miscolovi a požádal ho o další šálek kávy, a pak poprosil Meyera, aby Carellu seznámil s obsahem telefonátu. Meyerovi to trvalo přibližně deset vteřin, než Carellovi celou konverzaci zopakoval.

„Tohle, jo?“ zeptal se Carella.

„Tohle.“

„Hm–m–m.“

„Co si o tom myslíš, Steve?“ zeptal se Byrnes.

Carella seděl na kraji Byrnesova poškrábaného stolu – vysoký štíhlý muž, který v této chvíli vypadal jako tulák, poněvadž hned po setmění měl vyrazit do ulic, najít si nějakou uličku nebo vchod do domu, lehnout si tam, smrdět vínem na sto honů a doufat, že ho někdo podpálí. Před čtrnácti dny totiž nějací švandymilovní mládenci zapálili skutečného vandráka a minulý týden jiný pobuda posloužil za topivo pro další podobný táborák, který v tomto případě skončil jeho smrtí. A tak teď Carella trávil své noci tím, že líhal ve vytipovaných domovních vchodech, předstíral, že je opilý, a netrpělivě čekal na žháře. Neholil se už tři dny. Na bradě měl ježaté strniště, stejně hnědé jako vlasy, ale řidší a rostoucí v nepravidelných ostrůvcích; na první pohled vypadal, jako by mu ve tváři něco chybělo, jako by ji jen narychlo načrtl nějaký nepříliš schopný malíř. Oči měl hnědé (sám si o nich namlouval, že jsou pronikavé), ale v této chvíli působily staře a bezvýrazně, zřejmě na pozadí zanedbaného strniště a vrstev nefalšované špíny, které dovolil, aby se mu nerušeně nastřádala na čele a na tvářích. To, co vypadalo jako hojící se jizva napříč přes kořen nosu, bylo ve skutečnosti jen kolodium a přírodní barvivo, šikovně nanesené tak, aby připomínalo škraloup zaschlé krve na zhnisané ráně. Navíc se zdálo, že má vši. Jak se na něho Byrnes díval, začínalo ho svědit celé tělo. A nejen Byrnese, všichni, kdo byli v místnosti, měli při pohledu na Carellu chuť se trošku poškrábat. Než odpověděl na poručíkovu otázku, důkladně se vysmrkal, a kapesník, který vytáhl ze zadní kapsy promaštěných kalhot, vypadal na to, že ho vylovil z nejbližší městské stoky. Hlučně a šťavnatě si pročistil nos (takhle to vypadá, když herec začne přehrávat svou roli, pomyslel si Meyer), strčil kapesník zpátky do kapsy a řekl: „Chtěl mluvit s někým od nás jmenovitě?“

„Ne, začal mluvit hned, jak jsem mu řekl, kdo jsem.“

„To moh bejt nějakej blázen,“ řekl Carella.

„Možná.“

„Proč ale volal nám?“ řekl Byrnes.

To byla dobrá otázka. Za předpokladu, že člověk, který telefonoval, není blázen, a že má opravdu v úmyslu zabít inspektora Správy městských sadů a parků, pokud nedostane do zítřejšího poledne pět tisíc dolarů, nebylo jasné, proč by měl volat na Osmdesáté sedmé pátrací oddělení. V tomhle krásném velkoměstě byla spousta jiných policejních strážnic a žádná z nich (to se dalo předpokládat skoro s jistotou) nebyla v tomhle prvním březnovém týdnu uprostřed toho největšího malování, ve všech seděli detektivové každým coulem, pracující stejně tvrdě a energicky jako ti mládenci bez bázně a hany, kteří se tu teď shromáždili a usrkávali svou odpolední kávu v příjemné podvečerní siestě, detektivové, kteří nepochybně znali inspektora Správy městských sadů a parků stejně důvěrně jako právě tihle ochránci zákona – tak proč tedy zrovna Osmdesáté sedmé pátrací oddělení?

Dobrá otázka: jako na většinu dobrých otázek na ni neexistovala okamžitá odpověď. Miscolo vešel do místnosti se šálkem kávy, zeptal se Carelly, jestli se taky náhodou nechystá někdy se vykoupat, a pak zas odešel za svými úředními povinnostmi. Carella uchopil šálek kávy rukou špinavou tak, že by se na ní daly brambory sázet, zvedl jej k popraskaným a loupajícím se rtům, usrkl a pak se zeptal: „Měli jsme s tím Cowperem někdy nějakej zástoj?“

„Jak to myslíš?“

„To sám přesně nevím. Vyšetřovali jsme něco specielně pro něho, spolupracoval s námi někdy nebo podobně?“

„Pokud si vzpomínám, tak ne,“ řekl Byrnes. „jediné, nač si vzpomínám, je ten jeho projev před volbami do městského zastupitelstva, ale tam byli tehdy pozváni všichni policajti z celého města.“

„Tak to musí bejt nějakej blázen,“ řekl Carella.

„Možná,“ řekl znova Meyer.

„Neměl hlas jako nějakej malej spratek?“ zeptal se Carella.

„Ne, tohle byl hlas dospělýho chlapa.“

„Řekl, kdy znova zavolá?“

„Ne. Řekl jen: ‚Další informace později!“

„Řekl, kdy nebo kam byste mu jako měli ty peníze doručit?“

„Ne.“

„Řekl, kde jako byste je měli sehnat?“

„Taky ne.“

„Možná že od nás čeká, že uspořádáme sbírku,“ řekl Carella. „Pět táců – to je jen o pět set padesát dolarů míň, než vydělám za rok,“ řekl Meyer.

„Jasně, jenže určitě se mu doneslo, že na Sedmaosmdesátce jsou frajeři a uměj se plácnout přes kapsu.“

„Netvrdím, že to nevypadá na blázna,“ řekl Meyer. „Na tom, co řekl, mi dělá starost jen jedna jediná věc.“

„A co?“

„Že řek, že ho zastřelí. Tohle já nemám rád, Steve. Takový řeči mi vždycky naženou strach.“

„No jo. To je fakt,“ řekl Carella. „A co kdybysme teda počkali, až jestli zavolá znova? Kdo přijde střídat?“

„Kling a Hawes mají přijít kolem páté.“

„Kdo je v terénu?“ zeptal se Byrnes.

„Willis a Brown. Ty ale budou střídat na hlídce.“

„Na kterém případě dělají?“

„Na těch krádežích aut. Hlídkují na Culver Avenue a na Second Street.“

„Ty myslíš, že jde o blázna, Meyere?“

„Možné to je. Počkáme a uvidíme.“

„Neměli bychom tomu Cowperovi zatelefonovat?“

„Proč?“ zeptal se Carella. „Možná že se ukáže, že o nic nejde. Nemá smysl plašit ho předem.“

„Taky pravda,“ řekl Byrnes. Podíval se na hodinky, vstal, šel k věšáku v koutě a oblékl si svrchník. „Slíbil jsem Harriet, že s ní půjdu nakupovat, v obchodech se dneska zavírá později. Doma bych měl být kolem deváté, kdyby snad mi potřeboval někdo zavolat. Kdo bude mít službu tady?“

„Kling.“

„Tak mu to řekni. Že budu doma kolem deváté, jo?“

„V pořádku.“

„Doufám, že to opravdu je jen nějakej blázen,“ řekl Byrnes a vystřelil z kanceláře.

Carella seděl na kraji stolu a srkal kávu. Vypadal velice unaveně. „Jakej to je pocit, když je člověk slavnej?“ zeptal se Meyera.

„Jak to myslíš?“

Carella zvedl oči. „Jo tak – ty to ještě nevíš?“

„Co ještě nevím?“

„No o tý knize.“

„O jaký knize?!“

„No, že někdo napsal knihu.“

„A co má bejt?“

„Jmenuje se – teda ta kniha – Meyer Meyer.“

„Cože?“

„No fakt. Meyer Meyer. Dneska na ni byla recenze v novinách.“

„A kdo? Co mi to vlastně vykládáš? Meyer Meyer, fakt?“

„Docela pěkná recenze.“

„Meyer Meyer?“ řekl Meyer. „Tak se přece jmenuju já.“

„No jasně.“

„Na to přece ten chlap nemá právo!“

„Ta dáma. Napsala ji totiž ženská.“

„A co je zač?“

„Jmenuje se Helen Hudsonová.“

„To si přece nemohla dovolit!“

„Jak vidíš, už si to dovolila.“

„Jenomže na to nemá právo. Já jsem jednou žijící osoba a nemáš právo pojmenovat nějakou postavu podle žijící osoby.“ Zamračil se a pak se na Carellu podezíravě podíval. „Ty si ze mne děláš srandu, viď?“

„Ani nápad, ať se do země propadnu.“

„A ten člověk v tý knize je taky policajt?“

„Ne, myslím že je to profesor.“

„Profesor? No těbůh!“

„Univerzitní profesor.“

„Na to ta ženská nemá právo!“ řekl Meyer znova. „A je plešatej?“

„To nevím. V recenzi stojí, že je to malej cvalda.“

„Malej cvalda! Na to přece nemá právo použít mý jméno pro nějakýho malýho cvaldu. Budu ji žalovat.“

„Tak ji žaluj,“ řekl Carella.

„Myslíš, že to neudělám? Kterej nakladatel tu pitomou knihu vydal?“

„Dutton.“

„To jsem chtěl vědět!“ řekl Meyer a vylovil z kapsy saka poznámkový blok. Rychle si to napsal na čistou bílou stránku, blok sklapl, a jak jej strkal zpátky do kapsy, upadl mu na zem. Zasakroval, sehnul se, aby ho sebral, a pak se dotčeně podíval na Carellu a řekl: „Koneckonců, já tady byl dřív.“

Podruhé neznámý zavolal ještě ten večer, deset minut před jedenáctou. Telefon zvedl detektiv Bert Kling, který měl službu v budově a který byl s obsahem předchozího telefonátu seznámen ještě předtím, než Meyer opustil služebnu.

„87. pátrací oddělení,“ řekl, „tady Kling.“

„Teď už si určitě myslíte, že jsem nějaký blázen,“ řekl mužský hlas. „Jenže já nejsem.“

„S kým mluvím?“ zeptal se Kling a zašermoval rukou přes místnost na Hawese, aby zvedl druhý aparát.

„To, co jsem slíbil, jsem myslel naprosto vážně,“ řekl muž. „Inspektor Správy městských sadů a parků Cowper bude během zítřejší noci zastřelen jak pes, pokud do zítřejšího poledne nedostanu pět tisíc dolarů. A ty peníze si přeju takhle. Máte při ruce tužku?“

„Poslyšte, vážený, proč jste se rozhodl tímhle obšťastnit zrovna nás?“ zeptal se Kling.

„Ze sentimentálních důvodů,“ řekl muž a Kling by byl ochoten odpřísáhnout, že se na druhém konci drátu směje. „Máte tu tužku?“

„A kde jako podle vás máme těch pět tisíc dolarů sehnat?“

„To nechám plně na vás, to je vaše starost,“ řekl muž. „Já si beru na starost zabít Cowpera, jestli od vás ty peníze nedostanu. Stojíte o další informace?“

„Tak mluvte,“ řekl Kling a hodil okem přes místnost ke stolu, u něhož seděl Hawes shrbený nad druhým telefonem. Hawes přikývl.

„Chci je v jednodolarových bankovkách a nemusím snad dodávat, že nesmějí být poznamenané.“

„Vážený pane, doufám, že víte, co je to vyděračství?“ zeptal se pojednou Kling.

„To vím,“ řekl muž. „Nepokoušejte se mě zdržet u telefonu. Nebojte se, zavěsím dávno předtím, než budete moct zařídit, aby zjistili, odkud volám.“

„A víte, jaký je trest za vyděračství?“ zeptal se Kling a vtom už neznámý zavěsil.

„Parchant jeden,“ řekl Kling.

„Však on zavolá znova. Příště už na něho budem připravený,“ řekl Hawes.

„Přes automatickou ústřednu nemůžem v žádném případě zjistit, odkud volá.“

„Můžem to zkusit.“

„Poslyš, co že to řekl?“

„Řek ‚ze sentimentálních důvodů‘.“

„No jasně, přesně tak to řek. A co to jako mělo znamenat?“

„Jo, to bych taky rád věděl,“ řekl Hawes a vrátil se ke svému stolu, kde si na malířskou plachtu prostřel papírový ubrousek a kde popíjel čaj z papírového šálku a pojídal sýrové chlebíčky, než ho z toho telefon vyrušil.

Byl to chlap jako hora, vysoký metr osmdesát sedm, a vážil dvaadevadesát kilo, o nějakých pět šest kilo víc, než mu bylo pohodlné. Měl modré oči, hranatou čelist a bradu s důlkem uprostřed. Vlasy měl zrzavé, kromě pramene nad levým spánkem, kam byl kdysi bodnut nožem a kde mu po zhojení rány začaly kupodivu růst bílé vlasy. Měl rovný, dosud nepřeražený nos a pěkná ústa se širokým spodním rtem. Jak srkal čaj a žvýkal smetanový sýr, vypadal jako hřmotný kapitán Ahab z Melvillovy Bílé velryby, kterého nějak chytilo do pasti zaměstnání ve státní službě. Když se sehnul nad papírový servítek, aby drobky ze sýrového chlebíčku padaly na něj, pažba revolveru zavěšeného v pouzdře v podpaždí mu udělala na saku bouli. Byl to velký revolver, pro tak velkého chlapa jak dělaný, Smith & Wesson Magnum ráže .357, vážící skoro půldruhého kila a schopný udělat člověku v hlavě díru velkou jak baseballový míček, pokud by náhodou Cottonu Hawesovi zkřížil cestu v noci, kdy měsíc je v úplňku. Pořád ještě ukusoval ze sýrového chlebíčku, když telefon zazvonil znova.

„87. pátrací oddělení, tady Kling.“

„Nejvyšší trest za vyděračství,“ řekl muž, „je patnáct let vězení. Máte ještě nějaké další dotazy?“

„Poslyšte…“ začal Kling.

„Vy poslyšte,“ řekl muž. „Chci těch pět tisíc v nepoznamenaných jednodolarových bankovkách. Chci, abyste je dali do aluminiového ešusu, v jakém se nosí obědy, a ten ešus položíte na třetí lavičku na cestičce v Grover Parku. Je to ta cestička, co ústí do Clinton Street. Víc později,“ řekl a zavěsil.

„Tak se mi zdá, že si začnem hrát na schovávačku po telefonu,“ řekl Kling Hawesovi.

„Nejspíš. Zavoláme Byrnesovi?“

„Radši počkáme, až budem vědět všecko,“ řekl Kling, povzdechl si a pokusil se pokračovat v rozepsaném hlášení, které vyťukával na stroji. Telefon zařinčel až v jedenáct dvacet. Když zvedl sluchátko, okamžitě mužův hlas poznal.

„Abych to zopakoval,“ řekl muž, „ten ešus s penězi položíte na třetí lavičku na cestičce v Grover Parku. Je to ta cestička, co ústí do Clinton Street. Pokud tu lavičku budete pozorovat, nebo jestli váš člověk, který to tam ponese, nebude sám, ešus si prostě nikdo nevyzvedne a ředitel bude zabit.“

„To chcete, abysme nechali pět táců v parku na lavičce jen tak?“ zeptal se Kling.

„Uhod jste,“ řekl muž a zavěsil.

„Myslíš, že to už je všechno?“ zeptal se Kling Hawese.

„Nevím,“ řekl Hawes. Zvedl oči a podíval se na hodiny na stěně. „Radši mu ještě dáme čas do půlnoci. Když do té doby znova nezavolá, zatelefonujem Byrnesovi.“

„No dobře,“ řekl Kling.

Znova se dal do psaní. Bušil do písmen shrbený nad strojem a používal při tom metody šesti prstů, což byl jeho vynález a specialita, psal rychle a se strašnou spoustou chyb, škrtáním a vpisováním nad text, případně gumováním, podle okamžitých vrtochů a nápadů, sakroval na zbytečné papírování, ve kterém se vlastní práce policie co nevidět utopí, a teď při tom navíc uvažoval, proč hrome někdo chce, aby mu nechali aluminiový ešus na lavičce v parku, kde ho může sebrat kterýkoli náhodný chodec, proklínal vymlácený psací stroj, který už mělo město dávno dát do starého železa, a zároveň v duchu žasl nad tím, jak někdo může být tak nezřízeně drzý, že si troufá požadovat pět tisíc dolarů za to, že nespáchá vraždu. Při práci se mračil, ale poněvadž byl ze všech detektivů v pátracím oddělení nejmladší a obličej měl dosud relativně málo zpustošený všemi stressy zvoleného povolání, objevila se mu na hladkém čele jen jediná hluboká vráska. Byl blonďák, měřil metr osmdesát dva, měl světle hnědé oči a otevřenou vyrovnanou povahu. Na sobě měl žlutý pulovr bez rukávů a hnědé sportovní sako měl pověšené přes opěradlo židle. Colt ráže .38 speciál, kterého používá většina detektivů a který nosil obvykle na opasku, odpočíval teď v pouzdře a to leželo v horní zásuvce jeho psacího stolu.

V příští půlhodině zvedl sedm telefonů, ale žádný nebyl od muže vyhrožujícího, že zabije Cowpera. Právě dopisoval hlášení, běžnou zprávu a seznam osob, které byly vyslechnuty v případě loupežného přepadení na Ainsley Avenue, když telefon zazvonil znova. Automaticky sáhl po sluchátku a Hawes stejně automaticky zvedl sluchátko druhého aparátu.

„Dnes v noci volám už naposled,“ řekl muž. „Ty peníze chci zítra před polednem. Nejsem sám, je nás víc, a tak se nepokoušejte zatknout člověka, který si je přijde vyzvednout, poněvadž inspektora bychom v tom případě stejně zabili. Kdyby snad ten aluminiový ešus byl prázdný, nebo kdyby v něm byly rozstříhané noviny, případně falešné nebo poznamenané bankovky, nebo kdyby snad z jakéhokoli důvodu či příčin nebyl na lavičce do zítřejšího poledne, inspektor bude podle předem připraveného plánu zabit. Jestli máte nějaké dotazy, ptejte se hned teď.“

„Přece od nás nečekáte, že vám přinesem pět tisíc dolarů na stříbrném tácku. To přece nemyslíte vážně.“

„Ne, to ne, přinesete mi je v aluminiovém ešusu, v jakém si lidé nosí obědy,“ řekl muž a Kling měl opět dojem, že se směje.

„O tom si budu muset pohovořit s poručíkem,“ řekl Kling.

„Jistě, a ten si o tom nepochybně bude muset pohovořit s inspektorem Správy městských sadů a parků,“ řekl muž.

„Existuje nějaká možnost, jak bychom se s vámi mohli spojit?“ zeptal se Kling s úmyslem zahrát to z voleje. Co když se muž automaticky nebo ukvapeně podřekne a vybreptne mu své telefonní číslo nebo adresu?

„Nic takového. Budete muset mluvit víc nahlas,“ řekl muž. „Já jsem totiž trochu nahluchlý.“

„Říkal jsem, jestli existuje nějaká…“

A muž zavěsil.

To zatracené velkoměsto dokáže někdy člověku nahnat strach samo o sobě, jen tím, jak je velké, ale když se ještě navíc spřáhne s počasím, pak dokáže člověka dohnat k tomu, že si přeje, aby byl radši po smrti. To úterý, 5. března, to byl Cotton Hawes, kdo si přál, aby byl radši po smrti. Teplota zaznamenaná u jezera v Grover Parku v sedm hodin ráno se pohybovala kolem minus dvanácti stupňů a v devět hodin dopoledne, kdy vyrazil do parku po cestičce ústící do Clinton Street, povylezla jen na deset mrazivých stupňů pod nulou. Silný a řezavý vítr vanul od River Harb k severu a zběsile se hnal i úzkým koridorem vedoucím od severu k jihu a směřujícím přímo k cestičce do parku. Zrzavé vlasy ho jaksepatří šlehaly po hlavě, poněvadž byl bez klobouku, a šosy svrchníku měl zezadu připlesknuté na nohy. Na rukou měl rukavice a v levé nesl černý aluminiový ešus. Třetí knoflík svrchníku, u pasu, měl rozepnutý a hned pod odstávající látkou trčela pažba revolveru značky Magnum, připravená k tomu, aby ji s pomocí stlačeného péra mohl bleskurychle vytáhnout pravou rukou. Aluminiový ešus byl prázdný.

V noci vzbudili poručíka Byrnese pět minut před dvanáctou a informovali ho o všech dosavadních konverzacích s mužem, kterému prozatím říkali Cvikýř. Poručík si do telefonu několikrát bručlavě odchrchlal a potom řekl: „Já tam za váma hned přijedu.“ A dodatečně se ještě zeptal, kolik je hodin. Řekli mu, že je skoro půlnoc. Odchrchlal si znova a zavěsil. Když dorazil do služebny, informovali ho do všech detailů a společně se rozhodli, že inspektorovi Správy městských sadů a parků zavolají, aby ho upozornili na existenci člověka, vyhrožujícího, že ho zabije, a prodiskutovali s ním, co by se v té věci dalo dělat. Když telefon zazvonil, inspektor Správy městských sadů a parků se ze všeho nejdřív podíval na hodiny na nočním stolku a sdělil poručíku Byrnesovi, že je půl jedné v noci, a otráveně se zeptal, jestli mají na srdci něco tak nutného, že to nemůže počkat do rána.

Byrnes si odkašlal a řekl: „Víte, totiž… no… on někdo říká, že vás chce zastřelit.“

Inspektor Správy městských sadů a parků si taky odkašlal a pravil: „Tak proč jste mi to neřekl hned?“

Směšná situace.

Inspektor Správy městských sadů a parků o směšnější situaci jaktěživ neslyšel, no dovolte, ten chlap musí být absolutní maniak, jestli si myslí, že mu někdo vysolí pět tisíc dolarů jen tak, na základě několika telefonátů. Byrnes souhlasil s tím, že je to skutečně směšná situace, jenomže – nicméně a bohužel – v tomhle velkoměstě se každodenně dopouštějí spousty zločinů vyšinutí a pomatení lidé, někteří z nich nepochybně hotoví cvikýři, a jak známo – bohužel a nicméně – duševní zdraví není při spáchání úspěšného zločinu conditio sine qua non. (conditio sine qua non - nezbytná podmínka)

Neuvěřitelná situace.

Inspektor Správy městských sadů a parků o neuvěřitelnější situaci jaktěživ neslyšel, dokonce nebyl ani s to pochopit, proč ho s tím vlastně otravují, když jde zřejmě jen o velkohubé žvásty nějakého pomateného cvoka. Proč to prostě nepustili z hlavy a nevykašlali se na to?

„To je tak,“ řekl Byrnes, „já bych se strašně nerad podobal těm policajtům, co člověk vidí v televizi, to mi věřte, pane inspektore, já bych to opravdu nejradši pustil z hlavy, jak navrhujete, jenomže se nedá vyloučit možnost, že se vás někdo doopravdy chystá zavraždit, a tuhle možnost nemohu s klidným svědomím ignorovat. Rozhodně jsem si o tom s vámi musel dřív aspoň pohovořit.“

„No dobrá, tak jsme si o tom pohovořili,“ řekl inspektor, „a já vám radím, abyste to pustil hlavy.“

„Ještě okamžik, pane inspektore,“ řekl Byrnes. „Rádi bychom se pokusili zatknout člověka, který si pro ten ešus přijde, a taky bychom vám zítra večer rádi poskytli policejní ochranu. Chystáte se zítra večer někam jít, nebo budete doma?“

Inspektor Správy městských sadů a parků řekl, že pokud jde o zatčení muže, který si přijde do parku pro ešus, bude nejlíp, když Byrnes udělá to, co sám uzná za vhodné, a pokud jde o něho, on že se skutečně zítra večer chystá někam jít, a sice na Beethovenovu Eroicu v podání Filharmonie; koncert se bude konat v nedávno otevřeném hudebním a divadelním středisku poblíž Remington Circle; pozvánku dostal od starosty města; žádnou policejní ochranu ale nechce a nepotřebuje.

Byrnes řekl: „Dobrá, pane inspektore, počkáme tedy, až jaké výsledky budeme mít s tím zatraceným ešusem v tom parku. Potom vám znova zavoláme.“

„Dobře, tak mi zavolejte,“ řekl inspektor Správy městských sadů a parků, „ale doufám, že mi zas nebudete volat o půlnoci, je vám to jasné?“ a zavěsil.

V úterý v pět hodin ráno, ještě za tmy, vypili detektivové Hal Willis a Arthur Brown v tiché služebně dva šálky posilující kávy, oblékli si důkladné erární pláště do toho nejhoršího nečasu, které si vypůjčili z náklaďáku Pohotovostního komanda, a vyrazili do arktické tundry, aby si na svou vlastní pěst vzali pod dohled třetí lavičku v Grover Parku, umístěnou na cestičce, která ústí do Clinton Street. Poněvadž se většina cestiček v parku klikatě vinula od severu k jihu a dalo se na ně přijít ze dvou protilehlých konců, mysleli si nejdřív, že je to celé nějak popletené, a nebyli si jisti, která cestička do Clinton Street vlastně ústí. Pohled na mapu revíru, připíchnutou ve služebně na zeď, jim však ukázal, že právě na tuhle cestičku se dá vstoupit jen na jediném místě, tam, kde park přiléhá ke Grover Avenue. Odtud se cestička s mnoha zákruty proplétala parkem až k pavilónu pro orchestr, stojícímu u jezera. Willis a Brown se uvelebili na plochém výstupku skály, z něhož bylo dole dobře vidět inkriminovanou třetí lavičku a který zároveň z cestičky zakrývalo několik holých jilmů. Zima byla strašná. Nečekali samozřejmě, že k nějaké akci dojde dřív, než Hawes položí ešus na určené místo, jenomže pak už by bylo asi pozdě chtít zaujmout hlídkové stanoviště, a tak Byrnes přišel na brilantní nápad, že je tam pošle hned brzo po ránu, aby je ten, kdo možná bude lavičku hlídat, nemohl zpozorovat, až na stanoviště půjdou. Snažili se zahřát cviky, při nichž mávali pažemi jak větrný mlýn lopatkami, podupávali střídavě oběma nohama, bez přestání si tiskli dlaně hned na to, hned na ono místo obličeje, z něhož se vytrácel cit a které se v těchto mrazivých ranních hodinách rychle a hrozivě pokrývalo bělobou, příznačnou pro omrzliny. Tak promrzlí ti dva ještě v životě nebyli.

Když v devět hodin dopoledne přišel do parku Cotton Hawes, byl zmrzlý jen o málo míň než oni. Cestou k lavičce potkal dva chodce. První byl stařec v černém svrchníku, který chvatně kráčel ke stanici podzemní dráhy na Grover Avenue. Druhá byla dívka, která měla přes dlouhé večerní šaty z růžového nylonu oblečený minkový kožich. Šaty ji ztřeštěně pleskaly kolem kotníků a šla vyvenčit bílého pudla v červené vlněné vestičce. Usmála se na Hawese, když kráčel se svým černým aluminiovým ešusem kolem ní.

Na třetí lavičce, ani u ní, nikdo nebyl.

Hawes se rychle rozhlédl kolem sebe a pak hodil okem i k východu z parku, kde bylo vidět řadu moderních činžáků na Grover Avenue. Tisíc oken odráželo slunce časného rána. Za kterýmkoli z těch oken mohl stát člověk s dalekohledem a pohodlně, bez potíží pozorovat lavičku. Hawes položil ešus nejdřív na jeden konec lavičky, pak jej postrčil na druhý, pokrčil rameny a přemístil jej přesně doprostřed. S pocitem naprostého hlupáka, kterého by měli vystavovat, se znova rozhlédl po okolí, a pak odešel z parku a vrátil se do kanceláře. Detektiv Bert Kling seděl u psacího stolu a monitoroval hlášení přenosné vysílačky, kterou v parku obsluhoval Hal Willis.

„Jak si tam venku žijete?“ zeptal se Kling.

„Už máme skoro umrzlý zadky,“ odpověděl Willis.

„Došlo už k nějaký akci?“

„Myslíš, že je někdo takovej blázen, aby v tomhle počasí vytáh paty z domu?“ odpověděl Willis otázkou.

„Neklesej na mysli,“ řekl Kling, „slyšel jsem, že vás šéf pošle oba na Jamajku hned, jak tohle skončí.“

„To bych nesměl znát, jak to u nás na oddělení chodí,“ řekl Willis. „Nula od nuly pojde. Jestli to ještě nevíš, tak si to zapamatuj. Moment!“

Ve služebně bylo ticho. Hawes a Kling čekali. Konečně Willisův hlas vybuchl z ampliónku na Klingově aparátu.

„Jen nějakej kluk,“ hlásil Willis. „Zastavil se u lavičky, podíval se na ešus, ale nechal ho ležet na místě.“

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl Kling.

„To stejně musíme, i kdybysme nechtěli,“ vmísil se do hlášení Brownův hlas. „Jsme tady totiž k tý potentěný skále přimrzlí jak dva preclíci.“

V parku už teď byli lidé.

Vydali se do ulic toho zatraceného velkoměsta dost nedůvěřivě, varováni předpověďmi z rádia a z televize, a další vizuální výstrahu jim poskytl pohled na teploměry za okny bytů, stejně jako vítr hlučně bubnující do okapů starých budov a v ledových poryvech bičující každou zvídavou ruku, vystrčenou do venkovního nečasu třeba jen na malou chvilku, než zas okno honem honem zabouchla. Oblékli se na to bez ohledu na diktát módy, muži měli klapky na uších a tlusté šály, ženy si navlékly několik vrstev svetrů a obuly vysoké přezůvky lemované kožešinou, hlavy a uši si chránily vlněnými šátky, a všichni spěchali přes park rychlým krokem, ani je nenapadlo podívat se na lavičku nebo na černý ešus postavený na ni přesně doprostřed. Ve velkoměstě, notoricky známém svou lhostejností, starali se občané v této chvíli víc než kdy jindy jen a jen o sebe, míjeli se ve spěchu a ani se na sebe nepodívali, izolovali se, proměňovali v teple zakuklené larvy, vzdorující mrazu. Každé slovo mohlo znamenat, že budou zranitelnější, při každém otevření úst jim mohlo uniknout teplo, které si nastřádali v sobě, žádný projev sympatie či účasti nebyl s to zmírnit vítr, který se jim v ulicích pokoušel podříznout krk, vítr ostrý jak šavle, ženoucí se do města od řeky, zběsile vyhazující do vzduchu plachty novin, strhávající klobouky a kutálející je do kanálu. Každý pár slov byl toho mrazivého březnového dne hotový luxus.

Willis s Brownem mlčky pozorovali lavičku v parku.

Malíři byli navrčení a měli chuť se hádat.

„Co to tam porád posloucháte? Sázkový výsledky?“ zeptal se první malíř.

„Na to jako vám koupili přenosnou vysílačku, jo?“ zeptal se druhý malíř.

„To se tam někde chystá nějaká bankovní loupež?“

„Jo ták! Proto vy to porád posloucháte?“

„Držte huby,“ řekl Kling, aby je ještě víc popíchl.

Malíři stáli na štaflích a cákali hráškovou zeleň na všechno, co bylo v dohledu.

„To jsme jednou malovali kancelář u státního zástupce,“ řekl první malíř.

„Zrovna tam tehdá vyslýchali toho kluka, co zabil vlastní mámu sedmačtyřiceti bodnejma ranama.“

„Sedma–čtyřiceti bodnejma ranama.“

„Pobodal ji do břicha, do hlavy, do prsouch, prostě kam se dalo.“

„Tou špicí vod sekáčku na led.“

„Ten to teda měl spečetěný parádně.“

„Von řikal, že to uďál, aby ji zachránil před Marťanama.“

„Normální cvok.“

„Sedma–čtyřiceti bodnejma ranama.“

„Jak ji tim moh chtít zachránit před Marťanama?“ řekl druhý malíř.

„Možná že se Marťanum nelíběj dámy, co maj v sobě ďoury nadělaný tou špicí vod sekáčku na led,“ řekl první malíř a vyprskl smíchy. Druhý malíř se s ním solidarizoval hýkavým řehotem. Oba dřepěli na štaflích jak na bidýlku, smíchy se div nepotentovali a v rukou jim splihle visely štětky, ze kterých odkapávala barva na noviny rozprostřené ve služebně po podlaze.

Muž přišel do parku v deset hodin dopoledne.

Mohlo mu být asi sedmadvacet let, úzký obličej měl jak uskřinutý mrazem, rty křečovitě sevřené proti větru, a oči mu slzely. Na sobě měl béžový kabát, jaký se nosí do auta, límec měl vyhrnutý, aby mu zezadu chránil krk, a zapnutý přes zelenou vlněnou šálu až k ohryzku. Ruce měl vražené do vytahaných kapes kabátu a pod ním bylo vidět hnědé manšestrové kalhoty, střižené tak, že vroubky v látce šly napříč, a dělnické boty s vyklenutým svrškem. Na cestičku ústící do Clinton Street vešel rychle, neohlížel se napravo ani nalevo a kráčel hned a rovnou ke třetí lavičce, zvedl ešus, strčil si ho pod paždí, ruku bez rukavice znova zabořil do kapsy, otočil se na podpatku a už chtěl zas chvatně odejít z parku, když se za jeho zády ozval čísi hlas: „Tak počkej moment, kamaráde.“

Otočil se a uviděl vysokého statného černocha, který měl na sobě něco, co připomínalo modrý oblek, jaký nosí astronauti. V pravé ruce černoch držel veliký revolver. V levačce nastavoval náprsní tašku, rozevřenou tak, že bylo vidět modrozlatý odznak.

„Policie,“ řekl černoch. „Chcem si s vámi pohovořit.“

/2/

Když se řekne Miranda-Escobedo, zní to jako jméno nějakého mexického toreadora. Nic takového to ale není.

Je to policejní zkratka pro dvě různá rozhodnutí Nejvyššího soudu. Tato dvě rozhodnutí, obé dohromady, obsahují základní pravidla, která je třeba dodržovat při výslechu podezřelých, a policisté je milují asi tak jako pálení žáhy. Ve Spojených státech neexistuje jediný policista v aktivní službě, který by si myslel, že Miranda-Escobedo je dobrý nápad. Všichni ti policisté jsou dobří Američani a práva individua ve svobodné společnosti jim náramně leží na srdci, ale proceduru zvanou Miranda-Escobedo rádi nemají, poněvadž vědí, že jim jen ztěžuje práci. A náplní jejich práce je prevence zločinu.

Jakmile policisté z 87. revíru vzali do vazby někoho podezřelého a měli v úmyslu ho vyslechnout, Miranda-Escobedo ihned vstoupil do hry. Kapitán Frick, který byl pověřen vedením celého revíru, rozeslal svým mužům příslušnou instrukci krátce po rozhodnutí Nejvyššího soudu v roce 1955 – letáček vytištěný na zeleném papíře a poučující každého policistu v revíru, uniformovaného či tajného, jak si správně počínat při výslechu osob podezřelých ze zločinu. Většina uniformovaných policistů v revíru nosila letáček připnutý sponkou v notesu, aby jej měli stále při ruce, a v případě potřeby do něj mohli kdykoli nahlédnout. Detektivové však zpravidla vyslýchali mnohem víc lidí než jejich uniformovaní kolegové, a proto se museli klauzuli naučit nazpaměť. Teď už všichni znali Mirandu-Escobeda jako když bičem mrská, což ovšem neznamenalo, že by k němu ztratili svou dřívější nechuť a smířili se s ním.

„Na základě precedenčního rozhodnutí Nejvyššího soudu v případě Miranda versus stát Arizona,“ prohlásil Hal Willis, „máme povinnost upozornit vás na vaše práva, což tímto činím. Předně máte právo neodpovídat na otázky, uznáte-li to za vhodné. Rozuměl jste mi?“

„Rozuměl.“

„Je vám tedy jasné, že nejste nucen odpovídat policii na žádné otázky, pokud nebudete chtít?“

„Ano, je.“

„A je vám také jasné, že pokud na otázky odpovíte, mohou být vaše odpovědi případně použity jako důkaz proti vám?“

„Ano, to je mi jasné.“

„Dále vás musím informovat, že máte právo poradit se před policejním výslechem nebo i během něho se svým právním poradcem – rozumíte mi?“

„Ano, rozumím.“

„A pokud se rozhodnete tohoto práva použít, ale nemáte prostředky na to, abyste si právního poradce mohl zaplatit, máte nárok na konzultaci s právníkem, která vám bude umožněna bezplatně, a to před výslechem nebo i během něho. Je vám to jasné?“

„Ano.“

„Jsou vám jasná všechna práva, která máte a o nichž jsem vás právě poučil?“

„Ano, je mi to jasné.“

„Jste ochoten odpovídat na otázky bez přítomnosti právního poradce?“

„No… No… já ani nevím,“ řekl podezřelý. „Měl bych odpovídat?“

Willis s Brownem se na sebe podívali. Přezpívali písničku zvanou Miranda-Escobedo přesně podle litery, upozornili podezřelého na právní ustanovení, které ho chrání před sebeobviněním, a informovali ho, že má nárok na konzultaci s advokátem. To všechno mu sdělili výslovně a srozumitelně, ne pouhým odvoláním se na Pátý dodatek trestního zákona. Navíc se ujistili, že podezřelý svá práva řádně pochopil, a teprve pak se ho dotázali, zda si je přeje nebo nepřeje uplatnit. Instrukce na zeleném papíře, kterou dostali od kapitána Fricka, jasně říkala, že je nepřípustné, aby policista po předchozím upozornění ihned přistoupil k výslechu. Bylo nutné, aby zatčený nejdřív sám řekl, že všemu rozuměl a že je ochoten odpovídat na otázky bez konzultace s právním poradcem. Jedině pak mohl soud konstatovat, že na uplatnění svých práv z vlastního rozhodnutí netrval.

A ještě navíc zelená instrukce všechny policisty upozorňovala na to, že je nezbytně třeba, aby se bedlivě vystříhali jakéhokoli výroku, který by později obhájce u soudu mohl vykládat v tom smyslu, že policista jeho klienta „vyhrožováním, přemlouváním či falešnými sliby“ přiměl k rozhodnutí svá práva neuplatňovat. Policisté byli speciálně varováni, že nesmějí podezřelému říct, že nestojí za to právního poradce kvůli celé věci obtěžovat, ba ani nepřímo naznačit, že bez právního poradce bude všechno mít hladší průběh. Krátce a dobře, čekalo se od nich, že budou podezřelého informovat, že má právo mlčet o všem, čím by mohl obvinit sám sebe, a nárok na konzultaci s advokátem, tečka. Willis i Brown dobře věděli, že nesmějí podezřelému na jeho otázku odpovědět. Kdyby mu kterýkoli z nich poradil, aby kladené otázky zodpověděl v nepřítomnosti advokáta, žádné přiznání, které by z něho dostali, nemohlo by být připuštěno u soudu jako důkaz. Kdyby mu však naopak poradili, aby na otázky neodpovídal, nebo mu navrhli, aby si konzultaci s advokátem vyžádal, jejich šance na to, že z něho dostanou nějaké přiznání, by se podstatně snížily.

Proto Willis řekl: „Poučil jsem vás o vašich právech a není přípustné, abych vás k čemukoli nabádal. Rozhodnout se musíte vy sám.“

„No jo, jenže já fakt nevím,“ řekl muž.

„Tak si to v klidu rozmyslete,“ řekl Willis.

Mladík si to rozmýšlel. Willis ani Brown neřekli jediné slovo. Věděli, že pokud jim podezřelý odmítne na otázky odpovídat, jsou vedle a musejí s výslechem okamžitě přestat. A také věděli, že i když by jim odpovídat začal a pak se náhle rozhodl, že při výslechu nebude dál spolupracovat, museli by v tu ránu s vyptáváním skončit, bez ohledu na to, jakým způsobem své přání oznámí. Stačilo, aby řekl: „Odvolávám se na svá práva,“ nebo: „Nic jiného už vám neřeknu,“ nebo třeba: „Chci nějakýho chlapa, kterej bude mluvit místo mne.“

A tak tedy čekali.

„Nemám co skrejvat,“ řekl mladík nakonec.

„Jste ochoten odpovídat na otázky v nepřítomnosti právního poradce?“ zeptal se znova Willis.

„Jo, jsem.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Willis.

„Anthony La Bresca.“

„Kde bydlíte, Anthony?“

„V Riverheadu.“

„Kde v Riverheadu, Anthony?“ zeptal se Brown.

Oba detektivové automaticky propadli běžnému zvyku oslovovat vyslýchaného křestním jménem, což sice snižovalo jeho lidskou důstojnost, ale neupíralo mu jeho lidská práva; s Mirandou-Escobedem to nesouviselo vůbec nijak, zato však to strašně moc souviselo s pokusem vyvést zatčeného psychologicky z rovnováhy. Oslovte někoho křestním jménem, aniž mu dovolíte, aby vám tuto zdvořilost oplatil, a

a) okamžitě z něho uděláte podřízenou osobu, a

b) rázem zbavíte familiárnost jakéhokoli přátelského zabarvení, naopak, familiární tón začne znít hrozebně.

„Kde v Riverheadu, Anthony?“ zeptal se Willis.

„Johnson, číslo 1812.“

„Bydlíte sám?“

„Ne, s matkou.“

„Otec vám zemřel?“

„Ne, oni spolu nežijou.“

„Kolik je vám let, Anthony?“

„Šestadvacet.“

„Z čeho jste živ? Co děláte?“

„Momentálně jsem nezaměstnanej.“

„Ale jinak – co děláte?“

„Jsem stavební dělník.“

„Kdy jste pracoval naposled?“

„Propustili mě z práce minulej měsíc.“

„Proč?“

„Ta stavba už byla hotová.“

„Od té doby jste nepracoval?“

„Hledal jsem si práci.“

„Ale žádnou jste nenašel, je to tak?“

„Jo, je to tak.“

„Tak nám teda povězte o tom ešusu.“

„Co vám mám o něm povědět?“

„No, nejdřív třeba, co je v něm.“

„Nejspíš oběd,“ řekl La Bresca.“

„Oběd, jo?“

„V takovejch ešusech se přece většinou nosí oběd, ne?“

„My se ptáme vás, Anthony.“

„No jasně, oběd,“ řekl La Bresca.

„Volal jste včera sem k nám do služebny?“ zeptal se Brown.

„Nevolal.“

„Jak jste teda mohl vědět, kde ten ešus bude?“

„Řek mi, že tam je.“

„Kdo vám to řekl?“

„Ten chlápek, co jsem se tam s ním seznámil.“

„Jakej chlápek? Kde?“

„Ve zprostředkovatelně práce.“

„Pokračujte,“ řekl Willis, „to chcem slyšet.“

„No, čekal jsem ve frontě před tou zprostředkovatelnou práce na Ainsley, tam totiž mívají spoustu fušek hlavně na stavbách, rozumíte, tu poslední práci, co jsem měl, tu mi sehnali taky oni, no a tak jsem se tam dneska ráno zas vydal. Ten chlápek stál se mnou ve frontě, najednou lusknul prstama a povídá: ‚Hrome, já nechal oběd v parku.‘ Já na to neřek nic, ale on se na mě podívá a povídá mi: ‚Představ si, že jsem si zapomněl oběd v parku na lavičce.‘ Nato já, že to je teda otrava, no a vůbec, prostě jsem ho politoval, znáte to. Vždyť je to taky k vzteku, chlápek je bez prachů a ještě si zapomene oběd v parku na lavičce.“

„A co bylo pak?“

„Pak mi řek, že by si pro ten oběd do toho parku zaběh, jenže má chromou nohu. No a tak se mě zeptal, jestli bych mu tam pro to nedošel.“

„A vy jste samozřejmě řek, že klidně,“ ozval se Brown. „Neznámej chlap vás poprosí, abyste si udělal vejšlap z Ainsley Avenue až na Grover a pak ještě do parku pro ešus s jeho obědem, a vy samozřejmě řeknete, že jo, že klidně.“

„Omyl, já mu samozřejmě řek, že mu tam nepůjdu,“ odpověděl La Bresca.

„Tak co jste teda v tom parku dělal?“

„No – pak jsme se dali trochu do řeči, vykládal mi, že tu nohu má kriplovskou z druhý světový války, když bojoval s Němcema, chytil do ní střepinu šrapnelu z minometu, že to jako dost šeredně vodskákal, no a tak.“

„A vy jste se samozřejmě rozhod, že mu teda pro ten ešus přece jen dojdete.“

„Omyl, k ničemu takovýmu jsem se samozřejmě pořád ještě nerozhod.“

„Tak jak to, že jste se nakonec octl v tom parku?“

„To vám zrovna teď chci říct.“

„Vám se prostě toho chlapa zželelo, že jo? Poněvadž měl chromou nohu a venku byla taková strašná zima, že jo?“ zeptal se Willis.

„No víte – jo a ne.“

„Nechtěl jste, aby musel jít celou tu cestu zpátky do parku, že jo?“ zeptal se Brown.

„Víte, já… no – jo a ne. Pro mě to byl prostě neznámej chlap, co mně je hrome do něho, jestli bude muset jít do parku nebo ne?“

„Podívejte, Anthony,“ řekl Willis, který začínal mít dopal a zároveň se snažil ovládat, poněvadž si pořád připomínal, že vyslýchat podezřelé je mimořádně obtížná záležitost, když existuje ten zatracený Miranda-Escobedo a vyslýchaný prostě může kdykoli odmítnout odpovídat – ‚Je mi líto, pánové, ale žádný další otázky nechci slyšet, koukejte pěkně sklapnout ty vaše platfusácký pusinky, jestli nechcete riskovat, že s tímhle případem u soudu pohoříte.‘ „Podívejte, Anthony,“ řekl zdvořileji, „my se jen snažíme zjistit, jak se to stalo, že jste se vydal do parku a že jste šel rovnou ke třetí lavičce pro ten ešus.“

„Já chápu,“ řekl Bresca.

„Tak znovu: seznámil jste se s válečným invalidou, je to tak?“

„Je.“

„A ten vám řekl, že si v parku na lavičce zapomněl ešus s obědem.“

„No, on mi nejdřív neřek, že jde o ešus s obědem. Řek jen, že tam nechal oběd.“

„A kdy vám řekl, že ten oběd je v ešusu?“

„Až když mi dal těch pět dolarů.“

„Jo ták – on vám nabídl pět dolarů za to, že mu ten ešus přinesete, říkám to správně?“

„On mi je nenabídnul, on mi je dal.“

„Dal vám pět dolarů a řekl: ‚Došel bys mi tam, prosím tě, pro ten ešus?“

„Přesně tak. A řek mi, že ten ešus zůstal na třetí lavičce od kraje cestičky, co ústí do Clinton Street. No a ten ešus tam opravdu byl.“

„A co vám řekl, že s tím ešusem máte udělat, až ho tam najdete?“

„Že mu ho mám přinýst. Že mi zatím bude držet místo ve frontě.“

„Hm, tak takhle,“ řekl Brown.

„Poslyšte, jak to, že je ten ešus tak důležitej?“ zeptal se La Bresca.

„To teď nechte stranou,“ řekl Willis. „Povězte nám něco o tom člověku. Jak vypadal?“

„Normálně. Obyčejnej chlápek.“

„Jak je asi starý?“

„No, nějak tak mezi třiceti a čtyřiceti. Hádal bych mu tak pětatřicet.“

„Vysoký? Malý? Střední postavy?“

„Vysokej. Metr pětaosmdesát. Plus minus.“

„Jakou má figuru? Je to vazba? Normálka chlap? Střízlík?“

„Figuru má bezvadnou. Prima ramena.“

„Vazba?“

„Spíš šlachovitej. Pěkně rostlej.“

„Jaké vlasy?“

„Je to blonďák.“

„Má knírek? Nebo plnovous?“

„Ne.“

„Všiml jste si, jaké má oči? Myslím barvu.“

„Oči má modrý.“

„Všiml jste si, jestli má nějaké jizvy nebo nějaká poznávací znamení?“

„Ne.“

„Nějaké tetování?“

„Ne.“

„Jaký měl hlas?“

„Obyčejnej. Normální. Ne moc hlubokej. Prostě normální, příjemnej hlas.“

„Mluvil s nějakým nezvyklým přízvukem nebo nějakým místním nářečím?“

„Ne.“

„Co měl na sobě?“

„Hnědý svrchník a hnědý rukavice.“

„Oblek?“

„To jsem neviděl, co má pod kabátem. To se ví, měl kalhoty, to je samozřejmý, ale nevšiml jsem si, jakou měly barvu, a taky vám neřeknu, jestli patřily k obleku nebo jestli…“

„To stačí, měl klobouk?“

„Neměl.“

„Brejle?“

„Taky ne.“

„Nevšiml jste si náhodou ještě něčeho jiného?“

„Jo, všimnul,“ řekl La Bresca.

„Čeho?“

„Měl v uchu naslouchátko.“

Zprostředkovatelna práce byla na rohu Ainsley Avenue a Clinton Street, pět bloků na sever od místa, kde cestička z parku ústila do Clinton Street. Vzhledem k nepatrné možnosti, že by tam muž s naslouchátkem snad ještě mohl čekat na La Brescův návrat, naskočili do sedanu a z policejní strážnice se tam rozjeli. La Bresca seděl vzadu ve voze, ochotný a odhodlaný muže identifikovat, pokud tam ovšem ještě bude.

Fronta mužů, kteří tam stáli, byla tak dlouhá, že způlky zahýbala za roh Clinton Street, samí statní chlapi v pracovních oblecích a čepicích, s rukama zabořenýma do kapes kabátů, s obličeji zbělelými mrazem a nohama, které byly bez přestání v pohybu, jak jimi čekatelé šoupali, hrabali a podupávali, aby se jim do nich nezahryzl mráz.

„Člověk by si myslel, že tam přinejmenším rozdávaj dolary,“ řekl La Bresca. „Jenže ve skutečnosti každýmu strhnou tejdenní plat. Práci ale uměj sehnat dobrou, to je fakt. Ta poslední facha, co mi obstarali, tam to odsypávalo krásný prachy a makal jsem tam celejch osm měsíců.“

„Vidíte v té frontě někde toho chlapa?“ zeptal se Brown.

„To takhle z vozu nemůžu říct. Můžem vystoupit?“

„Klidně, můžem,“ řekl Brown.

Zaparkovali vůz u chodníku. Willis, který řídil, vylezl první. Byl malý a mrštný, měl nenucený půvab tanečníka a nehybný, mrazivý pohled karbaníka rozdávajícího jednadvacet. Když čekal na Browna, celou dobu tleskal rukama v rukavicích jak šílenec. Brown se vyvalil z vozu jako nosorožec, prostrkal svou převyživenou figuru rámem dveří, dvířka za sebou zapráskl a hned si začal nasoukávat rukavice na pracky s obrovskými kotníky.

„Dals za přední sklo ceduli?“ zeptal se Willis.

„Ne. Budem tu parkovat jen moment.“

„Radši bys měl. Ty zatracený čilouši z dopravního nám tam sichr napařej pokutověj lístek.“

Brown zavrčel a vrátil se do vozu.

„Kamaráde, že ale venku je zima,“ řekl La Bresca.

„To teda jo,“ řekl Willis.

Ve voze Brown sklopil štítek proti oslnění. Na štítek byl lepicí páskou připevněn kus lepenky a na něm rukou napsáno:

VŮZ POLICEJNÍHO ODDĚLENÍ

Dvířka vozu se znova zabouchla. Brown k nim přistoupil a přikývl a všichni tři společně vykročili k frontě mužů postávajících na chodníku.

„Vidíte ho?“ zeptal se Brown La Brescy.

„Zatím ne,“ řekl La Bresca.

Pomalu kráčeli podél dlouhé řady mužů.

„Tak co?“ zeptal se Brown.

„Ne,“ řekl La Bresca. „Není tu.“

„Pojďte se ještě podívat nahoru,“ navrhl Willis.

Fronta uchazečů o práci se táhla po chatrných dřevěných schodech až k ponuré kanceláři ve druhém patře. Nápis na skleněných dveřích zamžených jinovatkou hlásal:

ZPROSTŘEDKOVATELNA PRÁCE

MERIDIAN

PRACOVNÍ PŘÍLEŽITOSTI –

NAŠE SPECIALITA

„Vidíte ho?“ zeptal se Willis.

„Ne,“ řekl La Bresca.

„Počkejte tady,“ řekl Willis a oba detektivové se od něho trhli a zamířili na druhý konec chodby.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Brown.

„Máme na něho něco, kvůli čemu ho můžem zmáčknout?“

„Ne.“

„Moje řeč.“

„Stojí nám za to dát ho sledovat?“

„To záleží na tom, za jak vážnou celou tuhle věc poručík pokládá.“

„Proč se ho na to nezeptat?“

„Taky že to udělám. Hlídej ho, ať nám neuteče.“

Brown se vrátil k La Brescovi. Willis našel za ohybem chodby telefonní automat a vytočil číslo služebny. Poručík pozorně poslouchal všechno, co mu hlásil, a pak se zeptal: „‚Jak ho taxíruješ?“

„Já myslím, že mluví pravdu.“

„Myslíš, že si toho člověka s naslouchátkem nevymyslel?“

„Řek bych, že ne.“

„Tak proč teda odešel dřív, než se La Bresca s tím ešusem vrátil?“

„To nevím, Pete. Ten La Bresca prostě nevypadá na zloděje. Prostě na něho nevypadá.“

„Kde říkáš, že bydlí?“

„Johnson 1812. V Riverheadu.“

„Pod který revír to tam patří?“

„Nevím.“

„Zjistím si to a zavolám jim tam. Možná že budou mít někoho volného, aby ho mohli dát sledovat. Já na to nikoho neseženu, kdybych se rozkrájel.“

„Tak teda máme La Brescu pustit?“

„Jo, pusť ho, a vrať se sem. Nejdřív ho ale trochu postraš, jen tak, pro všechny případy.“

„Provedu,“ řekl Willis, zavěsil a vrátil se k La Brescovi a Brownoví, kteří na něho čekali.

„Je to v pořádku, Anthony,“ řekl Willis, „můžete jít.“

„Jít? Kam myslíte, že chci jít? Já se musím vrátit do tý fronty. Já potřebuju sehnat nějakou fušku.“

„A pamatujte si, Anthony, kdyby se snad něco stalo, víme, kde vás najdeme.“

„Jak to myslíte? Co by se mělo stát?“

„Stačí, když si to budete pamatovat.“

„To budu,“ řekl La Bresca. Odmlčel se a pak řekl: „Poslyšte, chcete pro mne něco udělat?“

„Co by to mělo bejt?“

„Šoupněte mě do tý fronty někam hodně dopředu.“

„Jak to můžem udělat?“

„Jste přece policajti, ne?“ zeptal se La Bresca a Willis s Brownem se na sebe podívali.

Když se vrátili do služebny, dověděli se, že poručík Byrnes volal na 115. revír v Riverheadu a tam mu řekli, že nemají volného jediného člověka, aby mohli dát Anthonyho La Brescu sledovat. Zdálo se, že to nikoho ani moc nepřekvapilo.

Ten večer, když inspektor Správy městských sadů a parků Cowper sestupoval po širokém a bílém mramorovém schodišti před Síní filharmonie, i s manželkou, která se do něho zleva zavěsila, zachoulená do minkového kožichu a s průhledným bílým šátkem na hlavě, zatímco inspektor sám byl ve smokinku a měl černou vázanku, ve chvíli, kdy starosta a jeho žena šli čtyři kroky před nimi, ve chvíli, kdy nebe bylo prakticky bez jediné hvězdy a vzduch suchý a maličko štiplavý, ten večer, když inspektor Správy městských sadů a parků sestupoval po schodišti před Síní filharmonie a za zády měl obrovská vysoká okna, každé přes dvě patra budovy, vrhající teplé žluté světlo na schody a dláždění vymetené větrem, ten večer, když inspektor Správy městských sadů a parků zvedl levou nohu, aby ji postavil o jeden schod níž, a zároveň se smál něčemu, co mu žena říkala do ucha, a smích se mu valil z úst v chomáčcích viditelné páry, které vítr odnášel jako ty bílé obláčky od pus postaviček v komiksových seriálech, ten večer, když si natahoval na pravou ruku rukavici levačkou, na které už rukavici měl, ten večer třeskly do náměstí dva výstřely, které roztříštily zimní ticho, a inspektorův smích strnul, inspektorova ruka strnula, inspektorova noha strnula, a skácel se střemhlav ze schodů, krev mu vytryskla z čela a z tváře, a jeho žena zaječela, a starosta se otočil, aby se podíval, co se to děje, a podnikavý fotograf na chodníku zachytil scvaknutím spouště padajícího inspektora pro potomstvo.

Byl mrtev dávno předtím, než se jeho tělo skutálelo až dolů a znehybnělo na posledním širokém bílém schodě.

/3/

Concettu Espositovou La Brescovou učili vždycky jedině tomu, že má všechny černochy nenávidět a nemá jim věřit. Její bratry naopak učili, že z černochů mají udělat fašírku, kdykoli se jim k tomu naskytne příležitost. Tyto individuální lekce jim byly uštědřovány v stále se rozrůstajícím ghettu chudinské čtvrti, kterému jeho obyvatelé, převážně Italové, láskyplně a sarkasticky říkali Paradiso. Jako dítě, vyrůstajíci v této pochybné zahrádce, pozorovala Concetta své bratry a ostatní kluky z okolí, jak buší do spousty černošských lebek, už v době, kdy ještě sama byla piccola ragazza (piccola ragazza – malá holka). Podobné projevy násilí ji však nepobuřovaly. Concetta si říkala, že když je někdo tak hloupý, že se narodí jako černoch, a navíc svou hloupost potvrdí ještě tím, že se potlouká po Paradisu, nezaslouží si nic jiného, než aby mu někdo tu jeho potrhlou černou palici čas od času rozrazil vejpůl.

Concetta odešla z Paradisa, když jí bylo devatenáct let. Tehdy se totiž místní ledař, bodrý Napolitano jménem Carmine La Bresca, přestěhoval se svou živností do Riverheadu a požádal nejmladší z Espositových děvčat, aby se za něho provdalo. Concetta nabídku pohotově přijala, poněvadž ledař byl hezký chlapík s hlubokýma hnědýma očima a kudrnatými černými vlasy, a také proto, že měl prosperující živnost, která patřila jen a jen jemu. Navíc ji přijala i proto, že v té době byla těhotná.

Syn se jí narodil o sedm měsíců později a teď mu bylo sedmadvacet a žil bez otce, jenom s Concettou, v bytě ve druhém poschodí rodinného dvojdomku v Johnson Street. Carmine La Bresca se vrátil zpátky do Pozzuoli, což je patnáct kilometrů od Neapole, hned měsíc poté, co se Anthony narodil. Poslední, co o něm kdy Concetta slyšela, byla nezaručená zpráva, že byl za druhé světové války zabit, ale poněvadž manžela znala, měla spíš podezření, že je někde v Itálii králem ledařů a pořád ještě špásuje s mladými děvčaty a zdatně je přivádí do jiného stavu v ledárně, což byl krutý osud, který postihl ji.

Concetta Espositová La Brescová dodnes nenáviděla všechny černochy a nevěřila jim, a proto se náramně polekala – mírně řečeno –, když minutu po půlnoci, v noci, kdy nesvítily hvězdy ani měsíc, zjistila, že na prahu jejího bytu stojí nějaký černoch.

„Co to má znamenat?“ křikla na něho. „Koukej se klidit.“

„Policie,“ řekl Brown a blýskl jí před očima plackou, a teprve v té chvíli Concetta zpozorovala, že vedle černocha stojí další muž, malý běloch s úzkým obličejem a pichlavýma hnědýma očima, madonna mia, ten chlap vypadal, jako když na ní chce hodit malocchio, jako když ji chce uřknout

„Co chcete, jděte pryč,“ řekla chvatně a stáhla roletu přes skleněné zadní dveře bytu. Dveře byly nad rozvrzaným dřevěným schodištěm (Willis na třetím schodě odshora škobrtl a div si nesrazil vaz) a byl z nich výhled na dvorek za domkem, kde stál strom obalený dehtovým papírem. (Určitě je to fíkovník, řekl si v duchu Brown, když šli po schodech nahoru.) Šňůra na prádlo, napjatá rozvěšenými kusy spodní garderoby, byla natažena z malé zadní verandy před skleněnými dveřmi k tyči, postavené napříč na druhém konci dvorku. Vítr fičel kolem verandy a ze všech sil se snažil shodit a odfouknout Willise na dřevěnou mřížku s popínavým vínem, která zvenčí zakrývala otevřenou dolní terasu. Willis na dveře znova zaklepal a zavolal: „My jsme od policie, měla byste radši otevřít, madam.“

„Sta zitto!“ řekla Concetta a odemkla dveře. „Chcete vzbudit všechny sousedy? Ma che vergogna!“

„Můžeme jít dál, madam?“ zeptal se Willis.

„Jen pojďte, pojďte,“ řekla Concetta a ustoupila do malé kuchyně, aby mohl Willis a pak Brown kolem ní projít.

„Co proboha chcete ve dvě hodiny ráno?“ řekla Concetta a zavřela dveře proti náporu větru. Kuchyně byla úzká, sporák, dřez a lednička stály v řadě vedle sebe u zdi, stůl se smaltovanou horní deskou u protější zdi. Kovová skříňka s otevřenými dveřmi, za nimiž bylo vidět menší výstavku krabic s ovesnými vločkami k snídani, jakož i různé další konzervy, stála v místě, kde zeď tvořila pravý úhel, hned vedle radiátoru. Nad dřezem viselo zrcadlo a na ledničce stál porcelánový čoklík. Na zdi nad radiátorem visel obraz Ježíše Krista. Veliká skleněná koule se žárovkou, rozsvěcející se zatáhnutím za řetízek, byla připevněna ke stropu přesně uprostřed. Z kohoutku kapalo. Elektrické hodiny nad kuchyňskou linkou bzučely monotónní kontrapunkt.

„Je teprv půlnoc,“ řekl Brown. „Ne dvě hodiny.“

Do hlasu se mu vloudilo podráždění, které v něm během dlouhé jízdy do Riverheadu nebylo, a Willis je mohl přičíst na vrub jedině paní La Brescové, pokud ovšem ta madam před nimi nebyla nějaká jiná madam. Snad posté už mu blesklo hlavou, co je to vlastně za radar, který má Brown v sobě a který mu umožňuje neomylně zjistit bigotního člověka na kilometr daleko. Willisovi se zdálo, že žena na ně na oba zírá se stejnou nevrlostí. Dlouhé černé vlasy měla za hlavou sepnuté do uzlu a hnědé oči přimhouřené a vzdorovité. Přes noční košili měla přehozený pánský koupací plášť a Willis si teprv teď povšiml, že je bosá.

„Vy jste paní La Brescová?“ zeptal se.

„Ano, já jsem Concetta La Brescová. A kdo se mne na to ptá?“ řekla.

„Detektivové Willis a Brown z 87. pátracího oddělení,“ řekl Willis. „Kde je váš syn?“

„Spí,“ řekla Concetta, a poněvadž se narodila v Neapoli a vyrostla v Paradisu, ihned usoudila, že je nutné mu zaopatřit alibi. „Celý večer tu byl se mnou,“ řekla, „to jste si ho s někým spletli.“

„Mohla byste ho vzbudit, paní La Brescová?“ řekl Brown.

„A proč?“

„Rádi bychom si s ním promluvili.“

„A proč?“

„Poslyšte, madam, jestli se vám to nelíbí takhle, můžeme ho vzít do vazby,“ řekl Brown, „ale možná že by bylo přece jen lepší pro nás pro všechny, kdybychom mu položili pár docela jednoduchých otázek hned teď a tady. Nemohla byste pro něho dojít, madam?“

„Já jsem vzhůru,“ ozval se z vedlejšího pokoje La Brescův hlas.

„Nepřišel byste sem za námi, pane La Bresco?“ zeptal se Willis.

„Moment, hned to bude,“ řekl La Bresca.

„Celý večer byl tady,“ řekla Concetta, ale Brownova ruka přece jen zabloudila k revolveru v pouzdře na opasku, čistě jen pro případ, že si La Bresca v rozporu s tím tvrzením vyšel ven a byl to on, kdo napálil ty dvě kulky inspektorovi do hlavy. Chvíli trvalo, než přišel. Když konečně otevřel dveře a vešel do kuchyně, nedržel v ruce nic nebezpečnějšího než šňůru od koupacího pláště, na níž si právě udělal uzel kolem pasu. Vlasy měl rozcuchané a oči kalné.

„Co že jdete zrovna teď?“ zeptal se.

Poněvadž šlo o běžné vyšetřování v terénu a La Bresca nebyl ani zadržen, ani vzat do vazby, nepokládali Willis s Brownem za nutné poučit ho o jeho právech. Místo toho se Willis hned zeptal: „Kde jste byl dnes večer v půl dvanácté?“

„Tady,“ řekl La Bresca.

„A dělal jste co?“

„Spal.“

„V kolik hodin jste si šel lehnout?“

„Kolem desáté.“

„To chodíte do kanafasu vždycky tak brzo?“

„Vždycky, když musím ráno brzo vstát.“

„A zítra musíte vstát brzo?“

„V šest,“ řekl La Bresca.

„A jak to?“

„Musím jít do práce.“

„Mysleli jsme, že jste nezaměstnaný.“

„Sehnal jsem práci dneska odpoledne, hned jak jste se vy dva odporoučeli.“

„A jakou práci?“

„No na stavbě. Jsem pomocnej dělník.“

„To vám tu práci sehnali u těch Meridianů.“

„No jo.“

„A u koho?“

„U Erhardovy stavební společnosti.“

„V Riverheadu?“

„Ne, v Isole.“

„V kolik hodin jste dnes večer přišel domů?“ zeptal se Brown.

„Když jsem odcházel od Meridianů, to mohla bejt tak asi jedna hodina. Pak jsem šel do herny na South Leary a zahrál jsem si tam s klukama párkrát kulečník. No a když jsem přišel domů, teda jako sem, to mohlo bejt tak pět nebo šest hodin.“

„Co jste dělal pak?“

„Musel se najíst,“ řekla Concetta.

„A co pak?“

„Chvíli jsem čuměl na televizi a pak jsem si šel lehnout,“ řekl La Bresca.

„Může vám tohle všechno potvrdit ještě někdo jiný než vaše matka?“

„Tady u nás nikdo nebyl, jestli to myslíte takhle.“

„Telefonoval jste někomu během večera?“

„Ne.“

„Takže na to máme jen vaše slovo, co?“

„A taky mine,“ řekla Concetta.

„Poslyšte, vy dva, já fakt nevím, co ode mne chcete,“ řekl La Bresca. „Říkám vám ale pravdu, můžete mi věřit. A co se vůbec děje?“

„Na zprávy v televizi jste se náhodou nedíval?“

„Ne, mám dojem, že jsem usnul ještě před zprávama. A proč? Co se stalo?“

„Šla jsem k němu do pokoje v půl jedenáctý a zhasla jsem světlo,“ řekla Concetta.

„Já bych byl fakt rád, abyste mi věřili, vy dva,“ řekl La Bresca. „Ať se vám honí hlavou co chce, já s tím doopravdy nemám nic společnýho.“

„Já vám věřím,“ řekl Willis. „A co ty, Artie?“

„Já mu taky věřím,“ řekl Brown.

„Na pár věcí se vás ale stejně musíme zeptat,“ řekl Willis, „je vám to jasné?“

„Jo, to je mi jasný,“ řekl La Bresca. „Já jen jako že už je po půlnoci, víte? A že musím ráno vstávat.“

„Tak co kdybyste nám znova pověděl o tom člověku s tím naslouchátkem,“ navrhl šetrně Willis.

Dobrých patnáct minut strávili dalším vyslýcháním La Brescy a po jejích uplynutí usoudili, že buď ho musejí odvézt s sebou a z něčeho ho obvinit, nebo na něho aspoň prozatím zapomenout. Muž, který k nim do služebny telefonoval, řekl: „Nejsem sám, je nás víc,“ a s touto informací seznámil Kling i ostatní detektivy z pátracího oddělení. Právě toto znepokojující vědomí je přimělo k tomu, že pokračovali ve vyslýchání La Brescy ještě dlouho poté, kdy už s tím měli dávno skončit. Policista je obvykle s to poznat, kdy přihořívá a kdy ne, a La Bresca vůbec nevypadal na to, že je zloděj. To také Willis řekl poručíkovi už odpoledne a během těch několika hodin, které zatím uplynuly, svůj názor nezměnil. Jestliže však existuje nějaký gang, zapletený do vraždy inspektora, dá se jen tak snadno vyloučit, že La Bresca není jeden z nich? Možná že je v celé organizaci jen to nejmenší převodové kolečko, umouněný pomocníček, kterého posílají tu a tam něco vyzvednout, nastrčená figurka, nesoucí riziko, že ji policie chytí, když něco neklapne. V tom případě ovšem La Bresca lhal.

No dobrá, pokud však lhal, dělal to jako zkušený přeborník ve lhaní, třeštil na ně dětsky modrá kukadla a obměkčoval kamenná srdce obou policistů báchorkami o právě sehnané práci, do které musí zítra ráno nutně přijít včas, což je také důvod, proč šel tak brzo spát, a vůbec, musí si přece odespat svých osm hodin, ve zdravém těle zdravý duch, on je přece ten vždy čiperný americký pořízek, druhá přistěhovalecká generace a podobné omleté žvásty. To ovšem nabízelo ještě další možnost. Jestliže lhal – a zatím nebylo v jejich silách ho z toho usvědčit, zatím nebyli s to zpochybnit jeho popis záhadného muže, s nímž se seznámil před Meridianovou zprostředkovatelnou pracovních příležitostí, nebyli s to najít jediný rozpor mezi tím, co jim pověděl odpoledne, a tím, co jim vyprávěl teď – jestliže ale lhal, proč by potom telefonující muž a La Bresca nemohli být jedna a táž osoba? Žádný gang nemusel existovat, to mohl být jen výplod jeho fantazie, drobná lež určená k tomu, aby zmátla policii a přivedla ji k přesvědčení, že jde o dobře organizovanou skupinu, a ne o osamělého ambiciózního lotra, pokoušejícího se spáchat vraždu. A jestliže La Bresca a telefonující muž byli jedna a táž osoba, pak La Bresca a člověk, který zavraždil inspektora, byli také jedna a táž osoba. A v tom případě by bylo nejrozumnější odvést toho lháříčka do domečku a obžalovat ho z vraždy. Jistě, a pak teprv se pokusit najít něco, co by se mu dalo přišít, ať už by to bylo cokoli – jenže to by se jim u soudu vysmáli už při předběžném výslechu.

Jsou noci, kdy si člověk nevydělá ani na slanou vodu.

A tak po čtvrthodině náramně důvtipného přešlapování, jímž měl být La Bresca popleten a vyveden z míry, a kdy Brown použil své velice speciální, logicky neotřesitelné metody výslechu, zatímco Willis si střídavě přisazoval a zas ho umírňoval, nedověděli se nic víc než to, co věděli už odpoledne. Jediný rozdíl byl v tom, že teď byl inspektor po smrti. A tak poděkovali paní La Brescové za to, že je pustila do kvartýru, potřásli si rukou s jejím synem a omluvili se mu za to, že ho vytáhli z postele, popřáli mu hodně štěstí v novém zaměstnání, potom oba znova dali dobrou noc a vyšli z domu a slyšeli, jak za nimi paní La Brescová zamyká kuchyňské dveře, a seběhli po roztřesených dřevěných schůdcích a kráčeli po příjezdové cestičce plné hlubokých děr a pak na druhou stranu ulice k místu, kde měli zaparkovaný policejní sedan.

Potom Willis vůz nastartoval a zapnul topení a oba spolu ještě chvíli vážně a tiše hovořili a rozhodli se, že ráno požádají poručíka o povolení, aby mohli La Brescovi dát odposlouchávat telefon. A pak šli domů.

V uličce, kde Steve Carella ležel na boku celý zkroucený a v roztrhaném kabátě, byla zima a tma. Pozdní únorový sníh byl odhrnutý lopatami a navršený k cihlové zdi na jedné straně uličky. Navíc už byl znečištěný velkoměstskou špínou, tenká vrstva sazí se na něm usadila jako škraloup. Carella měl na sobě dvě soupravy teplého spodního prádla a prošívanou vestu. K doplnění toho všeho si do jedné kapsy u vesty strčil ohřívač rukou a ten ho pod rozdrbaným kabátem zaopatřoval příjemným a stálým teplem. Zima mu ale byla stejně.

Hromada odházeného sněhu naproti němu pocit prokřehlosti ještě zvyšovala. Neměl sníh rád. To se ví, vzpomínal si, jak měl jako kluk rohačky a jak se na nich vždycky řítil v radostné extázi, až mu pupek nadskakoval, ale ta vzpomínka mu teď připadala jako naprostý výmysl, aspoň z hlediska té nynější, velice skutečné averze, kterou vůči sněhu pociťoval. Sníh je studený a mokrý. Když je člověk soukromá osoba, musí ho odhazovat, a když je zaměstnaný u Čištění města, musí ho odvážet na náklaďáku do River Dix, aby se ho zbavil. Sníh je zatracená otrava.

Zatracená otrava bylo i celé tohle chození na číhanou.

Taky to ale byla náramná zábava.

A právě ta zábavná stránka celé věci přiměla Carellu k tomu, že vydržel ležet v promrzlé a temné uličce za noci, do které by člověk ani psa nevyhnal. (Samozřejmě – aby si šel lehnout do promrzlé a temné uličky, dostal rozkazem od poručíka, který byl jeho nadřízený, od toho milého chlápka jménem Peter Byrnes; proč si hrome některý večer nejde lehnout do promrzlé a temné uličky on, aby si to taky zkusil?) Ta zábavná a příjemná stránka tohohle zvláštního chození na číhanou spočívala v tom, že Carella aspoň nemusel trčet někde v bance a doufat, že zabrání uloupení mnoha miliónů dolarů, nebo že nemusel očumovat někde v cukrárně a kochat se nadějí, že se mu podaří zlikvidovat mezinárodní síť obchodníků s omamnými drogami, ba dokonce že ho ani neukryli do koupelny v bytě nějaké staré panny s rafinovaným předpokladem, že se mu podaří polapit šíleného znásilňovače. Ležel v promrzlé a temné uličce a zábavná stránka celé věci byla v tom, že někdo zapálil jak faguli dva tuláky. Jenže to, že je někdo zapálil jak faguli, zrovna dvakrát zábavné nebylo. To totiž bylo zatraceně vážné. Zábavné na tom bylo jen to, že oběťmi byli právě tuláci. Co Carella pamatoval, policie odjakživa sváděla s těmihle velkoměstskými pobudy nesmlouvavou válku, vždycky je zatkla, posadila do basy a pak zas pustila, potom znova zatkla atakdále atakdále, prostě donekonečna. Teď však měla policie co dělat s dvěma lidumily, kteří pojali ušlechtilé rozhodnutí, že se pokusí zbavit ulice všech vandráků do jednoho tím, že je prostě zapálí – a jak na to policie zareagovala? Neprodleně poslala jednoho ze svých nejschopnějších lidí do studené, temné uličky, aby se tam rozvalil na bok, civěl na špinavou závěj odhrnutého sněhu a hřál se nadějí, že se mu podaří dopadnout právě ty chlápky, které je třeba zatknout, poněvadž zpopelňují pobudy. Moc smyslu to nedávalo, ale zábavné to bylo.

Práce policie podobnými zábavičkami oplývá.

Samozřejmě že bylo legračnější ležet tady a mrznout, než být doma v posteli se zahřátou a milující ženou; ach jo, bože, bylo to tak zábavné, že z toho Carellovi bylo málem do breku. Myslel na Teddy, že je teď v posteli sama, černé vlasy má rozprostřené po polštáři, kolem úst jí pohrává úsměv, nylonovou noční košili má vyhrnutou přes oblé boky, panebože, já snad v téhle zatracené uličce zmrznu na rampouch, pomyslel si, a má žena se o tom doví až zítra ráno. Má vlastní vášnivá žena! Přečte si to v novinách! Najde mé jméno na čtvrté stránce! Uvidí…

Na druhém konci uličky se ozvaly kroky.

Cítil, jak se mu napjaly svaly. Ruka bez rukavice mu pod kabátem sklouzla z ohřívače a rychle spočinula na studené ocelové pažbě služebního revolveru. Vytáhl zbraň z pouzdra, ležel zkroucený na boku s připraveným revolverem a čekal, až kroky přijdou blíž.

„Tady je jeden,“ řekl čísi hlas.

Byl to mladý hlas.

„Jo,“ odpověděl jiný hlas.

Carella čekal. Oči měl zavřené, ležel jak nehybná hromádka na opačném konci uličky, předstíral, že spí, ohnutý prst měl v lučíku chránícím spoušť, jen o vlásek vzdálený od kohoutku.

Někdo do něho kopl.

„Vstávej!“ zařval hlas.

Pohnul se rychle, ale ne dost rychle. Teprve se odrážel od země a strhával revolver do polohy, z níž mohl vystřelit, když mu tekutina stříkla na kabát, rovnou na prsa.

„Tumáš, lokni si!“ zařval jeden mladík a Carella uviděl, jak vzplanula zápalka, a najednou byl celý v plamenech.

Sled jeho reakcí byl zvláštní v tom, že první varovný signál mu zprostředkoval čich – neklamný pach benzínových výparů, stoupajících z kabátu politého na prsou, a pak teprv se rozškrtnutá sirka, děsivá sama o sobě, postarala o malou explozi zářivého světla v té skoro temné uličce – v kombinaci s pachem benzínu ještě děsivější. Varování mu přímo s fyzickou silou vystřelilo do spánků, klikatou cestičkou elektrického výboje se rozběhlo dozadu do lebky a pojednou tam stál v plamenech. S ohněm, který mu z politého kabátu vyskočil do obličeje, nebyl už spojený žádný další šok. Teď už to byla jen hrůza.

Steve Carella na ni reagoval skoro stejně, jak asi reagoval cromagnonec, když se prvně odvážil příliš blízko k zuřícímu ohni a zjistil, že plameny dokážou lidem ublížit stejně krutě jako šavlozubí tygři. Upustil zbraň, přikryl si tvář dlaněmi, začal se rychle otáčet kolem své osy a instinktivně se hnal na druhou stranu uličky k hromadě odhrnutého sněhu pokrytého škraloupem sazí. Na útočníky přitom zapomněl, jenom nejasně vnímal, že se smějí a prchají z uličky někam do noci; myslel jen podle zmateného a selhávajícího schématu, oheň se rozbíhal a rozhoříval, oheň, pryč s tím ohněm, oheň, a jak široký tak dlouhý sebou praštil do sněhu. Dlaně měl křečovitě přiklopené na obličej, cítil, jak mu plameny zběsile olizují hřbet rukou, cítil úděsný smrad škvaří cích se vlasů a masa, a pak uslyšel, jak oheň syčivě prská, jakmile se dotkl sněhu, ucítil chlad a konejšivý sníh a pojednou byl obklopen bílým oblakem páry, která se vznesla z toho krásného sněhu, převaloval se z boku na bok v tom báječném, zázračném, úlevném požehnání bílého a nádherného sněhu, a uvědomil si, že má v očích slzy, a nemyslil si nic, jen dlouho ležel s tváří přitisknutou do sněhu, ztěžka oddechoval a pořád si nic nemyslel.

Konečně vstal, s bolestmi v celém těle vyhledal upuštěný revolver, pomalu došel na kraj uličky a ve světle kandelábru se podíval na ruce. Zatajil dech a doklopýtal k telefonní budce na dalším rohu. Seržantu Murchisonovi dřepícímu u služebního stolu řekl, že ti parchanti, ti podpalovači, ho dostali, že má popálené ruce a že by potřeboval ambulanci, která by ho odvezla do nemocnice. Murchison se zeptal: „Jinak seš ale v pořádku, jo?“ a Carella se znova podíval na ruce a řekl: „Jo, jinak jsem v pořádku, Dave.“

/4/

Detektiv Bert Kling byl zamilovaný, jenomže nikdo jiný zamilovaný nebyl.

Starosta nebyl zamilovaný, starosta zuřil jak tajfun. Starosta telefonoval na policejní ředitelství rozpálený vzteky doběla a chtěl vědět, co je hrome tohle za město, když v něm člověk tak významný jako inspektor městských sadů a parků Cowper může být zastřelen na schodech před Síní filharmonie, co je hrome tohle za město, jak je to vůbec možné?

„Totiž, pane starosto,“ ozval se policejní ředitel, ale starosta ho neposlouchal a řekl: „A snad byste mi taky mohl vysvětlit, proč jste inspektoru Cowperovi neposkytli přiměřenou policejní ochranu, když mi jeho žena dnes ráno sdělila, že policie byla informována o tom, že mu kdosi vyhrožuje zabitím – to snad byste mi mohl vysvětlit taky,“ zařval starosta do telefonu.

„Totiž, pane starosto,“ ozval se policejní ředitel, ale starosta ho neposlouchal a řekl: „Nebo byste mi snad taky mohl vysvětlit, jak je možné, že jste do téhle chvíle nezjistili byt, ze kterého vrah střílel, když mezitím při pitvě už určili úhel, z něhož bylo vystřeleno, a vaši balističtí znalci podle něho stanovili pravděpodobnou dráhu střely – to byste mi snad taky mohl vysvětlit.“

„Totiž, pane starosto,“ ozval se policejní ředitel, ale starosta ho neposlouchal a řekl: „Chci vidět nějaké výsledky, nebo si snad přejete, aby naše město bylo celé Americe pro smích?“

Policejní ředitel si rozhodně nepřál, aby město bylo celé Americe pro smích, takže řekl: „Jistě, pane starosto, spolehněte se, udělám všechno, co je v mých silách,“ ale starosta zvolal: „To byste měl udělat víc,“ a zavěsil.

Ne, starosta a policejní ředitel do sebe to ráno rozhodně moc zamilovaní nebyli. A tak policejní ředitel požádal svého tajemníka, vysokého bledulkovitého blonďáka, který vypadal, jako když má tuberu, a prohlašoval, že to věčné suché pokašlávání má od toho, že vykouří denně tří balíčky cigaret při práci, při které by se každý jiný na fleku zhroutil a zbláznil – policejní ředitel prostě požádal tajemníka, aby mu zjistil, co měl starosta na mysli, když mluvil o tom, že inspektorovi městských sadů a parků kdosi vyhrožoval zabitím, a aby mu o tom ihned podal zprávu. Vysoký bledulkovitý a blonďatý tajemník na tom hned začal pracovat, přeptal se tu i onde a vyšpiónoval, že do služebny 87. revíru skutečně několikrát telefonoval záhadný neznámý muž, který vyhrožoval, že inspektora městských sadů a parků zabije, jestliže nedostane – do včerejšího poledne – pět tisíc dolarů. Když tuto informaci předal policejnímu řediteli, ten jenom řekl: „Tak ono je to pravda?“ a okamžitě vytočil číslo FRederick 7-8024 a žádal k telefonu detektiva poručíka Petera Byrnese.

Detektiv poručík Peter Byrnes měl to ráno už tak dost důvodů k tomu, aby ho bolela hlava: Carella byl v nemocnici s popáleninami druhého stupně na obou rukou a malíři se právě přestěhovali ze služebny k němu do kanceláře, kde cákali barvou po všem, co bylo v dohledu, a vykládali si na štaflích anekdoty. Navíc Byrnes neměl policejního ředitele příliš v lásce, poněvadž ředitel byl pán, kterého k nim importovali ze sousedního velkoměsta, když byla po volbách úřední místa obsazována novými lidmi, z velkoměsta, které podle Byrnesova názoru mělo ještě vyšší procento kriminality než jejich. A nový ředitel zas na oplátku neměl nijak obzvlášť v lásce poručíka Byrnese, poněvadž Byrnes patřil k dobře známým hádavým Irčanům a pouštěl si pusu na špacír na schůzích Dobročinného policejního spolku a Smaragd Society, aby každý, kdo seděl v doslechu, neomylně věděl, co si poručík myslí o starostově extravagantní a zbrklé personální politice. A tak to ráno telefonní dráty, spojující kancelář na Policejním ředitelství v centru města v High Street s Byrnesovou rohovou kanceláří v druhém patře špinavé policejní strážnice v Grover Avenue, v této chvíli navíc pocákané hráškovou zelení, věru neslyšely žádné líbeznosti či nezávazné konverzační povrkávání.

„Tak co se to vlastně děje, Byrnesi?“ zeptal se ředitel.

„No prostě, pane řediteli,“ řekl Byrnes a ihned si připomněl, že dřívější ředitel ho oslovoval Pete, „nějaký neidentifikovaný muž nám během včerejška několikrát volal a vyhrožoval. Ty telefonáty jsem s inspektorem Cowperem osobně prodiskutoval.“

„A jak jste na ty telefonáty reagoval, Byrnesi?“

„Hlídali jsme místo, kam měly být peníze položeny, a zadrželi jsme muže, který krabici sebral.“

„No a co dál?“

„Vyslechli jsme ho a pustili.“

„Proč jste ho pustili?“

„Neměli jsme proti němu dostatečné důkazy. Na dnešek v noci, po zavraždění inspektora Cowpera, jsme toho člověka vyslýchali znova. K zatčení jsme neměli pádný důvod. Ten člověk je pořád na svobodě, ale dneska ráno jsme se mu pověsili na telefon, a jsme připraveni zasáhnout, jakmile by se na monitoru objevilo cokoli inkriminujícího.“

„Pročpak jste inspektoru Cowperovi neposkytl policejní ochranu?“

„Nabídl jsem mu ji, ale on to odmítl.“

„Proč jste toho podezřelého nedal sledovat a hlídat předtím, než došlo k vraždě?“

„Neměl jsem jediného volného člověka, pane řediteli, spojil jsem se se 115. revírem v Riverheadu, kam podezřelý podle bydliště přísluší, ale řekli mi, že taky nemohou nikoho postrádat. Kromě toho, jak už jsem řekl, inspektor Cowper si policejní ochranu nepřál. Zřejmě měl pocit, že jde o nějakého potrhlého blázna, pane řediteli, a musím přiznat, že jsme si to mysleli i my tady. Pochopitelně jen do chvíle, než nás další události přesvědčily o opaku.“

„Proč jste ještě nezjistili ten byt?“

„Jaký byt, pane řediteli?“

„Byt, ze kterého padly ty dva výstřely! Ty, co zabily inspektora městských sadů a parků – Cowpera.“

„Zločin nebyl spáchán v našem revíru, pane řediteli. Síň filharmonie patří do 53. revíru, a jak jistě víte, pane řediteli, vraždu vždycky vyšetřují detektivové z pátracího oddělení toho revíru, kde byla spáchána.“

„Tyhle pitomý řeči si nechte od cesty, Byrnesi,“ řekl policejní ředitel.

„Tak je to u nás ve městě zvykem, pane řediteli,“ řekl Byrnes.

„Tohle je váš případ,“ odpověděl policejní ředitel. „Je vám to jasné, Byrnesi?“

„Když to říkáte vy, pane řediteli…“

„To bych prosil, že to říkám. Pošlete tam pár lidí a koukejte ten zatracený byt zjistit.“

„Ano, pane řediteli.“

„A podáte mi hlášení.“

„Ano, pane řediteli,“ řekl Byrnes a zavěsil.

„Kapku vám zved mandle, co?“ zeptal se první malíř.

„Kapku vám natrh prdel, co?“ zeptal se druhý malíř.

Oba muži stáli na štaflích, zubíli se a cákali na podlahu hráškovou zeleň.

„Koukejte mi z tý kanceláře vypadnout!“ zařval Byrnes.

„My ještě nejsme hotový,“ řekl první malíř.

„My vodnikaď nechodíme, dokavad nejsme hotový,“ řekl druhý malíř.

„Máme takovej příkaz,“ řekl první malíř.

„Nás policie nezaměstnává, víte?“

„Nás zaměstnává odbor veřejnejch služeb.“

„Obnova a údržba.“

„A nepudem votaď, dokaď s tou fuškou nebudem hotový.“

„Přestaňte mi tu zatracenou barvu kanit po celý podlaze!“ zařval Byrnes a vyřítil se z kanceláře. „Hawesi!“ zařval. „Klingu! Willisi! Browne! Kde hrome všichni jsou?“ rozkřikoval se.

Meyer vyšel z pánského záchodku, zapínal si zip na poklopci. „Co se děje, šéfe?“ řekl ležérně.

„Kde jste byl?“

„Vychcat se. Proč – co se děje?“

„Pošlete někoho tam, co se to stalo!“ křičel Byrnes.

„A co jako? Kam?“

„Tam, co zastřelili toho zatracenýho inspektora!“

„Jo – ahá, no jo,“ řekl Meyer. „Proč ale? To přece není náš případ.“

„Teď je to náš případ.“

„Fakt?“

„Kdo má službu tady?“

„Já.“

„Kde je Kling?“

„Ten má dneska volno.“

„Kde je Brown?“

„Odposlouchává ten telefon.“

„A Willis?“

„Šel do špitálu navštívit Steva.“

„A co Hawes?“

„Ten si šel dolů pro sejrový chlebíčky.“

„Čemu já to tady hergot šéfuju? Horský zotavovně?“

„Ne, kdepak. My…“

„Pošlete tam Hawese! Ale hned, v ten moment, kdy se vrátí. A pak si vemte na drát balistiky. Vymáčkněte z nich, co zjistili. Zavolejte na prosekturu a opatřte si zprávu o pitvě. Ale to musí lítat, Meyere!“

„Rozkaz!“ odfrkl Meyer a hned šel k telefonu.

„Já se z tohohle zatracenýho podniku zblázním,“ řekl Byrnes a už chtěl vyrazit zpátky do své kanceláře, ale vzpomněl si, že tam jsou malíři, ti veselí chlapíci, co kolem sebe patlají hráškovou zeleň, a tak místo toho vpadl do kanceláře pro zaměstnance.

„Dejte už ty kartotéky do pořádku!“ zařval. „Co tady hrome celej den děláte, Miscolo? Vaříte kafe?“

„Jak prosím?“ řekl Miscolo, poněvadž to bylo přesně to, co právě v té chvíli dělal.

Bert Kling byl zamilovaný.

Ale na to, aby byl člověk zamilovaný, nebyla zrovna příhodná roční doba. Lepší je být zamilovaný, když rozkvétají květiny a od řeky vane do města voňavý větřík a neznámá zvířata přicházejí člověku olíznout ruku. Když se někdo zamiluje v březnu, má to jen jedinou výhodu, a sice tu, že je přece jen lepší být zamilovaný v březnu, než nebýt zamilovaný vůbec, jak kdysi poznamenal jeden filozof.

Bert Kling byl šílené zamilovaný.

Byl šíleně zamilovaný do dívky, které bylo třiadvacet, měla kapitální poprsí, široké boky a dlouhé blond vlasy, které jí splývaly do půli zad nebo je také občas mívala vzadu na hlavě načesané do tvaru medové lastury. Oči měla jak dvě chrpy a byla to vysoká dívka; když měla střevíčky s podpatky, sahala mu přesné po bradu. Byl šíleně zamilovaný do intelektuálky, která po večerech studovala na univerzitě psychologii, zatímco přes den dělala interviewy pro jednu firmu se sídlem v centru města na Shepherd Street; do seriózní dívky, která doufala, že si později udělá doktorát filozofie, složí státní zkoušku a bude pracovat jako psycholožka; do bláznivé holky, která jim dokázala poslat do služebny málem dva metry vysoké srdce vyřezané z překližky, natřené na červeno a popsané žlutými písmeny: Cynthia Forrestová miluje detektiva 3. třídy Bertrama Klinga. Je to zločin nebo ne? jak to udělala právě minulý měsíc v den sv. Valentina (špičkování, které za to Kling musel vyslechnout od všech svých žertumilovných kolegů, pořád ještě nepřestalo); do citově založené dívky, která se dokázala rozplakat, když na The Stem uviděla slepce hrajícího na tahací harmoniku, a dát mu pětidolarovou bankovku, jenom mu ji tiše položit do misky, aby to nebylo slyšet, aby bankovka ani nezašustila, a pak se odvrátit a vyplakat se Klingovi na rameně; do vášnivé dívky, která se k němu uměla v noci bezuzdně přitisknout a která ho někdy taky vzbudila ráno v šest hodin, aby mu řekla: „Hej, policajte, za malou chvíli musím jít do práce, máš ještě zájem?“, na což Kling odpověděl pokaždé stejně: „Nemám, o sex a podobné věci já se nezajímám“, a pak ji líbal tak dlouho, až z toho měla závrať, a potom seděl naproti ní u kuchyňského stolu v jejím bytě, čučel na ni, žasnul nad tím; jak je krásná, a jednou ji dokonce donutil, aby se začervenala, když řekl: „Na Mason Avenue je jedna ženská, co prodává pidaguas, jmenuje se Illuminada, narodila se na Portoriku. Ty by ses měla jmenovat Illuminada, Cindy. Pokoj je plnej světla, když v něm seš ty.“

Kamarádi, ten teda byl zamilovanej.

Jenomže to bylo v březnu a ulice ještě po obou stranách vroubily vysoké hromady odhrnutého únorového sněhu a vítr skučel a vlci vrčeli a hnali se za občany ujíždějícími v ruských trojkách, kteří práskali biči a choulili se v medvědích kůžích, bylo to v kruté a studené zimě, která, jak se zdálo, začala už v září a podle všech známek nehodlala polevit dřív než v srpnu, kdy by možná, ale jen možná, všechen sníh mohl roztát a mohly rozkvést květiny – v tak prožlukle zrádné zimě to bylo, že prostě člověk nemohl dělat nic lepšího než diskutovat o problémech policejní práce. Co lepšího se dalo dělat než pádit promrzlou ulicí v době, kdy Cindy chodila na oběd, a cítit, jak má pacinku křečovitě zaháknutou do ohbí jeho lokte, zatímco je ze všech stran ošlehával vítr a škubal Klingovi slova od pusy, když se ji pokoušel seznámit se záhadnými okolnostmi, jimiž je obestřena smrt inspektora městských sadů a parků Cowpera.

„Fakt, to teda zní náramně záhadně,“ řekla Cindy, vytáhla ruku z kapsy a pokusila se přidržet si šátek, který jí rval vítr z hlavy. „Poslyš, Berte,“ řekla, „já už jsem z tý zimy strašně utahaná, ty ne?“

„To já taky,“ řekl Kling. „Poslyš, Cindy, já jedině ještě doufám, že snad to není on.“

„To jako kdo? A jakej on?“

„No, ten chlápek, co nám telefonoval. Ten, co zabil toho inspektora. Pořád ještě doufám, že to snad není on.“

„Kdo?“ zeptala se.

„No ten hluchej,“ řekl.

„Cože?“ zeptala se.

„To byl jeden chlap, s kterým jsme měli před pár lety šerednou polízačku, teď už to může bejt nějakejch sedm osm let. Udělal z tohohle zatracenýho velkoměsta kůlničku na dříví, když se pokoušel vyloupit banku. Byl to ten nejmazanější parchant, s jakým jsme měli kdy co dělat.“

„A kdo že to byl?“ zeptala se Cindy.

„Hluchej,“ řekl Kling znova.

„No dobře, ale jak se jmenuje?“

„To nevíme, jak se jmenuje. Nikdy jsme ho nechytili. Skočil do řeky a mysleli jsme, že se utopil, ale možná že ho máme na krku znova. Že se vrátil jako Frankenstein.“

„Myslíš jako ten Frankensteinův netvor,“ upřesnila Cindy.

„Jo, jako ten. Vzpomeň si, jak mysleli, že uhořel při tom ohni, jenže on neuhořel.“

„Já se na to pamatuju.“

„To byl děsivej film,“ řekl Kling.

„Načurala jsem si do kalhotek, když jsem na to koukala,“ řekla Cindy. „A to to bylo jen v televizi.“

„Ty sis načurala do kalhotek v televizi?“ řekl Kling. „Takže to vidělo čtyřicet miliónů lidí, jo?“

„Ne, v televizi jsem viděla jen Frankensteina,“ řekla Cindy, uchechtla se a dala mu herdu do zad.

„Hluchej,“ řekl znova Kling. „Doufám, že to není on.“

To bylo poprvé, kdy někdo z pátracího oddělení vyslovil nahlas možnost, že inspektorovým vrahem je muž, který jim před tolika lety způsobil tolik potíží. Už jen to pomyšlení tak trochu nahánělo husí kůži. Bert Kling byl mladík a žádný obzvláštní filozof, ale intuitivně pochopil, že hluchý (který se kdysi na nějakém lístku podepsal jako L. Sordo, což bylo náramně zábavné, poněvadž El Sordo znamená „Hluchý“ ve španělštině) je schopen dirigovat své šance s přesností počítacího stroje, rozsévat zmatek a strach, uvádět ve skutek své permutace a kombinace způsobem přesně vykalkulovaným na to, aby obrátil strnulou a poněkud byrokratickou akceschopnost policejního revíru vzhůru nohama a přinutil ochránce zákona chovat se jako přitroublí keystonští policajti ze zažloutlých starodávných grotesek, ano, instinktivně a s jistotou věděl, že pokud inspektora skutečně zavraždil hluchý, ani zdaleka není celá tahle patálie ještě u konce. A poněvadž pouhé pomyšlení na to, co všechno by hluchý mohl a byl s to natropit, bylo příliš deprimující, než aby o něm Kling dlouze uvažoval, bezděčně se celý otřásl a věděl, že v této chvíli se netřese zimou.

„Doufám, že to není on,“ řekl a vítr mu ta slova urval a odnesl od úst.

„Dej mi pusu,“ řekla najednou Cindy, „a pak mi kup horkou čokoládu, ty jeden škudlile.“

Chlapci, který přišel tu středu odpoledne do ohlašovny, mohlo být tak dvanáct let.

Měl na sobě modrou lyžařskou větrovku, která vypadala jak poděděná po starším bráchovi a byla mu tak velká, že by do ní klidně mohl vzít ještě dva podnájemníky. Kapuci větrovky měl vyhrnutou přes hlavu a šňůry s dřevěnými bambulkami měl stažené a zavázané kolem krku, ale i tak mu kapuce byla moc velká a v jednom kuse mu padala. Když vešel do policejní budovy, pořád si ji znova a marně přetahoval přes hlavu. Pod nosem mu visela nudle a v ruce, kterou si ji utíral, nesl obálku. Na nohou měl kecky a vykračoval si v nich se suverenitou všech kluků z městských brlohů, kteří běhají v keckách v létě v zimě, jak je rok dlouhý, navzdory všem varováním pediatrů. Pružnými kroky, inspirovanými keckami, došel ke služebnímu stolu, znova si pokusil upravit kapuci, utřel si ukapávající nos a pak zvedl oči na seržanta Murchisona a zeptal se: „Vy tu máte službu?“

„Jo, já tady mám službu,“ odpověděl Murchison a nezvedl oči od kartiček s absencí, které vyplňoval podle ranních docházkových archů. Bylo za pět minut čtvrt na tři, za hodinu a pětatřicet minut tu měli být uniformovaní strážníci, kteří nastoupí na odpolední směnu, a bude muset mít vyložené nové docházkové archy a vyplňovat nové kartičky s absencí, prostě normální papírování, zatracenej život, proč se radši nedal k hasičům nebo k pošťákům?

„Já vám mám tohle předat,“ řekl kluk a natáhl ruku se zapečetěnou obálkou a podával ji Murchisonovi.

„Díky,“ řekl Murchison a přijal obálku, aniž se na kluka podíval, ale pak najednou zvedl hlavu a řekl: „Počkej tu moment.“

„Proč, co mi chcete?“

„Hele, jen tu pěkně moment počkej,“ řekl Murchison a otevřel obálku. Rozevřel jediný list bílého papíru, který byl úhledně složený na tři stejné díly, přečetl si, co na něm stálo, a pak se znova podíval na kluka a řekl: „Kdes k tomu přišel?“

„Tady venku.“

„A jak?“

„Dal mi to nějakej chlápek.“

„Jakej chlápek?“

„Takovej vysokej. Tady venku.“

„Kde venku?“

„Tady hned u parku. Na druhý straně ulice.“

„Tohle ti dal?“

„No.“

„A co ti řek?“

„Řek, abych to sem odnes a dal to policajtovi, kterej bude mít službu v ohlašovně.“

„Znáš toho chlápka?“

„Ne. Dal mi pět dolarů, abych to sem odnes.“

„Jak vypadal?“

„Vysokej chlap, blonďák. V uchu měl takovou tu věcičku.“

„Jakou věcičku?“

„No jako když je hluchej,“ řekl kluk a znova si přejel rukou po nose.

Tohle na tom papíře stálo.

A tak ho mládenci z 87. pátracího oddělení bedlivě zkoumali, dávali si pozor, aby na něm nepřičinili další otisky prstů nádavkem k těm, které už na něm udělal seržant Murchison, a pak stáli v kruhu kolem dvanáctiletého kluka s nosem jak ukapávající rampouch, v modré lyžařské větrovce, do které by mohl klidně vzít další dva podnájemníky, a vypalovali na něho otázky, jako kdyby zrovna chytili Jacka Rozparovače, který si k nim zajel z Londýna na víkend.

Nedostali z kluka vůbec nic; jedině snad od něho dostali tu jeho rýmu.

V podstatě opakoval jen to, co už pověděl seržantu Murchisonovi, že nějaký vysoký chlap, blonďák, s takovou tou věcičkou v uchu (To jako myslíš naslouchátko, mladej?), no jo, s takovou tou věcičkou v uchu, ho zastavil na druhé straně ulice před budovou policejní strážnice a nabídl mu pět dolarů, když obálku odnese policistovi, který má službu v ohlašovně. Kluk neviděl nic špatného na tom, když zanese nějakou obálku na policejní strážnici, no a tak to tak udělal, no a to je všechno, nemá tušení, kdo ten chlápek s tou věcičkou v uchu byl (To myslíš jako naslouchátko, mladej?), no jo, s takovou tou věcičkou v uchu, ale kdo to byl, to on neví, tady v okolí nebo tak ho nikdá neviděl, a tak jako jestli by už teď mohl jít domů, poněvadž se ještě musí stavit v boutique u Lindy, musí tam vyzvednout nějaký šaty pro ségru, ona totiž doma šije pro paní Montanovou, víte? (Tak on teda měl v uchu naslouchátko, jo, mladej?) No jo, měl v uchu takovou tu věcičku, řekl kluk.

A tak nechali kluka v půl třetí odejít a nenabídli mu ani kornout zmrzliny nebo nějaký ovocný drops, a pak si posedali v služebně, podávali jeden druhému ten inkriminovaný dopis malou pinzetou a pak se rozhodli, že ho pošlou poručíku Samu Grossmanovi do policejní laboratoře v naději, že z něho snad dokáže sejmout nějaké starší otisky prstů než ty, které na něm zanechaly pracky seržanta Murchisona.

O hluchém se nikdo z nich ani nezmínil.

O přízracích nikdo nemluví zrovna rád.

Dokonce na ně ani rád nemyslí.

„Haló, Bernice,“ řekl Meyer do telefonu, „máš tam někde po ruce šéfa? No jistěže, já počkám.“

Trpělivě ťukal tužkou do psacího stolu a čekal. Za okamžik se na lince ozval rozjařený jasný hlas.

„Zmocněný státní zástupce Raoul Chabrier,“ zahlaholil hlas.

„Buď zdráv, Rollie, tady je Meyer Meyer z 87. revíru,“ řekl Meyer. „Jak se tam ve městě vůbec máte – jako v Chelsea Street?“

„Ale jo, prima, fajn, jde to,“ řekl Chabrier. „A co pro nás máš tam u vás na tý periférii, snad ne nějakou drobnou vraždičku?“

„Ale kde, nic takovýho, Rollie,“ řekl Meyer.

„Tak snad nějakou fešáckou vraždičku sekerou, ne?“ řekl Chabrier.

„Taky ne. Víš, de facto jde o soukromou záležitost. Čistě osobní,“ řekl Meyer.

„Oh-hó!“ zvolal Chabrier.

„No jo. Poslyš, Rollie, co může člověk udělat, když někdo použije jeho jména?“

„Co máš na mysli?“ zeptal se Chabrier.

„Když ho použije v nějaký knize.“

„Oh-hó!“ zvolal Chabrier. „Použil někdo, tvýho jména v nějaký knize?“

„Použil.“

„A je to v nějaký knize o práci policejního oddělení?“

„To ne.“

„A uvedl tě tam výslovně?“

„Ne. Vlastně počkej, jo i ne. Jak to přesně myslíš?“

„Je v tý knize výslovně uvedeno, že detektiv 3. třídy Meyer…“

„Detektiv 2. třídy,“ opravil ho Meyer.

„Je tam výslovně uvedeno, že detektiv 2. třídy Meyer Meyer z…“

„Ne, to ne.“

„Takže té tam neuvádí?“

„Ne. Takhle ne.“

„Já myslel, žes říkal, že někdo použil tvýho jména.“

„To taky udělali. Teda – udělala to ženská.“

„Hele, Meyere, já jsem zaměstnanej člověk,“ řekl Chabrier. „Mám tady takovou hromadu případů, že by pod ní padla i pivovarská kobyla, takže bys mi snad laskavě moh říct jasně, oč jde, ne?“

„O román,“ řekl Meyer. „Jde o román, kterej se jmenuje Meyer Meyer.“

„To je název toho románu?“ zeptal se Chabrier.

„Jo. Můžu ji žalovat?“

„Já jsem advokát na kriminální případy,“ řekl Chabrier.

„Já vím, ale…“

„Zákon o autorským právu já neznám…“

„Já vím, ale…“

„Je to dobrá kniha?“

„To já nevím,“ řekl Meyer. „Ale podívej,“ řekl, „já jsem přece existující osoba, a ta kniha je o nějakým univerzitním profesorovi nebo o někom takovým, a je to takovej naducanej chlapík…“

„To si budu muset přečíst,“ řekl Chabrier.

„A zavoláš mi, až si to přečteš?“

„Proč?“

„No abys mi poradil.“

„S čím?“

„Jestli ji můžu žalovat nebo ne.“

„Budu si muset přečíst znění zákona,“ řekl Chabrier. „Jsem já ti za něco zavázanej, Meyere?“

„Nejmíň za šest přátelskejch služeb,“ řekl Meyer poněkud dohřátě. „Například jsem té moh mockrát vytáhnout z postele ve tři ráno, když jsme tu ve služebně měli něco opravdu vážnýho a pro mě to znamenalo velký riziko držet tady podezřelýho až do druhýho dne do rána, aby ty ses moh sladce prospinkat, když jsi vlastně měl sloužit. A teď zas žádám o docela malou přátelskou službu já tebe, Rollie, chci si ušetřit zbytečný výdaje se sháněním nějakýho vypečenýho advokáta specializovanýho na copyrighty nebo bůhví koho, chci jen vědět, jestli můžu žalovat někoho, kdo použil mý jméno – tak, jak mi je zapsali na Zdravotnickým odboru do křestního listu – jestli můžu žalovat člověka, kterej použil mý jméno jako název románu a pro románovou postavu, když přece, himl hergot, já jsem existující osoba!“

„Já rozumím, nerozčiluj se,“ řekl Chabrier.

„Kdo se rozčiluje?“ řekl Meyer.

„Přečtu si, co o tom říká zákon, a pak ti zavolám.“

„Kdy?“

„No někdy.“

„No dobře, tak až tady zas někdy budeme mít ve služebně někoho v době, kdy ty máš bejt na drátě, budu mu otloukat Mirandu-Escobeda o hlavu až do zblbnutí pořád znova a pacifikovat ho až do rána, aby ses moh v noci klidně prochrápat…“

„Jen klid, jen klid, tak já ti zavolám hned zejtra.“ Chabrier se odmlčel. „Chceš vědět, v kolik ti zejtra zavolám?“

„V kolik mi zejtra zavoláš?“ zeptal se Meyer.

Domácí měla artritidu, nesnášela zimu a ještě víc snad nesnášela policajty. Cottonu Hawesovi hned řekla, že už to tady v okolí všechno prolezli a pročmuchali jiní poldové – od toho momentu, co tu včera v noci někdo zastřelil toho papaláše, nemůžou hrome dát osamělé ženské pokoj? Hawes, který už podobné jízlivosti a špičkování vyslechl od všech domácích a domovníků v celé ulici, jí trpělivě vysvětlil, že on dělá jen svou povinnost, a že ví, že ona s nimi jistě bude ochotně spolupracovat – jde přece o to, aby vrah neunikl spravedlnosti. Domácí řekla, že celé město je prohnilé a zkorumpované a že pokud jde o ni, ať si ty zatracený papaláše postřílejí třeba všecky, ona že kvůli tomu špatný spaní mít nebude.

Hawes do této chvíle navštívil čtyři budovy v řadě naprosto stejných sešlých a ubohých činžáků, z nichž byla vyhlídka na třpytivé sklo a betonovu konstrukci nové Síně filharmonie. Na tuto budovu, triumf městské architektury (akustika zrovna za moc nestála, ale to vzal čert), bylo ze všech těch činžáků dobře vidět, široké mramorové schodiště na druhé straně avenue poskytovalo neomezený výhled na každého, kdo na něm náhodou právě stál nebo po něm kráčel, ať už nahoru nebo dolů. Člověk, který střelil Cowpera do hlavy dvěma ranami z pušky, mohl to udělat z kteréhokoli z těch činžáků. Jediný důvod, proč se policejní oddělení zajímalo o přesné zjištění místa, z něhož se střílelo, byl v tom, že snad tam po vrahovi mohly zůstat nějaké stopy. Když jde o vraždu, je vždycky fajn mít nějakou stopu.

Nejdřív se Hawes domácí zeptal, jestli někdy v těchto dnech nepronajala apartmá či pokoj nějakému vysokému blonďákovi s naslouchátkem v uchu.

„Pronajala,“ řekla domácí.

To byl slibný začátek. Hawes byl zkušený detektiv a hned mu bylo jasné, že kladná odpověď domácí je pro začátek setsakramentsky slibná.

„A kdo to byl?“ zeptal se neprodleně. „Víte, jak se jmenuje?“

„Vím.“

„Jak se teda jmenuje?“

„Orecchio. Mort Orecchio.“

Hawes vytáhl notes a dal se do psaní. „Orecchio,“ opakoval, „Mort. Nevíte náhodou, jestli je to zkráceně Morton nebo Mortimer? Nebo co je to vlastně za jméno?“

„Jenom Mort,“ řekla domácí. „Mort Orecchio. On to byl Ta – no, Talián.“

„Jak to víte?“

„Každej, kdo má jméno, co končí na O, je Talián.“

„Myslíte? Co třeba Shapiro?“ namítl Hawes.

„Co – chcete mě poučovat, vy chytráčku?“ řekla domácí.

„Které apartmá jste mu pronajala? Teda tomu Orecchiovi?“

„Jeden pokoj, žádný apartmá,“ řekla domácí. „Třetí patro vpředu.“

„S vyhlídkou na Filharmonii?“

„Ano.“

„Můžete mi ten pokoj ukázat?“

„Jistě, proč ne? Já přece nemám nic jinýho na práci než ukazovat pokoje policajtům.“

Vydali se po schodech nahoru. Chodba byla studená a vyklápěcí okna bez těsnění byla olemována zmrzlou jinovatkou. Na schodišti se pach odpadků mísil s pachem moči – hm, náramně čistotná stará paní, tahle domácí. Celou cestu až do třetího poschodí si pořád stěžovala na artritidu, vykládala Hawesovi, že jí cortizon vůbec nepomohl, všichni ti veledůležití a nafoukaní doktoři toho člověku moc naslibují, ale nedokážou jí ani dát nic proti bolestem. Zůstala stát přede dveřmi s mosazným číslem 31 a z kapsy zástěry začala lovit klíč. Dole v chodbě se otevřely dveře, objevila se mezi nimi jen úzká štěrbina a hned se zase zavřely.

„Kdo to je?“ zeptal se Hawes.

„Kdo kdo je?“ řekla bytná.

„Tam dole v chodbě. Někdo tam pootevřel dveře a hned je zas zavřel.“

„To musela bejt Polly,“ řekla domácí a odemkla dveře pokoje číslo 31.

Pokoj byl malý a neveselý. U zdi naproti dveřím stála krátká postel, pokrytá laciným bílým přehozem. Nad postelí visel zarámovaný barvotisk. Znázorňoval lesní pilu a řeku a ovčáckého psa, který zírá na něco na obloze. Vysoká stojací lampa byla vpravo od postele. Měla žluté a promaštěné stínidlo. V rohu přehozu, tam, kde byl přetažen přes polštáře, byla nějaká skvrna, buď od whisky, nebo od zvratků. Naproti posteli stál jednoduchý prádelník a na něm zrcadlo. Horní deska prádelníku byla na mnoha místech do hněda opálená od cigaret. Zrcadlo bylo flekaté a oprýskané. Ve výlevce vedle prádelníku byl kolem odtokového otvoru velký prstenec usazené rzi.

„Jak dlouho tu bydlel?“ zeptal se Hawes.

„Pronajal si pokoj před třemi dny.“

„Zaplatil šekem nebo hotově?“

„Hotově. A dopředu. Zaplatil na celej tejden. Já pronajímám jedině na tejden. Na takový ty zájemce, co hledaj abštajg na jednu noc, na ty já si nepotrpím.“

„Přirozeně,“ řekl Hawes.

„Já vím, co si myslíte. Myslíte si, že to zrovna žádná velká nádhera není a že si nemůžu nájemníky moc vybírat. No, palác to teda není,“ řekla domácí, „ale čisto tady je.“

„Jistě, to vidím.“

„Tím chci říct, že štěnice u mne nikdo nechytí, vážený pane.“

Hawes přikývl a přistoupil k oknu. Roleta byla roztržená a šňůra na stahování chyběla. Rukou v rukavici sáhl po spodní tyčce, roletu zvedl a podíval se přes ulici.

„Slyšela jste včera v noci nějaké výstřely?“

„Ne.“

Rozhlédl se po podlaze. Žádnou vystřelenou nábojnici nebylo nikde vidět.

„Kdo ještě v tomhle patře bydlí?“

„Dole v chodbě bydlí Polly a jinak už nikdo.“

„Kdo? Jaká Polly?“

„Polly Malloyová.“

„Nebude vám vadit, když se podívám do prádelníku a do skříně?“

„Jen si poslužte, klidně. Já přece mám času, že nevím, co s ním. Nejradši trávím den tak, že dělám exkurzím průvodce po baráku.“

Hawes přistoupil k prádelníku a vytáhl jednu zásuvku po druhé. Všechny byly prázdné, jen v rohu té nejspodnější si lebedila štěnice.

„Tahle jedna vám ušla,“ řekl Hawes a zásuvku zastrčil.

„Cože?“ řekla domácí.

Hawes šel ke skříni a otevřel ji. Na tyči viselo sedm drátěných ramínek. Skříň byla prázdná. Už chtěl dvířka zavřít, když dole na dně spatřil něco, co upoutalo jeho pozornost. Sehnul se, aby na věc líp viděl, vytáhl z kapsy miniaturní baterku ve tvaru plnicího pera a rozsvítil ji. Předmět ve skříni byl deseticent.

„Jestli jsou to peníze,“ řekla domácí, „tak patřej mně.“

„Tumáte,“ řekl Hawes a deseticent jí podal. Dobře věděl, že i v tom případě, že mince patřila poslednímu nájemníkovi pokoje, je stejně vyloučené sejmout z ní kloudné otisky prstů jako dostat od města náhradu za benzín projetý v soukromém autě, když ho člověk občas použil ve službách policie.

„Je tu někde záchod?“ zeptal se.

„Dole v chodbě. Zamkněte za sebou dveře“

„Chtěl jsem jen vědět, jestli je tu ještě nějaká další místnost. Nic víc.“

„Je tam čisto, jestli snad máte strach z toho.“

„Rád věřím, že se tam dá jíst z podlahy,“ řekl Hawes a znova se rozhlédl kolem sebe. „Takže tady bydlel, jo?“

„Tady bydlel.“

„Pošlu sem někoho, aby vám trošku zaprášil tu desku pod oknem,“ řekl Hawes.

„Proč to?“ řekla domácí. „Zrovna jsem z ní prach utřela.“

„Vy mi nerozumíte. Musí se tam nasypat prášek, aby se z ní daly sejmout otisky prstů.“

„Ach tak.“ Domácí se na něho pátravě podívala. „Vy myslíte, že toho papaláše odstřelili z tohohle pokoje?“

„Možné to je,“ řekl Hawes.

„To jako z toho budu mít nějakej malér?“

„Ne, pokud jste ho nezastřelila vy,“ řekl Hawes a zasmál se.

„Vy jste teda náramnej vtipálek,“ řekla domácí.

Vyšli z bytu a domácí zamkla dveře. „To bude všechno,“ zeptala se, „nebo jste chtěl vidět ještě něco jinýho?“

„Chci si ještě pohovořit s tou madam dole v chodbě,“ řekl Hawes, „ale k tomu už vás nebudu potřebovat. Díky za všechno, moc jste mi pomohla.“

„No, člověk má aspoň nějakou změnu,“ řekla domácí a Hawes jí to rád věřil.

„Díky, ještě jednou,“ řekl a pozoroval jí, jak jde dolů po schodech. Potom šel ke dveřím s číslem 32 a zaklepal. Nikdo se neozval. Zaklepal znova a tiše zavolal: „Haló, slečno Malloyová?“ Dveře se maličko pootevřely.

„Kdo jste?“ řekl ženský hlas.

„Já jsem od policie. Mohl bych s vámi mluvit?“

„O čem?“

„O panu Orecchiovi.“

„Já žádného pana Orecchia neznám,“ řekl hlas.

„Slečno Malloyová…“

„Za prvé jsem paní Malloyová a za druhé žádného pana Orecchia neznám.“

„Nemohla byste ty dveře otevřít, madam?“

„Nechci se dostat do žádných malérů.“

„Já taky nechci…“

„Vím, že tu v noci zastřelili nějakého člověka a nechci se dostat do žádných malérů.“

„Slyšela jste ty výstřely, slečno Malloyová?“

„Paní Malloyová.“

„Slyšela jste je?“

„Ne.“

„Nevíte náhodou, jestli byl pan Orecchio včera večer doma?“

„Nevím, kdo to ten pan Orecchio je.“

„Pán z čísla 31.“

„Já ho neznám.“

„Nechtěla byste laskavě ty dveře otevřít, madam?“

„Ne, nechtěla.“

„Podívejte, madam, za chvíli mě tu máte zpátky s povolením k bytové prohlídce, ale bylo by mnohem jednodušší…“

„Netahejte mě do žádných malérů,“ řekla. „Já ty dveře otevřu, jenom mě, prosím vás, netahejte do žádných malérů.“

Polly Malloyová měla na sobě bledě zelený bavlněný župánek s krátkými rukávy. Hawes uviděl na jejích pažích mušincové stroupky po vpichu injekční stříkačky hned, jak otevřela dveře, a stopy po injekční stříkačce mu toho o ženě, která se jmenovala Polly Malloyová, pověděly až dost. Mohlo jí být asi tak šestadvacet let, měla štíhlou a mladistvou postavu a tvář, která by byla docela hezká, nebýt toho, že ji příliš jasně poznamenalo poznání dobrého i zlého. Měla inteligentní a živé zelené oči, zranitelná ústa. Kousala se do rtu a tiskla si župánek na nahé tělo. Prsty měla dlouhé a štíhlé a stroupky po injekční stříkačce na obou pažích říkaly všechno. Úplně všechno.

„Jestli jdete kvůli přechovávačce, tak tu nic nemám,“ řekla.

„Na nic takového jsem se vás neptal.“

„Můžete to tu prohledat, jestli chcete.“

„Nemám zájem,“ řekl Hawes.

„Tak pojďte dál,“ řekla.

Hawes vešel do bytu. Zavřela za ním dveře a zamkla je. „Nechci se dostat do žádného maléru,“ řekla. „Malérů jsem už měla dost.“

„Já vás nechci do žádných dostat. Chci se jen něco dovědět o tom pánovi, co tu bydlel s vámi na chodbě.“

„Vím, že tu někoho zastřelili. Prosím vás, mě do toho nezatahujte.“

Seděli naproti sobě, ona na posteli, on na židli s rovným opěradlem a hleděl jí do tváře. Vzduch mezi nimi byl nabit čímsi jako jiskřením, něčím, co bylo stejně konkrétní jako činžákový pach odpadků a moči, který je obklopoval. Seděli proti sobě, cítili se nenuceně a neformálně, s příjemným vědomím, že je jim oběma jasné, co je ten druhý zač: Cotton Hawes – detektiv, Polly Malloyová – narkomanka. A možná že toho jeden o druhém věděli víc, než se většina lidí o sobě navzájem kdy doví. Možná že Hawes už vymetl dost a dost píchačkovejch klubů na to, aby uměl pochopit, co to pro holku obnáší, když to zarejduje až sem, možná že už líznul dost a dost štětek, které se tahaly s chlapy jen proto, že potřebovaly schrastit pár dolarů na sáček toho sajrajtu, možná že už přihlížel předsmrtným křečím příliš mnoha fatálních tanečníků a tanečnic, možná že znal tuhle narkomanku nebo narkomany vůbec tak důvěrně, jako by jim sám drogu prodával, možná že toho už příliš moc viděl a věděl. A dívku už zas možná nesčetněkrát sebrali, nesčetněkrát se už hájila, že u sebe nic nemá, odhodila už příliš mnoho balíčků heroinu pod barovou stoličku nebo do kanálu, když se nablízku objevil nějaký polda, vyslýchali ji už v příliš mnoha různých služebnách a podávalo si ji už příliš mnoho nejrůznějších policajtů, příliš mnoho nejrůznějších úředníků jí už nabízelo léčebný pobyt v Lexingtonu a možná že znala zákony postihující narkomany stejně dobře jako kterýkoli náměstek státního zástupce, možná že také ona toho už viděla a věděla příliš mnoho. To, co oba společně věděli, jako by je navzájem elektrizovalo, jako by mezi nimi docházelo k jakémusi svéráznému blýskání bez hromu, signalizujícímu zvláštní symbiózu porušovatele a ochránce zákona a potvrzujícímu vzájemnou rafinovanou spjatost zločinu a trestu. Jako by se v té místnosti vytvořilo nějaké tajné pouto, jakási náklonnost – málem pochopení. Mohli spolu mluvit a nechat přitom všechny žvásty stranou. Byli jak vymilovaní milenci, šeptající si na jednom polštáři.

„Znala jste Orecchia?“ zeptal se Hawes.

„A vynecháte mě z toho?“

„Pokud jste v tom sama neměla prsty.“

„Ne, neměla.“

„Tak vám na to dávám slovo.“

„Slovo policajta?“ zeptala se a nešťastně se usmála.

„Jestli o ně stojíte, máte na to mé slovo.“

„Jak to vypadá, budu ho potřebovat.“

„To budete, zlatíčko.“

„No – znala jsem ho.“

„Jak?“

„Seznámili jsme se ten večer, kdy se sem nastěhoval.“

„Kdy to bylo?“

„Před dvěma nebo před třema dny.“

„Kde jste se seznámili?“

„Byla jsem úplně daun, potřebovala jsem si píchnout. Před tejdnem jsem zrovna vypadla z Caramooru – no, z toho parádního lapáku. Neměla jsem ještě čas kontaktovat lifrovače.“

„Zač jste tam seděla?“

„Hm, za filcování s chlapama.“

„Jak jste stará, Polly?“

„Devatenáct. Vypadám starší, co?“

„Jo, vypadáte starší.“

„Vdala jsem se, když mi bylo šestnáct. Za stejnýho jehličkáře, jako jsem já. Náramná partie.“

„Co teď dělá?“

„Kroutí flastr v Castleview.“

„Za co?“

Polly pokrčila rameny. „Namočil se do lifrování.“

„Hm. Tak co mi povíte o tom Orecchiovi tady z chodby?“

„Řekla jsem si mu o vejpuč.“

„Kdy to bylo?“

„Předevčírem.“

„A půjčil vám prachy?“

„Já… já mu totiž neřekla o vejpuč. Nabídla jsem mu, že bysme spolu za to mohli poskočit. On byl zrovna tady na chodbě, no a mně bylo děsně šoufl, fakt, to bych bejvala nezvládla jít šlápnout chodník někam ven.“

„A bral to?“

„Dal mi deset dolarů. A nic za to ode mne nechtěl.“

„To byl teda miláček, co? Hotovej dobroděj.“

Polly pokrčila rameny.

„Nebyl miláček?“ zeptal se Hawes.

„No – dejme tomu, že to nebyl můj typ,“ řekla Polly.

„Hm – ehm.“

„Dejme tomu, že to byl pěknej parchant,“ řekla Polly.

„Copak se stalo?“

„Včera večír sem za mnou přišel.“

„Kdy? V kolik hodin?“

„Tak asi v devět, možná v půl desátý.“

„Hm, to už začala ta symfonie,“ řekl Hawes.

„Cože?“

„To nic, to jsem jen myslel nahlas. Pokračujte.“

„Řek mi, že pro mne něco má. Něco moc fajn. Řek mi, že když přijdu k němu do pokoje, že mi něco senzačního dá.“

„A šla jste?“

„Nejdřív jsem se ho zeptala, co to je. Řek mi, že něco, nač jsem žhavá ze všeho nejvíc.“

„A šla jste k němu do pokoje?“

„Šla.“

„A viděla jste tam něco mimořádného?“

„Co jako?“

„No třeba pořádnou kulovnici s teleskopickým hledím.“

„Ne, nic takovýho jsem tam neviděla.“

„Hm. A co to teda bylo – to ‚moc fajn‘, co vám slíbil?“

„Herák.“

„On měl pro vás heroin?“

„No.“

„A proto chtěl, abyste k němu šla? Kvůli heroinu?“

„Tak mi to řek.“

„A to jako vám ho chtěl prodat, nebo…?“

„To ne. Ale…“

„Co?“

„Přinutil mě, abych o něj prosila.“

„To myslíte jak?“

„Ukázal mi ho a dal mi ho koštnout, abych měla jistotu, že to není žádnej švindl, žádnej erzac, no a pak mi řek, že mi ho nedá, dokud… dokud o něj nebudu prosit.“

„Já rozumím.“

„No… tejral mě s tím… hádám… no skoro dvě hodiny. Pořád se přitom díval na hodinky a nutil mě, abych dělala… všelijaký věci.“

„Jaký věci?“

„Blbosti. Chtěl, abych mu zpívala. Přinutil mě, abych zpívala ‚Bílý vánoce‘, to jako měl bejt obrovskej fór, chápete, jo? Sajrajt je totiž taky bílej a on věděl, že si pekelně potřebuju píchnout, a tak mě přinutil, abych ty ‚Bílý vánoce‘ zpívala pořád dokola a znova, musela jsem mu to zazpívat snad šestkrát nebo sedmkrát. A celou tu dobu se v jednom kuse koukal na hodinky.“

„Jen mluvte.“

„Pak… pak mi řek, abych se svlíkla, ale… no, nechtěl jen abych si sundala šaty, ale… abych mu předvedla striptýz, rozumíte? To jsem teda udělala. A on začal… začal si ze mne dělat srandu, z toho, jak vypadám, jakou mám figuru. Já… přinutil mě, abych před ním stála nahá, a pořád jenom mlel, jak blbě vypadám, že prej je to až dojemný, a pořád se mne ptal, jestli fakt ten heroin chci, a pak se znova podíval na hodinky, to už bylo kolem jedenáctý, a já pořád říkala Jo, chci to, prosím vás mi ho dejte, a pak mi řek, abych mu zatancovala, abych mu předvedla waltz a pak ještě abych mu předvedla shag, já vůbec nevěděla, o čem to hrome mluví, nikdy jsem neslyšela, že vůbec nějakej shag je, vy jste někdy slyšel, že nějakej shag je?“

„Jo, to jsem už slyšel,“ řekl Hawes.

„A tak jsem udělala všechno, co chtěl, bejvala bych klidně udělala všechno na světě, a on mi nakonec řek, abych si klekla a vysvětlila mu, co to s člověkem dělá, proč mám pocit, že bez toho pytlíku heroinu fakt nemůžu bejt. Řek mi, že ode mne čeká pětiminutovou přednášku o tom, proč je jehličkář bez sajrajtu ztracenej, a podíval se na hodinky, že mi těch pět minut stopne, no – a já mluvila. To už to se mnou lomcovalo, měla jsem třesavku, potřebovala jsem si píchnout, na nic jinýho jsem nemyslela…“ Polly zamhouřila oči. „Dala jsem se do breku. Mluvila jsem a brečela a on se nakonec podíval na hodinky a řek: ‚Dobry‘, už je to pět minut. Tady máš ten dryák a teď koukej vypadnout.‘ A hodil mi ten pytlík.“

„To bylo v kolik?“

„Asi tak v jedenáct deset. Já hodinky nemám, zarazila jsem je už dávno do frcu, ale odtud z cimry se můžu podívat na ten velkej elektrickej ciferník nahoře na Mutual Building, a když jsem si to pak o chvilku pozdějc píchala, bylo jedenáct patnáct, takže v tý chvíli mohlo bejt jedenáct deset nebo přibližně tak.“

„A on se celou tu dobu pořád díval na hodinky, jo?“

„No jo. Jako kdyby měl nějakej zástoj nebo tak.“

„Taky že měl,“ řekl Hawes.

„Jak to myslíte?“

„No, měl zástoj – zastřelit z toho okna jednoho člověka. Prostě se jen bavil, než skončí koncert. Povedenej ptáček, ten pan Orecchio.“

„Jednu věc ale o něm musím říct,“ řekla Polly.

„Co?“

„Ten herák, to byla kvalitka.“ Do tváře a do očí se jí vloudil roztoužený výraz. „Tak kvalitní sajrajt jsem už neměla celý léta. Po tom bych nic neslyšela, ani kdyby ve vedlejší cimře někdo vystřelil z kanónu.“

Hawes nejdřív jednoduše prolistoval všechny městské telefonní seznamy, ale žádného Orecchia – ať už Morta, Mortona či Mortimera – v nich nenašel, a tak to dopoledne ve čtyři hodiny zavolal na úřad kriminální identifikace. Z ÚKI, kde byly kartotéky a rejstříky plně automatizované, zavolali mu během deseti minut zpátky a sdělili mu, že tam o člověku s tímto jménem nic nemají. Poté Hawes poslal teletyp na FBI do Washingtonu, ve kterém žádal, aby mu zjistili, zda v jejich objemných kartotékách figuruje nějaký zločinec jménem Orecchio, Mort nebo Mortimer, případně Morton. Seděl u psacího stolu ve služebně páchnoucí čerstvým vymalováním, když nahoru přišel pochůzkář Richard Genero a zeptal se ho, zda musí jít spolu s Klingem k soudu kvůli jistému zatčení, které rukou společnou a nerozdílnou před týdnem provedli. Genero strávil celé odpoledne na pochůzce, byl strašně promrzlý, a tak se ve služebně ometal ještě hodnou chvíli poté, co mu Hawes na jeho otázku odpověděl, v naději, že by snad mohl být pozván na šálek kávy. Náhodou sklouzl očima na jméno, které si Hawes naškrábal do bloku, když volal na ÚKI, a rozhodl se, že prokáže, nakolik má za ušima.

„Další podezřelej Talián – jak koukám,“ řekl Genero.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se Hawes.

„Všechny jména, co končej na O jsou italskýho původu,“ řekl Genero.

„A co třeba Munro?“ zeptal se Hawes.

„Hele, ty seš ňákej moc chytrej, nezdá se ti?“ řekl Genero a ušklíbl se. Znova se podíval na naškrábané jméno a řekl: „Hm, na Taliána ten chlápek má náramně srandovní jméno, to je teda fakt.“

„Jak to – srandovní?“ zeptal se Hawes.

„Ucho,“ řekl Genero.

„Jaký ucho?“

„No ucho. Orecchio totiž italsky znamená ucho.“

Což ovšem – ve spojení se slovem Mort – nemohlo znamenat nic víc a nic míň než Mrtvé ucho. A mrtvé ucho má kdo? Hluchý.

Hawes vytrhl list z bloku, zmačkal ho do kuličky a hodil ji do koše na papír. Netrefil se tam.

„Řek jsem snad něco?“ zeptal se Genero, ale dobře věděl, že toho šálku kávy se už nedočká.

/5/

Klukovi, který dopis přinesl, bylo osm let a měl přikázáno, aby jej odevzdal seržantovi sedícímu v ohlašovně za stolem. Momentálně stál ve služebně obklopen policajty, kteří, jak se mu zdálo, měřili jeden jak druhý přes dva metry, a všichni postávali v kruhu kolem něho, zatímco kluk na ně odzdola třeštil modré oči vykulené jak dva talíře, a přál si, aby radši nežil.

„Kdo ti ten dopis dal?“ zeptal se ho jeden ten policajt.

„Ňákej pán v parku.“

„Zaplatil ti za to, že ho sem doneseš?“

„Nó. Ano, prosím. Nó.“

„Kolik ti dal?“

„Pět dolarů.“

„Jak vypadal?“

„Měl žlutý vlasy.“

„Byl vysoký?“

„Nó.“

„Měl naslouchátko?“

„Nó. Co jestli měl?“

„Takovou malou věcičku v uchu.“

„Nó, to měl,“ řekl kluk.

Jeden jak druhý chodili kolem toho dopisu po špičkách a náramně obezřele, jako kdyby mohl každým okamžikem vybuchnout. Jeden jak druhý se dopisu dotýkali jen pinzetou nebo rukama v bílých bavlněných rukavicích. Jeden jak druhý se shodli na tom, že by se měl hned poslat do policejní laboratoře. Jeden jak druhý si ho přečetli nejmíň dvakrát. Jeden jak druhý ho prostudovali a prozkoumali. Přišlo se na něj nahoru podívat dokonce i pár pochůzkářů z přízemí. Byl to velice důležitý dokument. Vyžádalo si to od nich přinejmenším hodinu drahocenného policejního času, než konečně dopis vložili do celuloidového pouzdra a poslali jej do laboratoře v centru města v hnědé obálce.

Jeden jak druhý usoudili, že z dopisu vyplývá, že hluchý (chtě nechtě teď museli připustit, že je opět na scéně, opět mezi nimi) žádá padesát tisíc dolarů za to, že nezabije náměstka starosty přesně tak, jako zabil inspektora městských sadů a parků.

A poněvadž padesát tisíc dolarů je podstatně víc než poprvé požadovaných pět tisíc dolarů, policisté z 87. revíru byli touto žádostí spravedlivě rozhořčeni. Co víc: troufalost zločince posílajícího svá ultimata odněkud bůhvíodkud, naprosto přesahovala jejich veškerou dosavadní zkušenost. Přestože to celé připomínalo únos, hlavně tou dodatečnou žádosti o výkupné, tenhle případ žádný únos nebyl. Nikdo nebyl unesen, nebylo tu nic, zač by se mělo výkupné zaplatit. Nic takového – tohle bylo to nejsprostší vyděračství, a zatím všechny případy vyděračství, s nimiž měli během let co dělat, byly učebnicové případy vyznačující se „zlovolným užitím násilí či zastrašování“ za účelem získání „majetku od jiné osoby“. Klíčovými slovy byla právě ta „jiná osoba“ – pokaždé a vždycky to byla osoba, na niž se vyděrač se svými požadavky a hrozbami obracel. V tomto případě však se zdálo, že vyděrače nezajímá, kdo peníze zaplatí, pokud je někdo zaplatí. Zaplatit mohl kdokoli. A jak si teď má člověk s takovýmhle šílencem poradit?

„Je to šílenec,“ řekl poručík Byrnes. „Odkud hrome čeká, že my těch padesát tisíc dolarů seženem?“

Steve Carella, kterého to odpoledne pustili z nemocnice a který úhlednými bandážemi přilepenými na ruce leukoplastí trochu připomínal boxera těsně předtím, než si navleče rukavice, řekl: „Možná že čeká, že ty prachy náměstek starosty zaplatí sám.“

„Tak proč je sakra nežádá přímo od náměstka?“

„Udělal si z nás prostředníky,“ řekl Carella. „Třeba si myslí, že jeho požadavek bude mít větší váhu, když ho budou tlumočit muži zákona.“

Byrnes se na Carellu podíval.

„No jistě,“ řekl Carella. „A taky si s náma chce vyřídit účty. Má na nás dopal, poněvadž jsme ho před osmi lety připravili o ty prachy z vyloupené banky. Tohle je způsob, jak se nám chce pomstít.“

„Je to šílenec,“ trval Byrnes na svém.

„Kdepak, je to náramně mazanej grázl,“ řekl Carella. „Cowpera odprásknul po žádosti o mizernejch pět tisíc dolarů. Teďka, když víme, že je opravdu schopen to udělat, zvýšil cenu a žádá desetkrát tolik za to, že náměstka starosty nezastřelí.“

„Kde tam stojí o nějakém ‚střílení‘?“ zeptal se Hawes.

„Hmmm?“

„Neřekl tam nikde ani slovo o tom, že Scanlona zastřelí. V tom včerejším dopise stálo jen – ‚Příští je na řadě náměstek starosty Scanlon‘.“

„To je pravda,“ řekl Carella. „Může ho otrávit jedem, utlouct obuškem nebo ho probodnout nebo třeba…“

„Prosím tě, ušetř nás,“ řekl Byrnes.

„Pojďte, zavoláme Scanlonovi,“ navrhl Carella. „Možná že se mu někde doma v šupleti válí padesát hadrů a neví, co s nima.“

A tak mu zavolali a informovali ho o tom, že mu kdosi hrozí zabitím, jenomže náměstkovi starosty se bohužel nikde doma v šupleti neválelo padesát hadrů, o kterých by nevěděl, co s nima. Za deset minut zařinčel na Byrnesově psacím stole telefon. Volal policejní ředitel.

„Buďte zdráv, Byrnesi,“ řekl ředitel líbezně, „co to zas je, tohle nový blbnutí?“

„Dostali jsme dva dopisy, pane řediteli,“ řekl Byrnes, „oba od člověka, kterého podezíráme, že zabil inspektora městských sadů a parků Cowpera, a v obou vyhrožuje, že zabije náměstka pana starosty – pana Scanlona.“

„A co s tím děláte?“ zeptal se ředitel.

„Oba dopisy jsme už poslali do policejní laboratoře na analýzu, pane řediteli,“ řekl Byrnes. „A taky jsme přesně zjistili místnost, odkud se včera v noci střílelo, a získali jsme důvod k domněnce, že máme co činit se zločincem, kterého už náš revír zná.“

„Kdo to je?“

„To nevíme.“

„Řekl jste přece, že už ho znáte…“

„Ano, pane řediteli, měli jsme s ním co dělat už dřív, ale že bychom věděli, kdo to je, to bohužel říct nemůžeme, pane řediteli.“

„Kolik tentokrát chce?“

„Padesát tisíc dolarů, pane řediteli.“

„A kdy hodlá Scanlona zabít?“

„To nevíme, pane řediteli.“

„Kdy ten chlap ty peníze chce?“

„To nevíme, pane řediteli.“

„A kam máte ty peníze složit?“

„To taky nevíme, pane řediteli.“

„A co teda hrome víte, Byrnesi?“

„Zatím jen tolik, že děláme všechno, co je v našich silách, abychom se s touhle bezprecedentní situací nějak vypořádali, pane řediteli. Celé naše pátrací oddělení bude náměstkovi pana starosty k dispozici, jakmile a pokud nás požádá o ochranu. Navíc jsem si jist, pane řediteli, že se mi podaří přesvědčit kapitána Fricka, který – jak snad víte – velí celému revíru…“

„Co myslíte tím ‚jak snad vím‘, Byrnesi?“

„Jen to, že tady u nás ve městě to takhle děláme, pane řediteli.“

„Takhle to dělají ve většině měst, nebo snad ne, Byrnesi?“

„Ovšem, jistě, pane řediteli. Rozhodně jsem si jist, že se mi ho podaří přesvědčit, aby nám uvolnil pár uniformovaných policistů, aby je přechodně zprostil jejich obvyklých povinností, nebo aby snad povolal pár policistů, kteří právě nejsou ve službě, pokud máte pocit, že je to nutné, pane řediteli.“

„Mám pocit, že život starostova náměstka je třeba chránit.“

„Samozřejmě, ten pocit máme všichni, pane řediteli,“ řekl Byrnes.

„Co to znamená, Byrnesi, vy mě nemáte rád?“ zeptal se policejní ředitel.

„Snažím se své osobní pocity ze své práce vyloučit, pane řediteli,“ řekl Byrnes. „Tohle je opravdu svízelný případ. Nevím jak vy, ale já jsem se s ničím podobným dosud nesetkal. Mám tu dobrou partu a děláme co můžem. Víc už dělat nemůžem.“

„Byrnesi,“ řekl ředitel, „snad byste mohli udělat víc.“

„Pane řediteli…“ začal Byrnes, ale policejní ředitel už zavěsil.

Arthur Brown seděl v suterénu nižší střední školy číslo 106, na hlavě měl sluchátka a pravou ruku na knoflíku magnetofonu připraveného k nahrávání. Telefon v La Brescově domě, stojícím úhlopříčně na druhé straně ulice, právě zazvonil ten den už po dvaatřicáté, a zatímco Brown čekal, až Concetta La Brescová zvedne sluchátko (jak už to udělala v jednatřiceti předchozích případech), zapnul magnetofon a povzdechl si v předtuše toho, co bude následovat.

Bylo od policie náramně chytré, že do bytu, kde La Bresca bydlel, umístila odposlouchávací zařízení. Instaloval je tam policista z laboratoře, který přišel v civilních šatech a prokázal se jako opravář telefonů. Nejdřív provedl svou špinavou práci u La Brescových v obýváku a pak natáhl venkovní dráty ze střechy domu, kde La Brescovi bydleli, k sloupu telefonního vedení před domem, a z něho na sloup, stojící na chodníku před školou. Odtamtud pak na střechu školní budovy, dolů po postranní zdi, do suterénního okna a po podlaze suterénu do malé místnůstky, kde byly v hraničkách narovnané učebnice a uložena stará školní šestnáctimilimetrová zvuková promítačka. A tam taky posléze instaloval Arthura Browna s jeho odposlouchávací stanicí.

Navíc bylo od policie náramně chytré, že tím odposlechovým špiclováním prověřila právě Arthura Browna, poněvadž Brown byl osvědčený policajt, který měl s odposloucháváním telefonů zkušenosti už z dřívějška a byl schopen v každém daném hovoru rozlišit zrnka podstatných informací od bezpodstatných žvástů. Byla tu jen jediná potíž.

Arthur Brown neuměl italsky a Concetta La Brescová se svými přáteli jinak než italsky nemluvila. Pokud šlo o Browna, věděl jen tolik, že možná ten den kula po telefonu pikle – a mohlo jít o cokoli, od potratu až po vyloupení sejfu pomocí dynamitu už jednatřicetkrát a v této chvíli se je podle všeho chystala začít kout znova. Brown už spotřeboval dvě cívky magnetofonové pásky, poněvadž z hovorů nerozuměl ani slovo, a přesto chtěl každou konverzaci zachytit, aby ji někdo – pravděpodobně Carella – mohl později přeložit.

„Haló,“ řekl nějaký hlas anglicky.

Brown div nespadl ze židličky. Narovnal se, upravil si sluchátka na hlavě, nastavil na magnetofonu hlasitost a začal naslouchat.

„Tony?“ zeptal se druhý hlas.

„Jo, kdo volá?“ První hlas patřil La Brescovi. Zřejmě se právě vrátil domů z práce. Druhý hlas…“

„Tady je Dom.“

„Kdo?“

„Dominick.“

„Aha, ahoj, Dome, jak se ti daří?“

„Senzačně.“

„Děje se něco, Dome?“

„Ale ne, nic,“ řekl Dom. „Jen jsem si zrovna říkal, jak se asi máš, jen tak.“

Na lince bylo ticho. Brown sklonil hlavu a zvedl ruku, aby přikryl jedno sluchátko.

„Já se mám prima,“ řekl konečně La Bresca.

„No fajn, fajn!“ řekl Dom.

A znova bylo ticho.

„No, jestli jsi nechtěl nic jinýho,“ řekl La Bresca, „tak snad…“

„Vlastně, Tony, tak mě napadlo…“

„No – co?“

„Tak mě napadlo, jestli bys mi nemoh půjčit pár babek, než se trochu zmátořím.“

„Na jaký fušce se chceš zmátořit?“ zeptal se La Bresca.

„Já totiž pekelně tratil před čtrnácti dny na tom zápase, víš přece, a pořád jsem se z toho ještě nezmátořil.“

„Ty se nezmátoříš nikdy. Do smrti ne,“ řekl La Bresca.

„To není pravda, Tony.“

„No dobrý, tak ne. Pravda ale je, že těch pár babek nemám, abych ti je moh půjčit.“

„Hm, já slyšel něco jinýho,“ řekl Dom.

„Fakt? A co jsi slyšel?“

„Choděj hlášky, že máš přijít k pěkně našlápnutýmu balíku.“

„Fakt? A kdes tyhle latríny slyšel?“

„Leckde, porůznu, já mám uši pořád našpicovaný.“

„Tak tentokrát to jsou hlášky od hajzlu, to si piš.“

„No, já myslel třeba jen pár stováků, akorát abych se přehoup přes příští tejden, tak nějak. Pak už se zmátořím.“

„Hele, Dome, já stovku neviděl od biřmování.“

„Tony…“

Následovalo lehké zakolísnutí, dlouhé jen natolik, aby v něm neomylně vyznělo výhrůžné varování. Brown náhle bezpečně zaznamenal zlověstný tón a napjatě naslouchal, co Dom řekne dál.

„Já o tom vím,“ řekl Dom.

Na lince bylo znova ticho. Brown čekal. Slyšel, jak jeden z mužů ztěžka oddechuje.

„O čem víš?“ zeptal se La Bresca.

„O tom šmé.“

„O jakým šmé?“

„Hele, Tony, nechtěj ode mne, abych o tom mluvil do telefonu, jo? Dneska člověk nikdy neví, kdo ho poslouchá.“

„Co to na mě hergot zkoušíš?“ zeptal se La Bresca. „Chceš mě zesrabit a ždímat?“

„Ani nápad. Chci si od tebe jen půjčit pár stovek, nic víc. Dokavad se nezmátořím. Děsně by mě mrzelo, fakt děsně, kdybych se musel koukat na to, jak máš všecky ty plány spláchnutý kanálem, Tony. To by mě fakt přímo bolelo – koukat se na to.“

„Klidně si bomzni, kámo, aspoň budem v tu ránu vědět, kdo to má na rabuši.“

„Hele, Tony, když jsem se o tom šmé dověděl já, tak to má sichr sčíhnutý i fůra jinejch hošíků. Cvrlikaj si o tom brabci na ulici. Máš kliku, že nemáš poldy za prdelí už teď.“

„Poldové ani nevěděj, že existuju,“ řekl La Bresca. „Jaktěživ jsem nikdy při ničem nezakop.“

„Při čem jsi zakop a cos udělal, to jsou dvě různý věci, nemyslíš, Tony?“

„Nebuzeruj, Dome. Jestli do toho budeš strkat rypák…“

„Do ničeho rypák nestrkám. Chci jen vejpuč, dvě kila, a ty mi řekni na rovinu jo nebo ne, Tony, začíná mi v týhle zaprasečený telefonní budce docházet trpělivost. Jo nebo ne?“

„Ty parchante jeden,“ řekl La Bresca.

„Tak teda jo?“

„Kde se sejdem?“ zeptal se La Bresca.

Když Carella tu noc ležel v úzké uličce se zafačovanýma rukama navlečenýma ve vlněných rukavicích, nemyslel ani tak na ty dva vandráky, kteří ho podpálili a taky k smrti dopálili – ne, daleko víc myslel na hluchého.

Jak tam ležel v otrhaných a plesnivých botách, vypadal jako dokonalý prototyp četných módních zpustlíků a zchátralců s rozcuchanými vlasy, obličejem pošmouraným špínou a dechem páchnoucím laciným vínem. Pod tím rozedraným a prodřeným kabátem ale Carellova pravačka svírala přes rukavici revolver policejní speciál ráže .38. Ukazováček pravé rukavice měl odstřižený až ke kotníku, což mu umožňovalo prostrčit prst do lučíku chránícího spoušť. Byl připravený střílet a tentokrát se nehodlal dát zaskočit jak Honza z bezu. Ba dokonce ani zgrilovat.

Ale zatímco mu šly oči šejdrem v simulované opilecké dřímotě a zároveň bystře pozoroval a naslouchal, zda se neozvou kroky dvou párů nohou, v myšlenkách se pořád vracel k hluchému. Nerad na něho myslel, poněvadž se příliš jasně a s hrůzou pamatoval na ránu z brokovnice, kterou po něm hluchý vystřelil před osmi lety, na trýznivou bolest v rameni, na to, jak mu zmrtvěla paže i ruka, a pak na sérii úderů pažbou brokovnice do obličeje, dokud se v bezvědomí neskácel na podlahu. Nerad myslel na to, že tehdy jen o vlásek unikl smrti a že to byl hluchý, kdo ho chtěl zabít. Ani dost málo ho netěšilo pomyšlení, že mají proti sobě zločince, který je prokazatelně mazanější než kterýkoli z detektivů 87. pátracího oddělení, konspirátora, plánovače a grázla s jiskřivou inteligencí, který obratně čachruje s životem a smrtí s ledovou bezcitností matematika. Hluchý, ukrytý kdesi v ulicích velkoměsta, byl něco jako stroj a Carellu děsily věci, které vrnivě předly s přesností počítačů, logické, ale bez rozumu, neomylné a nade vše povznesené, chladné a smrtící. Děsil se pomyšlení, že se s ním bude muset znova střetnout, a navíc si zároveň uvědomoval, že tohle číhání v záloze je vlastně jen bezvýznamná prkotina, že jde o dva pobudy, kteří si přímo říkají o to, aby už je někdo chytil, o dva pobudy, kteří by měli být chyceni, poněvadž předpokládají, že všechny jejich příští oběti budou bezbranné, a nedochází jim, že jedna z nich může být detektiv s ukazováčkem přitisknutým na spoušť smrtící zbraně. A jakmile budou chyceni, bude se moci on přesunout z periférie případu nazvaného Hluchý přímo do centra tohoto případu. A znova se možná octnout tváří v tvář tomu vysokému blonďákovi s naslouchátkem v uchu.

Napadlo ho, jaká zvláštní a svrchovaně ironická shoda okolností je v tom, že osoba, kterou miluje ze všech na světě nejvíc, jeho žena Teddy Carellová, je hluchoněmá, a naopak osoba, která mu nahání největší hrůzu jako policistovi i jako člověku, je jak z udělání také hluchá, přinejmenším to aspoň předstírá, když na to tak nápadně sama upozorňuje – nebo snad je to jen další trik, část celkového plánu? Na hluchém byl děsivý právě jeho bohorovný předpoklad, že má co činit s houfem totálních idiotů. A měl možná pravdu. To byla další věc, která člověku naháněla husí kůži. Jednal s takovou jistotou, že jeho předpoklady měly ve všem hodnotu strohých faktů. Jestliže řekl, že všichni ti policejní platfusáci jsou pitomci, pak to bohužel přesně odpovídalo pravdě – takovému člověku je líp zaplatit cokoli, oč si řekne, a hezky rychle, než oddělá všechny vyšší funkcionáře městské správy do jednoho. Jestliže dokázal drze a brutálně narýsovat vražedný plán a pak jej před užaslýma očima nejvýznamnějších lidí z celého města provést, je vůbec možné zabránit mu, aby nespáchal další vraždu a pak třeba ještě jednu nebo dvě?

Carellu netěšilo připadat si jako pitomec.

Občas se sice stávalo, že mu práce u policie nepřinášela obzvláštní potěšení (jako právě teď, když mu v uličce omrzal zadek), ale nestávalo se nikdy, že by mu chyběl respekt k tomu, co dělá. Představa ochránce zákona, jak ji měl v hlavě, byla prostá a jasná. Správní chlápci proti špatným chlápkům. On patřil k těm správným chlápkům. A přestože se špatným chlápkům v této době a v tomto století dost často dařilo přesvědčovat své okolí o tom, že slušnost a ctnost jsou pojmy, které dávno a nenávratně vyšly z módy, Carella si pořád ještě myslel, že zabíjet lidi (například) není nic chvályhodného. A právě tak nepokládal za normální vloupat se v noci někomu do bytu. Rozprodávání drog nepovažoval za rozumnou činnost. Přepadání lidí, padělání peněz, únosy, pasáctví (nebo i třeba jen plivání na chodník, dejme tomu) – nic z toho nepokládal za civilizovanou činnost schopnou povznést ducha či potěšit duši.

Byl policajt.

Což znamená, že lpěl na všech těch různých stereotypních představách, vštěpovaných lidem do vědomí nesčetnými televizními seriály a filmy: o tom, jak přitroublého veřejného zaměstnance přechytračí čiperný soukromý detektiv; o tom, jak přehnaně horlivý trouba ze zbrklosti zmaří snahy inteligentního, mladého a ochotného pomocníka v tísni; o tom, jak otrlý hňup zarytě heftuje omladinu, aby se z ní stali zralí zločinci, a podobně. A co s tím člověk může dělat? Utvoří si stereotypní představu, takovou či onakou. (Napadlo ho, kolik autorů píšících pro televizi asi dnes v noci leží v nějaké úzké uličce a čeká, kdy se na ně vrhnou dva pouliční grázlové.) Na hluchém však bylo zatraceně nemilé právě to, že málem člověka přesvědčil, že všechny tyhle stereotypy jsou pravdivé. Jakmile se objevil na scéně, každý policajt z pátracího oddělení začal vypadat jako upachtěný a neschopný trouba.

A jestliže někdo tohle dokázal pouze pomocí několika telefonátů či odesláním několika dopisů, co potom se může stát, jestliže…

Náhle Carella strnul ve střehu.

Sledováním Anthonyho La Brescy byl pověřen detektiv Bert Kling, kterého La Bresca nikdy neviděl. Když Brown zavolal do služebny a informoval poručíka o skutečnosti, že La Bresca se v telefonickém hovoru přiznal, že je zamíchaný do nějakého chystaného šmé, byl to dostatečný důvod k tomu, aby se mu někdo pověsil na paty. A tak Kling vyrazil do promrzlých ulic, opustil teplo a všechny požitky bytu, ve kterém bydlela Cindy, a vyjel si do Riverheadu, kde čekal na protější straně ulice před domem, ve kterém žili La Brescovi, a doufal, že se na svého muže zavěsí v okamžiku, kdy se Anthony vydá na schůzku s Dominickem. Brown poručíkovi sdělil, že ti dva si smluvili schůzku na večer na desátou hodinu, a teď bylo podle Klingova svítícího ciferníku teprve 9.07, takže si pomyslel, že dorazil na místo dost brzo na to, aby zmrzl na rampouch.

La Bresca vyšel na příjezdovou cestu vpravo od domu se štukovou fasádou za deset minut deset. Kling couvl do stínu za zaparkovaný vůz. La Bresca zamířil na východ, směrem ke zvýšené konstrukci pro vlaky nadzemky, která se tyčila o dva bloky dál. To mám ještě štěstí, pomyslel si Kling, že nemá vůz. Dal mu půl bloku náskok a pak se vydal za ním. Řezavý západní vítr foukal ze široké avenue vpředu. Kling byl nucen pokaždé zvednout tvář proti jeho přímému náporu a navíc příliš často, poněvadž nechtěl La Brescu ztratit z dohledu, a snad už po sedmapadesáté tu zimu proklel nespravedlivou nepřízeň počasí, které jako by chtělo utrápit člověka nuceného pracovat pod širým nebem. Ne že by byl nucen pracovat pod širým nebem pořád. Část pracovní doby si odmakal u psacího stolu, kde trojmo vyťukával služební hlášení, případně obtelefonovával oběti či svědky. Ale hodně času (slušné je říct, že šlo o hodně času) byl nucen pracovně trávit v ulicích, šlapat sem a tam po celém tomhle krásném velkoměstě, klást otázky a shrnovat odpovědi – a letos byla ta nejzatracenější a nejpitomější zima, jakou vůbec kdy pamatoval. Doufám, že jdeš aspoň někam, kde je trochu teplo a útulno, La Bresco, pomyslel si. Doufám, že máš s tím svým přítelem schůzku v parních lázních nebo v nějakém podobném podniku.

La Bresca před ním právě šel po schodech nahoru na zvýšené nástupiště nadzemky. Jen jednou hodil okem za sebe a Kling okamžitě zabořil hlavu do vyhrnutého límce a vzápětí přidal do kroku. Nechtěl zas dorazit na nástupiště tak pozdě, aby jen zjistil, že La Bresca už mezitím nastoupil do vlaku a je v tahu.

Tyhle starosti si ale mohl nechat od cesty. La Bresca na něho čekal u budky, kde si cestující rozměňovali peníze.

„Vy mě sledujete?“ zeptal se.

„Cože?“ řekl Kling.

„Ptal jsem se, jestli mě sledujete?“ řekl La Bresca.

Možnosti, které měl Kling v tom okamžiku na vybranou, byly velice omezené. Mohl říct: „Vy jste se zbláznil, člověče, proč bych vás měl sledovat, to jste takovej hezoun nebo co si vůbec myslíte?“ Nebo taky mohl říct: „Jo, já vás sleduju, já jsem totiž od policie, tady je můj odznak a má legitimace,“ – to bylo asi tak všechno, z čeho si mohl vybrat. Sledovací akce byla stejně v háji, tak či onak.

„Koleduješ si o pár facek?“ řekl Kling.

„Cože?“ řekl La Bresca ohromeně.

„Ptal jsem se, co seš zač – nějakej paranoickej cvok?“ řekl Kling, což bylo něco docela jiného, než co měl říct. Nezdálo se, že by si La Bresca té nesrovnalosti všiml. Zíral na Klinga s nepředstíraným úžasem a pak začal něco mumlat. Kling ho rázně umlčel nasupeným, výhrůžným, skrz naskrz zmrazujícím pohledem. Pak si na oplátku začal mumlat něco sám a vyšel po schodech na horní část nástupiště. Zastávka tonula ve tmě, nikde nikdo, jen vítr se tam honil. Kling stál na nástupišti, šosy kabátu mu pleskaly o boky a o kolena a čekal, dokud ho schodech nepřišel zdola i La Bresca a nezůstal stát na té straně zastávky, kde nastupovali cestující do centra. Vlak mu přijel ani ne za tři minuty a La Bresca do něho nastoupil. Vlak odrachotil ze stanice. Kling sešel po schodech zase dolů a vyhledal telefonní budku. Když Willis zvedl telefon ve služebně, Kling mu řekl: „Tady Bert. Ten La Bresca mě zvětřil pár bloků od domu, kde bydlí. Nejspíš byste na něho měli připíchnout někoho jinýho.“

„Jak dlouho děláš policajta?“ zeptal se Willis.

„To se může stát i těm nejlepším,“ řekl Kling. „Co Brown říkal – kde se mají sejít?“

„V baru na Crawfordu.“

„No, prostě nastoupil do vlaku do centra před pár minutama, máš čas tam někoho uplacírovat dřív, než tam dorazí.“

„Ach jo, hned teď tam pošlu O’Briena.“

„A co jako mám dělat já, mám se vrátit na strážnici nebo co?“

„Jaks to moh takhle zvorat?“

„Já holt jsem smolař, co chceš,“ řekl Kling.

Byla to noc jako každá jiná.

Rychle vešli do uličky a blížili se rovnou ke Carellovi – oba byli kluci, mohlo jim být tak sedmnáct nebo osmnáct, oba svalovci. Jeden nesl velkou plechovku, na které chyběla nálepka, odráželo se na ní světlo pouliční lucerny a leskla se v uličce, jak se přibližovali, v té plechovce je benzín, pomyslel si Carella.

Začal vytahovat revolver a poprvé za celou tu dobu, co sloužil u policie, se mu revolver někde zachytil.

Zachytil se pod kabátem. Byla to zbraň, při jejímž konstruování nezáleželo na tom, jak bude objemná a velká, nepočítalo se s tím, že ji někdo bude schovávat pod šaty, to teda ne, ani s tím, že se v nich dvoucoulový bubínek zachytne, až ji člověk bude chtít vyškubnout, a tady to máš, pomyslel si, zas ti keystonští strážníci z grotesky, a zároveň vyskočil. Tu zatracenou bouchačku uvolnit nedokázal, zamotala se do vlněného pulovru bez knoflíků, příze se natahovala, ale nepovolila, věděl, že v příštím okamžiku mu vychrstnou do tváře plechovku benzínu, věděl, že sirka nebo zapalovač ho naráz promění v pochodeň, tentokrát bude smrad škvařeného masa cítit hodně daleko, možná že až ve služebně. Instinktivně švihl levačkou dolů, tak prudce a bezohledně, jako by to byla ocelová trubka, praštil jí do předloktí kluka s plechovkou, udeřil dost tvrdě, aby úder stačil roztříštit kost, uslyšel zaječení, které klukovi vyletělo z úst, když upustil plechovku, a pak ucítil intenzívní bolest, která mu vystřelila do hlavy a div nevyhrkla ze rtů i jemu, jak na náraz zpětně zareagovala jeho popálená a zafačovaná ruka. Tohle je teda darda, pomyslel si, vždyť já nemám ruce, teď ze mne vymlátěj duši, což se ukázalo jako znamenitě přesný odhad situace, poněvadž přesně to taky udělali.

Nebezpečí z benzínu už teď nehrozilo, aspoň tuhle malou útěchu měl, když nic, tak zapálit už ho nedokážou. Na ruce ale spoléhat nemohl a revolver byl dál zachycený někde v pulovru pod kabátem, pokoušel se jej z toho chuchvalce příze vyškubnout, zápolil s ním deset vteřin, dvacet vteřin, tisíc let – a útočníci si ihned uvědomili, že mají před sebou kořena, a tak na něho všichni skočili, všech těch čtyřicet chlápků v té uličce, a pak už bylo pozdě. Ti mládenci měli náramný trénink v pouličních rvačkách. Věděli všechno o úderech do ohryzku, věděli všechno o tom, jak vpadnout do boku, jeden na něho v kruzích dorážel zleva a druhý se na něho vrhal zezadu, aby mu hranou dlaně zasadil do týla úder, jaký by dokázal trhnout králíka a jaký Carella jaktěživ nedostal, och, byli to rváči jaksepatří, ti kluci, a blesklo mu hlavou, jestli bude mít kovovou nebo dřevěnou rakev. Ve chvíli, kdy o tom uvažoval, jeden z těch kluků, který jistě vychodil rváčskou univerzitu v některé čisté a vlídné chudácké čtvrti, ho nakopl do rozkroku, což umí bolet, jak známo. Carella se přelomil vejpůl a druhý absolvent rváčské univerzity mu zezadu uštědřil další seknutí hranou dlaně – to, jakým lze naráz trhnout králíka, ten smrťácký králičí úder zřejmě byla jeho specialita, zatímco cápek před ním se zas habilitoval na tvrdý, švihem ubalený uppercut, který Carellovi div neutrhl hlavu. A to už ležel na dlažbě uličky zanesené smetím a špínou „a ne zrovna malou dávkou jeho vlastní krve, a tak se rozhodli, že ho udupou, což je přesně to, co je v takových rvačkách přímo povinnost ve chvíli, kdy protivník jde k zemi – kopat ho do hlavy a do ramen a do prsou a vůbec všude, kam ho kopat lze. Pokud je ještě naživu, bude se svíjet na všechny strany a pokoušet se chňapnout útočníka za nohu, jenomže když má útočník to štěstí, že náhodou dostane do prádla kořena, který krátce předtím utrpěl ošklivé popáleniny, proč by si neuspořádal kopačkové přebory a nezkopal toho kořena po chuti a dosyta, jestliže má kořen příliš citlivé ručičky na to, aby do nich mohl chňapnout cokoli, natož nohu. Z tohohle důvodu lidi vynalezli zbraně, prolétlo Carellovi hlavou, aby člověk, když má náhodou na rukou popáleniny druhého stupně, nemusel těch rukou moc používat, aby mu stačilo jenom zmáčknout kohoutek, to je teda smůla, že se ta bouchačka pod kabátem zachytla. A taky je smůla, že si Teddy bude muset zítra ráno dojít pro vdovskou podporu, napadlo ho, ale tihle chlápci mě fakt chtějí zabít a taky že to udělají, jestli něco neudělám já a náramně rychle. Malér je v tom, že jsem pitomej policajtskej břídil, v tom má hluchý pravdu. Kopance si ho teď podávaly se vzrůstající silou a přesností, nic nedodá takovému čutálistovi větší kuráž než apatická a každým okamžikem zranitelnější oběť. To jsem fakt rád, pomyslel si, že aspoň ten benzín, a vtom mu kopanec vybuchl v levém oku. Hned si uvědomil, že možná o oko přišel, uviděl jen oslňující žlutý zášleh, odkutálel se, cítil, že se mu točí hlava a je mu na zvracení, bota ho křísla do žebra, měl pocit, že ruplo, další kopanec koupil na koleno levé nohy do jabka, zkusil se zvednout, jeho ruce, Ty posranej poldo, křikl jeden ten kluk, Poldo, pomyslel si, a najednou se mu udělalo šoufl a další kopanec ho křápnul zezadu do lebky a poslal ho obličejem dolů do jeho vlastních zvratků.

Ztratil vědomí.

Věděl jen tolik, že by to nebyl žádný div, kdyby už byl po smrti.

Byla to noc jako každá jiná.

Bob O’Brien píchl pneumatiku cestou do Erin Baru & Grillu na Crawford Avenue, kde se měl Tony La Bresca sejít s mužem, který se jmenoval Dom.

Ve chvíli, kdy domontoval rezervu, necítil ruce a měl totálně po náladě. Hodinky ukazovaly 10.32 a do baru mu zbývalo ještě deset minut cesty vozem. S nepatrnou šancí, že tam La Bresca a jeho nevydařený kamarád ještě budou, do centra přece jen odjel a dorazil do baru za deset minut jedenáct. Nejenže už oba byli pryč, ale dokonce i barman, když tam O’Brien přisupěl, na něho zakrákoral: „Daj si něco k pití, pane policejní rado? Jsou přece vod policajtů, šéfe, že jo?“

Byla to noc jako každá jiná.

/6/

Osmého března, v pátek dopoledne, zavolal do služebny poručík Sam Grossman z policejní laboratoře a chtěl k telefonu Cottona Hawese. Bylo mu řečeno, že Hawes, společně s několika dalšími detektivy z pátracího oddělení, šel do nemocnice Buenavista navštívit Steva Carellu. Telefon bral pochůzkář Genero, který měl v baráku službu, dokud se některý detektiv nevrátí.

„Hele, stojíte teda o tu informaci nebo co vlastně?“ zeptal se Grossman.

„Mám příkaz zaznamenávat všechny telefony, dokud se detektivové nevrátí,“ řekl Genero.

„Já tady pak pozdějc nebudu k zastižení,“ řekl Grossman, „tak proč bych to nevyklopil rovnou vám.“

„Jistě, proč ne,“ řekl Genero a chopil se tužky. Připadal si v té chvíli jako stoprocentní detektiv. Kromě toho byt vděčný, že nemusí trávit v ulicích další tak hnusný den jako dnešní. „Tak už můžete,“ řekl a rychle dodal: „Pane poručíku.“

„Jde o ty dva dopisy, co jste mi poslali.“

„Aha – o jaké dopisy prosím jde, pane poručíku?“

„No – ‚Příští je na řadě náměstek starosty Scanlon‘,“ zacitoval Grossman, „a pak ten ‚Nepřehlédněte! Úplně nová‘ – atakdále.“

„Ano, ovšem, pane poručíku,“ řekl Genero, který nevěděl, o čem Grossman mluví.

„Ten papír je značky Whiteside Bond, koupit se dá v každém papírnictví ve městě. Písmena textu byla vystříhána z časopisů, které se prodávají po celé Ameríce, a z denního tisku, vycházejícího tady u nás ve velkoměstě. Jako lepidla bylo použito arabské gumy.“

„Ano, mám to, pane poručíku,“ řekl Genero a psal, div mu ruka neupadla.

„Pokus sejmout čerstvé otisky prstů dopadl negativně. Sejmuli jsme spoustu všelijakých rozmazaných šmouh, ale nic, z čeho by se dalo konkrétně vyjít.“

„Ano, pane poručíku.“

„Krátce a dobře,“ řekl Grossman, „víte, co s těmi dopisy můžete udělat?“

„Co jako, pane poručíku?“ zeptal se Genero.

„My provádíme jen zkoušky,“ řekl Grossman. „Že vyrukujete s odpověďmi na otázky, to se čeká od vás, mládenci.“

Genero se rozzářil. Poručík Grossman ho zahrnul do oslovení ‚mládenci‘ a Genero měl pocit, že i on patří k elitě. „Tak teda tisíceré díky,“ řekl, „hned tady na tom začnem pracovat.“

„Fajn,“ řekl Grossman. „Chcete ty dopisy zpátky?“

„Nebude na škodu, když je tu budem mít.“

„Já vám je tam pošlu,“ řekl Grossman a zavěsil.

Velice zajímavé, myslel si Genero, když pokládal sluchátko do vidlice. Kdyby měl generálskou čepici, určitě by si ji byl v té chvíli nasadil. Tak se cítil na koni.

„Kde tu máte hajzl?“ zeptal se jeden malíř.

„Proč?“ zeptal se Genero.

„Musíme ho vymalovat.“

„Bacha, ať nepocákáte záchodový mísy,“ řekl Genero.

„My jsme študovali na Harvárdu,“ řekl malíř. „My mísy nepocákáme, mísy my šanujem.“

Druhý malíř se dal do smíchu.

Třetí dopis přišel to dopoledne v jedenáct hodin.

Doručil jej ulejvák ze střední školy, který prošel kolem služebního stolu v ohlašovně a šel rovnou nahoru do služebny, kde pochůzkář Genero právě rozvíjel úvahy o složitých záhadách, vznikajících v souvislosti s použitím arabské gumy jakožto lepidla.

„Co to? Vy tady máte všichni dovolenou?“ zeptal se ten mládeneček. Bylo mu tak sedmnáct, obličej měl posetý puberťáckými pupínky a vimrlaty. V policejní služebně se cítil skoro jako doma, poněvadž kdysi býval členem pouličního gangu zvaného Děsivá Desítka, skládajícího se z jedenácti mladíků, kteří se spřáhli do kupy k vyhlazovacímu boji proti portorikánským vetřelcům, infiltrujícím do jejich rajónu. Gang se rozpadl těsně před vánoci, ne sice proto, že by jej Portorikáni dokázali rozdrtit, ale proto, že sedm z těch jedenácti, kteří si říkali Děsivá Desítka, posléze podlehlo nepříteli, likvidujícímu jak Portorikány, tak Američany anglosaského původu bez rozdílu: drogám. Pět z těch sedmi si vykoledovalo doživotní návyk, dva byli po smrti. Ze zbývajících tří byl jeden ve vězení pro nedovolené držení zbraně, druhý se musel oženit, poněvadž zbouchnul mrňavou irskou holčičku, a ten poslední teď právě přinesl obálku do detektivní služebny a cítil se tu natolik nenuceně, že začal žertovat s uniformovaným strážníkem.

„Co chceš?“ zeptal se Genero.

„Tohle jsem měl dát seržantovi dole v ohlašovně, ale tam u toho stolu nikdo není. Chcete si to vzít?“

„Co to je?“

„Jak to mám vědět,“ řekl mladík. „Zastavil mě na ulici nějakej chlápek a dal mi pět dolarů, abych to sem odnes.“

„Posaď se,“ řekl Genero. Vzal od mladíka obálku a uvažoval, zda ji má otevřít, pak si uvědomil, že ji celou označkoval otisky prstů, a hodil ji na stůl. V chodbě na záchodě si zpívali malíři. Genero měl příkaz brát jenom telefony a poznamenávat vzkazy. Musel přemáhat velké pokušení, když se na obálku znova podíval. „Řek jsem, aby ses posadil,“ opakoval mladíkoví.

„A proč?“

„Musíš tu počkat, dokud se některý detektiv nevrátí – proto.“

„Trhni si nohou, poldo,“ odfrkl mladík a vyrazil ke dveřím. Genero si netrhl nohou, ale vytrhl služební revolver. „Hej – ty!“ křikl a mladík se ohlédl přes rameno. Civěl do úctyhodné díry – do ústí policejního speciálu ráže .38.

„Mirandu-Escobeda už znám,“ řekl mladík, ale nicméně se posadil.

„Fajn, tak to jsme dva,“ řekl Genero.

Žádný policajt nemá rád, když to některý jiný policajt slízne. Jsou z toho nervózní. Začnou si uvědomovat, že si zvolili povolání, které de facto není žádný bílý límeček, navzdory tomu, že papírování je při něm nad hlavu. Začnou si uvědomovat, že je kdykoli může někdo bacit, zkopat nebo dokonce i zastřelit. Začnou si uvědomovat, že je leckdo nemá rád.

Dva mladí sportovci, kteří tak ostentativně neměli rádi Carellu, zlomili mu tři žebra a přerazili nos. Postarali se mu také o pekelné bolesti hlavy, jejichž příčinou bylo zranění, způsobené několika dobře cílenými kopanci do medulla oblongata. K vědomí přišel krátce po převozu do nemocnice a při vědomí byl, to se ví, i teď, jenže nevypadal dobře, necítil se dobře a taky mu nebylo zrovna dvakrát do řeči. A tak seděl na posteli, držel za ruku Teddy, která seděla u něho, a snažil se nadechovat co nejméně, poněvadž ho zlomená žebra příšerně bolela. Většinu řečí zastali detektivové, ale v jejich pokusech o chlapské žertování zaznívala jakási šibeniční bodrost. Najednou stáli tváří v tvář násilí, které mělo vyhraněně osobní charakter, nikoli násilí, s nímž měli při své práci co dělat den co den. Tady před sebou neměli zmordovaného a přizabitého cizího člověka, kterého mohli posuzovat bez citového zaujetí, tady se jim naskytoval pohled na kamaráda a kolegu, jak leží rozmanžírovaný a v bolestech na nemocniční posteli, a jeho žena ho drží za ruku a snaží se usmívat jejich chabým vtípkům.

Čtyři detektivové odešli z nemocnice ve dvanáct hodin v poledne. Brown a Willis šli vpředu, před Hawesem a Klingem, kteří si to mlčky štrádovali za nimi.

„Páni, ty ho teda zřídili,“ řekl Brown.

Sedmnáctiletý ulejvák ze střední školy začal ječivě odříkávat Mirandu-Escobeda jako když bičem mrská a citovat svá práva jak zkušený advokát. Genero mu v jednom kuse opakoval, aby držel hubu, ale poněvadž sám rozhodnutí Nejvyššího soudu nikdy moc dobře nepochopil, navzdory oběžníkům, které byly o té věci rozeslány všem policistům v revíru, měl teď trochu strach, aby ten protřelý mládeneček nevěděl něco, o čem on sám nemá ani páru. Náramně se proto zaradoval, když uslyšel hřmot kroků na čerstvě natřených schodech ze železných plátů, vedoucích do služebny. Willis a Brown se objevili na vrcholu schodiště nejdřív, Kling a Hawes šli za nimi. Genero by je byl nejradši všechny zulíbal.

„To jsou ti detektivové?“ zeptal se ulejvák a Genero řekl: „Drž hubu.“

„Co se tu děje?“ zeptal se Brown.

„Vykládám tady vašemu kamarádovi, co je to Miranda-Escobedo,“ řekl mladík.

„Co ty seš zač?“ zeptal se Brown.

„Přines nám obálku,“ řekl Genero.

„Aha – tó jo,“ řekl Hawes.

„Jak se jmenuješ, mladej?“

„Nejdřív mě koukejte poučit o mých právech,“ řekl mladík.

„Hele, vyklop, jak se jmenuješ, nebo tě nakopu do prdele,“ řekl Brown. „Co bys říkal takovýmu poučení?“ Právě byl svědkem toho, co dva mladí pacholci udělali Carellovi, a neměl nejmenší náladu poslouchat nesmysly od nějakého usmrkance.

„Jmenuju se Michael McFadden a na žádné otázky vám nebudu odpovídat, dokud tu nebudu mít advokáta,“ řekl mladík.

„A máš dost peněz, aby sis moh advokáta dovolit?“ zeptal se Brown.

„Ne.“

„Běž mu sehnat nějakýho advokáta, Hale,“ řekl Brown ve snaze nahnat klukovi strach.

„Počkat, co má tohle znamenat?“ zeptal se McFadden.

„Chceš advokáta, tak ti seženem advokáta,“ řekl Brown.

„Nač potřebuju advokáta? Já přece nic neudělal, jen jsem doručil obálku.“

„To já nevím, nač potřebuješ advokáta, a taky mě to nezajímá,“ prohlásil Brown. „Teď jsi tu řek, že chceš advokáta. Hale, zavolej do kanceláře státního zástupce a obstarej podezřelému advokáta.“

„Podezřelýmu?“ zvolal McFadden. „Jakýmu podezřelýmu? Co jsem hergot udělal?“

„To já nevím, mladej,“ řekl Brown, „a nemůžu to zjistit, poněvadž mi nechceš odpovídat na otázky, dokud tu nebudeš mít advokáta. Voláš mu pro toho advokáta, Hale?“

Willis, který zvedl sluchátko a s důležitým výrazem ve tváři naslouchal oznamovacímu tónu, řekl: „Maj tam obsazenou linku, Arte.“

„To se nedá svítit, budeme asi muset chvilku počkat. Udělej si tu pohodlí, mladej, a my ti sem toho advokáta zavoláme hned, jak to bude možný.“

„Co furt blbnete, hergot,“ řekl McFadden, „já žádnýho advokáta nepotřebuju.“

„Říkals, že chceš advokáta.“

„No jó, to je fakt, jenže já teda, jestli nejde o nic vážnýho…“

„Chtěli jsme se tě jen zeptat na pár věcí ohledně tý obálky, nic víc.“

„A proč? Co v ní je?“

„Tak snad tu obálku otevřem a ukážem mladýmu, co v ní je, ne?“ řekl Brown.

„Já jsem ji sem měl jen doručit,“ řekl McFadden.

„Výborně, tak se teda podíváme, co v ní je, že ano?“ řekl Brown. Přehodil přes obálku vlastní kapesník, rozřízl ji nožem na otvírání dopisů a pak použil pinzety, aby z ní vylovil složený papír.

„Tady si vem tyhle,“ řekl Kling a vytáhl z horní zásuvky svého psacího stolu bílé bavlněné rukavice. Brown si rukavice natáhl, přidržel si ruce s roztaženými prsty před obličejem a zašklebil se:

„Kdopak mi z chaloupky loupe můj perníček?“ zeptal se výhrůžným tónem a vyprskl smíchy. Ostatní policisté se dali do smíchu s ním. McFaddena to povzbudilo a zasmál se taky. Brown se na něho zamračil a kluk se smát přestal, jako když utne. Potom Brown loudavě rozložil papír a položil jej na psací stůl.

„Co to má znamenat?“ zeptal se McFadden.

„To nám pověz ty,“ řekl Brown.

„Jak to mám vědět?“

„Kdo ti ten dopis dal?“

„Takovej vysokej blonďák. V uchu měl naslouchátko.“

„Znáš ho?“

„Jaktěživ jsem ho neviděl. Až dneska.“

„To k tobě prostě přišel a dal ti tu obálku, jo?“

„Ne, přišel ke mně a nabíd mi burana, když to sem odnesu.“

„Co že ti nabíd?“

„No – bůra. Pět dolarů.“

„Proč jsi to přijal?“

„Na tom přece není nic špatnýho, když člověk odnese na policejní strážnici dopis, nebo jo?“

„To není – pokud to ovšem není vyděračskej dopis,“ řekl Brown.

„Jak to myslíte – vyděračskej?“ zeptal se McFadden.

„Poslyš, ty patříš do Děsivý Desítky, viď?“ zeptal se najednou Kling.

„Klub se už rozpadnul,“ řekl McFadden.

„Ale patřil jsi do něho.“

„Nó – jak to víte?“ zeptal se McFadden s nádechem pýchy ve hlase.

„My známe všechny grázly v tomhle revíru,“ řekl Willis. „Seš s ním hotov, Artie?“

„Já jsem s ním hotov.“

„Na shledanou, McFaddene.“

„Hele – jak jste to mysleli s tím vyděračstvím?“ zeptal se McFadden ještě jednou.

„Na shledanou,“ řekl Willis. Taky ještě jednou.

Sledováním Anthonyho La Brescy byl teď pověřen detektiv Meyer Meyer. Vybrali ho k tomu proto, že detektivové zpravidla nebývají plešatí, a dalo se čekat, že La Brescu, který už byl pány s bouchačkou mírně vystrašený, v životě nenapadne, že by ho mohl klihovat právě tenhle plešatec. Navíc usoudili, že jestli je La Bresca opravdu zapleten do připravovaného nekalého podniku, bude asi lepší nesledovat ho, kam po odchodu z práce půjde, ale čekat tam na něho, až tam dorazí. To samozřejmě znamenalo dodatečně uhodnout, kam asi mohl mít namířeno. Jeden z detektivů si ale vzpomněl, že se La Bresca několikrát zmínil o herně na South Leary, a tak Meyer ten den ve čtyři hodiny odpoledne zaujal stanoviště právě tam.

Měl na sobě vytahané manšestráky, hnědou koženou bundu a na hlavě hnědého pleteného kulicha. Vypadal jako nějaký přístavní dělník nebo tak. Sám de facto nevěděl, jak v tom vypadá, ale hlavně doufal, že nevypadá jako policajt. V puse žmoulal zápalku. Měl za to, že ta zápalka je prima vymyšlený drobný detailek, s tou že rozhodně nebude vypadat podezřele. A navíc, poněvadž věděl, že kriminální typy mají až nevysvětlitelnou, přímo telepatickou schopnost poznat člověka, který u sebe přechovává kapesní železářství, nevzal si s sebou žádnou bouchačku. Jediná zbraň, kterou u sebe měl, byl ocelový dokařský háček, pověšený na pásek u kalhot. Kdyby se ho někdo zeptal, nač ten hák, klidně mu mohl říct, že ho potřebuje v práci, čímž by zároveň přesně určil své povolání. Doufal ale, že toho háčku nebude muset vůbec použít.

Přiklátil se do herny, která byla ve druhém patře špinavé cihlové budovy, řekl těbůh chlápkovi sedícímu v zasklené kukani u vchodu, a pak se zeptal: „U kterejch stolů je volný místo?“

„Sázkovej kulébr nebo biliár?“ zeptal se chlápek. Taky přežvykoval zápalku.

„Sázkovej,“ řekl Meyer.

„Běžte k číslu čtyři,“ řekl chlápek a otočil se, aby vypínačem na panelu za sebou rozsvítil nad stolem světla. „Vy jste tu novej?“ zeptal se otočený zády k Meyeroví.

„Jo, já jsem tu novej,“ řekl Meyer.

„Na žádný voškubávače tu nejsme zvědavý,“ řekl chlápek.

„Já taky žádnej voškubávač nejsem,“ řekl.

„O tom nás musíte nejdřív přesvědčit, že ne.“

Meyer pokrčil rameny a zamířil ke stolu, nad kterým už svítila světla. V herně napočítal sedm mužů a všichni byli shromáždění kolem stolu poblíž oken, kde čtyři hráli a další tři kibicovali. Meyer si skromně vzal ze stojanu tágo, rozestavil koule a začal dělat šťouchy. Hráč byl mizerný. V duchu sečítal dobré a ztrátové šťouchy. Co chvíli hodil okem po dveřích. Hrál asi deset minut, když se k němu přišoural jeden z mužů od druhého stolu.

„Ahoj,“ řekl muž. Byl to hřmotný chlap ve vlněné sportovní košili, přes kterou měl sportovní bundu. Do rozhalenky košile se mu draly chomáče černých chlupů. Oči měl tmavohnědé a nosil černý knír, který vypadal, jako když mu vyskočil z hrudníku do útulku pod nosem. Vlasy měl taky černé. Vypadal jako tuhý chlapík, vypadal hrozivě a Meyer v něm okamžitě poznal nějakého šéfíka odtud z herny nebo tak.

„Už jste tu někdy dřív hrál?“ zeptal se muž.

„Ne, nikdy,“ řekl Meyer a nezvedl oči od stolu.

„Já jsem Tino.“

„Buď zdráv, Tino,“ řekl Meyer a udělal šťoucha.

„Voda,“ řekl Tino.

„No jo, to nic.“

„Vy jste voškubávač?“ zeptal se Tino.

„Ne.“

„My totiž voškubávačům zpřelámem pracky a hodíme je dolů ze schodů,“ řekl Tino.

„Ty pracky nebo celý voškubávače?“ zeptal se Meyer.

„Víte, já nemám smysl pro humor,“ řekl Tino.

„Já taky ne. Odpalte, kazíte mi hru.“

„Nepokoušejte se tu nikoho voškubat, váženej,“ řekl Tino. „Tohle je jen taková přátelská herna pro kamarády tady z okolí.“

„Jasně, jak to vykládáte, tak to zní fakt náramně přátelsky,“ řekl Meyer.

„Akorát tu nemáme rádi voškubávače.“

„Tohle poselství jste mi doručil už třikrát,“ řekl Meyer. „Osmá koule po straně.“ Udělal šťoucha a netrefil.

„Kde jste se učil šťouchat sázkovej kulébr?“ zeptal se Tino.

„Naučil mě to táta.“

„To hrál taky tak blbě jako vy?“

Meyer neodpověděl.

„Co to tady máte u pasu?“

„To je takovej háček,“ řekl Meyer.

„Nač to je?“

„Potřebuju to při práci,“ řekl Meyer.

„Vy makáte v docích?“

„Uhod jste.“

„A kde?“

„V docích,“ řekl Meyer.

„To už vím, ale kde v docích?“

„Podívejte, příteli,“ řekl Meyer a odložil tágo a upřeně se na Tina podíval.

„Copak?“

„Co je vám do toho, kde makám?“

„Zajímá mě, kdo sem chodí.“

„A proč? Vám tenhle podnik patří?“

„Patří mýmu bráchovi.“

„Fajn,“ řekl Meyer. „Tak hele: jmenuju se Stu Levine, zrovna teď makám v docích na Leary Street, vykládáme tam parník Agda ze Švédska. Bydlím v centru na Ridgeway a náhodou jsem si všiml tabulky, že je tu herna, a tak jsem si řek, že sem zajdu a odšťouchám si pár trojáčků, než vypálím domů. Myslíte, že se s tímhle pan bratr spokojí, nebo chcete vidět můj křestní list?“

„Vy jste žid?“ zeptal se Tino.

„Sranda – nevypadám na to, co?“

„Ne. Právě že na to vypadáte.“

„A co má bejt?“

„Nic. Pár židovskejch mládenců tady ze sousedství sem čas od času taky zajde.“

„To rád slyším. Takže teď je to se mnou v pořádku a můžu šťouchat, jo?“

„Chcete, abych si zahrál s váma?“

„Jak můžu vědět, že zrovna vy nejste voškubávač?“

„Zahrajem si jen na čas, kdo jich víc udělá dřív. Co vy na to?“

„To vyhrajete,“ řekl Meyer.

„No a co? Pořád lepší než hrát sám, ne?“

„Přišel jsem si sem odehrát pár šťouchů jen tak, pobavit se,“ řekl Meyer. „Proč bych měl hrát s někým, kdo hraje líp než já? Já budu pauzírovat a mařit čas a hrát budete jedině vy.“

„Moh byste to pokládat za lekci.“

„Já žádný lekce nepotřebuju.“

„Potřebujete, to mi věřte,“ řekl Tino. „Vy to šťoucháte tak, že je ostuda se na to koukat.“

„Až budu potřebovat hodiny, obstarám si na to Minnesota Fatse.“

„Žádnej Minnesota Fats ve skutečnosti nikdy neexistoval,“ řekl Tino, „to je postava, kterou si lidi jen vybájili,“ což Meyerovi připomnělo, že jeho vlastním jménem kdosi pojmenoval postavu z románu, a to zas mu připomnělo, že mu Rollie Chabrier z kanceláře státního zástupce dosud nezavolal.

„Jak koukám, tak se už stejně ke šťouchu nedostanu,“ prohlásil, „jestli tu hodláte takhle stát a celej den žvatlat.“

„Tak to zkusíme?“ zeptal se Tino.

„Co mám dělat, vemte si tágo,“ řekl Meyer a povzdechl si. Měl pocit, že seznámení sehrál na jedničku. Rozhodně se netvářil nijak přehnaně přátelsky, a přesto se mu podařilo zlákat ke hře chlápka, který tu obejduje dnes a denně. Až La Bresca vejde, jestli ovšem vůbec přijde, uvidí Tina, jak hraje biliár se svým dobrým starým kámošem Stu Levinem z doků v Leary Street. Výborně, pomyslel si Meyer, za to by mě měli hned zejtra ráno povýšit.

„Předně vám musím říct, že držíte špatně už to tágo,“ řekl Tino. „Musíte ho popadnout takhle, jestli chcete vůbec něco fuknout.“

„Tak asi?“ zeptal se Meyer a pokusil se uchopit tágo stejně jako Tino.

„Vy máte v tom zápěstí artritidu, ne?“ zeptal se Tino a vyprskl smíchy nad vlastním vtipem, čímž k Meyerovu uspokojení jen dokázal, že opravdu nemá smysl pro humor.

Tino mu předváděl „správnou anglinu“ – jak rozestavit koule tak, aby po prvním ťukesu vzaly faleš doleva, a Meyer střídavě pokukoval po hodinách a po dveřích, když asi o dvacet minut později La Bresca vešel. Meyer ho hned poznal podle popisu, který dostal, ale okamžitě se odvrátil, aby se ani v nejmenším nezdálo, že o něho má zájem, a poslouchal, co mu Tino vysvětluje, a pak i uhozený vtípek, jímž ho Tino počastoval, něco o tom, proč se tomu úderu říká „anglina“ – když člověk ťukne Angličana klackem do rozkroku, tak mu ty jeho… no… zbělaj jak biliárový koule na stole, kapišto? Tino se rozchechtal a Meyer taky – a oba rozesmáté, he-he, dobrý, co?, he-he – je uviděl La Bresca, když se doklátil k jejich stolu – Tina a jeho dobrého starého kámoše z doků v Leaiy Street, jak se přátelsky řehoní a přátelsky šťouchají kulébr v té přátelské herně pro pár kamarádů tady z okolí.

„Ahoj, Tino,“ řekl La Bresca.

„Ahoj, Tony.“

„Jak to jde?“

„Piánko. Tohle je Stu Levine.“

„Těší mě,“ řekl La Bresca.

„Nápodobně,“ řekl Meyer a podal mu ruku. „A to je Tony La Bresca, šťouchá to náramně.“

„Houby, tak jako ty to nešťouchá nikdo.“

„Tady Stu to šťouchá asi tak, jako kdysi Angie. Pamatuješ přece na Angieho, na toho kriplíka? Tady Stu to šťouchá nemlich jak on.“

„Jasně, že se pamatuju na Angieho,“ řekl La Bresca a oba vyprskli smíchy. Meyer se zasmál s nimi, čert to vzal.

„Stu se to naučil od svýho taťky,“ řekl Tino.

„Fakt? A kdo to naučil jeho taťku?“ řekl La Bresca a znova oba vyprskli smíchy.

„Slyšel jsem, žes sehnal makačku,“ řekl Tino.

„Jo, sehnal.“

„Přišel ses jen mrknout?“

„Jo, párkrát si šťouchnout před večeří, jen tak. Nezahlíds tu Calooche?“

„Ten je tady, tamhle u okna.“

„Říkal jsem si, že bych si třeba zahrál s ním.“

„A nechceš si hodit rovnou tady s náma?“ řekl Tino.

„Díky,“ řekl La Bresca, „ale už jsem Caloochovi slíbil, že si zahrajeme spolu. S tebou bych stejně neměl šanci, ty seš na mě moc velkej kábr.“

„Kábr, slyšíte to, Stu?“ řekl Tino. „On si o mně myslí, že jsem kábr.“

„Hele, ještě se uvidíme,“ řekl La Bresca a zamířil ke stolu u okna. Vysoký štíhlý muž v proužkované košili se nakláněl přes stůl a hledal nejlepší úhel pro úder. La Bresca počkal, až odehraje ještě pár šťouchů, a pak spolu odešli k zasklené kukani u vchodu. Nad stolem na druhé straně herny se náhle rozsvítila světla. La Bresca a muž zvaný Calooch šli ke stolu, vzali si ze stojanu tága, rozestavili koule a dali se do hry.

„Kdo to je, ten Calooch?“ zeptal se Meyer Tina. „On se vlastně jmenuje Pete Calucci,“ řekl Tino.

„To je Tonyho přítel?“

„No jo, ti už se znaj strašně dávno.“

Caloochovi a La Brescovi jely při hře pusy jak kafemlejnky. Čím míň toho odehráli, tím víc toho spolu nažvanili. Vykládali, pak vždycky jeden z nich udělal šťoucha a následovala další konverzace, po chvíli zas klofnul tágem druhý, a tak to pokračovalo skoro hodinu. Koncem té hodiny oba odložili tága a potřásli si rukama. Calooch se vrátil ke stolu u okna a La Bresca šel ke vchodu zaplatit za odehranou dobu. Meyer se podíval na hodiny a řekl: „A hrome, ono už je šest. To abych šel, nebo mě stará zamorduje.“

„Fajn, Stu, zahrál jsem si s váma prima,“ řekl Tino. „Zaskočte zas někdy.“

„No snad mi to vyjde,“ řekl Meyer.

Ulici venku už sevřel bezbarvě šedý soumrak, byla prázdná a tichá, proháněl se v ní jen řezavý, štiplavě studený, hnusný vítr. Anthony La Bresca šel s rukama v kapsách béžového kabátu, jaké se nosí do auta, límec měl vyhrnutý, zelená šála omotaná kolem krku mu v ostrém větru povlávala. Meyer se držel hodně daleko za ním, pamětliv Klingova konsternujícího střetnutí z minulé noci a rozhodnut nedopustit, aby se podobná nemilá věc stala i jemu – ostřílenému policejnímu mazákovi. Ulice jak vymetené studeným počasím mu v tom zrovna dvakrát nepomáhaly. Je poměrně snadné někoho klihovat v přeplněné ulici, ale když na celém světě zbudou naživu jen dva lidé, pak ten vpředu se může náhle otočit, jakmile za sebou uslyší kroky, nebo vycítí v zádech letmý pohled špehujícího oka, které ho zezadu vytrvale sleduje. Proto se Meyer držel na dištanc a využíval každého domovního vchodu, který se mu naskytl, na okamžik se v něm ztrácel a znova se vynořoval na ulici, vděčný za horečnou aktivitu, která mu pomáhala překonat prokřehlost, přesvědčen, že je vyloučeno, aby ho sledovaný zmerčil, ale zároveň si vědom, že podstupuje opačné riziko: kdyby La Bresca znenadání zahnul za roh nebo vešel do budovy, mohl ho snadno ztratit z očí.

Dívka čekala v buicku.

Vůz byl černý, Meyer hned poznal značku i rok výroby, ale poznávací číslo si přečíst nemohl, poněvadž auto bylo příliš daleko, parkovalo u chodníku asi o dva bloky dál v ulici. Motor běžel a výfuk chrlil do šedé a prázdné ulice šedé chuchvalce kysličníku uhličitého. La Bresca zůstal stát u vozu a Meyer rychle hupnul do nejbližšího domovního vchodu, v tomto případě do zasklené pasáže zastavárny. Obklopen ze všech stran saxofóny a psacími stroji, fotoaparáty a tenisovými raketami, rybářskými pruty i poháry pro vítěze nejrůznějších soutěží, vyhlížel odtamtud skrz hranaté výkladní skříně vpředu a div si nevykroutil oči, jak se pokoušel přečíst poznávací číslo buicku. Číslice ale nedokázal rozeznat. Dívka byla blondýnka, světlé vlasy jí splývaly na ramena, a v téhle chvíli se sklonila přes přední sedadlo, aby La Brescovi otevřela dvířka.

La Bresca vlezl do vozu a dvířka za sebou přibouchl.

Meyer vystoupil z domovního vchodu právě velký černý buick vystřelil od chodníku.

Poznávací číslo ale nezahlédl ani teď.

/7/

Nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu.

Je na tom něco hanebného, je to přímo v rozporu s lidskou povahou. Sobota je den přede dnem odpočinku, nejvyšší čas na to, aby ze sebe člověk sklepal všechny ty stressy, které se na něho hrnuly od pondělka do pátku. A když je navíc obzvlášť vydařený hnusný a větrný březnový den s předzvěstí sněhu ve vzduchu a velkoměsto stojí nehybně, stoicky a slavnostně jak vyčkávající monolit, když se zkrátka vydaří taková pojebaná sobota, pak je prima, když si člověk může přiložit pár lopatek kvalitního kanelového uhlí do krbu ve svém třípokojovém bytě a vykašlat se na celý svět. Nebo v případě, že člověk žádný krb nemá, lze vřele doporučit pořádného frťana whisky a strávení času v příjemném pohovu s nějakou blondýnkou či knížkou, ať už je to Vojna a mír nebo třeba Kojná a sýr; cožpak Shakespeare nepřišel na některé své nejlepší slovní hříčky právě v sobotu, když se povaloval zcela opilý ve své parádní posteli s nějakou tou harapannou?

Sobota je den klidu. Může člověka dohnat k šílenství svými vyhlídkami na velkou lehárnu, může ho donutit k tomu, že se převaluje na nerozestlané posteli a marně dumá, co se vší tou náhlou svobodou počít, může ho dostat tak daleko, že přechází z jednoho pokoje do druhého a hledá si nějaké zaměstnání, zatímco se mu hlavou honí vrtošivé úvahy o tom, že nejosamělejší noc z celého týdne se rychle blíží.

Nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu, poněvadž v sobotu nikdo jiný nepracuje.

Kromě policajtů.

Zařezávej, zařezávej, zařezávej, makej, makej, makej – musí tě pohánět snaha o veřejné blaho a nezištná oddanost zájmům tvých bližních, ochránci zákona jsou neustále v pohotovosti, duševně čilí, fyzicky čiperní, vždy ve službách ušlechtilé věci.

Andy Parker spal v otáčecím křesle za psacím stolem. „Kde všichni jsou?“ zeptal se jeden malíř.

„Cože?“ zeptal se Parker. „Co jste to říkal?“ zeptal se Parker a narovnal se v posedu, jako by spolkl pravítko. Tupě se začučel na malíře, přejel si obrovskou rukou po obličeji, jako když se omývá, a řekl: „Jak si to hrome představujete, takhle mě vyburcovat?“

„My už odcházíme,“ řekl první malíř.

„My jsme tu hotovi,“ řekl druhý malíř.

„My už máme všechno nádobíčko naložený na náklaďák a chtěli jsme se tu jen ještě se všema rozloučit.“

„A kde vlastně vůbec všichni jsou?“

„Mají poradu u poručíka v kanclu,“ řekl Parker.

„Tak my tam jen juknem a řeknem jim baj baj,“ prohlásil první malíř.

„To bych vám neradil,“ řekl Parker.

„A proč ne?“

„Debatujou tam o vraždě. A to se nehodí jukat na lidi, když debatujou o vraždě.“

„Ani když jim chcem jen říct baj baj?“

„Můžete říct baj baj mně,“ řekl Parker.

„To by nebylo vono,“ řekl první malíř.

„Tak tu halt musíte na moment ztvrdnout a říct jim baj baj, až z kanclu vylezou. Měli by skončit před dvanáctou. De facto mají skončit před dvanáctou.“

„Nic proti tomu, jenže my už jsme hotový teď,“ řekl druhý malíř.

„Nenašli byste tu ještě něco, nač jste zapomněli?“ navrhl Parker. „Například jste nám nenatřeli šrajbmašiny, láhev na ochlazovači vody taky ne a bouchačky jakbysmet. Jak to, že jste nám zapomněli natřít bouchačky? Jinak jste nám v tomhle zatraceným baráku natřeli na zeleno všechno.“

„Měli byste nám bejt vděčný,“ řekl první malíř. „Některý lidi nemakaj v sobotu vůbec, ani s padesátiprocentní přirážkou.“

A tak oba malíři odešli krajně nakrknutí a Parker se opět oddal libému chrnění v otáčecím křesle za psacím stolem.

„Já prostě nevím, co já to mám v tomhle pátracím oddělení za lidi,“ řekl poručík Byrnes, „když mi dva zkušení detektivové vybuchnou při prachobyčejném sledování. Jeden se proflákne, sotva vytáhne paty z baráku, a druhej si nechá sledovanýho fouknout; tomu teda říkám vejkon – od dvou zkušených detektivů!“

„Bylo mi řečeno, že podezřelý nemá vůz,“ prohlásil Meyer.

„Bylo mi řečeno, že tu noc předtím jel vlakem.“

„A to je fakt, taky že jel,“ řekl Kling.

„Jak jsem moh vědět, že na něho bude čekat nějaká ženská s vozem?“ řekl Meyer.

„No a tak ti frnknul,“ řekl Byrnes, „což by ještě nemusel bejt žádnej tak velkej malér, kdyby se byl ten chlap včera v noci vrátil domů. Jenže O’Brien v Riverheadu hlídkoval před domem, kde La Bresca bydlí, a ten chlap se tam vůbec neobjevil, což znamená, že nevíme, kde momentálně je. No je to tak, nebo ne? Prostě nevíme, kde hlavní podezřelý je. A to v den, kdy údajně má být zabit náměstek starosty.“

„To nevíme, pane poručíku,“ řekl Meyer, „fakt nevíme, kde teď La Bresca je.“

„Poněvadž tě setřepal.“

„Bohužel je to tak, pane poručíku.“

„A jak by se asi dalo tohle prohlášení zkorigovat, Meyere?“

„Asi těžko. Prostě mi frnknul.“

„No to je ohromný, navrhnu tě na pochvalný uznání.“

„Děkuju, pane poručíku.“

„Nemusíš se hned vztekat, Meyere.“

„Promiňte, pane poručíku.“

„Tohle totiž teď není vůbec žádná sranda, nerad bych, aby Scanlon skončil s dvěma ďourama v hlavě jako Cowper.“

„Jistě, pane poručíku, to já bych taky nerad.“

„Vidíš! Tak už se hrome jednou nauč sledovat lidi, copak je to sakra tak těžký?“

„Je. Vlastně ne, není. Pardon, pane poručíku.“

„Tak mi teď pověz o tom druhém chlapovi. No – o tom, cos říkal, že se s ním La Bresca tak dlouho vybavoval. Jak se jmenuje?“

Calucci, pane poručíku. Peter Galucci.“

„Podíval ses na něho, jestli ho máme v kartotéce?“

„Hned včera večer, pane poručíku, ještě než jsem šel domů. Tohle mí poslali z Úřadu kriminální identifikace.“

Meyer položil na Byrnesův stůl velkou hnědou obálku a zas couvl o krok zpátky a zařadil se mezi ostatní detektivy, stojící před psacím stolem v lajně jak vojáci na přehlídce. Ani jeden se neusmíval. Poručík měl mizernou náladu, před polednem měl někdo naklusat s padesáti tisíci dolarů a existovala možnost, že náměstek starosty bude zanedlouho vyexpedován do té velké nebeské radnice, kde šéfuje svatý Petr – ne, nikomu z detektivů nebylo do smíchu. Poručík sáhl do obálky, vylovil z ní fotokopii kartičky s otisky prstů, zběžně se na ni podíval a pak vytáhl fotokopii Calucciho policejního rejstříku.

Byrnes si papír přečetl a potom řekl: „Kdy ho pustili?“

„Dělal jim tam rotyku. Když odkroutil třetinu trestu, podal si žádost o propuštění na podmínku, tu mu ale zamítli, a on pak podával žádost znova každej rok. Nakonec ho pustili, když měl odkroucenejch sedm.“

Byrnes se znova podíval na papír.

„Kde byl ve výkonu trestu?“ zeptal se Byrnes.

„Makal na stavbě.“

„A tam se seznámil s La Brescou?“

„Policejní úředník, co vyřizoval Calucciho žádost o podmínku, mi sdělil, že Calucci naposled pracoval u firmy Abco Construction. Když jsem tam k nim do toho podniku zavolal, potvrdili mi podle záznamu, že u nich byl ve stejné době zaměstnaný i La Bresca.“

„Už jsem zapomněl: ten La Bresca už byl taky dřív někdy trestaný?“

„Ne, pane poručíku.“

„A sekal Calucci dobrotu? Od té chvíle, co ho pustili z basy?“

„Podle vyjádření úředníka, co má na starosti tu jeho podmínku, se chová řádně.“

„A teď‘ mi ještě pověz, co je to za člověka ten ‚Dom‘, co volal La Brescovi ve čtvrtek večer?“

„To nemám tušení, pane poručíku.“

„Poněvadž ti La Bresca znemožnil, abys ho sledoval, co, Klingu?“

„Ano. Bohužel, pane poručíku.“

„Brown mu ještě pořád odposlouchává telefon?“

„Ano, pane poručíku.“

„Už jste se na něho ptal mezi našima informátorama?“

„Ne, bomzáků jsem se na něho ještě neptal, pane poručíku,“

„A kdy se teda sakra hodláš rozhejbat? Čeká se od nás, že do dvanácti hodin naklusáme s padesáti tisíci dolarů. Teďka je čtvrt na jedenáct, tak kdy teda hergot…“

„Už jsme se pokoušeli Calucciho sehnat a zmáčknout, pane poručíku. Ten úředník, co obhospodařuje jeho podmínku, nám na něho dal adresu, poslali jsme tam člověka, ale bytná tvrdí, že Calucci byl v bytě naposled včera časně ráno.“

„To bych prosil, že nedřepí doma!“ zařval Byrnes. „Ti dva nejspíš někde celou noc poskakovali s tou blondýnkou – čertví, co je to za buchetku – a plánovali, jak zavraždit Scanlona, když jim včas nepřinesem pod nos to zatracený výkupný. Sežeň Dannyho Gimpa nebo Fatse Donnera a zjisti, jestli znají nějakýho chlápka, kterej se jmenuje Dom a kterej před čtrnácti dny přišel při sázce na box o velkej balík. Kdo vůbec hergot před těma čtrnácti dny boxoval? To bylo o šampiónskej titul?“

„Ano, pane poručíku.“

Fajn. Tak za tím jdi, ale ať to lítá. Chodí Gimpa zpovídat ještě někdo jinej – kromě Carelly?“

„Ne, pane poručíku.“

„A kdo chodí zpovídat Donnera?“

„Já.“

„Tak maž za ním. Hned teď, Willisi.“

„Jestli není na Floridě, pane poručíku. On totiž v zimě většinou jezdí někam na jih.“

„Každej pitomej bomzák si jezdí na jih,“ zavrčel Byrnes, „a my tu musíme trčet a párat se s bandou šílenců, co si vzali do hlavy, že budou zabíjet lidi. No nic, běž na to, Willisi, a hoď sebou.“

„Rozkaz, pane poručíku,“ řekl Willis a vypadl z kanceláře.

„A teď k tý druhý možnosti – jestli nemáme zas na krku toho hluchýho. Kristepane, já aspoň pořád doufám, že to není on, že to je ten La Bresca a Calucci a ta blonďatá káča, co ti ho včera večer odvezla přímo před nosem, Meyere…“

„Pane poručíku…“

„…a ne znova ten zatracenej hluchej parchant. Už jsem o tom hovořil s panem policejním ředitelem a taky jsem o tom mluvil s náměstkem starosty i se starostou a všichni jsme se shodli na tom, že zaplatit padesát tisíc dolarů nepřichází v úvahu. Pokusíme se sbalit toho, kdo si pro ešus přijde, a uvidíme, jestli se přes něho tentokrát nedostaneme na nějakou stopu. A taky zajistíme Scanlonovi ochranu, což je pro tenhle moment všechno. Od vás dvou chci, abyste zařídili postačující hlídání lavičky a zátah na toho člověka. Pak mi sem toho podezřelýho hned přivedete a já ho budu vyslýchat, až zmodrá, budu tady mít připravenýho advokáta pro případ, že by mi začal zpívat Mirandu-Escobeda, dneska chci mít v ruce něco konkrétního, z čeho se dá vyjít, je vám to jasný?“

„Ano, pane poručíku,“ řekl Meyer.

„Ano, pane poručíku,“ řekl Kling.

„Myslíte, že dokážete hlídat tu lavičku a provést zátah? Nezblbnete to stejně jako to sledování?“

„To my zvládnem, pane Poručíku.“

„V pořádku, tak se do toho dejte a koukejte mi v tomhle zatraceným případě už přijít s něčím jiným než s prázdnejma rukama.“

„Ano, pane poručíku,“ řekli Kling a Meyer současně a hbitě se vytratili z kanceláře.

„No a ty mi teď něco pověz o tý narkomance, co byla v tom pokoji s vrahem,“ řekl Byrnes Hawesovi.

„Je to tak, jak jsem to napsal do hlášení, pane poručíku.“

„A co ty si o tom myslíš, Cottone?“

„Já myslím, že ji k sobě zatáh jen proto, aby měl jistotu, že bude tuhá ve chvíli, až on začne střílet. Já si o tom myslím tohle, pane poručíku.“

„To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšel,“ řekl Byrnes. „Hele, vypadni už odtud, běž pomoct Meyerovi a Klingovi, běž zavolat do špitálu, jak se daří Carellovi, běž políčit nějakou fungl novou past na ty dva pacholky, co ho ztloukli, jdi už proboha něco dělat!“

„Ano, pane poručíku,“ řekl Hawes a vrátil se z kanceláře do služebny.

Andy Parker, kterého brumlání ostatních detektivů probudilo, si přejel rukou po obličeji, jako když se meje, vysmrkal se a řekl: „Malíři mě prosili, abych ti za ně řek baj baj.“

„Hlavně že jsou v čudu,“ řekl Meyer.

„Jo, a taky ti volali z kanceláře státního zástupce.“

„Kdo volal?“

„Rollie Chabrier.“

„A kdy?“

„Asi tak před půl hodinou.“

„Proč jsi mi to nepřepojil tam?“

„Do kanclu k poručíkovi? To teda ode mne nechtěj.“

„Já ale na ten hovor čekal,“ zvolal Meyer a okamžitě vytočil Chabrierovo číslo.

„Kancelář pana Chabriera,“ řekl jasný ženský hlásek.

„Haló, Bernice, tady Meyer Meyer z 87. revíru. Rollie prej mi před chvilkou volal.“

„To je fakt, volal,“ řekla Bernice.

„Mohla bys mi ho dát k telefonu?“

„On odešel a už se dneska nevrátí,“ řekla Bernice.

„Jak to, že už se dneska nevrátí? Vždyť je teprv pár minut po desátý.“

„To víš,“ řekla Bernice, „nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu.“

V černém ešusu bylo přibližně padesát tisíc kusů nastříhaného novinového papíru a ležel uprostřed třetí lavičky stojící na cestičce, která ústí z Grover Parku do Clinton Street. Umístil jej tam detektiv Cotton Hawes, navlečený do teplého spodního prádla, dvou svetrů, dvouřadového obleku a svrchníku, to vše doplněno ještě klapkami na uši. Hawes byl zkušený lyžař a chodil lyžovat i ve dnech, kdy dole kolem horské boudy bylo minus dvacet a nahoře na kopci třicet stupňů pod nulou, lyžoval i ve dnech, kdy necítil prokřehlé ruce a nohy, a řítil se po horské sjezdovce ne pro zábavu nebo ze sportovní ctižádosti, ale jen proto, aby se dostal k ohni v lyžařské boudě dřív, než se rozsype ve stovku křehkých rampoušků. Takováhle zima mu ale ještě nebyla. Pracovat v sobotu byla dost velká otrava sama o sobě, ale bylo přímo sprosté chtít od člověka, aby pracoval za počasí, které hrozilo, že mu promění krev v žilách v červenou zmrzlinu.

Nebyl ale sám. Větru a mrazu, jaký v tuto roční dobu nikdo nepamatoval, statečně čelily tu sobotu ještě další osoby:

(1) Prodavač preclíků v místě, kde cestička z parku ústila do Clinton Street.

(2) Dvě jeptišky, které si na druhé lavičce v parku mumlaly růženec.

(3) Párek vášnivých milenců, kteří se cicmali ve spacím pytli na trávníku za třetí lavičkou.

(4) Slepec sedící na čtvrté lavičce, který hladil po hlavě německého ovčáka nahrazujícího mu oči a házel chlebové drobky holubům.

Prodavač preclíků byl detektiv Stanley Faulk, povolaný z 88. revíru, který začínal na druhé straně parku, osmapadesátiletý pán, jehož poznávacím znamením byl šedý knír připomínající řídítka jízdního kola. Když pracoval na území vlastního revíru, každý ho podle toho kníru hned poznal, čímž pro policii ztrácel na ceně, neboť nebylo možné poslat ho někam inkognito pozorovat cvrkot, na někoho číhat a podobně. Knírem ale zároveň naháněl hrůzu všem pouličním výtržníkům široko daleko, asi tak jako zelenobílá kombinace barev hlídkových policejních rádiovozů má za úkol děsit a varovat zločince, aby je ani nenapadlo něco si začít. Faulk neměl velkou radost z toho, že jej v takový den, jako byl dneska, povolali do služby a navíc do 87. revíru, ale byl na to řádně naditý do vrstvy teplých svetrů, přes které si ještě oblékl černou pletenou vestu, jakou nosívají pouliční prodavači cukroví, a úplně navrch se opásal bílou zástěrou. Stál u vozíku, na němž vystavoval na odiv hraničky preclíků nasazených na dlouhých kulatých hůlkách. V horní části vozíku měl přenosnou vysílačku.

Dvě jeptišky odbrumlávající růženec byli detektivové Meyer Meyer a Bert Kling a ve skutečnosti si brumlali o tom, jaký zatracený mizera je ten Byrnes, když je dokázal seřvat před Hawesem a před Willisem tak, že si nutně připadali jak duo výjimečně secvičených blbců, kteří se už dávno hledali.

„Momentálně si připadám jak totální blbec,“ zašeptal Meyer.

„A čím to?“ zašeptal Kling.

„Připadám si jak úplnej hňup,“ zašeptal Meyer.

Aranžmá vášnivého mileneckého páru bylo zlatým hřebem policejního důvtipu a lstivosti a o to, kdo tu zdařile vymyšlenou roličku ztělesní, Hawes s Willisem losovali. Přitažlivost té drobné úložky spočívala v tom, že druhou polovici vášnivého mileneckého páru měla ztělesnit policistka Eileen Burkeová, buchetka krajně přitažlivá sama o sobě, která s Willisem před mnoha lety už jednou spolupracovala na případě přepadače osamělých žen. Eileen byla rudovláska se zelenýma očima, měla senzační dlouhé štíhlé nohy, jejichž plná lýtka se v aerodynamickém prohybu svažovala ke křehkým kotníkům, měla výstavní poprsí, a přestože byla mnohem vyšší než Willis (který měřil jen o chlup víc než metr šedesát osm, což byla míra, pod kterou k policii nebrali), Willisovi to ani dost málo nevadilo, poněvadž měl starou zkušenost, že na něho odjakživa letěly právě velké holky a naopak.

„Čeká se od nás, že spolu budem špásovat,“ řekl Eileen a pěkně se na ni v teplém spacáku přimáčkl.

„Mám z tý zimy popraskaný pysky,“ řekla.

„Stejně je máš nádherný,“ řekl.

„Hele, pokud vím, tak jsme tu služebně,“ řekla Eileen.

„Mmm,“ odpověděl.

„Hele, nešahej mi na zadek, dej ty ruce pryč,“ řekla.

„Ach ták – to je tvůj zadeček?“ zeptal se.

„Poslouchej,“ řekla.

„Já to slyším,“ řekl. „Někdo sem jde. Radši mi dej pusu.“

Dala mu pusu. Willis ale pořád šilhal jedním okem po lavičce. Osoba, která je míjela, byla guvernantka tlačící dětský kočárek. Bůhví, co to bylo za lidi, které napadlo poslat svou ratolest na vzduch v den, kdy se ledovce vydaly na pouť k jihu. Žena s kočárkem zmizela z dohledu. Willis pokračoval v líbání Eileen Burkeové, příslušnice sboru detektivů, 2. hodnostní třída.

„Lim žuže pič,“ zamumlala Eileen.

„Có?“ zabrblal Willis.

Eileen odtáhla ústa a nadechla se. „Řekla jsem, že myslím, že už je pryč.“

„H-hele, c-co je zas tohle?“ zeptal se pojednou znepokojeně Willis.

„Jen klid, guapa, to tam mám jenom pistoli,“ řekla Eileen a dala se do smíchu.

„Ne, já myslel na cestičce. Poslouchej.“

Oba začali naslouchat.

K lavičce se někdo blížil.

Pochůzkář Richard Genero seděl v civilu na čtvrté lavičce, na očích měl tmavé brýle, hladil po hlavě německého ovčáka, který mu stál u nohou, házel drobky holubům a přál si, aby bylo léto. Z místa, kde seděl, jasně viděl mladíka, jak rychle kráčí ke třetí lavičce, zvedá z ní ešus a střelhbitě se ohlíží přes rameno. Vzápětí mladík znova vykročil, jenomže ne z parku, ale do parku.

Genero v první chvíli vůbec nevěděl, co má dělat.

Do tohohle podniku ho uvrtali jen proto, že to odpoledne museli každého, kdo byl ochoten nastoupit do služby, hrabat špendlíčkem (prevence zločinnosti je svízelný a namáhavý úkol kterýkoli den, ale v sobotu je to zvlášť velká fuška) a Genera deponovali na místo, které považovali za nejméně zranitelné, neboť se předpokládalo, že osoba, která si přijde ešus vyzvednout, se otočí na podpatku a hned zas zamíří ven z parku, do Grover Avenue, kde ji preclíkář Faulk a Hawes, parkující ve vlastním voze u chodníku, okamžitě sbalí. Jenomže podezřelý místo toho šel dál do parku, směrem k lavičče, na které seděl Genero, a Genero byl, chlapík, který zrovna moc nestál o nějaké rvačky a potyčky, a tak pro jistotu zůstal dřepět na zadku a v duchu si přál, aby byl doma v posteli a maminka mu servírovala na stůl horké minestrone a prozpěvovala staré italské árie.

Pes, který mu stál u nohou, měl policejní výcvik a Genero se naučil pár pokynů rukou a zvolání, jichž bylo zvíře zvyklé uposlechnout – ve služebně těsně předtím, než se psem vyrazil na hlídku na čtvrtou lavičku, ale zároveň se psů bál, zvlášť velkých psů, a pouhé pomyšlení, že by měl zvířeti dát rozkaz k smrtícímu útoku, jemuž by třeba také nemuselo dobře rozumět, naplnilo Genera takovým strachem, že se celý roztřásl. Co když mu dá rozkaz a pes skočí po jugulárce jemu, a ne po krku tomu mládíkovi, který byl v té chvíli snad metr od něho, kráčel hezky zostra a v jednom kuse se ohlížel přes rameno? Co když mu dá rozkaz a ta bestie rozsápe na cucky jeho, co tomu potom řekne jeho maminka? Che bella cosa, to ses musel dávat rovnou k těm policajtům, co?

Willis mezitím povystrčil přenosnou vysílačku Eileen Burkeové do rozsedlinky mezi poprsí a odvysílal tu novinu Hawesovi, parkujícímu ve vlastním voze v Grover Avenue, což bylo to prima pravé místo, když si to sledovaný napichoval opačným směrem. V této chvíli se Willis zoufale snažil rozepnout zip na spacím pytli, kterýžto zip, jak se zdálo, se někde zaseknul. Willisovi nevadilo, že je zaseknutý v pytli s někým jako Eileen Burkeová, která se vrtěla a šila sebou společně s ním, jak se pokoušeli z pytle vyprostit, ale pojednou si v duchu představil, že ho poručík péruje přesně tak, jako ráno zpéroval Klinga a Meyera, a v tu ránu se fakt snažil ten zatracený zip rozepnout, zatímco se mu hlavou honila další zábavná představa, že se možná Eileen Burkeové to puberťácké skotačení právě začalo líbit. Genero samozřejmě nevěděl, že Hawes už má zprávu, co se děje, věděl jen, že podezřelý je teď právě u něho, že prochází kolem lavičky a rychle se od ní začíná vzdalovat, a tak přece jen vstal, ze všeho nejdřív si sundal tmavé brýle, pak si rozepnul třetí knoflík u kabátu, přesně tak, jak viděl, že to dělají detektivové v televizi, a sáhl po revolveru a pak – no pak se střelil do nohy.

Podezřelý se dal do běhu.

Genero se sesul k zemi a pes mu oblízl tvář.

Willis se konečně dostal ven ze spacího pytle a Eileen Burkeová si nejdřív zapnula knoflíčky na blůze, potom knoflíčky na kabátě a posléze si na sobě upravila i podvazkový pás, zatímco Hawes se řítil do parku a na zledovatělé cestičce u třetí lavičky mu ujely nohy a div si nepřerazil vaz.

„Stůj, tady policie!“ zařval Willis.

A – zázrak ze všech zázraků nejzázrakovatější – prchající podezřelý si najednou dal pohov, zůstal stát na fleku jak pecka a počkal, až k němu dorazí Willis s revolverem v ruce a rtěnkou rozmazanou po celém obličeji.

Podezřelý se jmenoval Alan Parry.

Když ho poučili o tom, jaká má práva, řekl jim, že bude odpovídat na otázky bez advokáta, přestože advokát byl přítomen a čekal na něho pro případ, že by o něj zadržený požádal.

„Kde bydlíš, Alane?“ zeptal se Willis.

„Hned tady za rohem. Já vás znám, pánové, víte? Já vás vidím, jak tady kolem pořád šmejdíte. Vy mě neznáte? Já bydlím hned tady za rohem.“

„Vy ho znáte?“ zeptal se Willis ostatních detektivů.

Zavrtěli hlavami jako jeden muž. Stáli kolem něho ve volném kroužku – preclíkář, dvě jeptišky, párek milenců a velký zrzek s pramenem bílých vlasů a kotníkem pulsujícím bolestí pod dlouhými teplými spodky.

„Proč ses dal na útěk, Alane?“ zeptal se Willis.

„Slyšel jsem, že někdo vystřelil. Tady u nás v okolí, jak člověk uslyší výstřel, tak hned utíká a na nic nečeká.“

„Kdo je ten tvůj partner?“

„Jakej partner?“

„No ten chlápek, co v tom jede s tebou.“

„V čem jede se mnou?“

„V tom vražednickém komplotu.“

„V če-e-ém?“

„Poslyš, Alane, když budeš hrát fér s náma, budem zas my hrát fér s tebou.“

„No moment, to ale jste na špatný adrese,“ řekl Parry.

„Jak jste se chtěli o ten balík šábnout, Alane?“

„O jakej balík?“

„O ten, co je v tom ešusu.“

„Tak aby bylo jasno, já ten ešus vidím dneska prvně v životě.“

„V tom ešusu je třicet tisíc dolarů,“ řekl Willis, „a teď už kápni božskou, Alane, ty to dobře víš, přestaň nám tu vykládat pohádky.“

Parry buď do pasti nevletěl, nebo to prostě nevěděl – že v tom černém ešusu, který sebral z lavičky, má být padesát tisíc dolarů. Zavrtěl hlavou a řekl: „O žádným balíku nic nevím, mně bylo akorát řečeno, abych pro ten ešus došel a přines ho – no a to jsem chtěl udělat.“

„Kdo tě o to požádal?“

„Takovej velkej blonďák s naslouchátkem v uchu.“

„To čekáš, že ti to budu věřit, jo?“ zeptal se Willis.

Postupovali podle schématu, kterého už detektivové z 87. pátracího oddělení použili při výslechu podezřelých osob nesčetněkrát, a teď byla v celém tom divadýlku řada na Meyerovi, který okamžitě řekl: „Nevztekej se, Hale,“ což byla správná odpověď, neboť Willisovi naznačila, že si jako obvykle mezi sebou rozdělují role hodného a zlého policajta. V šarádách otázek a odpovědí, které budou následovat, měl Willis sehrát roli tvrdého a nepříjemného hajzla, rozhodnutého zmrzačit chudinku Alana Parryho na fleku, kdežto Meyer měl hrát soucitného tatíka. Ostatní detektivové (včetně Faulka z 88. revíru, který byl s touto strategií dobře obeznámen a často podobnou komedii hrával ve své domovské služebně sám) participovali na představení v roli přisvědčujícího, nezúčastněného a přísně objektivního chóru z řecké tragédie. Willis po Meyerovi nehodil ani okem, když se na něho osopil: „Co to hrome kecáš – nevztekej se! Tenhle mrňavej grázlík nám tady lže od toho momentu, co jsme ho sem přivedli.“

„Co když doopravdy mluvil s nějakým vysokým blonďákem, kterej měl v uchu naslouchátko?“ zeptal se Meyer. „Měl bys mu dát možnost, aby nám o tom něco pověděl, ne?“

„Jasně, možná že taky potkal pruhovanýho slona s puntíkama,“ odsekl Willis. „Kdo to je, ten tvůj komplic, ty spratku mrňavej?“

„Já žádnýho komplice nemám!“ zvolal Parry a úpěnlivým hlasem se obrátil na Meyera: „Řek byste, prosím vás, tomu… tomu mládenci, že žádnýho komplice nemám?“

„Klid, to chce klid, Hale,“ řekl Meyer. „Tak spusť, Alane, my budem poslouchat.“

„No, já šel zrovna domů a…“

„Odkud?“ vyštěkl Willis.

„Co prosím?“

„Odkud jsi šel?“

„Od holky, co s ní chodím.“

„A ta bydlí kde?“

„Tady za rohem. Na druhý straně ulice, přímo naproti domu, kde bydlím já.“

„Cos tam dělal?!

„No… to přece víte,“ řekl Parry.

„Ne, my nic nevíme,“ zařval Willis.

„Prosím tě, Hale,“ řekl Meyer, „lízt tomu mladýmu do soukromí bys snad nemusel. Tohle si laskavě odpusť.“

„Děkuju,“ řekl Parry.

„Byls navštívit svou přítelkyni,“ řekl Meyer. „V kolik hodin to bylo, Alane?“

„Přišel jsem tam asi v půl desátý. Její máma odchází v devět do práce. Tak jsem tam šel asi v půl desátý.“

„Ty nikde nemakáš?“ vyštěkl na něho Willis.

„Ale jo – jo,“ řekl Parry.

„A kdes makal v poslední době?“

„Víte, já totiž…“

„Odpovídej na otázku!“

„Nech ho, prosím tě, aspoň mluvit, Hale!“

„Vykrucuje se!“

„Pokouší se ti odpovědět,“ řekl Meyer a pokračoval vlídným hlasem: „Tak jak to s tebou vlastně je, Alane?“

„Já jsem měl práci, jenže… jenže jsem upustil ty vejce.“

„Cože?“

„V koloniálu na Eightieth. Já tam byl zaměstnanej ve skladu a jednou jsme dostali takový ty lištový bedničky s vajíčkama a já je nosil do lednice a dvě ty bedničky jsem upustil. No a tak mě vyrazili.“

„Jak dlouho jsi tam pracoval?“

„Šel jsem tam dělat hned, jak jsem vyšel ze školy.“

„A to bylo kdy?“ zeptal se Willis.

„Loni v červnu.“

„Máš ukončenou školní docházku?“

„Mám, mám propouštěcí vysvědčení,“ řekl Parry.

„A co děláš teď – od té doby, cos přišel o místo v koloniálu?“

Parry pokrčil rameny. „Nic,“ řekl.

„Kolik je ti let?“ zeptal se Willis.

„Bude mi devatenáct… kolikátýho je dneska?“

„Dneska je devátýho.“

„Tak mi bude devatenáct příští tejden. Patnáctýho března.“

„Tak to máš zafírovaný – narozeniny oslavíš v base,“ zavrčel Willis.

„Hele, tohle teď vynech,“ řekl Meyer, „vyhrožovat mu můžeš, až tady já nebudu, ale dřív ne. No a co bylo pak – když jsi odešel od té své dívky, Alane?“

„Potkal jsem toho chlapa.“

„Kdes ho potkal?“

„Před Coronou.“

„Kde-e?“

„Před Coronou. No víte přece, to je ten biograf, co je celej podepřenej trámama, je to asi tři bloky odtud – víte kde?“

„Víme,“ řekl Willis.

„No, tak tam.“

„Co tam ten člověk dělal?“

„Postával tam. Jako když na někoho čeká.“

„A co bylo dál?“

„Zastavil mě a zeptal se, jestli moc spěchám. Řek jsem mu, že to záleží na tom. No a on řek, jestli bych si chtěl vydělat pět dolarů. Zeptal jsem se ho, co za to ode mne chce. Řek, že má v parku na lavičce ešus a že když mu tam pro něj dojdu a přinesu mu ho, dá mi pět dolarů. Zeptal jsem se ho, proč si tam pro něj nedojde sám, a on řek, že tam na někoho čeká a že má strach odejít, kdyby mezitím ten chlápek přišel, aby si nemyslel, že už jako je pryč. No a tak jsem mu řek, že mu pro ten ešus dojdu, klidně, a že mu ho tam před ten biograf přinesu, aby toho svýho kámoše nepropás. Měl totiž na něho čekat přímo tam před Coronou, víte? Víte, kde to je? Zrovna na tom místě, co tam před časem zastřelili jednoho policajta.“

„Už jsem ti řek, že to tam známe,“ řekl Willis.

„A taky jsem se ho zeptal, co v tom ešusu je, a on řek, že tam má jen oběd, ale pak říkal, že tam má kromě obloženejch chlebíčků ještě pár jinejch věcí, a když jsem se ho zeptal jakejch, tak řek – hele, stojíš o těch pět dolarů nebo nestojíš? No a tak jsem těch pět vzal a šel jsem mu pro ten ešus.“

„Dal ti těch pět dolarů?“

„No, dal.“

„Dřív než jsi pro ten ešus odešel?“

„No.“

„Tak pokračuj.“

„Lže jako když tiskne,“ řekl Willis.

„Přísahám, že je to pravda.“

„A cos myslel, že v tom ešusu je?“

Parry pokrčil rameny. „No – pár obloženejch chlebíčků k obědu. A ještě třeba nějaký jiný věci. Nějaký drobnosti. Jak říkal.“

„Pokračuj,“ řekl Willis. „Myslíš si, že ti to sežerem?“

„Poslyš, mládenče,“ zeptal se Meyer vlídně, „co sis doopravdy myslel, že v tom ešusu je?“

„No… podívejte… nemůžete mi přece nic udělat za to, co jsem si myslel, že v něm je, no ne?“

„To máš recht,“ řekl Meyer. „Kdyby bylo možný lidi zavírat za to, co si myslej, tak sedíme v lapáku všichni, je to tak nebo ne?“

„Jasně,“ řekl Parry a zasmál se.

Meyer se zasmál s ním. Chór z řecké tragédie se zasmál taky. Zasmáli se všichni kromě Willise, který na Parryho dál civěl s kamennou tváří. „Tak cos teda myslel, že v tom ešusu je?“ zeptal se Meyer.

„Drogy,“ řekl Parry.

„Ty si pícháš?“ zeptal se Willis.

„Ne, pane, vážně ne, v životě jsem se toho svinstva ani nedotk.“

„Vyhrň si rukávy.“

„Já si nepíchám, fakt ne.“

„Ukaž obě ruce. Až k ramenům.“

Parry si vyhrnul rukávy.

„V pořádku,“ řekl Willis.

„Vždyť jsem vám to říkal,“ prohlásil Parry.

„To je fakt, to jsi říkal. A cos měl v plánu, že s tím ešusem provedeš?“

„Jak to myslíte?“

„Hele: Corona je tři bloky na východ odtud. Tys ten ešus sebral a začal sis to napichovat přesilě na západ Cos měl v pácu?“

„Nic.“

„Tak proč jsi pálil přesně na opačnou stranu od toho fleku, kde na tebe ten hluchej čekal?“

„Já… já nepálil nikam.“

„Šels směrem k západu.“

„Ne, to jsem si to musel nějak poplíst.“

„To sis to poplet tak, žes zapomněl, kudy jsi do toho parku přišel, co? Zapomněls, že máš vchod do parku za zády, že jo?“

„Ne, to jsem nezapomněl, odkud jsem tam přišel.“

„Tak proč jsi šel dál do parku a ne zpátky?“

„Už jsem vám to řek. Musel jsem si to nějak poplíst.“

„Je to prolhanej hajzlík,“ řekl Willis. „Říkej si, co chceš, Meyere, já hodím na papír obvinění a sbalíme ho.“

„Moment ještě, počkej ještě moment,“ řekl Meyer. „Je ti jasný, že seš v tom namočenej až po uši, jestli v tom ešusu najdem drogy?“ zeptal se Meyer. „Já jen, jestli je ti to jasný, Alane?“

„Jak to? I když tam drogy jsou, tak ten ešus není můj.“

„To je sice pěkný, Alane, to vím já a já ti věřím, jenomže zákon o přechovávání narkotik mluví naprosto jasně. Doufám, že si uvědomuješ, že každej překupník, kterýho drapnem, nám tvrdí, že mu to někdo podstrčil, že nemá tušení, jak se to k němu dostalo, že to není jeho – atakdále a tak podobně. Všichni se vymlouvaj stejně, i když je chytnem s tím a všecko je úplně jasný.“

„No jo, to oni asi musej,“ řekl Parry.

„Já jen, aby ti to bylo jasný, že toho pro tebe moc nebudu moct udělat, jestli jsou v tom ešusu doopravdy drogy.“

„Jo, to je mi jasný,“ řekl Parry.

„Ten ví moc dobře, že v tom ešusu žádný drogy nejsou. Jeho komplic ho poslal vyzvednout prachy,“ řekl Willis.

„Ne, vážně ne,“ řekl Parry a zavrtěl hlavou.

„Tak tys o těch třiceti tisících dolarech nic nevěděl, je to tak?“ zeptal se Meyer vlídně.

„Ne, vůbec nic,“ řekl Parry a dál vrtěl hlavou. „Jak vám to říkám, potkal jsem toho chlapa před Coronou a on mi dal pět dolarů, abych mu ten ešus přines.“

„A ty ses rozhod, že mu ho šlohneš,“ řekl Willis.

„Jak prosím?“

„Chtěls mu ten ešus přinést?“

„No, já…“ Parry zaváhal.Bodl okem po Meyerovi. Meyer na něho povzbudivě kývl. „No… nechtěl,“ řekl Parry. „Odhad jsem si, že jestli v něm jsou drogy, dalo by se na tom trhnout pár dolarů, znáte to. Tady v okolí je fůra chlápků, co za tenhle artikl rádi zaplatěj.“

„Za jakej artikl?“ zeptal se Willis.

„No – jako je v tom ešusu,“ řekl Parry.

„Otevři ten ešus, mladej,“ řekl Willis.

„Neotevřu.“ Parry zavrtěl hlavou. „Ani mě nenapadne.“

„Proč ne?“

„Jestli tam jsou drogy, tak o tom nechci nic vědět. A jestli je tam třicet táců, tak s tím nechci nic mít. Já o ničem nevím. A na žádný další otázky už nehodlám odpovídat, tím to hasne.“

„Tím to hasne, Hale,“ řekl Meyer.

„Běž domů, mladej,“ řekl Willis.

„Můžu jít?“

„Jo, jo, můžeš,“ řekl Willis unaveně.

Parry rychle vstal, ani se neohlédl a vyrazil rovnou ke dveřím v laťkovém brlení, které oddělovalo služebnu od chodby. V mžiku byl na chodbě. Bylo slyšet, jak hlučně dusá po schodech ze železných plátů vedoucích dolů do přízemí.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Willis.

„Že jsme tomu dali pěkně na prdel,“ řekl Hawes. „Myslím, že jsme ho měli sledovat ven z parku, a ne ho hned balit. Moh nás dovíst rovnou k hluchýmu.“

„Poručík si o tom myslel něco jinýho. Poručík vycházel z úvahy, že nikdo nemůže bejt takovej cvok, aby si poslal pro padesát tisíc dolarů úplně neznámýho chlapa. Poručík předpokládal, že chlápek, kterej si ty prachy přijde vyzvednout, musí nutně bejt členem gangu.“

„Hm, tak to se teda poručík mejlil,“ řekl Hawes.

„Víš, co si myslím?“ zeptal se Kling.

„Co?“

„Já myslím, že hluchej věděl, že v tom ešusu bude en óno. Proto si taky risknul poslat pro něj úplně neznámýho chlapa. Prostě věděl, že tam prachy nebudou, a taky věděl, že zhaftnem každýho, koho si pro to pošle.“

„V tom případě ale…“ začal Willis.

„Chce zabít Scanlona,“ řekl Kling.

Všichni přítomní detektivové se na sebe podívali. Faulk se poškrábal na hlavě a řekl: „No, já snad abych se vrátil přes park domů, jestli už mě tu nebudete víc potřebovat.“

„Ne, tisícerý díky, Stane,“ řekl Meyer.

„O tom nemluv,“ řekl Faulk a vytratil se ze služebny.

„To číhání tam bylo docela fajn,“ řekla Eileen Burkeová a čtverácky mrkla na Willise. Pak odplula houpavým krokem ke dveřím a také vykormidlovala ze služebny.

„Snad je to větřík jen…“ zazpíval Meyer.

„Les ukolébá v sen…“ doplnil text Kling.

„Jděte do háje,“ řekl Willis, poklekl a s výrazem rutinovaného seladona zapěl: „Vás, ženy, mám tak rá-á-ád.“

Jestli nikdo na celém světě nemá rád, když musí pracovat v sobotu, pak těch, jimž se z celé duše příčí pracovat v neděli, je ještě o pár víc.

Sobotní večer, kamaráde, je večer nářků. Sobotní večer je k tomu, aby jeden někam vypadnul a ztřískal se jak zákon káže. Sobotní večer nastává, když jedna vklouzne do saténových střevíčků a do šatů od Pucciho, zatímco jeden si obleče košili s monogramem na manžetě, nastříká si do pupku kolínskou a zasměje se až moc nahlas.

I ta děvka, myslím to velkoměsto, je v sobotu večer nějaká jiná, povzneseně upjatá v černém, navoněná a napudrovaná, ale ne zas taková, že by se na ni nedalo zaútočit; vždyť je tak rozechvěle krásná uprostřed oslnivých a pomrkávajících světel. Rudé a oranžové, elektrické modři a vibrující zeleně bez přestání atakují oči a výsledný světelný efekt je stejně příjemný jako injekce heroinu narychlo píchnutá v přepychovém bejváku postaveném na ploché střeše městského domu, jako ten tekutý chlad, který přičarovává sny o vysokých skleněných věžích a smaltem zdobených minaretech. V sobotu večer je v tomhle městě spousta vzrušení, které je ale spojeno s romantickým očekáváním. Ne, tohle velkoměsto není děvka. V sobotu večer ne.

A když se s ní budeš milovat, tak taky ne.

Nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu večer, a tak detektivové z 87. pátracího oddělení mohli být blahem bez sebe, když policejní ředitel zavolal Byrnesovi a řekl mu, že požádal policejní útvar při úřadu státního zástupce, aby převzal odpovědnost za ochranu starostova náměstka Scanlona a postaral se o jeho bezpečnost. Kdyby byli měli detektivové ze sedmaosmdesátky špetku rozumu, mohli si gratulovat, jakou mají kliku.

Jenomže oni fakt, že je ředitel vyšoupl ze hry, těžce nesli, nejdřív Byrnes a pak i všichni ostatní z oddělení, když jim tu novinu sdělil. Rozešli se ten sobotní večer každý jinou cestou, někteří vypadli služebně do ulic, druzí si šli dáchnout domů, ale všichni společně měli pocit nezasloužené křivdy. Žádný si neuvědomoval, jakou má kliku.

Dva detektivové z policejního útvaru při úřadu státního zástupce byli zkušení policisté, kteří už zvládli nejeden speciální a komplikovaný úkol. Když pro ně osobní šofér starostova náměstka přijel, aby je naložil a odvezl, čekali na chodníku před budovou trestního soudu, která byla jen za rohem od úřadu státního zástupce. To bylo přesně osm hodin večer. Půl hodiny předtím zašel šofér starostova náměstka pro velký sedan značky Cadillac do garáže městské správy. Ometl polstrovaná sedadla malým košťátkem, vyklepal kobereček přes kapotu, otřel okna jelenicí a vyprázdnil všechny popelníky. Teď byl připraven ke splnění všech povinností a potěšilo ho, když viděl, že detektivové jsou na místě přesně; nedochvilné lidi nemohl vystát.

Odjeli do Smoke Rise, kde náměstek starosty bydlel. Tam jeden detektiv vystoupil z vozu, šel k předním dveřím a zazvonil na zvonek. Do obrovského cihlového domu ho uvedla služebná v černé uniformě. Náměstek starosty přišel dolů po dlouhém bílém schodišti vedoucím doprostřed haly, potřásl si s detektivem z policejního útvaru při úřadu státního zástupce rukou, omluvil se mu, že ho v sobotu večer takhle připravuje o čas, zmínil se i o tom, že je to všechno „nesmysl a strašná pitomost“, a pak zatelefonoval své ženě a řekl jí, že vůz čeká. Manželka přišla také seshora po schodech, náměstek starosty jí představil detektiva z útvaru při úřadu státního zástupce a pak zamířili všichni společně k domovním dveřím.

Detektiv vykročil z domu první, pozorně prohlédl křoví lemující příjezdovou cestu a poté odvedl starostova náměstka a jeho ženu do vozu. Otevřel dvířka a postaral se, aby nastoupili do auta dřív než on. Druhý detektiv stál na opačné straně vozu, a jakmile se náměstek starosty i s manželkou usadil, oba detektivové naskočili do vozu také a zaujali místa na skládacích sedadlech, tváří v tvář hlídané dvojici.

Hodiny na desce u volantu ukazovaly 8.30 večer.

Osobní šofér starostova náměstka se s vozem rozjel a starostův náměstek s detektivy několikrát zavtipkoval, když ujížděli po mírně se zatáčejících silnicích exkluzívní čtvrti Smoke Rise po břehu nejsevernější řeky ve městě a pak po opravované silnici vedoucí k River Highway. Noviny oznámily už před týdnem, že náměstek starosty promluví na shromáždění B’rai Brith v největší synagóze ve městě ten den v devět hodin večer. Dům starostova náměstka ve Smoke Rise byl od synagógy vzdálen pouhých patnáct minut, a šofér proto jel pomalu a opatrně, zatímco detektivové z policejního útvaru při úřadu státního zástupce pozorně sledovali očima automobily míjející cadillac po obou stranách.

Cadillac explodoval v okamžiku, kdy hodiny na desce u volantu ukazovaly 8.45.

Bomba byla pekelně silná.

Vybuchla někde dole pod kapotou, vmetla do vozu smršť rozervané ocele, utrhla střechu jako kus papíru a odfoukla dveře na vozovku silnice. Vůz zbavený kontroly se naklonil a přejel přes dvě čáry, převrátil se na bok jak vyhřezlé kovové zvíře a ve vteřině byl v plamenech.

Kabriolet projíždějící kolem se pokusil hořící cadillac objet. V té chvíli došlo k druhé explozi. Kabriolet se divoce otočil a s třeskem narazil do zábradlí nad řekou.

Když na místo dorazila policie, jediná živá bytost z obou vozů byla krvácející sedmnáctiletá dívka, která prorazila přední sklo kabrioletu a zůstala ležet na silnici.

/8/

V neděli dopoledne byly v nemocnici Buenavista návštěvní hodiny od deseti do dvanácti. Práce tam ten den měli nad hlavu, mnohem víc, než jí mívají například ve středu, poněvadž sobotní noc bývá mimořádně úrodná na zlomené ruce i nohy, zkrvácené lebky a roztříštěné hrudní kosti. Nikde nemají zdaleka tak napilno jako na ambulanci velkého velkoměstského špitálu v sobotu v noci. A je jen přirozené, že v neděli dopoledne lidé chodí navštěvovat své přátele a příbuzné, kteří měli tu smůlu, že v mumraji předchozí noci přišli k nějakému – každý k jinému, každý k svému – zhmoždění.

Steve Carella přišel k zhmoždění ve čtvrtek v noci; teď byla neděle dopoledne a seděl podepřený polštáři na posteli, čekal, kdy už přijde Teddy, a připadal si přepadlý a bledý a neholený, přestože se před deseti minutami oholil. Od chvíle, kdy ho do nemocnice přijali, zhubl o tři kila (obzvlášť velké potíže mu dělalo, když měl dýchat a jíst zároveň, poněvadž měl zafačovaný a leukoplastí přelepený nos) a ještě pořád ho bolelo celé tělo, ba dokonce se mu zdálo, že objevuje nové podlitiny, kdykoli se pohne, což pochopitelně stačí k tomu, aby si člověk připadal náramně neoholený.

Měl spoustu času na to, aby si od čtvrteční noci leccos promyslel, a když se postupně přenesl přes pocity vlastní pošetilosti, hněvu a vražedné pomstychtivosti, usoudil, že za všechno, co se mu stalo, může hluchý. Pomyslel si, že tenhle pocit je ostatně docela správný, poněvadž aspoň přestal dávat vinu těm dvěma mladým grázlům (jak proboha mohl zkušený detektiv připustit, aby z něho udělali mastnej flek dva úplní smrkáči?) a mohl výhradně a ze všeho obvinit mistra zločinu. Mistři zločinu jsou znamenití obětní berani, uvažoval Carella, poněvadž jim lze přišít vinu za vlastní neschopnost. Pamatoval se na starý židovský vtip, ktérý mu kdysi vyprávěl Meyer – o matce, říkající svému synovi: „Trombeniku, běž si sehnat práci,“ na což syn odpovídá: „Já nemůžu, já jsem trombenik“ Tahle situace ten vtip připomíná, zdálo se mu, jen s tím rozdílem, že otázka zní trochu jinak: „Jak jste mohl připustit, aby vám mistr zločinu tohle udělal?“, na což je logická odpověď: „Čemu se divíte, vždyť je to mistr zločinu.“

Zda hluchý je či není mistr zločinu – o tom by se možná dalo diskutovat. Carellu napadlo, že až se vrátí zpátky do služebny, měl by se zeptat kolegů, zda by nebylo vhodné uspořádat o tom seminář. A vrátit se tam měl, podle vyjádření doktorů, kteří mu zkoumali lebku jako frenologové, asi ve čtvrtek – vycházeli totiž z rozumného názoru, že bezvědomí vždy znamená otřes mozku a otřes mozku s sebou vždy nese možnost vnitřního krvácení a v takových případech je nejméně týdenní hospitalizace a pozorování naprosto nutné, jděte se o to s doktory hádat.

Možná že hluchý vůbec žádný mistr zločinu nebyl. Možná že byl prostě jen mazanější než kterýkoli z policajtů, s nimiž se střetl, což byl bohužel předpoklad, který vzbuzoval dost děsivé předtuchy. Jestliže se do nějakého podniku pustí svrchovaná inteligence, je pro nižší inteligenční kvocienty vůbec možné, aby uhodly, jaké ďábelské plány má za lubem? Hm, nojo – fakt, ďábelský, pomyslel si. To přece je ďábelský plán žádat pět tisíc dolarů a pak oddělat inspektora Správy městských sadů a parků, to přece je ďábelský plán žádat padesát tisíc dolarů a pak oddělat starostova náměstka, a člověku se z toho točí hlava, když si jen představí, co by mohl žádat příště, nebo kdo by se mohl stát jeho příští obětí. S největší pravděpodobností přijde s dalším požadavkem, a když mu nebude vyhověno, nepochybně si zvolí zas další oběť. Je to tak, nebo ne? Jak může člověk uhodnout, co má za lubem mistr zločinu? Nijak, vždyť je to mistr zločinu.

Ale kde, myslel si Carella, hluchý je taky jen člověk a při svých kalkulacích vychází z některých konstantních rysů lidské povahy. Doufá, že se mu podaří nastolit schéma výstrahy a represe, doufá, že se mu to pokaždé pokusíme překazit, ale vždycky nešikovně a neúspěšně, čímž ho donutíme, aby svou hrozbu splnil. A to také znamená, že oba předchozí vyděračské pokusy byly jen přípravou k opravdu velké akci. A poněvadž se zdá, že hluchý šplhá po žebříčku funkcionářů městské správy pořád výš a poněvadž už první požadovanou částku zdesateronásobil, chtěl bych se vsadit, že za svou příští oběť vyhlásí Jamese Martina Valea, samotného starostu, a že požádá o sumu desetkrát vyšší než posledně: o pět set tisíc dolarů. A to už je balík, to už je peněz jak želez.

Nebo přece jen mistra zločinu odhaduju špatně?

Jsem vůbec kompetentní k tomu, abych uhodl, co udělá?

Opravdu připravuje půdu pro velkou vraždu, nebo si tentokrát vymyslel docela jiný ďábelský plán? (Samozřejmě že ďábelský, jaký jiný se dá od něho čekat?)

V tom okamžiku vešla do pokoje Teddy Carellová.

Jediný problém, který musel Carella v té chvíli odhadem řešit byl v tom, jestli ji má políbit on první, nebo jestli to má být obráceně. A poněvadž měl na nose flastr, rozhodl se, že nechá na ní, aby si terč vybrala sama, což Teddy zvládla s rutinovanou snadností, která způsobila, že se mu hlavou začaly honit jisté vlastní, divoce ďábelské plány, které uvedeny ve skutek by nutně měly za následek, že by nikdy víc do nemocnice Buenavista nesměl.

Ani do privátního pokoje ne.

Pochůzkář Richard Genero byl tu neděli dopoledne ve stejné nemocnici, jenomže se v myšlenkách neobíral ani tak erotikou jako spíš vlastní ctižádostí.

Navzdory velmi přísnému úřednímu příkazu neposkytovat informace o vraždách, začal jeden podnikavý novinář teprve ten den ráno přemítat o možnosti, že mezi Generovou zraněnou nohou a zavražděním starostova náměstka Scanlona v sobotu večer existuje nějaká souvislost. Policie a správa města dokázaly prozatím utajit veškeré zmínky o vyděračských telefonátech a dopisech, ale reportér jednoho z předních velkoměstských deníků začal v tisku uvažovat na téma, zda detektivové z „jistého policejního revíru na okraji města, který hraničí s parkem“, měli či neměli předem informaci o tom, že se na starostova náměstka chystá vražedný útok, a zda to odpoledne de facto nenastražili důmyslnou past, „v kteréžto pasti bylo odvážnému pochůzkáři souzeno utrpět střelnou ránu do nohy, když se pokoušel dopadnout muže podezřelého z toho, že je vrah“. Ať už reportér tuto informaci vyšťoural kdekoli, zapomněl se zmínit o tom, že Genero se do nohy střelil sám, to vše díky svému strachu ze psů i ze zločinců, a také proto, že nebyl zrovna dvakrát zběhlý ve střílení po prchajících podezřelých osobách.

Generův otec, který byl zaměstnán u města a pracoval už nějakých dvacet let jako popelář, neměl ani tušení o tom, že se jeho syn náhodou střelil do nohy. Věděl jen tolik, že jeho syn je hrdina. A jako správnému hrdinovi přinesl mu do špitálu bílou krabici cannoli, a teď on, jeho žena i synátor seděli v polosoukromém tichu pokoje ve čtvrtém patře, požírali tu chutnou paštičku a debatovali o tom, že je skoro jisté, že mladého Genera povýší na detektiva 3. třídy.

Předtím Genera ani ve snu nenapadlo, že by ho snad mohli povýšit, ale když otec jeho včerejší akci v parku jaksepatří vynesl do nebe, začal sám o sobě skoro věřit, že jen díky jemu byl podezřelý zadržen. Nebýt jeho, nebýt toho varovného výstřelu, který si vpálil do vlastní nohy, nikdy by třeba prchajícího Alana Parryho nechytili. Skutečnost, že zadržení Parryho bylo k ničemu, že se od něho nic nedověděli, tuto skutečnost už Genero zcela přehlédl. Dodatečně, když už je po všem, se to pěkně říká a vykládá, že ten chlápek nebyl ani dost málo nebezpečný, ale kde byli všichni pánové detektivové, když se Parry řítil přímo na Genera s ešusem plným bůhvíčeho v podpaždí, kde v té chvíli byli, co? A jak mohli vědět v té chvíli, když Genero odvážně tasil pistoli, že se z Parryho vyklube jen další nevinný trouba? Kdepak, kdepak, to přece nikdo nemohl vědět.

„Zachoval ses statečně,“ řekl Generův otec a olízl si ze rtů třásničku sýru. „Jedině ty ses ho pokusil zastavit.“

„To máš pravdu,“ řekl Genero, poněvadž to byla pravda.

„Riskovals při tom přece život.“

„To je fakt,“ řekl Genero, poněvadž to byl fakt.

„Měli by tě za to povýšit.“

„To by měli,“ řekl Genero.

„Zatelefonuju tvému šéfovi,“ řekla Generova matka.

„To ne, to radši nedělej, mama.“

„Perchè no?“

„Perchè… Mama, nemluv na mě, prosím tě, italsky, víš dobře, že já italštině zas tak moc nerozumím.“

„Vergogna,“ řekla matka, „to seš pěknej Talián, když nerozumíš vlastní mateřštině. Zatelefonuju tvému šéfovi.“

„To ne, mama, to by asi nebyl nejlepší způsob, jak to zařídit.“

„Tak jak to teda máme zařídit?“ zeptal se Generův otec.

„No, stačí, když se o tom jen tak zmíníte.“

„Zmíníme? A komu?“

„Tak, lidem.“

„Kterejm lidem?“

„No, Carella je tady ve špitále o patro vejš, možná že…“

„Ma chi è questa Carella?“ zeptala se matka.

„Mama, prosím tě.“

„Kdo to je, ten Carella?“

„Jeden detektiv od nás z pátracího oddělení.“

„Tam, co pracuješ, sí?“

„Sí. Prosím tě, mama.“

„A to je tvůj šéf?“

„Ne, on tam taky jen pracuje.“

„Toho taky postřelili?“

„Ne, toho ztloukli.“

„A to mu udělal ten samej chlap, co tebe postřelil?“

„Ne, to nebyl ten samej chlap, co mě postřelil,“ řekl Genero, což byla koneckonců taky pravda.

„Tak co s tím má co společnýho?“

„No, on tam má velký slovo.“

„U šéfa?“

„No – vlastně ne. To je tak – celej revír vede kapitán Frick, ten teda je de facto šéf. Detektivnímu oddělení ale velí poručík Byrnes a Carella je detektiv druhý třídy, prostě s poručíkem jsou jedna ruka, takže možná kdybych si s Carellou promluvil… Až se doví, jak jsem jim včera pomáhal toho chlápka dopadnout, určitě za mne u šéfa ztratí pár slov.“

„Radši nech matku, ať zavolá šéfovi,“ řekl Generův otec.

„Ale ne, takhle to bude lepší,“ řekl Genero.

„Kolik takovej detektiv vydělá?“ zeptala se Generova matka.

„Majlant,“ řekl Genero.

Poručíka Sama Grossmana odjakživa fascinovaly stroje a mechanismy, dokonce i když to byly bomby. Nebo možná hlavně, když to byly bomby. Nikdo samozřejmě nepochyboval o tom (jak by také mohl, když důkazem byl zdemolovaný automobil a pět mrtvých pasažérů?), že do vozu starostova náměstka kdosi umístil bombu. Navíc bylo skoro jasné, že ten kdosi bombu nařídil, aby vybuchla v přesně určeném okamžiku; méně pravděpodobná se zdála možnost, že k odpálení bomby bylo použito drátů od elektrického zapalování vozu. Tento aspekt problému Grossmana nesmírně potěšil, poněvadž bomby přiváděné k výbuchu zapalováním vozu považoval za barbarské mechanismy, které je s to zapojit kdejaký gangsterský neandrtál z podsvětí. Tohle ale byla časovaná bomba. Zároveň však velice zvláštní časovaná bomba. Šlo o časovanou bombu, která nebyla napojena na hodiny ve voze.

Jak tohle Grossman věděl?

Cha-chá, policejní laboratoř nikdy nespí, ani v neděli ne. A kromě toho jeho technici našli v troskách auta dva hodinové ciferníky.

Jeden byl od hodin na řídící desce cadillaku. Druhý pocházel z laciného elektrického budíku, výrobku běžně inzerovaného po celých Spojených státech. V hromadě šmelcu, který z auta zbyl, se však našla ještě jedna důležitá věc: kus přední desky převáděče, jímž se mění stejnosměrný proud na střídavý – část výrobní značky bylo pořád ještě vidět v místě, kde byla písmena vyražena do kovu.

Tyto tři součástky ležely teď na Grossmanově pracovním stole v laboratoři jak tři klíčové dílky nějaké skládačky. Stačilo jenom složit je dohromady a vytasit se s brilantním řešením. Tu neděli dopoledne se cítil obzvlášť brilantně, poněvadž před pouhými dvěma dny přinesl jeho syn domů dvaadevadesát bodů, docílených na střední škole při zkoušení z chemie. Grossman se cítil vždycky báječně, když jeho syn něčeho dosáhl. Tak se na to teda podíváme, pomyslel si pořád s tím báječným pocitem. Mám tři součástky časované bomby, přesněji řečeno dvě, poněvadž hodiny z auta mohu s klidným srdcem vynechat, ty s tím vším nemají co dělat. Ať už tu bombu zapojil kdokoli, jistě se přitom nespolehl na své náramkové hodinky, poněvadž rozdíl jedné či dvou minut v časování se mohl ukázat kritický – během jediné minuty mohl už být náměstek starosty z vozu venku a na cestě do synagógy. Proto musel elektrické hodiny nařídit na čas, který ukazovaly hodiny na řídící desce. A proč použil elektrických hodin? To je jednoduché. Nemohl potřebovat hodiny, které tikají. Tikání mohlo vzbudit něčí pozornost, zvlášť když vychází zpod kapoty téměř neslyšně předoucího cadillaku. Výborně, tak se teda podíváme na to, co tu máme. Máme tu jeden elektrický budík a dále jeden převáděč ze stejnosměrného proudu na střídavý, což znamená, že někdo potřeboval změnit napětí právě tímhle způsobem. Baterie cadillaku je zpravidla dvanáctivoltová, na stejnosměrný proud, kdežto elektrický budík se zapojuje na střídavý proud. Takže můžeme důvodně předpokládat, že někdo chtěl zapojit elektrický budík na baterii a k tomu potřeboval převáděč, aby to vůbec bylo možné. Podíváme se na to.

Musel vést kladný proud do baterie a záporný napojit na kteroukoli kovovou součást automobilu, jelikož vůz sám sloužil jako uzemnění, jasné? Takže teď máme zdroj energie do hodin a hodiny jdou. Fajn, prima, to ostatní je už jednoduché, musel pochopitelně použít elektrické rozbušky, to je samozřejmé, a musel tam mít dost silný proud na to, aby mu ji odpálil, většina běžně prodávaných elektrických detonátorů způsobí explozi, jakmile spojovacím drátem projde stejnosměrný proud 0,3 až 0,4 ampéru. Prima, to je jasné, z toho vyjdem, podíváme se co dál.

Baterie nám dodává energii…

… do převáděče…

… a udržuje v chodu elektrický budík…

… který je nařízen na přesně stanovený čas, nějak kolem osmé, bylo to tak? Budík musel narafičit tak, aby místo řinčení zapnul spínač. Tím se uzavřel potřebný elektrický okruh, jasné, že? Proud pak vedl do rozbušky a z ní na kostru automobilu. Takže to vypadalo takhle…

A je to.

Celou tu aparaturku si mohl smontovat doma, přinést s sebou v kufříku na nářadí a instalovat ji do vozu ve velmi krátké době – musel ovšem dbát na to, aby měl všechny dráty dokonale izolované, poněvadž se musel pojistit proti eventuálnímu zkratu, který by mohl přivodit předčasnou explozi. Jediný další zbývající problém je v tom, jak se dokázal dostat k vozu, jenže to už naštěstí není má starost.

Sam Grossman si začal pohvizdovat, pořád s tím báječným pocitem, zvedl telefon a zavolal detektivu Meyeru Meyerovi z 87. pátracího oddělení.

Garáže městské správy byly v Dock Street v centru města, nějakých sedm bloků od městské radnice. Meyer Meyer se pro Berta Klinga zastavil v půl jedenácté. Cesta po nábřeží River Dix jim trvala asi dvacet minut. Nechali vůz u parkovacího stojanu, přes ulici od velké budovy z betonu a kachlíků, a Meyer automaticky vystrčil tabulku označující, že jde o policejní vůz, ačkoli byla neděle a předpisy o omezeném parkování neplatily.

Správcem garáží byl pán, který se jmenoval Spencer Coyle. Četl si Dicka Tracyho a zdálo se, že dva živí detektivové, stojící před ním, ho zajímají méně než vymyšlené hrdinské kousky oblíbeného pátrače z komiksových příběhů. Musel vynaložit značné volní úsilí na to, aby se od usmoleného sešitu dokázal vůbec odtrhnout. Ze židle ale nevstal. Židle byla nakloněná dozadu a opírala se o vykachlíkovanou stěnu garáže. Podobnými kachlíky, svým žlutavým odstínem připomínajícím zvratky, bylo po celém městě vydekorováno mnoho úředních budov a Meyer odhadoval, že někdy ve třicátých letech si nějaký ten nákupčí namastil kapsu pěkně tučným úplatkem za to, že je koupil – buď tohle, nebo jinak ten chuděra musel trpět barvoslepostí. Spencer Coyle dřepěl na židli, opíral se zády o kachlíky, protáhlý obličej měl popelavě šedý, dlouhé nohy natažené před sebe, palcem založený sešit komiksových dobrodružství se mu klimbal v pravé ruce, jako by se mu nechtělo se s ním nadobro rozloučit, přestože slabikovat si v něm už přestal. Na sobě měl olivové montérky zaměstnance dopravního odboru a špičatá hučka mu trůnila na hlavě s frajírkovskou důstojností brigadýrky majora vzdušných sil. Tvářil se tak, že dával detektivům jasně na srozuměnou, že si nepřeje být vyrušován nikdy, ale v neděli že ho to míchá obzvlášť.

Detektivům bylo na první pohled jasné, že z něho drzá vyzývavost přímo čiší.

„Pane Coyle,“ řekl Meyer, „zrovna mi telefonovali z policejní laboratoře ohledně toho, co ta bomba…“

„Jaká bomba?“ zeptal se Coyle a uchvístl si na podlahu. Plivanec jenom o chlup minul Meyerovu naleštěnou polobotku.

„Ta, co ji nainstalovali do cadillaku náměstkovi starosty,“ řekl Kling a doufal, že si Coyle znova uplivne, jenže Coyle si neuplivl.

„Jo, tamta bomba,“ řekl Coyle, jako by bomby byly do cadillaků náležejících městu instalovány na běžícím pásu, což pochopitelně znesnadňuje mít o všech stálý přehled. „A co s tou bombou má bejt?“

„V laboratoři zjistili, že to byla náramně složitá bomba, ale že její zapojení na elektrickou instalaci ve voze nemuselo trvat dlouho, pokud si ji ovšem ten člověk dal dohromady předem. No a my bysme rádi věděli…“

„Hm, to bych prosil, že musela bejt složitá,“ řekl Coyle. Nedíval se detektivům do tváře, spíš se zdálo, že svůj modrooký pohled zapíchl do jednoho místa někde na druhém konci garáže. Kling se otočil, aby viděl, na co tam Coyle civí, ale nespatřil nic než další zeď obloženou žlutavými kachlíky.

„Nemáte náhodou tušení, kdo tam tu bombu mohl instalovat, pane Coyle?“

„Já teda ne,“ řekl Coyle bezbarvě.

„Netvrdil jsem, že jste to udělal vy,“ řekl Meyer.

„Tak hlavně, že si rozumíme, o to jde,“ řekl Coyle. „Já tady vedu jen tu garáž, kontroluju, aby vozy byly v pojízdným stavu a schopný vyjet, když si některej papaláš zezhóra vzpomene, že potřebuje auťák, to je má starost, to jo, ale do ničeho jinýho mi lautr nic není.“

„Kolik vozů tu máte?“ zeptal se Meyer.

„Máme dva tucty caddíků, dvanáct pravidelně vytíženejch, zbytek je pro různý veličiny – no, ty hlavouny, co přijížděj do města na návštěvu a tak. Kromě toho tu máme čtrnáct autobusů a osm motorek. A navíc je tu taky pár motorovejch vozíků, ty u nás má Správa městskejch sadů a parků, necháváme jim je tady spíš pro dobrou vůli, že tu je dost místa.“

„Kdo má na starosti servis těch vozů?“

„Kterejch?“

„Těch caddíků.“

„To jde o to, kterej z těch caddíků máte na mysli,“ řekl Coyle a znova si uchvístl.

„Jestlipak víte, pane Coyle,“ řekl Kling, „že plivání na chodník je přestupek proti veřejnému pořádku?“

„Tohle není žádnej chodník, tohle je má garáž,“ odpověděl pan Coyle.

„Patří městu,“ řekl Kling, „takže se plně rovná chodníku. A když jsme u toho, poněvadž rampa sem vede přímo zvenku z ulice, klidně se dá pokládat za prodloužení chodníku.“

„To se ví,“ řekl Coyle. „Chcete mě kvůli tomu zabásnout nebo co?“

„Vy nám to teda jako chcete co nejvíc znepříjemnit, co?“ zeptal se Kling.

„Kdo vám chce co znepříjemňovat?“

„My bysme taky rádi seděli doma a četli si srandičky,“ řekl Kling, „nás to vůbec nebaví natřásat si někudy zadky kvůli blbý bombě. Tak na rovinu: co nám o tý bombě povíte?“

„Žádnej náš mechanik do toho vozu žádnou bombu nedal,“ řekl Coyle prostě a jednoduše.

„Jak to víte?“

„Poněvadž znám všechny chlapy, co u mé makaj, a žádnej z nich do toho vozu žádnou bombu nedal – tak to vím.“

„Kdo tady byl včera?“ zeptal se Meyer.

„Já.“

„Byl jste tu sám?“

„Ne, chlapi tu byli taky.“

„Jaký chlapi?“

„Mechanici.“

„Kolik?“

„Dva.“

„To je obvyklý počet, kolik jich tu bývá?“

„Obyčejně jich tu bejvá šest, ale včera byla sobota a tak tu makali jen ty, bez kterejch jsme se nemohli obejít.“

„Byl tu ještě někdo jiný?“

„No, pár šoférů, co si přijeli pro vozy, nebo je sem vraceli, ty tady pendlujou v jednom kuse. Jo, a taky se měly v Grover Parku konat veřejný rybářský přebory, takže jsme tu měli fůru řidičů od zájezdovejch autobusů. Měli naložit kluky z předměstí a odvízt je do parku, kde měla bejt na jezeře soutěž v chytání ryb dírama v ledu. Jenže to pak odvolali.“

„Proč?“

„Byla moc velká zima.“

„Kdy tady ti řidiči autobusů byli?“

„Dirigovali je sem hned časně ráno a potloukali se tu, dokud jsme se nedověděli, že se ty přebory nebudou konat.“

„Nevšiml jste si, jestli se některý nějak moc neometal kolem toho caddíku?“

„Nevšim. Poslyšte, já vám něco řeknu: jste na falešný stopě. Všechny ty vozy včera prošly kontrolou a byly vyšolíchaný v naprosto perfektním stavu. Tu bombu musel do vozu někdo dát až po tom, co vůz odjel z garáže.“

„Ne, to je vyloučeno, pane Coyle.“

„Jak myslíte, ale tady ji tam nikdo namontovat nemoh.“

„Víte to tak jistě?“

„Teď jsem vám řek, že ty vozy byly po technický kontrole. Sedíte si na uších?“

„Vy jste je kontroloval osobně, pane Coyle?“

„Ne, já mám na práci jiný věci než kontrolovat dva tucty caddíků, čtrnáct autobusů a osm motorek.“

„Tak kdo tu technickou kontrolu prováděl, pane Coyle? Některý váš mechanik?“

„Ne, měli jsme tu inspektora z Úřadu pro kontrolu motorových vozidel.“

„A ten vám řek, že vozy jsou v pořádku?“

„Prohlíd je od střechy až po šasi, každý vozidlo na fleku. A prohlásil, že všechny vozy jsou v bezvadným stavu.“

„Díval se pod kapoty?“

„Dovnitř, zvenčí, zkontroloval převody, karburátory, všecko. Byl tady skoro šest hodin.“

„Tak by asi bombu našel, kdyby tam nějaká byla, že?“

„To bych prosil.“

„Pane Coyle, dal vám něco písemně, nějaký papír o tom, že vozy zkontroloval a zjistil, že jsou v dobrém stavu?“

„Proč?“ zeptal se Coyle. „Chcete se z toho vyvlíknout?“

„Ne, my chcem…“

„Chcete svalit odpovědnost na Úřad pro kontrolu motorových vozidel?“

„Chcem zjistit, jak je možné, že na tu bombu nepřišel, poněvadž s jistotou víme, že pod kapotou vozu už byla. Nic jiného zjistit nechcem.“

„Ta bomba tam nebyla, to vám říkám já.“

„Pane Coyle, zpráva z naší laboratoře…“

„To je mi fuk, co vám z vaší laboratoře řekli nebo neřekli. Já vám říkám, že všechny ty vozy byly včera prošťouraný špendlíčkem, takže ve voze starostovýho náměstka, když vyjížděl z garáže, žádná bomba bejt nemohla. Tak to je a na tom trvám,“ řekl Coyle a znova si důrazně uchvístl na podlahu.

„Pane Coyle,“ řekl Kling, „viděl jste na vlastní oči, že byl vůz starostova náměstka kontrolován?“

„Jo, to jsem viděl. Na vlastní oči.“

„A viděl jste na vlastní oči, že byla zdvižená kapota?“

„Viděl.“

„A byl byste ochoten odpřísáhnout, že byla důkladná kontrola provedena i všude pod kapotou?“

„Jak to teď myslíte?“

„No – opravdu jste viděl toho inspektora, že provádí kontrolu vozu i pod kapotou?“

„No, vedle něho jsem nestál a přes rameno jsem mu nekoukal, jestli máte na mysli tohle.“

„Kde jste teda vlastně byl, když vůz starostova náměstka procházel technickou kontrolou?“

„No tady, co jsem teď.“

„Přesně na tomhle místě?“

„To ne, byl jsem tamhle v kanceláři. Ale do garáže je odtamtud vidět. Je tam skleněná stěna.“

„A viděl jste inspektora, jak zvedá kapotu vozu starostova náměstka?“

„Jo, viděl.“

„Těch caddíků tu máte dva tucty. Jak jste mohl vědět, že je to zrovna vůz starostova náměstka?“

„Podle poznávacího čísla. Má na tabulce NST a číslo. Starosta Vale zas má na tabulce ST, což je zkratka za ‚starosta‘, a pak číslo. Nebo třeba…“

„Stačí. Takže to jasně byl jeho vůz a vy jste neomylně viděl…“

„Podívejte, ten chlápek věnoval každýmu vozu dobrý půl hodiny, tak mi tady prosím vás nevykládejte, že nešlo o důkladnou kontrolu.“

„Věnoval půl hodiny taky vozu starostova náměstka?“

„Nejspíš jo.“

Meyer si povzdechl. „Asi bysme si měli pohovořit přímo s ním,“ řekl Klingovi. Znova se otočil ke Coylovi. „Jak se jmenoval, pane Coyle?“

„Kdo?“

„Ten inspektor. Ten člověk z Úřadu pro kontrolu motorových vozidel.“

„Jo, to já nevím.“

„On vám neřekl, jak se jmenuje?“ zeptal se Kling.

„Ukázal mi jen svou legitimaci a řekl, že přišel zkontrolovat vozy, nic víc, nic míň.“

„Co to bylo za legitimaci?“

„No natištěná. Od toho jejich úřadu. Znáte to.“

„Pane Coyle,“ zeptal se Kling, „kdy tu byl člověk z Úřadu pro kontrolu motorových vozidel naposled?“

„Tohle tady byl prvně,“ řekl Coyle.

„Oni vám sem dřív nikdy žádného inspektora neposílali?“

„Ne, nikdy.“

Meyer se pomalu, unaveně zeptal: „Jak ten člověk vypadal, pane Coyle?“

„Byl to vysokej blonďák s naslouchátkem v uchu,“ odpověděl Coyle.

Fats Donner byl obrovitý udavač, chlap jak hora, který si náramně potrpěl na teplé klima a měl pleť irské panny. Ta pleť de facto přerostla veškerá omezení, která slovo ‚pleť‘ mívá, poněvadž pokrývala celé Donnerovo tělo: byl bílý od hlavy až k patě, bledý tak nezdravě, že ho Willis občas podezíral, že snad fetuje. To ala Willise zajímalo ze všeho nejmíň. Přičinlivý polda mohl kteroukoli neděli sbalit devětasedmdesát narkomanů za půl hodiny a s jistotou vědět, že nějakou dávku drogy bude mít osmasedmdesát z nich přímo u sebe. Sehnat dobrého informátora je ale těžké a Donner byl jeden z nejlepších, kteří tady v okolí byli po ruce, když ovšem byl po ruce. S Donnerem byla ta potíž, že během zimních měsíců byl zpravidla k zastižení leda v Las Vegas nebo v Miami na pláži nebo na Portoriku, kde vylehával ve stínu a své buddhovsky kypré fyzis si pečlivě chránil i proti těm nejslabším odraženým slunečním paprskům, přičemž se s rozkoší bahnil ve vlastním potu, který se mu řinul z těla jak dravá povodeň.

Willise překvapilo, že ho našel ve velkoměstě v tom nejstudenějším březnu, jaký kdy meteorologové zaznamenali. Nepřekvapilo už ho ale, že ho našel v pokoji, kde bylo horko až k udušení, poněvadž tam troje elektrická kamínka sálala ještě navíc ke dvěma rozžhaveným radiátorům ústředního topení, vydávajícím pukavé zvuky. Uprostřed této termální ofenzívy seděl Donner ve svrchníku a v rukavicích, zaklíněný do polstrovaného křesla. Na nohou měl dva páry vlněných ponožek a chodidla měl opřená o radiátor. V pokoji s ním byla dívka. Mohlo jí být asi tak patnáct a na sobě měla kvítečkovanou podprsenku a bikinky. Přes obojí měla přehozený hedvábný župánek. Župánek nebyl stažený páskem. Dívčino skoro nahé tělíčko vyjuklo pokaždé, když sebou pohnula, ale nezdálo se, že by jí přítomnost neznámého mužského vadila. Když Willis vešel, sotva po něm švihla okem. Pak začala přecházet sem tam po pokoji a protahovat se; za celou dobu se ani jednou nepodívala na žádného z obou mužů, kteří si spolu šeptali u okna, cedícího do místnosti zimní sluneční svit.

„Co je to za děvče?“ zeptal se Willis.

„Má céra,“ řekl Donner a ušklíbl se.

Nebyl to moc milý pán, tenhle Fats Donner, ale práskač byl prvotřídní a kriminální pátrání se občas neobejde bez prapodivných konkubinátů. Willis odhadoval, že dívka je kurvička a Donner ji pase, poněvadž i zasloužilý policejní konfident čas od času potřebuje vedlejší příjem, který si může opatřit například tak, že schramstne malou holčičku rovnou odněkud z Ohia, vyškolí ji ve všem, co se žádá a platí, a pak ji odlifruje na ulici – jo, je mnoho věcí mezi nebem a zemí, Horatio. Willise ale nezajímalo, jestli Donner je nebo není narkoman, a zrovna tak ho nezajímalo, zda by se tomu zajíčkovi nedalo přišít obvinění z prostituce, a taky nehodlal Donnera stíhat jako „osobu mužského pohlaví, žijící z výnosu prostituce“, paragraf 1148 trestního zákoníku. Willise zajímalo, aby si mohl odložit kabát a klobouk a zjistit, jestli mu Donner může poskytnout nějakou informaci nebo aspoň tip na informaci o muži jménem Dom.

„Dom – jak dál?“ zeptal se Donner.

„To už nevíme.“

„Kolik tak asi těch Domů v tomhle velkoměstě může bejt, co myslíte?“ zeptal se Donner. Otočil se na dívku, která se šmrdolila kolem ledničky a přerovnávala v ní nějaké jídlo, a prohodil: „Kolik bys řekla, že asi tak může bejt v tomhle velkoměstě chlapů, co se jmenujou Dom? Kolik, Mercy?“

„To nevím,“ odpověděla Mercy a ani se na něho nepodívala.

„Kolik Domů znáš osobně?“ zeptal se jí Donner.

„Já žádnýho,“ řekla dívka. Měla křehký, zvonivý hlásek, neomylně zabarvený jižanským přízvukem. To Ohio beru zpátky, pomyslel si Willis, a místo něho tipuju Arkansas nebo Tennessee.

„Tak si to vemte, ona nezná žádnýho Doma,“ řekl Donner a zachichotal se.

„A co vy, Fatsi? Vy nějakýho znáte?“

„Víc mi toho o něm říct nemůžete?“ zeptal se Donner. „Člověče, vy se teda fakt horlivostí nepřetrhnete.“

„Prohrál balík, když si sadil na ten boxmač o mistrovskej titul. Před dvěma nedělema.“

„Na tom mistráku tratil balík každej, koho znám.“

„Tenhle je teď úplně švorc a na dně. Pokouší se dát dohromady nějakou levárnu,“ řekl Willis.

„Dom, jo?“

„No.“

„On je odtud, z týhle čtvrtě?“

„Jeden jeho kámoš bydlí v Riverheadu,“ řekl Willis.

„Jak se ten kámoš jmenuje?“

„La Bresca. Tony La Bresca.“

„Co víte o něm?“

„Záznam v trestním rejstříku nemá.“

„Kroutil už ten Dom v base?“

„O tom nic nevím. Co víme, tak dával tip na nějaký šmé, který se teprv chystá.“

„A to vás zajímá, jo? To šmé?“

„Právě to. Podle něho už o tom cvrliká celé město.“

„Ve městě se vždycky o něčem cvrliká. Jednou je to tohle, podruhý zas něco jinýho,“ řekl Donner. „Co to tam hrome pořád kutíš, Mercy?“

„Jen to tu trochu rovnám,“ řekla Mercy.

„Tak už od tý lednice vypadni, jde mi to na nervy.“

„Přerovnávala jsem jen to žraso v mrazáku,“ řekla Mercy.

„Já tenhle jižanskej přízvuk nesnáším,“ řekl Donner. „Vy tenhle jižanskej přízvuk snášíte?“ zeptal se Willise.

„Mně nevadí,“ řekl Willis.

„Já jí vlastně ani napůl nerozumím. Mluví, jak když má hovno v hubě.“

Dívka zavřela dveře ledničky a šla ke skříni. Otevřela dveře a začala pošupovat sem tam prázdná ramínka.

„A co to zas děláš teď?“ zeptal se Donner.

„Jen to tady trochu převěšuju,“ řekla.

„Chceš, abych tě vykop na ulici s holou prdelí?“ zeptal se Donner.

„Ne,“ řekla dívka jemně.

„Tak toho koukej nechat.“

„Hned.“

„Hele, stejně už máš bejt oblečená.“

„No hned.“

„Tak dělej, oblíkej se. Kolik je hodin?“ zeptal se Willise.

„Skoro poledne,“ řekl Willis.

„No vidíš, koukej se oblíkat,“ řekl Donner.

„Hned, hned,“ řekla dívka a odešla do vedlejšího pokoje.

„Zatracená mrňavá štětka,“ řekl Donner, „vydělá sotva na to, co mě stojí, že ji tu mám.“

„Já myslel, že je to vaše dcera,“ řekl Willis.

„Vážně? Vy jste fakt myslel?“ zeptal se Donner a znova se ušklíbl.

Willis potlačil náhlý impuls. Povzdechl si a řekl: „Tak co si o tom myslíte?“

„Zatím si o tom nemyslím nic, člověče. Nula od nuly pojde. Zatím.“

„To jako na to chcete nějakej čas?“

„Jak moc na to kvaltujete?“

„Potřebujem všechno, co se dá zjistit, a tak rychle, jak jen je to možný.“

„Máte šajna, co to může bejt za šmé?“

„Možná vydírání.“

„Ten Dom, jo?“ zeptal se Donner.

„Dom,“ opakoval Willis.

„To je zkrácený Dominick, že jo?“

„No.“

„Hele, tak já tu po okolí našpicuju uši. Třeba na něco kápnu, kdo ví?“

Dívka vyšla z vedlejšího pokoje. Měla na sobě minisukni, bílé síťové punčochy a hluboko vystřiženou purpurovou blůzu. Na puse měla šmouhu jasně červené rtěnky a na víčkách namalované zelené stíny.

„Už jdeš, jo?“ zeptal se Donner.

„Jo, už jdu,“ odpověděla.

„Vem si plášť.“

Jo hned,“ řekla.

„A vem si kabelku.“

„Já si ji vemu.“

„A s prázdnou mi domů nechoď, bambino,“ řekl Donner.

„Nestarej se,“ řekla a zamířila ke dveřím.

„Já už jdu taky,“ řekl Willis.

„Dám vám hlášku.“

„Dobrý, ale zkuste to sfouknout co nejdřív, jo?“ řekl Willis.

„To je peklo – muset z baráku, když je venku taková posraná zima,“ odpověděl Donner.

Dívka šla po schodech v chodbě před Willisem, níž než on, a scházela po nich bez jakéhokoli spěchu, zapínala si plášť a přehodila si přes rameno řemen kabelky. Willis ji dohonil a zeptal se jí: „Odkud jste, Mercy?“

„Zeptejte se Fatse,“ odpověděla.

„Já se ptám vás.“

„Vy jste polda?“

„Uhodla jste.“

„Já jsem z Georgie,“ řekla.

„Kdy jste přijela sem na sever?“

„Před dvěma měsíci.“

„Kolik vám je let?“

„Šestnáct.“

„A co hrome hledáte u chlapa, jako je Fats Donner?“ zeptal se Willis.

„To nevím,“ řekla. Nechtěla se mu podívat do tváře. Celou cestu po schodech dolů na ulici měla sklopenou hlavu. Když Willis otevřel venkovní dveře, do chodby explodoval oblak ledového vzduchu.

„Proč od něho neodejdete?“ zeptal se. Dívka se na Willise podívala.

„Kam bych šla?“ zeptala se a nechala ho stát na schůdkách před domem. Odcházela vzhůru po ulici s naučenou vlnivou elegancí, kabelka na řemenu se jí klimbala z ramene, vysoké kramflíčky ťukaly po dlažbě.

To odpoledne, ve dvě hodiny, zemřela sedmnáctiletá dívka z kabrioletu, který se roztříštil o zábradlí nad řekou, aniž nabyla vědomí.

Na úmrtním listu vystaveném v nemocnici Buenavista stálo zcela prostě: Smrt v důsledku zranění hlavy.

/9/

V pondělí dopoledne se telefon v policejní služebně rozřinčel hned po ránu.

Nejdřív volal redaktor z toho nejpuritánštějšího raníku, který ve městě vycházel. Přál si mluvit s kýmkoli, kdo vede pátrací oddělení, a když mu řekli, že poručík Byrnes není momentálně přítomen, žádal k telefonu kohokoli, kdo ho zastupuje.

„Tady detektiv druhé třídy – Meyer Meyer,“ řekl redaktorovi muž, který telefon zvedl. „Pokud se nemýlím, tak momentálně poručíka zastupuju já.“

„Tady Carlyle Butterford, pane Meyere,“ řekl redaktor. „Chtěl bych si ověřit jistou informaci, která nám byla poskytnuta.“

Meyer si zprvu myslel, že snad má na drátě nějakého recesistu, poněvadž Carlyle Butterford se nikdo nejmenuje. Pak si ale vzpomněl, že v redakci toho exkluzívního raníku se všichni jmenují Preston Fingerlaver, Clyde Masterfield nebo Aylmer Coppermere. „Rozumím, pane Butterforde,“ řekl, „co pro vás mohu udělat?“

„Časně ráno nám dnes do redakce volal…“

„Kdo, pane Butterforde?“

„Volající setrval v anonymitě,“ řekl Butterford.

„Ano?“

„Ano, a vyzval nás, abychom se spojili s 87. revírem ohledně jistých vyděračských telefonátů a dopisů, které předcházely smrti inspektora městských sadů a parků a starostova náměstka.“

Na lince se rozhostilo dlouhé ticho.

„Zakládá se toto tvrzení alespoň částečně na pravdě, pane Meyere?“

„Snad by bylo nejlepší, kdybyste si zavolal na policejní ředitelství a požádal, aby vám dali k telefonu zmocněnce pro styk s veřejností,“ řekl Meyer, „je to detektiv, jmenuje se Glenn a má kancelář v centru přímo na ředitelství. Telefonní číslo tam je Center 6-0800.“

„Myslíte, že by mohl o těch údajných vyděračských telefonátech a dopisech něco vědět?“ zeptal se Butterford.

„Na to byste se snad měl zeptat jeho,“ řekl Meyer.

„A vy něco víte o těch údajných…?“

„Jak vám říkám,“ prohlásil Meyer, „poručík tady momentálně není a informace tisku poskytuje výhradně on.“

„Ale možná že vy, osobně, byste měl nějaké informace…?“

„Já mám informace o strašně moc věcech,“ řekl Meyer. „O vraždách, přepadačkách, vloupáních, loupežích, znásilněních, pokusech o vydírání, o všem, nač si vzpomenete. Jak ale jistě víte, detektivové mají sloužit veřejnosti, a vždy nám bylo zdůrazňováno, že se nemáme míchat do věcí, ve kterých nejsme kompetentní. Přejete-li si mluvit s poručíkem, doporučoval bych vám, abyste zavolal znova kolem desáté. To už by tu měl být.“

„Ale no tak,“ řekl Butterford, „povězte mi aspoň něco.“

„Je mi líto, vážený příteli, ale nemohu vám vyhovět“

„Já se musím v práci taky setsakramentsky ohánět, zrovna jako vy.“

„Tak to povězte poručíkovi,“ řekl Meyer a zavěsil.

Podruhé telefon zazvonil v půl desáté. Seržant Murchison v domácí ústředně dole v ohlašovně hovor přijal a okamžitě jej přepojil na Meyera.

„Tady Cliff Savage,“ ozval se hlas.

„Pamatujete se na mě?“

„Až moc dobře,“ řekl Meyer. „Co byste rád, pane Savage?“

„Máte tam někde Carellu?“

„Ne, nemáme.“

„A kde je?“

„Mimo budovu,“ řekl Meyer.

„Chtěl jsem s ním mluvit.“

„On ale nechce mluvit s váma,“ řekl Meyer. „Tou svou pitomou žlutáckou novinařinou jste jednou zavinil, že mu div nezabili ženu. Jestli vám můžu poradit, nechoďte mu na oči.“

„Hm, tak snad abych si promluvil s váma, ne?“ řekl Savage.

„Jestli chcete slyšet pravdu, tak já vás taky zrovna nemám v lásce.“

„Díky za kompliment,“ řekl Savage, „jenže o tu pravdu mně dneska ani tak nejde.“

„Tak oč vám jde?“

„Telefonoval mi dneska ráno nějaký chlap, který nechtěl říct, kdo je. Poskytl mi ale jistou velice zajímavou informaci.“ Savage se odmlčel. „Víte o tom něco?“

Meyerovi se rozbušilo srdce, ale řekl náramně klidně: „Já nejsem žádnej čtenář myšlenek, pane Savage.“

„Myslel jsem, že byste o tom možná moh něco vědět.“

„Podívejte, pane Savage, už jsem vám ze slušnosti věnoval pět minut ze svého drahocenného času. Jestli mi teda máte co říct, tak bych prosil…“

„No jo, no dobře. Ten chlap, co jsem s ním mluvil, mi řek, že předtím, než byl zabit inspektor městských sadů a parků Cowper, někdo na 87. revír několikrát volal a vyhrožoval, a že předtím, než byl zabit náměstek starosty Scanlon, dostali jste tři vyděračské dopisy. Víte o tom něco?“

„Se všemi telefonáty, které si chcete ověřit, vám nejspíš poradí telefonní společnost, na tu se obraťte, a hádám, že dokumentační oddělení veřejné knihovny…“

„Tak počkat, Meyere, takhle se mi nevykroutíte.“

„Máme zákaz poskytovat informace,“ řekl Meyer. „To dobře víte.“

„Tak kolik?“ zeptal se Savage.

„Jak prosím?“

„Kolik chcete, Meyere?“

„Kolik můžete nabídnout?“ zeptal se Meyer.

„Co vám říká sto dolarů?“

„To mi zrovna moc neříká.“

„A co takhle dvě stě dolarů?“

„To dostanu víc jen za to, že vezmu do ochrany jednoho docela přátelského překupníčka tady z okolí.“

„Tři sta dolarů je střecha,“ řekl Savage.

„Zopakoval byste mi laskavě tu nabídku, jen co si zapnu magnetofon?“ řekl Meyer. „Abych měl důkaz, až na vás podám žalobu pro pokus o uplácení policie.“

„Já jsem vám jenom nabízel půjčku,“ řekl Savage.

„Jenže já si od nikoho nepůjčuju a sám taky nikomu nepůjčuju,“ řekl Meyer a zavěsil.

Nekoukalo z toho nic dobrého. Naopak, tohle bylo spíš na draka. Už chtěl málem vytočit poručíkovo číslo domů v naději, že ho zastihne ješté než se poručík vydá do kanceláře, když telefon na jeho stole zazvonil znova.

„87. pátrací oddělení,“ řekl, „u telefonu detektiv Meyer.“

Volal redaktor jednoho ze dvou odpoledních listů, které ve městě vycházely. Opakoval v podstatě jen to, co už Meyer slyšel od obou předchozích volajících, a pak se zeptal, jestli o tom Meyer něco ví. Meyer, kterému se velice nechtělo lhát z obavy, že se celá historie stejně provalí, a policie pak bude obviněna z poskytování nespolehlivých informací, doporučil telefonujícímu, aby zavolal později a pohovořil si přímo s poručíkem. Když Meyer zavěsil, pohlédl na hodiny a rozhodl se, že poručíkovi zatím volat nebude a raději počká, ozve-li se ještě někdo. Naštěstí už teď ve městě zbývaly jen čtyři deníky, poněvadž šéfové různých žurnalistických svazů a organizací usoudili, že nejlepší způsob, jak zajistit vyšší mzdy a doživotní zaměstnanost, je přijít s požadavky, které zlikvidují jedny noviny po druhých tak, že po nich zůstane jen roztroušené husí peří a rozbité skořápky zlatých vajec. Meyer nemusel čekat dlouho. Do pěti minut zavolal zástupce čtvrtého deníku. Měl švitořivý hlas a věděl, jak se vlichotit. Nevytáhl z Meyera nic a tak nakonec v bodrém vzteku praštil telefonem.

V té chvíli už bylo za pět minut deset, příliš pozdě na to, aby mohl Byrnese zastihnout doma.

Při čekání na poručíka načmáral Meyer na kus papíru kresbu muže v měkkém plstěném klobouku střílejícího z automatického koltu ráže .45. Muž se nápadně podobal Meyerovi, jenom s tím rozdílem, že měl náramně bujnou kštici. Meyer taky kdysi míval náramně bujnou kštici. Soustředěně zavzpomínal, kdy to bylo. Pokud se nemýlil, tedy v době, kdy mu bylo deset let. Bolestně se usmíval svému vtipu, když do služebny vešel Byrnes. Poručík vypadal na to, že ho od rána pálí žáha. Meyer odhadl, že mu možná chybějí ti malíři. Malíři chyběli ve služebně kdekomu. Vpadlo s nimi do toho brlohu cosi lidského a zábavného, jakási družná radost, jisté nedefinovatelné kouzlo.

„Jsme v maléru,“ řekl Meyer, ale než mohl o tom maléru poručíkovi poreferovat, telefon znova zazvonil. Meyer zvedl sluchátko, představil se a pak pohlédl na Byrnese.

„Volá náčelník detektivního sboru,“ řekl. Byrnes si povzdechl a odebral se do své kanceláře, aby si ten pohovor odbyl v privátu.

Celkem to bylo třiatřicet telefonních hovorů během dopoledne; policejní ředitelství i úředníci městské správy žhavili dráty mezi svými úřadovnami a kanceláří poručíka Byrnese ve snaze rozhodnout, co by se mělo dělat s tím nejnovějším a nemilým vývojem událostí. Jediná věc, kterou při práci právě na tomhle případě nemohli potřebovat, byla publicita, v jejímž světle by se mohli začít vyjímat jako horda ukázkových hlupáků. A přitom, jestliže se hláška o vyděračských pokusech opravdu nějak prolákla, dalo se čekat, že každým okamžikem může vyjít najevo celá historie. V tom případě by bylo nejlepší domluvit se s novinami na rovinu a dřív, než zprávu otisknou. Zároveň však nebylo vyloučeno, že anonymní muž, který telefonoval, jenom zkouší, čeho tím dosáhne, a nemá žádný skutečný důkaz, jímž by své tvrzení o vydírání mohl dokázat. Pak ovšem předčasné poskytnutí informací tisku mohlo jen odpálit nebezpečnou lavinu, jejíž zřícení zatím de facto nehrozilo. Co měli dělat, které z těch dvou zel bylo lepší?

Telefony řinčely a vynořovaly se stále četnější alternativy. Hlavy třeštily a nervy tekly. Sám starosta James Martin Vale odložil plánovanou pěší cestu z radnice do Grover Parku a osobně zatelefonoval poručíku Byrnesovi, aby se ho zeptal, co soudí o „momentálním stupni nebezpečí“. Poručík Byrnes přehrál odpovědnost na náčelníka detektivního sboru, který ji hned přehrál zpátky na kapitána Fricka z 87. revíru, který tajemníka starosty JMV odkázal na policejního ředitele, a ten z neznámých důvodů řekl, že se musí nejprve poradit se šéfem dopravního inspektorátu, který zas policejního ředitele odkázal na přednostu správy mostů, ten se obrátil na hlavního revizora městských účtů, který konečně zavolal JMV sám a zeptal se ho, co se to proboha vůbec děje.

Na konci dvouhodinového jitření myslí, kličkování a dohadování se rozhodli, že popadnou býka za rohy a poskytnou přepis zvukového záznamu telefonních hovorů i fotokopie těch tří dopisů všem čtyřem velkoměstským deníkům. Liberální isolský deník, který si potrpěl na katastrofální titulky (tento týden uveřejňoval senzační odhaleni o růstu pokoutní loterie, jak o tom svědčí masové rozšíření pěticentových a deseticentových sázek mezi dětmi ve školkách), byl první deník, který zprávu uveřejnil a doprovodil ji ofotografovanými dopisy, umístěnými pěkně vedle sebe hned na první straně. Druhé městské odpolední noviny, nedávno přejmenované na Pierce-Arrow-Universal-International-Bugle-Chronicle-Clarion nebo tak nějak, byl s fotografiemi dopisů také na první stránce – další v pořadí. Zároveň přinesl i přepis zvukového záznamu telefonních hovorů, který dal vysázet tučným písmem.

V noci navíc uveřejnila zprávu první vydání dvou raníků. Dohromady to znamenalo, že se se všemi podrobnostmi vyděračského vyhrožování seznámily čtyři milióny čtenářů.

Další tah ve hře mohl udělat kdokoli.

Anthony La Bresca a jeho kamarád z herny, Peter Vincent Calucci (alias Calooch, Cooch, nebo také Kook), se sešli v napůl šmíráckém, napůl striptýzovém divadélku v postranní ulici, kousek od The Stem, to pondělí v sedm hodin večer.

Na La Brescu se už od okamžiku, kdy odešel z pracoviště (dělal v demoliční partě provádějící bouračky v obchodní čtvrti v centru města), přilepili tři detektivové, kteří použili sledovací metody známé v policejních příručkách jako ABC. Měli dobře na paměti dřívější neúspěšné pokusy přilepit se La Brescovi na paty a žádný už nehodlal nic riskovat. Proto použili metody ABC, která byla zaručená a nedalo se na ní nic zblbnout.

Detektiv Bob O’Brien byl A a La Brescu sledoval, zatímco detektiv Andy Parker, který byl B, kráčel za O’Brienem a neztrácel ho z dohledu. Detektiv Carl Kapler byl C a pohyboval se paralelně s La Brescou, jenže na protější straně ulice. Což znamenalo, že kdyby La Bresca náhle vešel do kavárny nebo zmizel za rohem, Kapler si mohl okamžitě prohodit místo s O’Brienem a zaujmout pozici A, zatímco O’Brien sledování přerušil, přešel na druhou stranu ulice a zařadil se na pozici C. Také to znamenalo, že detektivové mohli používat kamuflážní taktiky podle vlastní libosti a měnit pozice tak, že vznikaly kombinace BCA nebo CBA nebo CAB nebo jak si zvolili, vždy takové schéma, které zaručovalo, že La Bresca žádného z nich nezpozoruje ani v případě, že se sledování protáhne.

Ať šel La Bresca kamkoli, měli ho pořád v merku. Ani v těch městských čtvrtích, kde byly davy lidí mimořádně husté, nehrozilo nebezpečí, že by jim mohl uniknout. Kaplerovi stačilo, aby přešel na La Brescovu stranu ulice a vmísil se mezi chodce nějakých pět šest metrů před ním, takže schéma rozmístění pak vypadalo takhle: C, La Bresca, A a B. V policejním žargonu se tomu říkalo, že se na něho „přilepili jak zpocená košile na tělo“, a všichni odvedli dobrou a nenápadnou práci, navzdory tomu, že byla protivná zima, i navzdory skutečnosti, že La Bresca se trochu choval jako příslovečný hledač pokladů z pohádky a vyvedl je na pěkný výlet přes půl města, zřejmě ve snaze zabít nějak čas, než se v sedm hodin sejde s Caluccim.

Oba muži se v divadle usadili vedle sebe v desáté řadě. Představení už běželo, dva komici v pytlovitých kaťatech předváděli dopravní nehodu, při níž jeden z nich měl kolizi s auťákem, řízeným rozkošně svůdnou blondýnkou.

„Chceš říct, že se ti navezla rovnou do vejfuku?“ zeptal se jeden komik.

„Jo jo, drcla do mě těma svejma potkávacíma světlama,“ řekl druhý.

„Ale vejfukovou trubku ti těma potkávadlama nepoškodila?“ zeptal se první.

„No, div mi ji neudrcla,“ řekl druhý.

Když si Kapler sedal naproti přes uličku od Calucciho a La Brescy, vzpomněl si najednou na malíře ve služebně a uvědomil si, jak moc mu jejich přítomnost chybí. O’Brien se zatím vsunul do řady přímo za sledovanou dvojici a doslova jim teď funěl na krky. Andy Parker byl ve stejné řadě jako on, jen o dvě sedadla vlevo od Calucciho.

„Nějaký potíže cestou sem?“ zašeptal Calucci.

„Ne,“ zašeptal La Bresca.

„Co je s Domem?“

„Chce v tom jet s náma.“

„Já myslel, že chce jen pár kilo.“

„To bylo minulej tejden.“

„Co chce teď?“

„Šábnout se na tři stejný díly.“

„Řekni mu, ať si jde nasrat,“ odsekl Calucci.

„To nejde. Moc toho o celý tý věci ví.“

„Kde se to dočmuchal?“

„To nevím. Ale ví toho moc, to si piš.“

Pod jevištěm vyjekla žesťová sekce čtyřčlenného orchestříčku – v síle plného jednoho muže. Reflektory nad hlavou zároveň zrudly a vzápětí dopadla na oponu zářivá světelná skvrna zleva.

Saxofonová sekce následovala heroickou trumpetu saxofonovým obligátem, který měl evokovat vzpomínku či touhu nebo snad obojí. Ruka v rukavičce se chopila opony a začala ji řasit. „A teď,“ řekl hlas zesílený ampliónem, zatímco jedna půlka sekce rytmických nástrojů začala virbl na malý bubínek, „a teď, poprvé v Americe, přímo z Brestu, odkud tato líbezná dáma přichází… aby vám pro vaše potěšení předvedla své vzrušující terpsychoreální umění, pokládáme si za čest představit vám slečnu… Freidu Panzerovou!“

Zpoza opony se vynořila nožka.

Sama, bez tělíčka, k němuž měla domovskou příslušnost, sama samotinká se vznášela ve vzduchu. Černá lodička s jehlovým podpatkem vytrčila vpřed, zamrcala sebou, lýtkové svaly se napnuly, kolínko ohnulo a špička nohy opět klovla dopředu jak zobáček. Teď už byl té nožky vidět větší kus, černá nylonová punčoška se blyštěla v záři reflektorů, ukončená nahoře mašličkou, nad níž se vystavoval na odiv proužek bezbranného bílého stehýnka, černý podvazek se fest zařezával do masa – podívaná, při níž všem fetišistům v divadle radostně naskakovala husí kůže, o těch třech detektivech, kteří žádní fetišisti nebyli, ani nemluvě. Freida Panzerová se vyvlnila na scénu v koupeli záře ze dvou rudých reflektorů nad hlavami diváků a v dlouhých purpurových večerních hábech, rozvírajících se před oběma nožkama až do pasu, takže černé punčošky a napružené černé podvazky byly k spatření pokaždé, když udělala po jevišti další dlouhonohý krok.

„Čum na ty nohy,“ zašeptal Calucci.

„Neměj péči,“ řekl La Bresca.

O’Brien, který seděl za nimi, na ty nožky čuměl. Byly to mimořádně výstavní nožky.

„To mě sejří, abych se při tom šáboval ještě s dalším,“ zašeptal Calucci.

„Mě taky,“ řekl La Bresca, „ale co můžem dělat? Když mu ten míč nepřihrajem, sebere se a poběží to vycintat policajtům.“

„To ti řek?“

„No – stručnějc. Udělal na to jen narážku.“

„Pěknej zkurvysyn.“

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se La Bresca.

„Čéče, v tomhle se vezou moc těžký prachy,“ řekl Calucci.

„Myslíš, že to nevím?“

„Proč ho do toho přibírat teď, když jsme to všecko naplánovali my?“

„Co jinýho můžem dělat?“

„Vosolit ho,“ zašeptal Calucci.

Dívka na scéně si odkládala ošacení.

Čtyřčlenná kapela v orchestru pod jevištěm se dopjala vrcholů hudebního vzrušení, těžký puls velkého bubnu akcentoval každé fortelné povyhození zadkem, při němž se kusy purpurové garderóbky snášely k zemi jako květové plátky z astry, trojitý jazyk trumpety se zmítal zároveň s každým zavlněním pánve, naříkající saxofon šplhal po dívčiných bocích, jak doprovázel její klouzající ruce, a pevně pulsující piano vyklepávalo rytmus každého dlouhonohého kroku, každého promyšleného a propočítaného exotického pohybu, provázeného třapcovitým natřásáním, strnulým úsměvem a svůdnickými pohledy. „Hergot, ta má kozy,“ zašeptal Calucci a La Bresca mu odpověděl taky šeptem: „To teda má.“

Oba zmlkli.

Hudba se zvedla do crescenda, které drásalo uši. Puls velkého bubnu teď naléhal stále víc, trubka vřeštěla výš a výš, vzepjala se až k céčku nad vysokým c a kiksla, saxofon netrpělivě trylkoval, piano dusalo ve vysokém rejstříku, cinkavý rytmus jak z předměstského tingltanglu, činely zasvištěly, trubka se znova vzepjala ke svému ječivému cíli a znova kiksla. Světla teď kroužila, scéna byla zaplavena barvami a zvuky. V divadle bylo cítit pach potu a vilnosti, zatímco dívka okatě demonstrovala své šifrované poselství, rozluštěné už dávno a na mnoha podobných scénách, a vyťukávala své přísliby extáze a hříchu: pojď a vem si to, milánku, pojď a vem si to, pojď a pojď a pojď a pojď.

Jeviště se zatmělo.

Ve tmě Calucci zašeptal:

„Tak co teda myslíš?“

Jeden z komiků v pytlovitých kaťatech znova napochodoval na scénu, aby předvedl výstup v lékařské ordinaci, při němž mu byla partnerkou mrňavá drzá blondýnka se superkapitálním poprsím, která vysvětlovala, že se obává, že s ní není něco „tentononc, poněvadž ji už dva měsíce nepřijela navštívit tetička.“

„Vosolit někoho – teda voddělat – to se mi hnusí,“ zašeptal La Bresca.

„Když je to nutný, tak je to nutný.“

„Stejně se mi to hnusí.“

„Frčí v tom fůra prachů, na to nezapomínej.“

„To jo, ale to zároveň taky znamená, že je toho dost, co se dá na ty tři díly rozdělit, ne?“ zeptal se La Bresca.

„Proč bysme to měli dělit na tři díly, když se můžem šábnout fifty fifty?“

„Poněvadž nám to Dom může celý zesrabit, když ho do toho nepřiberem. Helé, jakej to má smysl se k tomu stokrát vracet? Vzít ho do toho musíme.“

„Já si to chci ještě rozmyslet.“

„Na rozmejšlení už nemáš moc času. Naplánovaný to máme na patnáctýho. A Dom chce vědět hned teď, co a jak.“

„No dobrý, tak mu řekni, že jo, že v tom jede s náma. Rozhodnem se pozdějc, jestli v tom s náma pojede nebo jestli z toho vypadne. A když říkám vypadne, tak to myslím doopravdy. Parchant jeden mizernej.“

„A teď, dámy a pánové,“ ozval se hlas zesílený ampliónem, „máme velké potěšení představit vám populární hvězdu San Franciska, mladou dámu, která uchvátila obyvatele toho města u Zlaté brány, mladou dámu, jejíž exotické taneční umění rozběsnilo bohabojné úředníčky v Hongkongu tak, že začali vidět rudě… pokládáme si za obzvláštní čest, že můžeme naši scénu nabídnout slečně… Anně… May… Zong!“

Světla v sále zmatněla. Kapela se dala do klouzavé melodie Limehouse Blues. Šustění činelu utkvělo ve vzduchu jak ozvěna a dívka s trnkovýma očima a v mandarínském úboru vyšla do kruhu světla z reflektoru cupitavými krůčky. Ruce měla sepjaté, jako když se modlí, a hlavu skloněnou.

„Tyhle Číňanky žeru,“ řekl Calucci.

„Hele, mládenci, nechcete už s tím kecáním přestat?“ řekl plešatec v řadě před nimi. „Když za mnou pořád někdo kafrá, nemůžu se na ty holky pořádně soustředit.“

„‚ser si voko, plešoune,“ odpálil ho La Bresca.

Oba muži zmlkli. O’Brien se na sedadle předklonil. Parker se vyklonil do strany přes opěradlo pro ruce. Víc už toho ale nevyslechli.

Kapler, který seděl přes uličku, nezaslechl nic ani předtím, a tak jen pozoroval čínskou dívku, jak se svléká ze šatů.

Když bylo představení u konce, La Bresca a Calucci klidně vstali ze sedadel a vyšli z divadla. Venku se od sebe trhli. Parker sledoval Calucciho až k domu, kde bydlel, a Kapler sledoval až domů La Brescu. O’Brien se vrátil do služebny, aby vyklepal do stroje hlášení.

Detektivové se ten večer znova sešli teprve v jedenáct hodin, kdy La Bresca i Calucci už nadějně spali. Setkali se v restauraci připomínající železniční vagón, vzdálené asi pět bloků od služebny. Nad kávou a koblihami se shodli na tom, že se z celého toho velkého špicování uší dověděli jen datum akce, kterou La Bresca a Calucci plánovali: 15. březen. A taky se shodli na tom, že Freida Panzerová má mnohem větší kozy než Anna May Zong.

V obývacím pokoji luxusního bytu na Harborside Oval, odkud byl výhled na řeku, skoro pět kilometrů od podniku, v němž detektivové O’Brien, Parker a Kapler zadumaně porovnávali rozměry dvou striptérek, seděl hluchý na gauči naproti pošupovacím skleněným dveřím a šťastně usrkával ze sklenice skotské se sodovkou. Záclony byly rozhrnuté a pohled na teplá a zářivá světla, zavěšená na řetězech mostu, na nejasné červené a jantarové hnědi v dálce na protějším břehu propůjčoval noci klamné zdání jara; teploměr venku na terase ukazoval dvanáct stupňů pod nulou.

Dvě láhve drahé skotské, jedna už prázdná, stály na kávovém stolku před gaučem, potaženým luxusní černou kůží. Na stěně naproti pohovce visel originál Rouaulta, přesněji řečeno jeho kvaš, ale i tak jistě pěkně cenný. Obrovské piano vybíhalo do pokoje svou širokou křivkou a seděla u něho drobná brunetka v minisukni a v háčkované bílé blůze a pořád znova a znova hrála Heart and Soul.

Dívce mohlo být tak třiadvacet, nos měla zcela nedávno poopravený plastickou operací, oči velké a hnědé, dlouhé černé vlasy jí splývaly na půl cesty mezi pasem a lopatkami. Řasy měla přilepovací. Zatřepetaly se pokaždé, když vzala falešnou notu, což bylo často. Zdálo se ale, že disharmonie ozývající se z piana hluchému nevadí. Snad byl opravdu hluchý nebo snad už zkonzumoval příliš mnoho whisky a ta mu otupila vnímání. V místnosti byli ještě další dva muži, ale zdálo se, že kakofonie nevadí ani jim. Jeden z nich se dokonce pokusil k dívčině nekvalitní interpretaci zpívat – dokud dívka nevzala další falešnou notu a nezačala hrát znova od začátku.

„Pořád to nemůžu trefit,“ řekla dívka a našpulila pysky.

„Však to trefíš, zlatíčko,“ řekl hluchý. „To chce jen vytrvat.“

Jeden z mužů byl malý a útlý, pleť měl zemitě šedou jako nějaký Indián. Na sobě měl zužující se vypasované černé kalhoty a bílou košili, přes kterou měl ještě nezapjatou černou vestu. Seděl u sklápěcí desky psacího stolu a psal něco na stroji. Druhý muž byl vysoký a hřmotný, měl modré oči, zrzavé vlasy a rezavý knírek. Tváře a čelo měl pokropené pihami a jeho hlas, když se znova pokusil doprovázet dívku zpěvem, měl hloubku i rezonanci. Na sobě měl těsné džínsy a modrý rolák.

Jak dívka hrála pořád znova Heart and Soul, hluchého se zmocnil pocit jakési malátnosti. Seděl na gauči, sledoval, jak se uskutečňuje druhá fáze jeho plánu, a znova uvažoval o tom, jak krásný plán to je. Potom hodil okem po dívce a pak se usmál, když vzala znova tutéž falešnou notu (bylo to es, tam kde správně mělo být e), a pak se znova podíval na Ahmada ťukajícího do stroje.

„Nádhera téhle fáze je v tom,“ řekl hlasitě, „že nám to nikdo z nich nebude věřit.“

„Však oni uvěřej,“ ucedil Ahmad a maličko se usmál.

„Jistě, ale ne v téhle fázi.“

„To ne, až pozdějc,“ řekl Ahmad, usrkl si skotské, mrkl dívce na stehna a pokračoval v bušení do stroje.

„Na kolik nás přijde to poštovné?“ zeptal se druhý muž.

„To se dá lehko spočítat, Bucku,“ řekl hluchý. „Posíláme toho sto kusů první poštovní třídou, což dělá pět centů za obálku, takže všechno dohromady nás to přijde na obrovskou sumu pěti dolarů – jestli to teda počítám správně.“

„Ty počítáš vždycky správně,“ řekl Ahmad a zasmál se.

„Přes tohle zatracený místo se nemůžu dostat,“ řekla dívka a bušila do stejné klávesy pořád znova a znova, jako by si chtěla tón vtlouct do paměti.

„To chce vejdrž, Rochelle,“ řekl hluchý. „Ty to zvládneš.“

Buck zvedl sklenici, zjistil, že je prázdná, a vydal se ke kávovému stolku, aby si znova nalil. Pohyboval se s nedbalou ležérností atleta, záda měl rovná jak lineál a ruce se mu uvolněně kinklaly kolem boků, jako když se vrací k nastoupenému družstvu po úspěšném skoku do vody.

„Pojď, já ti naleju,“ řekl hluchý.

„Moc ne,“ řekl Buck.

Hluchý nalil Buckovi do nastavené sklenice štědrou dávku whisky. „Jen pij,“ řekl. „Zasloužíš si to.“

„No jo, ale nechci se namazat.“

„A proč ne? Jsi mezi přáteli,“ řekl hluchý a usmál se.

Cítil dnes večer obzvláštní uznání k Buckovým schopnostem, poněvadž bez nich by se tato fáze plánu jen stěží dala uskutečnit. Jistě, primitivní bomba se dá sestrojit a napojit na zapalování ve voze dost rychle, ale takové hajdaláctví, taková závislost na náhodě hluchému nikdy neimponovala. Serióznost, s níž Buck k řešení tohoto problému přistoupil, však hluchého doslova zahřála u srdce. Buck totiž vyrobil pro bombu pevnou schránku (převáděč nevážil ani celých deset kilo a rozměry měl jen pětadvacet krát pětadvacet krát deset), takže byla snadno přenosná a bylo ji možno instalovat v poměrně krátké době, vznesl speciální požadavek, že musí mít převáděč s regulovatelným napětím (který stál trochu víc, to je pravda, stál čtyřiašedesát dolarů pětadevadesát centů, což ovšem byla vzhledem k předpokládanému finančnímu výnosu částka zcela zanedbatelná), a navíc pro něho mluvilo i to, že trval na krátké schůzce, na níž by mohl vysvětlit, jak se správně zachází s dynamitem a s elektrickou rozbuškou – to všechno bylo obdivuhodné, skutečně obdivuhodné. Byl to skvělý chlap, ten Buck, expert na demolice, který získal praxi na nesčetných legálních pracích prováděných s pomocí výbušnin, skutečně cenný realizátor plánu, který hluchý vymyslel. Ve státě, kde žili, si člověk nemohl koupit výbušniny bez povolení a bez pojistky – a to obojí Buck měl. Hluchý si nepřestával gratulovat, že takového člověka získal do svých služeb.

Ahmad byl také nepostradatelný. V době, kdy s ním hluchý navázal kontakt, pracoval jako kreslič u Metropolitní technické energetické společnosti, v oddělení map a dokumentace, kde vydělával sto padesát dolarů týdně. Pohotově ocenil vyhlídky na obrovský zisk, který by mohl hluchého plán vynést, a nadšeně opatřil všechny informace, nezbytné k uskutečnění jeho konečné fáze. Navíc to byl puntičkářsky založený mužík a trval na tom, že všechny připravované dopisy musí být naklepány na vysoce kvalitním bankovním papíře a že každý ze stovky příjemců musí dostat originál, žádný průklep nebo fotokopii, což byl detail vymyšlený k vyloučení jakéhokoli podezření, že dopis je snad jen nějaký kanadský žertík. Hluchý věděl, že rozdíl mezi úspěchem a nezdarem závisí velmi často právě na podobných drobných detailech, a proto se v této chvíli na Ahmada uznale usmál. Usrkl ještě trochu skotské a zeptal se: „Kolik už jsi jich vyklepal?“

„Dvaapadesát.“

„Mám strach, že se s tím budem párat dlouho do noci.“

„Kdy chceme tyhle poslat?“

„No, myslel jsem, že tak ve středu.“

„To s tím budu hotov mnohem dřív,“ slíbil Ahmad.

„Ty tady fakt budeš makat celou noc?“ zeptala se Rochelle a znova ohrnula rty.

„Můžeš si jít lehnout, jestli chceš, zlatíčko,“ řekl hluchý.

„Co budu bez tebe v tý posteli dělat?“ řekla Rochelle a Buck a Ahmad si vyměnili letmé pohledy.

„Jen běž, já za tebou přijdu.“

„Nejsem ospalá.“

„Tak se napij a zahraj nám ještě nějakou písničku.“

„Já žádný jiný písničky neumím.“

„Tak si čti nějakou knížku,“ navrhl jí hluchý.

Rochelle se na něho podívala vygumovaným pohledem.

„Nebo jdi do kamrlíku a koukej se chvíli na televizi.“

„Dneska dávají jen starý filmy.“

„Některý ty starý filmy jsou moc poučný,“ řekl hluchý.

„A některý jsou taky pěkně pitomý,“ odsekla Rochelle.

Hluchý se usmál. „Nemáš chuť olízat stovku obálek?“ zeptal se.

„To teda ne – olizovat obálky, to ne,“ odpověděla.

„Já ani nečekal, že jo,“ řekl hluchý.

„Tak co teda mám dělat?“ zeptala se Rochelle.

„Převleč se do noční košilky, zlatíčko,“ řekl hluchý.

„Hmm?“ řekla a čtverácky se na něho podívala.

„Hmm,“ odpověděl jí.

„Tak dobře,“ řekla a vstala ze stoličky u piana. „Tak jo, dobrou noc, mládenci,“ řekla.

„Dobrou noc,“ řekl Buck.

„Dobrou noc, slečno,“ řekl Ahmad.

Rochelle se znovu podívala na hluchého a pak odešla do vedlejšího pokoje.

„Štětka s vylízanou hlavou,“ řekl hluchý.

„Řek bych, že je nebezpečný mít ji pořád kolem sebe,“ řekl Buck.

„Naopak,“ řekl hluchý, „uklidní člověku nervy a zbaví všech stressů, co se přes den nastřádaj. Kromě toho si myslí, že jsme vážení obchodníci a rozjíždíme nějakej fantastickej obchodní plán. Nemá nejmenší tušení, oč nám vlastně jde.“

„To já taky někdy nemám ani nejmenší tušení,“ řekl Buck a zašklebil se jako komik.

„De facto je to úplně jednoduchý,“ řekl hluchý. „Jde o navázání přímého kontaktu poštou, což je vyzkoušená a osvědčená metoda otravování lidí. Průkopníky v tomhle směru byli kšeftsmani, obhospodařující náš štědrej národ. Naše poštovní akce je samozřejmě limitovaná. Rozesíláme jen sto dopisů. Doufám ale, že odezva bude vysoce kladná.“

„A co když ne?“

„No dobře, Bucku, vyjděme z toho nejhoršího předpokladu. Dejme tomu, že nám odpoví jen jedno procento obeslaných, což je zpravidla očekávaná odpověď při přímém kontaktu poštou. Naše celkové výdaje zatím byly 86.95 dolarů za karabinu, kterou jsme potřebovali k té první akci; 3.75 dolarů za krabičku nábojů; 64.95 dolarů za ten tvůj převáděč 7.00 dolarů za elektrický hodiny, 9.60 za dvanáct štricek dynamitu, který byly po osmdesáti centech za kus; šedesát centů za rozbušku; 10.00 dolarů za dopisní papíry a obálky a 5.00 dolarů za poštovný. Jestli umím dobře sčítat…“ (Odmlčel se a usmál se na Ahmada) „…tak to dělá celkem 187.85 dolarů. Naše příští výdaje – za voltohmmetr, za speciální písmena, co stačí přitlačit, aby držela, za uniformu a podobně – ty by měly bejt taky zanedbatelný. A teď – když nám odpoví jen jedno procento obeslaných, jestli nám to klapne jen u jedný osoby ze stovky lidí, kterejm to posíláme, pořád to bude znamenat obrovskej profit za naše počáteční investice.“

„Pět tisíc dolarů mi připadá dost málo za dvě vraždy,“ řekl Buck.

„Za tři vraždy,“ opravil ho hluchý.

„Ještě lepší,“ řekl Buck a zašklebil se.

„Ujišťuju tě, že čekám, že nám odpoví mnohem víc lidí než jedno procento. V pátek uskutečníme – omlouvám se vám za tu zdeúřední terminologii – konečnou fázi našeho plánu. V sobotu ráno už nebude existovat nikdo, kdo by si myslel, že kecáme do větru.“

„Kolik myslíš, že nám jich na to skočí?“

„Většina. Možná všichni.“

„A co bude s poldama?“

„Co by s nima mělo bejt? Pořád ještě nevěděj, co jsme zač, a nevypátraj nás nikdy.“

„Doufám, že se nemejlíš.“

„Vím to, že se nemejlím.“

„Mně ty poldové dělaj starost, řekl Buck. „Nemůžu si pomoct. To už je má forma, že mi poldové dělaj starost.“

„Není k tomu důvod, aby sis dělal starosti. Víš vůbec, proč se jim říká poldové?“

„Ne. Proč?“

„Poněvadž jsou to samý přiblblý chlupatý leopoldi, totál neschopný a sto let za vopicema. Ta jejich pátrací technika je zkostnatělá a mrtvá rutina, byla vymyšlená a mohli s ní mít výsledky v době, která už dávno neexistuje. Policie v tomhle velkoměstě je jako ty natahovací hračky, všem jim trčej klíčky ze zadku, jsou schopný fungovat jen tak, jak jim to jejich ohraničený naprogramování dovoluje, jsou to samí fóroví mechanický mužíci, co dusaj po chodníku na tuhejch podstavcích a cupitaj kolem dokola úplně bezúčelně, jak v začarovanejch kruzích. Stačí jim postavit do cesty nějakou překážku, cihlovou zeď nebo bedýnku od pomerančů, a zůstanou bezmocně trčet na fleku, dokud se to pérko v nich nevytočí, pacičkama a nožičkama budou mlít, to jo, ale nedostanou se nikam.“ Hluchý se zazubil: „A já jsem ta cihlová zeď, kamaráde.“

„Nebo bedýnka od pomerančů,“ řekl Buck.

„Ba ne,“ řekl Ahmad vzrušeně. „On je ta cihlová zeď.“

/10/

K prvnímu zvratu v případu došlo příští dopoledne v deset hodin, kdy do služebny zavolal Fats Donner.

Do té chvíle měli pořád jen nějaké dva tisíce nepodložených dohadů o tom, co asi tak může mít La Bresca s Caluccim v plánu. Vedle drobnějších úvah nad tím, kde asi svůj plán hodlají provést a přesně v kolik hodin toho patnáctého se to má stát, bylo třeba počítat ještě se spoustou neznámých veličin, do celého podniku zahrnutých, jako byl třeba Dom (jehož příjmení se jim stále ještě nepodařilo zjistit) nebo blondýnka s dlouhými vlasy, která La Brescu minulý pátek večer svezla autem. Policie předpokládala, že kdyby se jí alespoň jednu z těchto osob podařilo vypátrat, dalo by se z okruhu jejích zájmů a styků zjistit i to, o jaký podnik vlastně jde. Zda ten plánovaný podnik je či není v nějaké souvislosti s nedávnými vraždami, by se pak mohlo stát námětem dalších spekulací, stejně jako možnost, že La, Bresca je nějakým způsobem ve spojení s hluchým. Bylo třeba položit moře otázek – pokud se jim ovšem podaří najít někoho, koho bude možné požádat, aby je zodpověděl.

Donnera okamžitě přepojili do služebny.

„Tak myslím, že toho vašeho Doma mám,“ řekl Willisovi.

„Príma,“ řekl Willis. „Jak se jmenuje příjmením?“

„Di Fillippi. Celým jménem Dominick Di Fillippi. Bydlí v Riverheadu u starého Colisea, znáš to tam v okolí?“

„Znám. A cos o něm zjistil?“

„Patří ke Koaxiálnímu kabelu.“

„Fakt?“ řekl Willis.

„No fakt“

„No dobře, ale co to je?“ zeptal se Willis.

„Co co je?“

„No – co jako to má znamenat?“

„Co jako co má co znamenat?“

„No to, jaks teď říkal. To je nějakej kód nebo takovýho něco?“

„Co jestli je nějakej kód?“ zeptal se Donner.

„No ten koaxiální kabel.“

„Ne, to je skupina.“

„Jaká skupina?“

„No skupina. Hudební,“ řekl Donner.

„To jako myslíš kapela?“

„No jasně, jenže dneska oni si neříkají kapely, ale skupiny.“

„Dobře, ale co s tím má co společnýho ten koaxiální kabel?“

„To je jméno tý skupiny. Koaxiální kabel.“

„Ty si ze mne děláš srandu,“ řekl Willis.

„Ale kde, to se tak jmenujou. Fakt.“

„A nač ten Di Fillippi hraje?“

„Na rytmickou kytáru.“

„A kde ho najdu?“

„Adresu má North Anderson 365.“

„To je v Riverheadu?“

„Jo.“

„A jak víš, že je to ten, co ho hledáme?“

„No, on se tváří a hraje si na velký hovno od kumštu, jasný, jo?“ řekl Donner. „Už pár neděl chodí a nechává se slyšet, že přišel o těžkej balík, když si sadil na ten boxmač o mistrovskej titul. Podle těch jeho řečí mohlo jít o dva, možná o tři tisíce dolarů. Ukáže se nakonec, že přišel nanejvejš o nějakejch padesát babek, to je přece ňákej balík, ne? Co ty na to?“

„Jasně, pokračuj.“

„Taky ale nedávno někomu vykládal, že ví o jedný velký akci, která prej se chystá.“

„Komu tohle vykládal?“

„No, jeden kluk z tý skupiny je velkej čudil marjánky, už dávno, ještě než to přišlo do módy. Jedině přes něho jsem se o Di Fillippim vůbec něco dověděl. No a ten kluk mi řek, že spolu vyhulovali marjánku, je to tak tři nebo čtyři dny, a přitom že se mu Di Fillippi zmínil o tý velký akci, o který prej ví.“

„A řek mu, o jakou akci jde?“

„To ne.“

„A oni spolu kouřili marihuanu?“

„Jo, vybafali pár cigaret, znáš to, ve vší slušnosti.“

„Možná že ten Di Fillippi z toho byl kapku zmagořenej, ne?“

„To je pravděpodobný. Co to s tím má ale co společnýho?“

„Mohlo se mu třeba o celý tý věci taky jen zdát.“

„To bych ani neřek.“

„Zmínil se vůbec o La Brescovi?“

„Ne.“

„Neřek ani, kdy jako tu akci chtěj zmáčknout?“

„Ne.“

„To toho teda moc není, Fatsi.“

„Za pět pětek to stojí, co ty na to?“

„Za pětku, kdoví jestli,“ řekl Willis.

„Tak hele, to zas počkej, víš, co jsem se nalítal, abych ti to zjistil?“

„To mi něco připomnělo,“ řekl Willis.

„A co?“

„Koukej se zbavit tý svý kámošky.“

„Co? Koho?“

„No tý holčičky. Až za tebou příště přijdu, tak ať už tam není.“

„Proč ale?“

„Nechal jsem si to projít hlavou a nechce se mi to líbit. Z principu.“

„Už jsem ji dvakrát vykop,“ řekl Donner. „Jenže ona vždycky přijde zpátky.“

„Možná že bys na to měl tu pětku obětovat a koupit jí zpáteční lístek do Georgie.“

„To určitě. A další pětku bych třeba taky moh dát jako příspěvek na Armádu spásy, ne?“ řekl Donner.

„Prostě koukej, ať zmizí,“ řekl Willis.

„Odkdy seš takovej puritán?“ zeptal se Donner.

„Od tohohle momentu.“

„Já měl za to, že seš obchodník.“

„To jsem. A nabízím ti kšeft: pusť tu holku k vodě, a já zapomentu všechno, co o tobě vím. I to, co se ještě dovím.“

„O mně se nedoví nikdo nic,“ řekl Donner. „Já jsem jako ten Stín.“

„Ale kde,“ řekl Willis. „Stín je jedině Lamont Cranston, ten ho hraje.“

„Hele, ty to myslíš vážně?“

„Nechci, aby ta holka u tebe byla. Jestli se tam bude ještě ochomejtat, až za tebou příště přijdu, postarám se, abys za to dostal pořádnou paletu.“

„A přijdeš o člověka, kterej vám prokazuje cenný služby.“

„Možná,“ řekl Willis. „V tom případě se ale budem muset bez tebe nějak obejít.“

„Někdy se sám divím, proč si vůbec přidělávám práci a snažím se vám pomoct, vy chlapi zatracený,“ řekl Donner.

„Někdy ti povím proč, až budeš mít volnou chvilku,“ řekl Willis.

„Nemusíš se obtěžovat.“

„Tak co, vykvartýruješ tu holku nebo ne?“

„Ale jo, to víš, že jo. Takže teda mi pošleš těch padesát, jo?“

„Řek jsem deset.“

„Zaokrouhli to na dvacet.“

„Zač? Za ten ptačí zob, cos mi tu vysypal?“

„Vyjít se z toho dá, ne?“

„Ale taky nic víc.“

„Jó? Takový vodítko stojí za pětadvacet. Nejmíň.“

„Pošlu ti patnáct,“ řekl Willis a zavěsil.

Telefon zazvonil skoro hned, jak ho vrátil do vidlice. Zvedl sluchátko a řekl: „87. pátrací oddělení, u telefonu Willis.“

„Ahoj, Hale, tady Artie. Volám ze školy.“

„Jo, poslouchám.“

„Musel jsem čekat, až mě na tebe Murchison přepojí. Mám dojem, že něco mám.“

„Tak to vyklop.“

„La Bresca telefonoval před pěti minutama se svou matkou.“

„Anglicky nebo italsky?“

„Anglicky. Řek jí, že čeká, že ho bude volat Dom Di Fillippi. To by moh bejt ten chlap, co po něm jdem, nezdá se ti?“

„Jo, vypadá to na to,“ řekl Willis.

„Řek matce, aby mu řekla, že se s ním – teda s tím Di Fillippim – sejde o polední přestávce na rohu Cathedral a Seventh.“

„A ten Di Fillippi už volal?“

„Zatím ne. Fakt, není to ještě ani pět minut, Hale.“

„No dobře. V kolik říkal, že se sejdou?“

„Ve dvanáct třicet.“

„Dvanáct třicet, na rohu Cathedral a Seventh.“

„Jo, přesně tak,“ řekl Brown.

„Někoho tam pošlem.“

„Ještě ti zavolám,“ řekl Brown. „Mám tu na drátě dalšího kunčafta.“

Za pět minut zazvonil Brown do služebny znova. „To byl Di Fillippi,“ hlásil. „Paní La Brescová mu vzkaz vyřídila. Konečně něco! A tohle vypadá dost slibně, ne?“

„No snad,“ řekl Willis.

Z místa, kde Meyer s Klingem seděli v chrysleru zaparkovaném na Cathedral Street, viděli jasně Tonyho La Brescu, jak čeká na rohu u tabule autobusové zastávky. Na hodinách na věži velkého katolického kostela, který křižovatce vévodil, bylo dvanáct hodin dvacet minut. La Bresca přišel dřív a bylo na něm vidět, že je netrpělivý. Úzkostlivě přecházel po chodníku, zapálil si jednu po druhé tři cigarety, každou chvíli zvedal hlavu, pokukoval po kostelních hodinách a porovnával čas s hodinkami, které měl na zápěstí.

„Tohle se dalo čekat,“ řekl Kling.

„Dohoda o prachách na základě tý schůzky na nejvyšší úrovni, co měli v tom striptýzovým divadýlku,“ řekl Meyer.

„Přesně tak. La Bresca přišel kamarádu Domovi říct, že v tom jede s nima a že si rozdělej kořist na tři díly. Calooch později rozhodne, jestli ho mají hodit do řeky nebo ne.“

„Šest ku pěti, že to Dom koupí kusem cihly.“

„Ze zásady se nesázím,“ řekl Kling.

Hodiny na věži začaly odbíjet půl jedné. Údery zvonu se rozhlaholily nad křižovatkou. Pár chodců, kteří byli o polední přestávce v ulicích, zvedlo oči ke kostelní věži. Většina jich ale rychle přešla s hlavami zabořenými do límce, aby jim nebyla zima.

„Jak to vypadá, má kamarád Dom nějaký zpoždění,“ řekl Meyer.

„Podívej se na kamaráda Tonyho,“ řekl Kling. „Ten z toho co nevidět dostane záchvat.“

„No fakt,“ řekl Meyer a zachechtal se. Měli ve voze zapnuté topení a cítil se tak příjemně a útulně, že na něho začínala jít ospalost. Vůbec nezáviděl La Brescovi, že musí stát venku na větrném nároží.

„Jaký je vlastně plán?“ zeptal se Kling.

„Jak tu schůzku ukončej, hned kamaráda Doma sbalíme.“

„Měli bysme je líznout oba,“ řekl Kling.

„Řekni mi, co jim chceš přišít.“

„Slyšeli jsme přece jasně, že La Bresca má v pácu nějaký šmé, ne? To je spolčení za účelem spáchání trestného činu, paragraf 580.“

„Tomu se vysměje. Nejradši bych zjistil, co přesně má v pácu, a pak ho dopad při činu.“

„Jestli v tom jede společně s hluchým, pak už teď spáchal dva zločiny,“ řekl Kling. „A zatraceně těžký zločiny.“

„Jestli v tom opravdu jede s hluchým.“

„Ty myslíš, že jo?“

„Ne.“

„Já si tím nejsem jistej,“ řekl Kling.

„Možná že nám to bude moct povědět kamarád Dom.“

„Jestli se tu vůbec ukáže.“

„Kolik je hodin?“

„Za pět minut tři čtvrtě na jednu,“ řekl Kling. „Hmm,“ řekl Meyer.

Pořád pozorovali La Brescu. Přecházel teď po chodníku ještě nervózněji, plácal se rukama v rukavicích do boků, aby se v té zimě trochu zahřál. Měl na sobě stejný béžový kabát pro řidiče jako v den, kdy sebral ešus z lavičky v parku, stejnou zelenou šálu omotanou kolem krku a stejné vysoké pracovní boty se silnými podrážkami.

„Hele,“ řekl pojednou Meyer.

„Co je?“

„Na druhý straně ulice. Zajíždí k chodníku.“

„Kdo, prosím tě?“

„To je ta blondýna, Berte. A ve stejným černým buicku!“

„Jak se ta do toho připletla?“

Meyer nastartoval vůz. La Bresca zpozoroval buicka a rychle k němu vykročil. Z místa, kde oba detektivové seděli, viděli, jak dívka pohodila dlouhými blond vlasy a naklonila se přes prázdné sedadlo, aby mu otevřela přední dvířka. La Bresca nastoupil do vozu a vůz ve vteřině vystřelil od chodníku.

„Co budem teď dělat?“ zeptal se Kling.

„Jedem za nima.“

„A co bude s Domem?“

„Možná že ta holka veze La Brescu na schůzku s ním.“

„A možná že ne.“

„Co můžem ztratit?“ zeptal se Meyer.

„Může nám fouknout Dom,“ řekl Kling.

„Díky bohu, že nejdou pěšky,“ řekl Meyer a zařadil se s chryslerem do proudu vozidel.

Byli v nejstarší městské čtvrti. Ulice tu byly úzké, budovy se tísnily na chodnících, málem až ke kanálům, chodci přecházeli, jak je napadlo, ignorovali dopravní světla, probíhali kolem jedoucích vozů s natrénovanou nenuceností a nonšalantně dávali najevo pohrdání možným nebezpečím.

„Za tohle neukázněný přecházení by jim měli všem napařit pokuty,“ zamumlal Meyer.

„Koukej, ať neztratíš toho buicka,“ napomenul ho Kling.

„Myslíš, že jsem v tomhle fochu zelenáč, hošíku?“

„No, nechal sis frnknout zrovna tenhle vůz minulej tejden,“ řekl Kling.

„Jo, jenže minulej tejden jsem ho sledoval pěšky.“

„Zatáčejí doleva,! řekl Kling.

„Já je vidím.“

Buick skutečně zahnul doleva a vyjel na širokou, stromy lemovanou esplanádu vedoucí podél River Dix. Řeka byla pod ledem od břehu ke břehu, což byl úkaz zaznamenaný v dějinách města teprve dvakrát. Zbavena obvyklé rušné dopravy kolem přístavu, prostírala se směrem ke Calm’s Pointu jak plochá kansaská pláň a silný sněhový příkrov pod sebou skrýval ledový škraloup. Holé stromy lemující esplanádu ohýbal silný vítr, který se hnal přes řeku. Dokonce i těžký buick se zřejmě jen s obtížemi probíjel nápory větru a předek vozu co chvíli plaval sem a tam, jak blondýna zápasila s volantem. Nakonec zajela s vozem k okraji vozovky a vypnula motor. Na esplanádě bylo ticho, rozléhalo se jenom kvílení svištícího větru. Plachty novin se třepetaly ve vzduchu jak obrovití ptáci bez hlavy. Prázdný trubkový koš na odpadky, zbavený igelitového pytle uvnitř, se valil prostředkem ulice.

Vzadu, vzdáleni o jeden blok od zaparkovaného buicku, seděli Meyer s Klingem a vyhlíželi za předním sklem neoznačeného policejního sedanu. Vítr vyl kolem automobilu a hlasy ozývající se z rádia v něm zanikaly. Kling zesílil zvuk.

„Co teď?“ zeptal se.

„Budem čekat,“ řekl Meyer.

„Sebereme tu holku, až budou s tou konverzací u konce?“ zeptal se Kling.

„Jo, seberem.“

„Myslíš, že bude něco vědět?“

„Doufám. Musí v tom jet taky s nima, nezdá se ti?“

„Nevím. Calucci říkal, že se o zisk rozdělej napůl. Jestli v tom už teď jedou tři lidi…“

„Hm, možná že kamarád Dom s tou buchtou jen chodí.“

„Myslíš, že jako přijela na tu schůzku místo něho?“

„Jasně. Možná že má kamarád Dom podezření, že ho chtěj oddělat. No a tak pošle na schůzku svou holku. Sám je zatím někde v suchu a v bezpečí a drnká si na svou starou rytmickou kytáru.“

„Možný to je,“ řekl Kling.

„To bych prosil, že je to možný,“ řekl Meyer.

„Pak je ale možný všecko.“

„Mimořádně bystrá poznámka,“ řekl Meyer.

„Hele,“ zvolal Kling. „La Bresca leze z vozu.“

„To teda byla krátká schůzka,“ řekl Meyer. „Tak. A jdem na tu buchtu.“

Zatímco La Bresca vykročil po ulici v opačném směru, Meyer s Klingem vyskočili ze zaparkovaného chrysleru. Vítr je div nepovalil. Oba před ním sklonili hlavu a dali se do běhu. Nechtěli, aby dívka nastartovala vůz a odfrčela dřív, než k ní dorazí; chtěli předejít dlouhé honičce v automobilech napříč městem. Meyer, který byl vpředu, uslyšel, jak motor buicku začíná startovat.

„Hoď sebou!“ zařval na Klinga a posledních pět metrů k vozu doběhli sprintem. Meyer div neudělal hvězdu do kanálu a Kling rychle otevřel dvířka vozu z chodníku.

Blondýna sedící za volantem na sobě měla vypasované kalhoty a krátký šedý kabátek. Otočila obličej ke Klingovi, když otvíral dvířka, a Klinga překvapilo, že dívka nemá udělaný mejkap a že má velice tvrdé a hrubé rysy tváře. Jak na ni užasle mžoural, v příštím okamžiku si uvědomil, že dívka má na bradě i na tvářích cosi, co ze všeho nejvíc připomíná třídenní strniště.

Dvířka na straně u řidiče se s klapnutím otevřela.

Meyer vrhl na „dívku“ za volantem jediný překvapený pohled a pak hned řekl: „Pan Dominick Di Fillippi, že?“

Dominick Di Fillippi byl na ty dlouhé blonďaté vlasy náramně hrdý.

V relativním soukromí služebny si je co chvíli pročísl a vysvětlil detektivům, že mládenci, co patřej ke skupině, musej přece vypadat trochu k světu, každej se musí nějak stylizovat, jasný? Všichni ostatní kluci u nich ve skupině choděj zrovna tak, každej ale vypadá úplně jinak, jasný? Bubeník třeba nosí takový ty brejle jako Ben Franklin a první kytárista má vlasy zastřižený jako do rendlíku, jenže delší, a sčesává si je přes oči, hráč na elektrický varhany nosí rudý košile a rudý fusekle, jasný? Každej kluk se stylizuje docela jinak. Dlouhý blond vlasy nejsou zrovna přesně jeho představa, v jinejch skupinách jsou spousty kluků, co nosej dlouhý vlasy, to je taky důvod, proč si navíc ještě začal pěstovat plnovous. Plnovous bude mít blond, ale trochu do zrzava, jak jim vysvětlil, až mu ještě víc naroste, moh by s ním vypadat jako tvrdej chlap, vytvořit si nápadnou vlastní stylizaci pro veřejnost, jasný?

„A co proti mně vůbec máte?“ zeptal se. „Co já mám vlastně co dělat na policejní strážnici?“

„Vy jste hudebník, že?“ zeptal se Meyer.

„Jo, to jste trefil, váženej.“

„Takže na živobytí si vyděláváte hudbou, je to tak?“

„No, dali jsme dohromady skupinu teprv nedávno.“

„Kdy nedávno?“

„Před třema měsícema.“

„Hráli už jste vůbec někde?“

„No jistě. Samozřejmě.“

„Kdy?“

„No, dělali jsme takový ty konkursy.“

„Poslyšte, zaplatil už vám někdo za to, že jste někde hráli?“

„No – vlastně – vlastně ještě ne. Zatím ještě ne. Podívejte, váženej, tím jako chci říct, že i Beatles museli někde začít, nemám pravdu?“

„Jo, to máte.“

„No vidíte, váženej, když hráli v těch ubohejch sklípcích v Liverpoolu, tak asi dostávali za celej večír taky jen pár grošů.“

„Co hrome člověče můžete vy vědět o groších?“

„No – to se přece tak říká.“

„Podívejte, Dome, ty muzikantský kšefty teď necháme chvilku stranou, jo? Spíš bychom si měli promluvit o jinejch kšeftech, co vy na to?“

„Klidně, taky bysme si mohli promluvit, proč jsem vůbec tady, ne?“

„Radši snad, abys mu pověděl, co říká zákon,“ poznamenal Kling.

„Beze všeho,“ zabručel Meyer a vysypal ze sebe celou říkanku Miranda-Escobedo, jako když bičem mrská. Di Fillippi pozorně naslouchal. Když Meyer skončil, přikývl svými blond loknami a řekl: „Takže teda můžu mít advokáta, když chci, že jo?“

„Ano.“

„A já ho chci,“ řekl Di Fillippi.

„Víte o někom, nebo vám máme advokáta opatřit sami?“

„Nemusíte se obtěžovat, já o někom vím,“ řekl Di Fillippi.

Zatímco detektivové ve služebně čekali jak chlupatí přiblblí poldové, až přijde advokát, o kterého Di Fillippi požádal, Steve Carella, který už teď mohl chodit, se rozhodl, že sejde dolů do čtvrtého patra a navštíví pochůzkáře Genera.

Genero seděl na posteli; na zraněné noze měl bakuli z obvazů a hojila se mu kosmickou rychlostí. Když se Carella objevil, zřejmě ho to překvapilo.

„Aho-ój,“ řekl, „to je pro mě čest, no fakt, nekecám. Fakt se cejtim poctěnej, že ses za mnou obtěžoval o patro níž.“

„Jak to vypadá, Genero?“ zeptal se Carella.

„No – no, radši to neškrábat. Bolí to ještě pořád. To jsem si nikdy nemyslel, že to může takhle bolet, když je člověk postřelenej. V bijáku jeden vidí, jak se chlapi postřelujou v jednom kuse jak na běžícím pásu, ale vždycky jen jdou k zemi a vůbec se nezdá, že by je to bolelo.“

„No jo, vono to bolí, to je pravda,“ řekl Carella a zasmál se.

Přisedl si k Generovi na kraj postele. „Koukám, že tady máš i televizi, no ne,“ řekl.

„Jo, to je toho chlápka z vedlejší postele.“ Genero snížil hlas a začal šeptat. „Jenže on se na ni nikdy nekouká. Ten je na tom moc špatně, aspoň myslím. Buď pořád jen spí, nebo zas pořád naříká. Ten se z toho sotva vyhrabe, když ti mám říct pravdu.“

„S čím marodí?“

„To nevím. Pořád jen spí, nebo naříká. Sestry jsou u něho pečený vařený, ládujou ho práškama, píchaj mu jednu injekci za druhou, tady je to jak někde na nádraží, no fakt.“

„No, to zas není tak špatný,“ řekl Carella.

„Co není špatný?“

„Ty sestry, když choděj pořád sem a tam.“

„No jó, to je príma!“ zvolal Genero.

„Některý jsou jak lusk.“

„A jak se ti to vůbec stalo?“ zeptal se Carella a kývl hlavou k Generově noze.

„Jo, ty o tom nic nevíš, jo?“ zeptal se Genero.

„Slyšel jsem jen, žes byl postřelenej.“

„Hm, no jo,“ řekl Genero a zaváhal. „Totiž to bylo tak: my jsme se hnali za tím podezřelým chlapem. No a když se přehnal kolem mě, vytáh jsem revolver, abych vypálil pro vejstrahu.“ Genero znova zaváhal. „No a – při tý příležitosti jsem to dostal.“

„To teda muselo bejt hustý,“ řekl Carella.

„To víš, na takovýhle věci by měl bejt jeden připravenej, aspoň já si to myslím. Když se člověk dá k policajtům a chce u nich zůstat celej život, musí počítat s tím, že ho při práci takovýhle maléry můžou potkat,“ řekl Genero.

„Už je to tak, asi máš pravdu.“

„No jasně, jen se podívej, co se stalo tobě,“ řekl Genero.

„Hmm,“ řekl Carella.

„Samozřejmě, ty seš detektiv,“ řekl Genero.

„Hmm,“ řekl Carella.

„Což jako se dá spíš pochopit.“

„Jak to myslíš?“

„No, to se přece dá čekat, že se detektiv dostane do maléru spíš než obyčejnej pochůzkář, no ne? Tím myslím, že obyčejnej pochůzkář, takovej ten průměrnej chlápek, co ani nečeká, že třeba zůstane u policie celej život – no, od takovýho přece taky nikdo nečeká, že bude riskovat život při zatýkání nějakýho podezřelýho chlapa, nemám pravdu?“

„Hm, no jo,“ řekl Carella a usmál se.

„Je ti to jasný?“ naléhal Genero na odpověď.

„Každej začíná jako pochůzkář,“ řekl Carella jemně.

„To jistě. Já jen chci říct, že pochůzkáře si člověk představuje jako toho policajta, co řídí dopravu nebo pomáhá dětem přecházet přes ulici nebo zapisuje hlášení, kde došlo k neštěstí – prostě samý takovýhle věci, rozumíš? Člověk si nikdy nepředstavuje, že by takovej průměrnej pochůzkář měl taky riskovat život. To přece nehraje dohromady, no řekni.“

„Spousta pochůzkářů už zařvala při plnění služebních povinností,“ řekl Carella.

„Ale jó, jistě, to já vím. Chci jen říct, že jeden nečeká, že by se mu něco takovýho mohlo stát.“

„Chceš říct, že tys to nečekal.“

„No – no jo.“

V nemocničním pokoji bylo ticho.

„Ono to fakt bolí,“ řekl Genero. „Stejně ale doufám, že už mě odtud brzo pustěj. Už jsem celej žhavej, abych se vrátil do služby.“

„Radši s tím moc nepospíchej,“ řekl Carella.

„A kdy pustěj tebe?“

„Snad zejtra.“

„Už je ti dobře, jo?“

„Ale jo, cejtim se prima.“

„Tys měl zlámaný žebra, viď?“

„Jo. Tři.“

„A taky přeraženej nos, viď?“

„Jo. Taky.“

„To je teda darda,“ řekl Genero. „No jo, jenže ty holt seš ten detektiv.“

„Hmm,“ řekl Carella.

„Onehdá jsem byl u vás ve služebně,“ řekl Genero, „zaskakoval jsem za mládence, co sem šli za tebou na návštěvu. To bylo ještě před tou střílečkou. Než jsem to dostal.“

„Jak se ti tam ten blázinec zamlouval?“ zeptal se Carella a usmál se.

„Ale jo, zvládnul jsem to hravě, aspoň myslím,“ řekl Genero. „To se ví, člověk by se tam ještě musel moc učit, to jo, ale řek bych, že to většinou přijde samo, s praxí.“

„To víš, že jo,“ řekl Carella.

„Taky jsem tam měl dlouhej pokec se Samem Grossmanem…“

„Sam je prima kluk.“

„…no jo, z laboratoře. Probrali jsme spolu všecky ty inkriminovaný dopisy. Sam je prima kluk,“ řekl Genero.

„To je.“

„A pak tam přišel nějakej cápek a přines další vyděračskej dopis. Tak jsem ho tam zadržel, než se mládenci vrátili zpátky. Řek bych, že jsem to zvládnul perfektně.“

„Samozřejmě,“ řekl Carella.

„To víš, člověk si musí dát na všem záležet, když uvažuje o tom, že by třeba taky tu práci moh dělat celej život,“ řekl Genero.

„No to jistě,“ řekl Carella. Vstal, trochu se zapotácel, než tu svou váhu jaksepatří zvládl, a pak řekl: „No, já tě chtěl jen vidět, jak se ti daří a vůbec.“

„Už je to dobrý, díky. Fakt jsi mi udělal radost, že ses sem za mnou dolů obtěžoval.“

„Ale to nic,“ řekl Carella, usmál se a vykročil ke dveřím.

„Až nastoupíš do práce,“ zavolal Genero, „nezapomeň je tam ode mne pozdravovat, jo?“ Carella se na něho se zájmem podíval. „No… jako všecky kluky,“ řekl Genero. „Cottona a Hala a Meyera a Berta. Všechny, co jsem s nima byl společně v tý akci v parku.“

„Spolehni se.“

„A fakt ti ještě jednou děkuju, žes za mnou přišel…“

„Nemluv o tom.“

„…Steve,“ osmělil se Genero, když Carella vyšel z pokoje.

Di Fillippiho advokát se jmenoval Irving Baum.

Když dorazil do služebny, lapal trochu po dechu a hned se zeptal, jestli už detektivové jeho klienta poučili o tom, jaká má práva. Po ujištění, že Di Fillippimu byla poskytnuta veškerá ochrana, kterou mu ústava zaručuje, krátce přikývl, smekl hnědý plstěný klobouk a svlékl si těžký hnědý svrchník, obojí pořádkumilovně odložil na Meyerův psací stůl a zeptal se detektivů, oč vlastně jde. Vypadal docela příjemně, ten pan Baum, vlasy i knírek měl bílé, jeho hnědé oči byly plné pochopení a měl povzbuzující zvyk přikývnout, kdykoli někdo promluvil – krátce a rychle pokyvoval hlavou, jako by dával najevo, že s mluvčím souhlasí. Meyer mu stručně sdělil, že policie nemá v úmyslu Di Fillippiho z ničeho obvinit, ale pouze ho obtěžovat prosbou o informace. Baum neviděl žádný důvod, proč by jim jeho klient neměl v plné míře vyhovět. Kývl na Di Fillippiho a řekl: „Klidně, Dominicku, odpověz jim na všechno, nač se tě budou ptát.“

„No dobře, tak jo, pane Baum,“ přisvědčil Di Fillippi.

„Řekl byste nám laskavě celé jméno a svou adresu?“ zeptal se Meyer.

„Dominick Americo Di Fillippi, Riverhead, North Anderson Street 365.“

„Zaměstnání?“

„To už jsem vám řek. Hudebník.“

„Promiňte, prosím,“ ozval se Baum. „Vy už jste ho vyslýchali, ještě než jsem přijel já?“

„Nemusíte se obávat, pane Baume,“ řekl Meyer. „Ptali jsme se jen na to, jak si vydělává na živobytí.“

„Hm, no dobrá,“ řekl advokát a sklonil hlavičku ke straně, jako by uvažoval, zda došlo k porušení právních předpisů. „Hm, no dobrá,“ řekl, „pokračujte, prosím.“

„Stáří?“ zeptal se Meyer.

„Dvacet osm.“

„Svobodný? Ženatý?“

„Svobodný.“

„Váš nejbližší žijící příbuzný?“

„Račte prominout,“ řekl Baum, „ale pokud ho chcete jen požádat o informace, nač potřebujete všechny tyhle údaje?“

„Pane Baume,“ řekl Willis, „jste právník a jste tu s ním, takže nemusíte mít žádné obavy. Neřekl nám nic, zač by se mohl dostat do vězení. Zatím ne.“

„Tohle je běžný postup, rutina,“ řekl Meyer. „Mám za to, že jste si toho vědom.“

„V pořádku, to je v pořádku, pokračujte,“ řekl Baum.

„Váš nejbližší žijící příbuzný?“ opakoval Meyer.

„Můj otec. Angelo Di Fillippi.“

„Co dělá?“

„Je zedník a kameník.“

„Dneska pane sehnat dobrého zedníka a kameníka – to je terno,“ řekl Meyer.

„To je.“

„Dome,“ řekl Willis, „v jakém spojení jste s Tonym La Brescou?“

„Je to můj přítel.“

„Proč jste se dneska sešli?“

„Čistě přátelská schůzka.“

„Hm, náramně krátká schůzka,“ řekl Willis.

„To máte pravdu, to jo.“

„To vždycky vážíte cestu až do centra jen proto, abyste si s někým pět minut popovídal?“

„Řek jsem vám, že je to můj přítel.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„No o muzice,“ řekl Di Fillippi.

„A co o muzice?“

„No, prostě – to je tak: on má sestřenici, a ta se bude brzo vdávat, a tak se chtěl dovědět něco o tý naší skupině.“

„A co jste mu řek?“

„Řek jsem mu, že jsme k mání. Že jim můžem přijít zahrát.“

„Kdy se ta svatba má konat?“

„Ta se má… no… někdy v červnu.“

„Kdy v červnu?“

„Přesný datum si nepamatuju.“

„Tak jak jste mu moh říct, že budete k mání?“

„No totiž… my zatím na červen žádnou práci nemáme, takže vím, že budem volný. Že můžem kdykoli.“

„Vy jste obchodní manažer skupiny?“

„Né.“

„Tak proč se s tím La Bresca obrátil na vás?“

„Poněvadž jsme kamarádi a o naší skupině už slyšel.“

„Hm, tak o tomhle jste spolu mluvili. O svatbě jeho sestřenice.“

„Jo, o tomhle.“

„Na kolik jste mu řek, že ho to přijde?“

„Řek jsem mu no… no… že na sedmdesát dolarů.“

„Kolik hudebníků v té vaší skupině máte?“

„Pět.“

„Kolik každý z nich dostane?“ zeptal se Meyer.

„To dělá – no sedmdesát děleno pěti.“

„A to je kolik?“

„To je –, no, pět v sedmi je jednou, zbydou dvě, pět ve dvaceti je… je čtyřikrát… takže to vyjde na čtrnáct dolarů na osobu.“

„To jste ale nevěděl, když jste si mu řekl o sedmdesát dolarů?, že.“

„Jakpak ne, to jsem samozřejmě věděl.“

„Tak jak to, že jste si to musel dělit až teď a tady?“

„Chtěl jsem si to jen přepočítat, nic víc.“

„Tak jste teda La Brescovi řekl, že vaše skupina bude k mání a že ho to bude stát sedmdesát dolarů – a co pak?“

„Řek, že se sestřenice zeptá, a vylez z vozu.“

„A to bylo všechno, o čem jste spolu mluvili?“

„To bylo všechno, jo – všechno.“

„A to jste tohle spolu nemohli prodiskutovat telefonem?“

„Mohli, jasně že mohli.“

„A proč jste to teda neudělali?“

„No, já Tonyho čas od času rád vidím, je to můj dobrej kamarád.“

„Takže jste jel autem až do centra jen proto, abyste ho viděl.“

„Jo, přesně tak.“

„O kolik jste přišel, když jste si vsadil na ten boxmač o mistrovskej titul?“

„Och, o moc ne.“

„Tak o kolik?“

„Asi o deset dolarů. Jak o tom vůbec víte?“

„Nebylo to víc? Třeba padesát nebo tak?“

„No poslyšte, možný to je, už se nepamatuju. Jak o tom vůbec víte?“ Otočil se na Bauma. „Jak je to možný, že o tom věděj?“ zeptal se advokáta.

„Jak to, že o tom víte?“ zeptal se Baum.

„S prominutím, pane Baume,“ řekl Meyer, „když proti tomu nebudete nic mít, otázky budeme klást my. Aspoň do té doby, než zjistíte, že máte proti něčemu nějaké námitky.“

„Ne, zatím mám dojem, že je všechno v pořádku, ale zajímalo by mě, co tím vyptáváním sledujete.“

„To vám myslím bude za okamžik jasné,“ řekl Meyer.

„Moment, pane Meyere. Rád bych věděl hned teď, kvůli čemu to všechno je, jinak budu nucen svému klientovi poradit, aby vám přestal odpovídat.“

Meyer se zhluboka nadechl. Willis rezignovaně pokrčil rameny.

„Máme za to, že váš klient je informován o chystaném zločinu,“ řekl Meyer.

„O jakém zločinu?“

„Když nám dovolíte, abychom se ho ptali…“

„Ne, to nedovolím, dokud mi neodpovíte,“ řekl Baum.

„Pane Baume,“ řekl Willis, „můžeme vašeho klienta zatknout pro neoznámení trestné činnosti, paragraf 570 trestního zákona, nebo ho můžeme zatknout pro…“

„Moment, moment, mladý muži,“ řekl Baum. „Vysvětlil byste mi laskavě, o čem teď mluvíte?“

„Jistě. Máme důvodné podezření, že vašemu klientovi byly slíbeny peníze nebo jiná odměna za to, že utají trestný čin. Zda jde o zločin nebo o pouhý přestupek, lze posoudit teprve tehdy, až bude známo, jaký trestný čin slíbil utajit.“

„A jaký trestný čin slíbil zatajit?“

„Také bychom ho mohli zatknout pro spolčování k trestné činnosti, paragraf 580, pokud je do toho plánovaného zločinu opravdu namočený.“

„Víte pozitivně, že má k takovému zločinu dojít?“ zeptal se Baum.

„Máme o tam seriózní informaci. Ano, víme to.“

„Doufám, že si uvědomujete, že žádný souhlas s čímkoli nemůže být sám o sobě pokládán za spolčování, pokud kromě tohoto souhlasu nedošlo k nějakému konkrétnímu činu, směřujícímu k realizaci inkriminovaného záměru?“

„Podívejte, pane Baum,“ řekl Meyer, „tady nejsme u soudu, a tak bychom snad nemuseli hned teď celý ten případ projednávat z právního hlediska, co říkáte? Nehodláme vašeho klienta zatknout kvůli ničemu, pokud bude ochoten s námi aspoň trochu spolupracovat a odpoví nám…“

„Doufám, že toto prohlášení nemá být z vaší strany výhrůžkou,“ řekl Baum.

„Ale proboha, to ne,“ řekl Meyer. „Podívejte: víme, že jistý Anthony La Bresca a další muž, který se jmenuje Peter Calucci, se chystají spáchat 15. března trestný čin. Zda jde o přestupek nebo o zločin, to zatím nevíme. A také máme důvodné podezření, že váš klient – zde přítomný – ví přesně, oč jde, a že od nich žádal peníze za to, že informaci o plánované akci neposkytne policii. Momentálně však, aby bylo jasno, pane Baum, nechceme La Brescu a Calucciho zatknout a obvinit ze spolčování k trestné činnosti, poněvadž za a) bychom mohli pohořet vzhledem k tomu, že nedošlo ke ‚konkrétnímu činu‘, o němž jste tu mluvil, a za b) mohlo by jít o pouhý přestupek, to záleží na tom, jakou lumpárnu vlastně chystají. Jak jistě víte, pokud se připravují spáchat zločin vraždy, únosu, loupeže prvního stupně, prodeje drog, žhářství či vyděračství, nebo v případě, že spáchali jiný trestný čin kromě dohody, že společně provedou už zmíněný nezákonný ‚podnik‘ – pak je lze oba obvinit z těžkého zločinu. Jak jistě také víte, bylo v těchto dnech v našem městě zavražděno několik významných představitelů městské správy, a existuje možnost, že La Bresca a Calucci jsou do této záležitosti tak či onak zapleteni a že trestný čin, který plánují, může mít povahu vraždy či vyděračství, případně obojího, což automaticky mění spolčování k trestné činnosti v těžký zločin. Z toho, co jsem právě řekl, je vám doufám jasné, že nás nezajímá váš klient per se, ale že se pouze pokoušíme předejít spácháni zločinu. Takže bychom snad mohli se všemi těmi právními šarádami přestat a čekat, že vy a váš klient tím spíš projevíte trochu ochoty ke spolupráci, ne?“

„Řekl bych, že zatím spolupracoval perfektně,“ prohlásil Baum.

„A já bych zas řek, že nám perfektně lhal,“ odsekl Meyer.

„Vezmeme-li v úvahu, oč tady jde…“ začal Baum.

„Pane Baume, mohli bychom vás poprosit…?“

„…myslím, že byste raději měli pana Di Fillippiho přímo obvinit, ať už proti němu máte cokoli. Ponechme rozhodnutí o jeho vině či nevině soudu.“

„Aby ti dva darebáci zatím mohli nerušeně provést to, co mají v plánu, ano?“

„Nemám zájem na tom, abych vám pomáhal polapit nějaké dva darebáky,“ řekl Baum. „Radím pouze svému klientovi, aby už nic víc neříkal, na což má plné právo, které mu zaručuje…“

„Tak to vám moc děkujeme, pane Baum.“

„Hodláte ho zatknout nebo ne?“

„Ano, hodláme ho zatknout,“ řekl Meyer.

„Za co?“

„Neoznámení trestné činnosti, paragraf 570 trestního zákona.“

„No prosím, ale radím vám, abyste se to snažili vyřídit v nějaké rozumné lhůtě,“ řekl Baum. „Zdá se mi, že už teď lze říct, že ho zadržujete mimořádně dlouho. Doufám, že jste si vědomi…“

„Pane Baum, jsme si vědomi všeho, opravdu všeho a moc dobře. Odveď ho, Hale, a sepiš to s ním. Obvinění napiš tak, jak jsem řek.“

„Počkejte moment,“ řekl Di Fillippi.

„Myslím, že byste s nimi měl jít,“ řekl Baum. „S ničím si nedělejte žádné starosti. Dřív, než vás vůbec předvolají, spojím se s úředníkem, který stanoví výši kauce. A budete znova volný…“

„Hej, počkejte hrome moment,“ zvolal Di Fillippi. „Co když ti dva pásci si s tím fakt nedaj poko…“

„Dominicku, radím vám, abyste mlčel.“

„Jo? Kolik mi můžou napařit za to ‚neoznámení trestný činnosti‘, ať už si pod tím představujou co chtěj?“

„To záleží na tom, co ti dva udělají,“ řekl Meyer.

„Dominicku…“

„Když spáchají zločin, na který je trest smrti nebo doživotní žalář, můžete vy dostat pět let. Když spáchají…“

„Co takhle loupežné přepadení“, zeptal se Di Fillippi.

„Dominicku, jako váš právní poradce vás musím důrazně požádat…“

„Jak to vypadá, když jde o loupežné přepadení?“ zeptal se Di Fillippi znova.

„A to oni plánují?“ řekl Meyer.

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

„Když se dopustí loupeže a vy od nich přijmete peníze za to, že jste je neudal, můžete dostat tři roky vězení.“

„Hmm,“ řekl Di Fillippi.

„Můžeme vám teda položit pár otázek?“

„A pustíte mě, když vám na ně odpovím?“

„Dominicku, nedejte se…“

„Vy chcete jít na tři roky do basy?“ zeptal se Di Fillippi.

„Nic konkrétního nemůžou mít, oni jen…“

„Ne? Tak jak potom věděj, že je to naplánovaný na 15. března? Kde se to dověděli? Zacvrlikal jim to do ucha brabec na ulici?“

„Tak jsme se s vámi přece jen domluvili, Dominicku,“ řekl Willis, „a věřte mi, že bychom na vás s tím se vším takhle nevybafli, kdyby nás nečekala strašná spousta práce. Teď nám buď pomůžete, nebo vás zavřeme a podáme na vás žalobu a vy budete mít v trestním rejstříku záznam o zatčení, který se s vámi potáhne do konce života. Tak co si vyberete?“

„To je zastrašování!“ zvolal doktor Baum.

„Jo, to je možný, ale taky je to fakt,“ řekl Willis.

„Povím vám všechno, co vím,“ řekl Di Fillippi.

Věděl toho spoustu a pověděl to všechno.

Řekl jim, že k loupežnému přepadení má dojít v pátek večer v osm hodin a že obětí má být majitel krejčovství na Culver Avenue. Na tento den a hodinu bylo přepadení naplánováno proto, že krejčí, který se jmenuje John Mario Vicenzo, uloží každý pátek večer týdenní tržbu do malé kovové pokladničky a odnese ji s sebou domů. Jeho žena Laura pak pokladničku v sobotu časně ráno zanese do záložny zvané The Fiduciary Trust. Zmíněná záložna je jediná banka v okolí, která má v sobotu otevřeno až do poledne, takže její zaměstnanci zcela jistě patří mezi lidi, kteří hrozně neradi pracují o víkendech.

John Mario Vicenzo (neboli Honza Krejčí, jak mu lidé v Culver Avenue říkají) je pán, kterému bylo nedávno sedmdesát, s tím nemohou být žádné potíže. Kořist by podle všeho měla být obrovská, vysvětlil jim Di Fillippi, a všichni by si měli přijít na víc než na dost, i když by se rozdělila na tři části. V plánu bylo vpadnout do krejčovství za deset minut osm, těsně předtím, než Honza Krejčí stáhne rolo přes skleněnou tabuli z ulice. La Bresca měl tento úkol provést za něho a pak měl přední dveře do krejčovství zamknout, zatímco Calucci měl Honzu Krejčího namířeným revolverem donutit, aby se odebral do místnosti za krámem, kde ho měl svázat a spoutaného a bezmocného jej nechat na podlaze u žehlicího automatu. Pak měli v úmyslu vyprázdnit automatickou pokladnu, vybrat peníze, kterých se v ní přes týden navršila pěkná kupka, a vytratit se. Honza Krejčí tam měl zůstat, živý nebo mrtvý, podle toho, nakolik s nimi bude ochoten spolupracovat.

Di Fillippi jim pověděl, že tohle všechno vyslechl jednou večer v pizzerii na South Third, když La Bresca a Calucci seděli v boxu za ním a neuvědomili si, že šeptají trochu moc nahlas. Představa dvou Taliánů, kteří přepadnou krejčovství patřící třetímu Taliánovi, ho nejdřív dost znechutila, ale pak si řekl A co hrome, to přece není moje věc; jaktěživ se nesnížil k tomu, aby někoho prásknul, to teda nikdy. Bylo to ale před rohovnickým utkáním a před tou sázkou, po které zůstal totálně švorc. Byl zoufalý, jak si opatřit nějaké prachy, aspoň něco, no a tak si vzpomněl, o čem se ti dva bavili, a řekl si, že zkusí, jestli by ho nevzali do party. Nepředpokládal, že by se mohli moc vzpírat, poněvadž kořist má být koneckonců fakt velká, no, a tak myslel, že budou ochotní se s ním o ni rozdělit.

„Kolik peněz vlastně v té pokladně má být?“ zeptal se netrpělivě Willis.

„Jó, milej pane,“ řekl Di Fillippi a zakoulel očima, „tam bude přinejmenším čtyři sta dolarů, možná že víc.“

/11/

Ve středu se toho stala spousta.

Ve středu například zjistili, že jim ze služebny někdo ukradl celou řadu věcí:

Jeden psací stroj.

Šest kuličkových per.

Jeden elektrický ventilátor.

Jeden termoskový džbán.

Jednu plechovku lulkového tabáku a čtyři kostky mýdla.

Nikdo neměl tušení, kdo to mohl udělat.

Ani Steve Carella, kterého pustili ze špitálu a který se vzhledem ke svým ofačovaným žebrům procházel po místnosti náramně opatrně, neměl představu, kdo to mohl udělat. Pár chytrolínů ze služebny navrhlo, že by Carella, když je teď ten invalida a vůbec, měl být pověřen vypátráním Velké záhady policejní služebny, ale poručík Byrnes se rozhodl, že ho místo toho raději pošle na číhanou do krejčovského salónu – společně s Halem Willisem. Ve dvanáct hodin v poledne se muži vydali přes celé město do podniku Honzy Krejčího.

Předtím se ale ještě stala spousta jiných věcí; ta středa byla opravdu rušná.

V osm hodin ráno například zavolal jeden pochůzkář a ohlásil, že na své obchůzce našel přede dveřmi jednoho domu mrtvolu a že to na něj dělá dojem, že toho nebožtíka někdo upálil. Což znamenalo, že ti dva podpalovači vandráků během noci znova zafungovali a že se proti nim hezky rychle bude muset něco opravdu účinného podniknout, dřív než polijí benzínem všechny pobudy ve městě. Kling, který telefon bral, doporučil pochůzkáři, aby u mrtvoly zůstal do té doby, než se jemu podaří nadirigovat tam ambulanci, a pochůzkář si postěžoval, že v tom vchodu do domu i v celé ulici je úděsný pach ze spáleného masa, načež mu Kling řekl, že to je teda peklo a že by si měl stěžovat kapitánu Frickovi.

Ve čtvrt na deset přišla nahoru do služebny Sadie Cvokajda, aby Willisovi pověděla o znásilňovači, který se ji minulou noc pokusil oloupit o panenství. Sadie Cvokajda byla osmasedmdesátiletá, vrásčitá a bezzubá zvadlá stařena, která už teď chránila své panenství málem osmdesát let a která pravidelně jak hodinky hlásila do služebny každou středu ráno, buď osobně, nebo telefonicky, že se k ní do bytu v činžáku minulou noc vloupal nějaký mužský a pokusil se z ní servat noční košulenku a znásilnit ji. Prvně tento trestný čin ohlásila někdy před čtyřmi léty a policie jí tenkrát uvěřila v domnění, že mají na krku dalšího Bostonského škrtiče, jenomže tentokrát jim řádí hned za zadkem. Okamžitě začali pátrat a šli dokonce tak daleko, že do bytu staré dámy poslali detektiva Andy Parkera, aby tam číhal v záloze. Příští středu dopoledne však Sadie přišla do služebny znova a hlásila druhý pokus o znásilnění – přestože Parker strávil v bdělé pohotovosti klidnou a nudnou úterní noc u ní v kuchyni. Vtipálkové ze služebny samozřejmě hned vyrukovali s teorií, že tím šampiónem ve znásilňování byl možná Parker sám, kterýžto předpoklad Parker označil za něco ještě uhozenějšího než blbou srandu. Tehdy jim ale všem došlo, že Sadie je cvok a že se od ní mohou nadít dalších častých návštěv či telefonátů. Nedošlo jim však ještě, že by se Sadiiny návštěvy či telefonáty mohly s pravidelností hodinek opakovat každou středu dopoledne, ani to, že Sadiina fantazie by mohla být stejně jednotvárná a beze změn jako jejich služebna. Znásilňovač byl vždycky vysoký snědý muž, který poněkud připomínal Rudolpha Valentina. Přes smokink měl vždycky oblečenou černou pláštěnku, nosil bílou košili, černého mašlovitého motýlka a taneční střevíce z černého saténu. Příklopec u kalhot měl na pět knoflíků. Na pět knoflíků! A ten příklopec vždycky rozpínal pomalu, s ledabylou loudavostí, přičemž Sadii varoval, aby nevřeštěla, že jí nehodlá ublížit, že ji hodlá (podle Sadiiných slov) „jen kapku pošolíchat“. Sadie pokaždé čekala, až rozepne jeden po druhém všech pět knoflíků a vytáhne ten svůj „krám“ – teprve pak začala ječet. Načež násilník vždy z bytu uprchl, vyskočil oknem na požární žebřík jak Douglas Fairbanks a po něm hbitě sešplhal dolů do dvora.

Historie, kterou přišla vykládat tuto středu, byla na chlup stejná jako historie, kterou vykládala každou středu už čtyři roky. Willis si informaci zapsal a slíbil, že udělají vše, co je v jejich silách, aby se úchylný sukničkář musel zodpovídat spravedlnosti. Sadie Cvokajda odešla ze služebny potěšená a vzrušená, zřejmě už v libé předtuše další noční návštěvy příští týden.

Ve tři čtvrtě na deset přišla to dopoledne do služebny nějaká žena a ohlásila, že pohřešuje manžela. Mohlo jí být asi tak pětatřicet let a byla to atraktivní bruneta v zeleném plášti, který dokonale ladil s barvou jejích irských očí. Ze studeného vzduchu venku měla tváře červené jak třešinky a zdraví a vitalita z ní přímo sálaly, přestože se zdála manželovým zmizením dočista vyvedená z míry. Když se jí však Meyer začal vyptávat, zjistil, že pohřešovaný muž vlastně vůbec není její manžel, ale de facto to je manžel její nejlepší přítelkyně, která bydlí v bytě na Ainsley Avenue hned vedle nich. Při dalším vyptávání zelenooká dáma Meyerovi vysvětlila, že má s manželem své nejlepší přítelkyně „poměr“ (jak to nazvala), trvající už tři roky a čtyři měsíce, a za celou tu dobu mezi nimi nikdy nepadlo jediné hrubé slovo, tak jsou do sebe zamilovaní. Na dnešek v noci ale, když nejlepší přítelkyně zelenooké dámy odešla ke známým hrát bingo, zelenooká dáma a manžel se zběsile pohádali, poněvadž on „to chtěl s ní dělat“ (jak to opět sama pojmenovala) přímo u něho v bytě na gauči v obýváku, přestože ve vedlejším pokoji spaly čtyři jeho děti, což ona odmítla, neboť měla pocit, že by to nebylo slušné, načež on si vzal klobouk a kabát a odešel do té zimy venku. Dosud se nevrátil, a zatímco nejlepší přítelkyně zelenooké dámy se domnívala, že někde sedí a pochlastává, poněvadž manžel byl, jak z řeči vysvítalo, dost vyhlášený zpiťar, zelenooká dáma ho bolestně postrádala a neochvějně věřila, že se vytratil jí natruc, kdyby byla tušila, že něco podobného provede, byla by jeho naléhání vyhověla, znáte přece mužské.

Jo znám, řekl Meyer.

Takže zatímco manželce se nezdálo nutné hlásit manželovo zmizení a zatahovat do celé věci policii, zelenooká dáma se obávala, že by mohl vyvést něco zoufalého, když teda mu odepřela svou přízeň, a žádala proto muže zákona, aby jí pomohli zjistit, kde se nachází, a vrátit jej do lůna rodiny a jeho milovaných, znáte přece mužské.

Jo, znám, řekl Meyer znova.

A tak si veškeré informace zapsal a zauvažoval přitom o tom, kdy on sám se naposled pokusil poskočit se Sarah na gauči v obýváku, když vedle spaly ve svých pokojích jeho děti, a uvědomil si, že se nepokusil se Sarah poskočit v obýváku na gauči vlastně nikdy. Rozhodl se, že by to mohl zkusit dnes večer, až se vrátí domů, a pak zelenookou dámu ujistil, že udělají vše, co je v jejich silách, aby zjistili, kde se manžel její nejlepší přítelkyně nachází, ale že podle všeho může být bez obav, poněvadž manžel se podle všeho odebral strávit noc s nějakou přítelkyní.

No jo, ale právě z toho mám obavy, řekla zelenooká dáma.

Och, řekl Meyer.

Když zelenooká dáma odešla, Meyer založil lístek s hlášením do kartotéky pro případné použití v budoucnu, poněvadž nechtěl otravovat oddělení pro pohřešované osoby předčasně. Začal zrovna vyklepávat na stroji zprávu o vloupání, když do služebny vešel detektiv Andy Parker s Lewisem Kapsáříčkem. Parker se smál, div se nepotrhal, ale Lewis nevypadal na to, že by se zas tak moc bavil. Byl to vysoký štíhlý páneček s namodralým nádechem na lícních kostech, s ostrýma a pronikavýma očkama a řídnoucími okrově zrzavými vlasy. Na sobě měl béžový pršiplášť a hnědé kožené rukavice, z ohbí lokte mu visel deštník a mračil se na všechny ve služebně jako kakabus, zatímco Parker dál doslova řičel smíchy.

„Hele – koho jsem přived!“ zvolal Parker a dostal takový záchvat smíchu, že lapal po dechu a div se neudusil.

„Co je na tom tak zvláštního?“ zeptal se Meyer. „Ahoj, Lewisi, jak se hejbou kšefty?“

Lewis se na Meyera zamračil. Meyer pokrčil rameny.

„Nejlepší kapsář v celém revíru!“ skučel Parker. „Hádej, co se stalo?“

„Co se stalo?“ zeptal se Carella.

„Stojím u Jerryho u pultu, znáš to tam? No – v tom automatu?“

„No a?“

„No a zadek mám vystrčenej směrem ke dveřím, jo? A co bys řek, že se stalo?“

„Co?“

„Cítím, že mi někdo strká pracku do kapsy a chce mi z ní vylovit šrajtofli. Tak tu pracku čapnu za zápěstí, otočím se jak čamrda s bouchačkou v druhý ruce – a hádej, kdo to byl?“

„Kdo to byl?“

„No Lewis!“ řekl Parker a znova se rozchechtal. „Nejlepší kapsář v celým revíru a vybere si za terč svýho snažení detektiva!“

„No co – zmejlil jsem se,“ řekl Lewis a zachmuřil se.

„To si teda piš, že ses zmejlil! A moc!“ zařval Parker.

„Stál jste ke mně zádama,“ řekl Lewis.

„Lewisi, kamaráde, poštráduješ si to do basy,“ řekl Parker rozjařeně a pak dodal: „Dělej, dělej, musíme to s tebou sepsat dřív, než se pokusíš vybílit kapsy tady Meyerovi.“

„Já na tom nic tak srandovního nevidím,“ řekl Lewis a pořád se mračil, když vycházel za Parkerem ze služebny.

„Já myslím, že je to velká sranda, fakt,“ řekl Meyer.

Vtom se objevil u laťkového brlení, které oddělovalo služebnu od chodby, nějaký muž a váhavou angličtinou se zeptal, jestli některý z policistů mluví italsky. Carella řekl, že mluví, a pozval muže, aby se posadil k jeho psacímu stolu. Muž mu italsky poděkoval, smekl klobouk, položil si ho na kolena, když si sedl, a pak začal Carellovi vykládat svou historii. Že prý mu někdo hází do auta odpadky.

„Rifiuti?“ zeptal se Carella.

„Si, rífiuti,“ řekl muž.

Už je to pár neděl, pokračoval muž, co někdo v noci otevřel jeho vůz a vysypal mu odpadky na přední sedadlo. Odpadky: nejrůznějšího druhu. Prázdné plechovky od konzerv, zbytky od večeře, ohryzky od jablek a lógr z kafe, prostě všechno. A to všechno do auta, na přední sedadlo.

„Perchè non lo chiude a chiave?“ zeptal se Carella.

To je tak, vysvětlil mu muž, on totiž každý večer vůz zamkl, jenomže to vůbec nepomohlo. Poněvadž když mu tam někdo quello porco – hodil ty odpadky prvně, rozbil postranní okénko a tím si pak otevřel dveře, aby mohl tu zatracenou sviňárnu provést. Takže vlastně je jedno, jestli si bude vůz dál zamykat, poněvadž ten darebák do něho dál bude strkat ty svý drzý pařáty rozbitým ventilačním okýnkem, a pak zas všechny ty odpadky vysype na přední sic, a fakt je, že vůz už začíná povážlivě a odporně smrdět.

Hm, no jo, řekl Carella, a víte o někom, kdo by byl schopnej sypat vám odpadky na přední sedadlo?

Ne, nevím o nikom, kdo by byl takovýho svinstva schopnej, řekl muž.

Víte o někom, kdo vůči vám chová zášť? zeptal se Carella.

Ne, mě má všude každej rád a každej si mě váží, řekl muž.

No dobrá, řekl Carella, pošleme vám tam někoho od nás, aby to všechno přešetřil.

„Per piacere,“ řekl muž, nasadil si klobouk, potřásl Carellovi rukou a vypadl ze služebny. To bylo 10.33.

V 10.35 Meyer zavolal Raoulu Chabrierovi do kanceláře státního zástupce a strávil tři minuty rozkošným žvatláním s Bernice, než konečně dostal na drát přímo Chabriera.

„Ahoj, Rollie,“ řekl Meyer, „tak co jsi zjistil?“

„O čem?“ zeptal se Chabrier.

„No o té knize, jak jsem ti volal…“

„A jo.“

„Tys na to zapomněl,“ řekl Meyer otráveně.

„Poslyš,“ řekl Chabrier, „pokoušel ses někdy fachčit na dvou případech najednou?“

„Jaktěživ ne,“ řekl Meyer.

„No, to taky není žádná sranda, to mi věř. Čtu si sbírku zákonů kvůli jednomu a pokouším se najít nějaký stručný poučení o tom druhým. Myslíš, že se budu zároveň ještě starat o nějakej pitomej román?“

„No ale…“ řekl Meyer.

„Já vím, já vím, já vím,“ řekl Chabrier, „slíbil jsem ti to.“

„No…“

„Dostanu se k tomu. Slibuju ti to znova, Meyere. Já jsem člověk, kterej vždycky drží slovo. Vždycky. Slíbil jsem ti to a teďka ti to slibuju znova. Jakže se ta kniha jmenuje?

„Meyer Meyer,“ řekl Meyer.

„Aha, vidíš – Meyer Meyer, hned to prozkoumám. Zavolám ti zpátky, slibuju ti to. Bernice,“ zařval, „poznamenejte mi, že mám zavolat Meyera!“

„A kdy mi zavoláš?“ zeptal se Meyer.

To bylo 10.39.

Pět minut před jedenáctou přišel na poštu v Hale Street v centru města vysoký blonďák s naslouchátkem v uchu. Nesl lepenkovou krabici a šel přímo k přepážce. Krabici na ni hodil a pošoupl ji k poštovnímu úředníkovi. Byla v ní stovka zalepených a oznámkovaných obálek.

„Je to všechno sem do města?“ zeptal se úředník.

„Jo,“ odpověděl hluchý.

„První poštovní třídou?“

„Jo.“

„Je to všechno oznámkované?“

„Jo, všechno.“

„V pořádku,“ řekl úředník, obrátil krabici dnem vzhůru a vysypal obálky na dlouhý stůl za sebou. Hluchý čekal. V jedenáct hodin začal úředník strkat obálky do razítkovacího stroje.

Hluchý se vrátil do bytu, kde ho ve dveřích uvítala Rochelle.

„Užs ty srandičky poslal?“ zeptala se.

„Jo, už to má poštovskej panáček,“ řekl hluchý a zazubil se.

Honza Krejčí o ničem nevěděl.

„Já žádný poldy do svýho krámu nechci,“ řekl prostě a jednoznačně poněkud lámanou angličtinou.

Carella mu trpělivě a anglicky vysvětlil, že policie má spolehlivou informaci o tom, že jeho krejčovství má být v pátek v osm hodin večer přepadeno, ale že poručík rozhodl, že k němu do místnosti za krámem pošle dva muže hlídkovat už dnes večer, pro případ, že by si to snad zloději rozmysleli a pokusili se udeřit dřív. Ujistil Honzu Krejčího, že oni dva se zcela nenápadně usadí za závěsem, který odděluje prostor pro zákazníky od místnosti za krámem, tak, aby mohl nerušeně procházet, že budou tiše jak myšky, a vrhnou se do akce jedině tehdy, kdyby se zloději objevili.

„Lei è pazzo!“ řekl Honza Krejčí italsky, čímž chtěl vyjádřit, že si myslí, že Carellovi přeskočilo. Načež Carella hbitě přešel do italštiny, kterou se naučil jako kluk a kterou v přítomné době neměl moc příležitostí uplatnit v praxi, s výjimkou případů, kdy měl co dělat s lidmi, jako byl onen muž, který si přišel do služebny stěžovat na odpadky v autě, nebo lidmi jako Honza Krejčí, na kterého skutečnost, že je Carella Talián jako on, udělala ihned velký dojem.

Honza Krejčí kdysi napsal dopis režisérovi velice oblíbeného televizního seriálu a stěžoval si v něm, že se v seriálu příliš mnoho Italů objevuje v rolí darebáků. Jeho rodina, počítaje jen přímé příbuzné, má čtyřiasedmdesát členů, všichni prožili větší část svých životů ve Spojených státech a v tomto velkoměstě, a nikdo z nich není zločinec, všichni jsou to poctiví, těžce pracující lidé. Proč tedy má televize dávat seriál, z něhož vysvítá, že jsou všichni Italové zloději? Obdržel odpověď napsanou nějakým asistentem z redakce zábavných pořadů, který mu vysvětloval, že ne všichni darebáci v seriálu jsou Italové, někteří že jsou taky židi a Irčani. To ale Honzu Krejčího nikterak nepacifikovalo, poněvadž to byl inteligentní pán, plně schopný pochopit základní rozdíl mezi dvěma tvrzeními: Ne všichni Italové jsou darebáci a Ne všichni darebáci jsou Italové. Proto pro něho v této chvíli bylo náramně příjemné mít v krámě italského policistu, i když to pro něho znamenalo, že se bude muset smířit s dvěma neznámými chlapy za závěsem vzadu za krámem. Honza Krejčí neměl cizí chlapy rád, i když to byli italští policisté. A navíc ten druhý cizí chlap, ten malý, rozhodně Ital nebyl. Bůh ví, co ten byl zač!

V krejčovství se to zákazníky jen hemžilo, ačkoli Carella pochyboval, že by tržba mohla obnášet plus minus čtyři sta dolarů týdně, což byl La Brescův a Calucciho odhad plánované kořisti. Uvažoval také o tom, proč ti dva jsou ochotni riskovat minimálně deset a maximálné třicet let kriminálu, což je taxa za loupež prvního stupně, když nemohou doufat, že za všechno své úsilí získají víc jak čtyři sta dolarů. Dokonce i kdyby měli garantováno, že dostanou nejnižší sazbu, a předpokládali, že za tři a půl roku budou z basy venku na podmínku, činil očekávaný zisk jen sto patnáct dolarů za rok, což je žebrácká mzda za jakoukoli práci.

Nikdy vlastně přesně nepochopil, jak to těmhle kriminálníkům myslí.

Myšlení hluchého například nedokázal pochopit vůbec.

Zdálo se, že je něco naprosto šíleného v nesmírném riziku, které na sebe bere, v hazardní hře, v níž je v sázce padesát tisíc dolarů proti možnému kriminálu na doživotí. Člověku jeho inteligence a schopností muselo přece už teď být zcela jasné, že městská správa nehodlá sáhnout do svých pokladnic a vysolit padesát tisíc dolarů jedině proto, že někdo vyhrožuje vraždou. Šance na výhru proti takovéhle odměně byly vratké, a každá chytrá hlava, která si ty šance uměla spočítat, si toho musela být vědoma. V tom případě ale hluchý nemohl čekat, že mu akce přinese zisk, v tom případě mu muselo jít o to, aby zabil starostova náměstka – tak jako předtím zabil inspektora městských sadů a parků. Proč ale? Ať už byl hluchý kdokoli a měl v plánu cokoli, Carella si ho nepředstavoval jako zabijáka, který chce vražděním jen děsit lidi. Ne, hluchý byl tvrdohlavý byznysmen, podstupující dobře prokalkulované riziko. A byznysmeni neriskují, pokud zbývá přinejmenším aspoň nějaká naděje na zisk. Prvně hluchý žádal pět tisíc dolarů, byl odmítnut a spáchal vraždu. Podruhé požádal o padesát tisíc dolarů, ačkoli dobře věděl, že bude znova odmítnut, a znova spáchal vraždu. Potom informoval noviny o svých neúspěšných vyděračských pokusech a od té doby se už víc neozval.

Takže kde je ten zisk, o který mu jde?

Však my na to kápnem a nebude to dlouho trvat, miláčku. Tím si byl Carella jistý.

Zatím ale seděl vzadu za krámem Honzy Krejčího a dumal nad tím, že šikovný krejčovský dělník u žehlicího automatu si přijde na docela slušné prachy.

/12/

Pan Carl Wahler

Marshall Avenue 1121

Isola

Vážený pane Wahlere,

budete-li tento dopis pokládat za žert zemřete.

Fakta jsou následující. Přečtěte si je pozorně, Mohou Vám zachránit život.

1) Inspektor městských sadů a parků Cowper výstrahu ignoroval a byl zabit.

2) Náměstek starosty Scanlon výstrahu ignoroval a byl zabit.

3) Na řadě je JMV: Bude zabit tento pátek večer.

Co máte se všemi těmito fakty společného Vy?

1.) Toto je výstraha pro Vás. A je to jediná výstraha. Žádné další výstrahy už nedostanete. Pamatujte na to.

2) Vyzvedněte ze svého konta pět tisíc dolarů v malých, neoznačených bankovkách.

3) Někdy během příštího týdne se s Vámi telefonicky spojíme. Člověk, s nímž budete mluvit, Vám řekne, jak, kdy a kam mají být peníze doručeny.

4) Pokud této žádosti nevyhovíte, budete zabit. Bez výstrahy.

Nechovejte žádné falešné naděje!

Policie nedokázala ohlídat Cowpera ani Scanlona, ačkoli byla dostatečně varována předem. Nedokáže ohlídat ani JMV. Jakou šanci budete mít Vy, když nezaplatíte? Jakou šanci budete mít Vy, když udeříme bez výstrahy?

Vyzvedněte si peníze. Ozveme se vám znova. Brzo.

Dopisy tohoto znění dostalo sto lidí ve čtvrtek. To ráno byl hluchý náramně rozjařený. Přecházel po bytě a pohvizdoval si, znova a znova promýšlel svůj plán, vychutnával všechny jeho rafinovanější aspekty a kochal se pomyšlením, že sto velmi bohatých jedinců propadne v sobotu ráno náhlé panice.

Oprávněně předpokládal, že dnes kolem páté hodiny odpoledne většina lidí, kteří jeho dopis obdrželi, bude jej mít už přečtený a vytvoří si o něm přinejmenším nějaké předběžné, zatím třeba nevyhraněné mínění. Byl si plně vědom, že někteří z nich dopis jen letmo přelétnou očima, zmačkají ho do koule a hodí jej rovnou do koše na odpadky. Také si byl vědom, že hrstka adresátů, hlavně ti, kteří mají sklon k paranoie, bude ihned volat na policii, nebo možná navštíví revír příslušný místu jejich bydliště s dopisem v ruce a dotčeně bude žádat o ochranu. Cítil, že tahle část jeho plánu je obzvlášť skvostná. Starosta dostal výstrahu, ano, ale – och – jak nepřímo! O nebezpečí, které hrozí jeho životu, se doví jen z toho, že pár vyděšených občanů uvědomí policii.

A zítra večer, ačkoli byl předem varován, starosta nicméně zemře.

Před šesti měsíci, když hluchý zahájil přípravné práce na svém plánu, zjistil si spoustu neobyčejně zajímavých, i když jen útržkovitých informací. Nejdřív se dověděl, že každý, kdo si přeje znát přesné umístění vodovodních potrubí položených pod městem, může se jednoduše obrátit na Odbor vodohospodářské správy, kancelář číslo 1720 v budově městské radnice, kde jsou plány vyloženy k veřejnému nahlédnutí. Podobně se bylo možno informovat o sítí městské kanalizace a stok – stačilo zajít na Odbor veřejných prací v hlavní úřadovně téže budovy. Hluchého naneštěstí nezajímalo ani vodovodní potrubí, ani stoky. Zajímala ho elektřina. A rychle si zjistil, že detailní plány uložení podzemních kabelů – z pochopitelných důvodů volně přístupné nejsou. Tyhle plány byly deponovány v Dokumentačním a evidenčním oddělení Metropolitní elektrárenské společnosti a měla je pod palcem kancelář, jejíž personál tvořili především kresliči. Jedním z těch kresličů byl Ahmad.

První plán, který hluchému obstaral, byl nadepsán „60. obvodní energetická síť pro oblast v obvodu Dolní Isoly“, a bylo na něm zachyceno umístění všech pomocných stanic v této čtvrti města.

Oblast, která hluchého speciálně zajímala, byla na plánu uvedena pod názvem „Cameron Flats“. Starostův dům stál v Cameron Flats na rohu South Meridian a Vanderhof Street. Pomocná stanice zásobující elektrickým proudem South Meridian a Vanderhof Street byla označena zakroužkovaným křížkem a specifikována jako „South Meridian č. 3“. Do této pomocné stanice vedly kabely vysokého napětí („Těm se říká napáječe,“ poučil ho Ahmad) z trafostanice umístěné někde na rozvodném systému. Tyto napájecí kabely bylo třeba zničit, měl-li se starostův dům ponořit do tmy tu noc, kdy měl být starosta zavražděn.

Druhý plán, který Ahmad opatřil, byl nadepsán „Spoje energetické sítě“ a byla to detailní zvětšenina napájecího systému, jímž byly zásobovány všechny příslušné pomocné stanice. Pomocná stanice na prvním plánu byla uvedena pod označením „South Meridian č. 3“. Když si ji hluchý vyhledal na detailnějším plánu, mohl si zjistit evidenční číslo napáječe: 65CA3. Což ho přivedlo k třetímu ukradenému plánu, prostě a skromně označenému „65CA3“ s podtitulem „Umístění pomocné stanice na South Meridian“. To byl náramně dlouhý, úzký diagram, zachycující trasu, po níž napáječ putoval pod městskými ulicemi, i s čísly označujícími revizní otvory s kovovými poklopy, jimiž byl ke kabelům přístup z ulice. 65CA3 procházel na své klikaté cestě podzemím z trafostanice k pomocné stanici pod jedenácti takovými revizními otvory. Hluchý si zvolil otvor vzdálený přibližně půl míle od starostova domu a zapsal si jeho číslo: M3860-120’SSC-CENT.

Poslední plán, ten, na kterém záleželo všechno, byl nadepsán „Přístup k napáječi“ a lokalizoval otvor zcela přesně. M3860 se nacházel na Faxon Drive, čtyřiačtyřicet metrů na jih od jižního okraje chodníku v Harris Street, uprostřed ulice – proto to označeni 120’SSC-CENT, v němž zkratka CENT znamenala centrum, střed. Vysokonapěťové kabely, procházející pod tímto vybetonovaným otvorem, byly uloženy půldruhého metru pod povrchem ulice a seshora chráněny kovovým poklopem vážícím stopětatřicet kilo.

Zítra v noci Ahmad, Buck a hluchý ten poklop zvednou a jedna z Buckových bomb si perfektně poradí s kabely.

A pak… Áchchch, pak…

Ta opravdu nádherná část plánu byla teprve před ním a hluchý se usmál, když o ní přemýšlel.

Jasně si představil starostův dům zítra v deset hodin večer, obstoupený policisty a detektivy nasazenými do speciální akce. Ti všichni tam budou jedině a výhradně proto, aby ctihodnému JMV poskytli veškerou ochranu. Viděl už sám sebe, jak jede v černém sedanu k cihlové vile, náhle ponořené do tmy, jak policejní baterka vykrojí z temnoty zlatá písmena na předních dvířkách vozu a z nich sestavený nápis Metropolitní elektrárenská společnost (písmena, která lze nalepit pouhým přitlačením a která na oboje přední dvířka vozu odborně připevnil Ahmad, když je předtím koupil v Ateliéru uměleckých potřeb, kus po osmi centech, celkový výdaj čtyři dolary osmdesát). Už viděl, jak se dvířka vozu otvírají. Vystupují tři muži. Dva mají na sobě montérky (od firmy Sears, Roebuck, šest dolarů devadesát pět za jeden komplet). Třetí má na sobě uniformu policejního seržanta, i se stužkou od vyznamenání, připíchnutou nad služebním odznakem na levé kapse (z půjčovny divadelních kostýmů, deset dolarů denně plus sedmdesát pět dolarů záloha) a se žlutou páskou policejní pohotovostní služby na rukávě (za dolar dvacet pět centů v prodejně drobného spotřebního zboží, přímo přes ulici proti budově policejního ředitelství).

„Co jste zač?“ zeptá se hlídkující policista a pátravě přejede po těch třech kuželem světla z baterky. Buck v uniformě seržanta k němu přistoupí.

„To je v pořádku,“ řekne Buck. „Já jsem seržant Pierce z pohotovostní služby. A tihle dva jsou od elektrárenské společnosti. Mají zjistit, kde ta elektrika vybouchla.“

„Všechno jasný, seržante,“ odpoví policista.

„Nikde se tu nic neděje?“ zeptá se Buck.

„Zatím všude klid, seržante.“

„Radši zkontroluj, jaký nářadí mají s sebou,“ řekne Buck. „Nechci, aby nás pak třeba kvůli tomu někdo buzeroval.“

„Dobrej nápad,“ řekne policista. Zašmejdí po nich kuželem světla z baterky a Ahmad otevře kufřík s nářadím. Není v něm nic než elektrikářská výbava: zkoušečka, ocelový pásmový metr, kolovrátek na upnutí vrtáku, čtyři šroubováky, hasák, přímočará pilka na železo, oblouková pilka na železo, kladívko, Seegerovy kleště, škrabka na odstraňování izolace z drátů, kombinačky, sica-kleště, klíč na utahování matek, izolační páska, pryžové těsnění… „V pořádku,“ řekne policista a otočí se k hluchému. „Co to nesete vy?“

„Voltohmmetr,“ odpovídá hluchý.

„Ukázal byste mi ho?“

„Samozřejmě,“ řekne hluchý.

Zkoušecí zařízení je jen černý kožený kufřík, nějakých třicet centimetrů dlouhý, dvacet široký a dvanáct hluboký, Když hluchý odklapne zámek a zvedne víko, baterka ozáří desku s ukazateli instalovanou v dolní části kufříku tak, že je v jedné úrovni s jeho okrajem. Desce dominují dva velké ciferníky, jeden označený jako „Voltohmmetr“, druhý jako „Ampérmetr“. Pod ciferníky jsou tři knoflíky. Štítky od výrobce informují, k čemu knoflíky slouží: oba krajové jsou označeny jako „Stavitelný regulátor“, kdežto u prostředního je štítek „Funkce“. Na levé straně desky, vertikálně odshora dolů, jsou řady zdířek, označených 600 V, 300 V, 150 V, 75 V, 30 V a Síť. Na pravém okraji desky jsou vedle ciferníků podobné zdířky, označené 60 A, 30 A, 15 A, 75 A, 3 A a Síť. Další zdířka a malá žárovička jsou pod knoflíkem druhého regulátoru a jsou souhrnně označeny jako „Indikátor svodu“. Výrazná písmena, vyražená na panel zkoušečky už v továrně, hlásají, jak se celé zařízení jmenuje: „Univerzální měřič napětí, odporu a proudu“.

„V pořádku,“ řekne policista, „můžeš si to zavřít.“

Hluchý sklapne víko kufříku a znova zacvakne zámek.

„Já je odvedu dovnitř,“ řekne Buck.

„Jo, můžete, seržante,“ řekne policista a všichni tři půjdou k domu, kde je u hlavního vchodu zastaví detektiv.

„Seržant Pierce z pohotovostní služby,“ řekne Buck. „Tihle dva jdou od elektrárenské společnosti – zjistit, kde ta elektrika kiksla.“

„Dobrý,“ řekne detektiv.

„Já jdu s nima a nehnu se od nich,“ řekne Buck, „ale za nic jiného odpovědnost nepřebírám.“

„Co tím chcete říct?“

„No, jestli starosta zakopne a zlomí si nohu v kotníku, když budem ve vile, nerad bych za to dostal sprdávačku od kapitána já.“

„Žádnej strach, my budem starostu od vás držet na dištanc,“ řekne detektiv a zasměje se.

„Tak odkud chcete začít, mládenci?“ zeptá se Buck. „Od sklepa?“

Jdou do vily. Svítí tam světla napájená z nouzových akumulátorů, ale větší část vily je skoro ve tmě, přecházející postavy připomínají rozplizlé, nejasné přízraky. Tři muži začnou svou práci v suterénu, postupně kontrolují napětí v obvodech. Projdou všemi místnostmi ve vile, ale během své inspekce starostu ani jednou neuvidí. V ložnici pána domu strčí hluchý kufřík se zkoušecím zařízením pod obrovskou dvojitou postel a předstírá, že horlivě pátrá, zda výpadek proudu není způsoben kraťasem v zástrčce. Když vychází z ložnice, už s sebou kufřík nenese. „Univerzální měřič napětí, odporu a proudu“ leží na podlaze pod starostovou postelí.

Ten měřič se všemi úhlednými, v továrně vyrobenými ciferníky, knoflíky, zdířkami a elektrikářskými termíny je pravý – ale přesto je to podvrh. Za deskou s ukazateli žádné zkoušecí zařízení není, vnitřek skříňky byl předem vykuchán, Pod deskou je skryta další Buckova časovaná bomba, nařízená na dvě hodiny po půlnoci.

Zítra v noci starosta zemře.

V sobotu ráno se všichni dovědí, že bylo spácháno to, co se spáchat nedalo. Všichni otevřou své noviny, přečtou si titulky a budou vědět, že dopis byl myšlen vážně, žádný náhodný cvok, který by si snad chtěl jen přihřát svou polívčičku, nemohl vraždu tak přesně předpovědět. Toho byl schopný jen ten, kdo sám vraždu naplánoval a sám ji provedl. Zvednou dopis z místa, kam ho lhostejně pohodili, přečtou si jej znova a teprve teď plně pochopí jeho hrozbu, teprve teď si plně uvědomí tu absolutní hrůzu skrytou v jeho slovech. Je pět tisíc dolarů opravdu tak velká investice, když je člověk postaven tváří v tvář hrozbě náhlé smrti? Ani jeden z mužů, kteří byli na seznamu stovky adresátů, nevydělával méně než dvě stě tisíc dolarů ročně. Všichni adresáti byli pečlivě zvoleni, původní seznam obsahující čtyři sta dvacet jmen byl zredukován a zrevidován, zúžen pouze na ty, kteří se zdáli být nejpravděpodobnějšími oběťmi, na ty, pro něž ztráta pěti tisíc dolarů u vrhcábového stolu v Las Vegas nic neznamená, na ty, o nichž bylo známo, že investovali do cenných papírů nebo do výnosných divadelních her uváděných na Broadwayi – krátce a dobře na ty, kteří budou ochotni obětovat pět tisíc dolarů za naději, že se jim nic nestane.

Však oni nám zaplatí, pomyslel si hluchý.

To se ví, všichni ne, všichni určitě ne. Ale bude jich dost. Možná že k tomu bude třeba ještě několika málo vražd, možná že bude ještě třeba pár těch ulízaných a napapaných pupkáčů ze seznamu zlikvidovat, než se ti ostatní přesvědčí, že nemají jiné východisko, ale nakonec se o tom přesvědčí a zaplatí.

Po vraždě, k níž dojde zítra v noci, až jim bude jasné, že nežertujeme – pak zaplatí.

Hluchý se pojednou usmál.

Kolem městské radnice by se měl shromáždit pěkně velký dav a mohli by se tam začít scházet třeba hned, pomyslel si.

Bude to zajímavý víkend.

„Trefils hřebík na hlavičku,“ řekl poručík Byrnes Carellovi. „Za příští oběť si vyhlíd starostu.“

„To se mu nemůže podařit,“ řekl Hawes.

„No – podařit by se mu to nemělo,“ řekl Byrnes. „Poněvadž jestli odkrágluje starostu, bude škubat prachy, jako kdyby rostly na stromě. Kolik odhadujete, že těch dopisů rozeslal?“

„Hm, to můžem zkusit spočítat,“ řekl Steve Carella. „Nejdřív varoval inspektora městských sadů a parků a žádal pět tisíc dolarů. Pak byl na řadě starostův náměstek a žádal padesát tisíc. A teď nám sděluje, že tenhle pátek v noci zabije starostu. Takže jestli v tý eskalaci hodlá pokračovat, měl by z toho chtít vyrazit desetkrát padesát tisíc, tedy pět set tisíc. Jestliže to vydělíme počtem –“

„To pusť z hlavy,“ řekl Byrnes.

„Chci jen vědět, jak to vypadá, když se to vyčíslí.“

„Co mají výpočty co dělat s tím, že má být zabit JMV?“

„To nevím,“ řekl Carella a pokrčil rameny. „Připadá mi ale, že když budeme vědět, jak postupuje, dovíme se taky, v čem je jeho postup chybný.“

Byrnes na něho civěl.

„Chci říct jen tolik, že odkráglovat starostu nebude pro tohohle chlápka dost,“ řekl Carella.

„Ty myslíš, že ne, jo? Mně připadá, že odkráglovat starostu je víc než dost.“

„To je pravda, ale neplatí to pro člověka, jako je hluchý. Ten je moc pyšný na svou vlastní mazanost.“ Carella se znova podíval na dopis. „Kdo to je – ten Carl Wahler?“ zeptal se.

„Výrobce obleků, bydlí v centru ve Stewart City, patří pod 17. revír. Přinesl tam ten dopis dneska ráno. Kapitán Bundy si myslel, že ho třeba budem chtít vidět. Vzhledem k tomu, že jsme se zabývali předchozími vraždami.“

„Zapadá to přesně do toho jeho plánu, nezdá se vám?“ zeptal se Hawes. „Ty druhé vraždy přece oznámil taky.“

„To je pravda, jenže tady něco chybí,“ řekl Carella.

„Co?“

„Osobní hledisko. Začal s tím v 87. revíru, byla to taková jeho malá vendetta za to, že jsme ho před lety vyšplouchli, když deponoval po celém tomhle zatraceném městě bomby, aby odvrátil pozornost od bankovní loupeže. Proč s tím ale teď najednou jde za hranice 87. revíru? Jestli odkrágluje starostu, udělá šašky jedině z těch pár policajtů, pověřených speciálně jeho ochranou. My budem z obliga, my při tom nebyli. A tomu právě vůbec nerozumím. Tady někde je v plánu nějaká chyba.“

„Mně ten plán připadá naprosto jasný,“ řekl Byrnes. „Jestli dokáže zabit JMV poté, co to předem všude rozhlásil, jakou šanci budou mít adresáti, na které udeří bez výstrahy? Jen si všimněte, kolikrát to v dopise opakuje. Bez výstrahy, bez výstrahy.“

„Stejně si s tím lámu hlavu,“ řekl Carella.

„To bys neměl,“ řekl Byrnes. „Napsal to tam jasně, černé na bílém. Ten chlap je učiněnej ďábel.“

V prvním okamžiku se jak Hawes, tak Carella div nedali do smíchu. Člověk obvykle od policajtů neslyší, že by o zločincích mluvili jako o „ďáblech“, i když třeba jde o prznitele dítek a masové vrahy. Tenhle způsob vyjadřování si pro sebe zpravidla rezervují soudci a politikové. Ani Byrnes obvykle nepoužíval tak barvitých kleteb. Přestože ale oba muži cítili neodolatelnou potřebu se nahlas rozesmát, jediný pohled na Byrnesovu tvář je od toho stačil odradit. Poručík byl s rozumem v koncích. Vypadal pojednou velice staře a velice unaveně. Ztěžka si povzdechl a řekl: „Dokážeme my mu to vůbec překazit, mládenci?“ a znělo to přesně tak, jako když nováček v americkém fotbalu má hájit zadní lajnu proti vybranému univerzitnímu týmu.

„Budem se modlit,“ řekl Carella.

Ačkoli starosta James Martin Vale byl bigotní příslušník episkopální církve, to odpoledne usoudil, že by raději měl udělat něco víc, než se jenom modlit, přeje-li si, aby jeho rodina nepřišla o tatíčka.

Svolal proto do své úřadovny v budově městské radnice schůzku na nejvyšší úrovni (schůzku, na kterou poručík Byrnes nebyl pozván), a na té se rozhodlo, že budou s okamžitou platností podniknuta veškerá preventivní opatření, která by mohla „hluchému“ (detektivové z 87. revíru trvali na tom, aby se mu tak říkalo) zabránit ve splnění hrozby. JMV se vyznačoval okouzlujícím chováním a bystrou inteligencí a dokázal všechny, kdo byli v úřadovně přítomni, přesvědčit, že mu jde víc o blaho občanů města než o vlastní bezpečnost. „O život nesmím přijít jedině proto, aby ten člověk nevyždímal těžce vydělané dolary z občanů tohoto velkého města,“ řekl, „a kdyby mě dokázal zabít, všichni by se od něho nechali vydírat. Mám na mysli především občany. Proto žádám o ochranu.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní zástupce, „mohu-li něco navrhnout, pak myslím, že by ochrana neměla skončit v pátek v noci, ale že by se v ní mělo ještě nějaký čas pokračovat i pak. Obávám se totiž, že kdyby se tomu člověku podařilo zabít vás kdykoli v nejbližší budoucnosti, občané našeho města by se mohli domnívat, že svou hrozbu přece jen splnil.“

„Ano, to asi máte pravdu,“ řekl JMV.

„Vaše Ctihodností,“ řekl revizor městských účtů, „mám za to, že byste snad měl odvolat všechna svá veřejná vystoupení přinejmenším do konce dubna.“

„Hm, to se mi nezdá, nemohu se přece úplně uzavřít do samoty a izolovat se jako nějaký poustevník, nemyslíte?“ zeptal se JMV, maje na paměti, že v letošním roce budou volby.

„Nebo aspoň omezit svá veřejná vystoupení,“ řekl revizor městských účtů, který se rozpomněl, že skutečně jsou letos volby a také na to, že on sám je na stejné kandidátce jako Jeho Ctihodnost starosta města JMV.

„Co si o tom myslíte, Slime?“ zeptal se JMV policejního ředitele.

Policejní ředitel, pán, který měřil metr devadesát tři a vážil sto dvě kila, zavrtěl zadkem v polstrované kožené klubovce, stojící naproti psacímu stolu Jeho Ctihodnosti, a řekl: „Postarám se, aby se kolem vás hemžilo policajtů jak blech,“ což sice zrovna nebylo příliš delikátní přirovnání, ale nicméně vystihovalo, co chce říct.

„Spolehněte se, že vám ze svého oddělení poskytnu tolik mužů, kolik jich budete potřebovat,“ řekl státní zástupce, vědom si toho, že dva jeho nejspolehlivější detektivové byli teprve před několika dny vyexpedováni výbuchem bomby do té velké Policejní akademie v nebi.

„Rád bych navrhl,“ řekl městský zdravotní rada, „abyste se podrobil kompletní lékařské prohlídce, a to hned, jakmile bude tato schůze skončena.“

„Proč?“ zeptal se JMV.

„Poněvadž existuje možnost, Vaše Ctihodnosti, že vám už teď někdo podal jed.“

„Poslyšte,“ řekl JMV, „to se mi přece jen zdá trochu divoké.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl zdravotní rada, „nahromadění malých dávek jedu, podávaných v jistém časovém rozmezí, může mít za následek smrt. A poněvadž máme co činit s člověkem, který si zřejmě vypracoval dlouhodobý časový plán…“

„Jistě, samozřejmě,“ řekl JMV, „podrobím se lékařské prohlídce, kdykoli si to budete přát. Možná že mi při tom vykurýrujete i tu rýmu, které se nemohu zbavit,“ řekl s šaramantním úsměvem a nádavkem se ještě stejně šaramantně zazubil.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl předseda městské rady, „podávám návrh, aby všechna motorová vozidla patřící městu ihned prošla důkladnou jednorázovou inspekcí. Stále nemohu zapomenout na to, pane starosto, že bomba umístěná v…“

„Ano, to zařídíme hned,“ řekl chvatně státní zástupce.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl starostův tiskový tajemník. „Navrhuji, abychom až do odvolání přestali poskytovat tisku veškeré informace o místě vašeho pobytu, o tom, kde a kdy máte promluvit a podobně, dokud celá ta nepříjemná záležitost nebude uzavřena.“

„Ano, to je dobrý nápad,“ řekl JMV, „ale samozřejmě se v žádném případě raději nebudu odvažovat příliš daleko od domova, co říkáte, Stane?“ prohlásil a šaramantně se usmál na státního zástupce.

„Rozhodně ne, pane starosto, naopak vám radím, abyste si pro příští měsíc nebo aspoň přibližně po tuto dobu uložil domácí vězení,“ řekl státní zástupce.

„To se ví, bomba může třeba být rovnou tady v kanceláři a třeba zrovna v tomhle momentě,“ řekl policejní ředitel náramně neomaleně, čímž způsobil, že všichni přítomní naráz zmlkli. Do ticha se ozývalo pouze hlasité tikání hodin na zdi, které šlo všem trochu na nervy.

„Hm, to jistě,“ řekl JMV šaramantně, „možná že bychom to tu měli dát všechno prohledat, a u mne doma taky. Když už chcem všechno udělat jaksepatří, neměli bychom zanedbat žádná preventivní opatření.“

„Ovšem, pane starosto,“ řekl státní zástupce.

„A taky bychom samozřejmě měli udělat vše, co je v našich silách, abychom mezitím toho člověka našli. Toho hluchého.“

„Ano, pane starosto, děláme momentálně všechno, co je v našich silách,“ řekl policejní ředitel.

„A to je co?“ zeptal se JMV šaramantně.

„Určitě se dopustí nějaké chyby,“ pravil policejní ředitel.

„A když ne?“

„Musí se jí dopustit.“

„Než se to ale stane,“ zeptal se JMV, „máte už nějakou stopu nebo tak?“

„Policejní práce,“ řekl ředitel, „spočívá v skládání mnoha zdánlivě izolovaných faset, které pojednou zazáří jako diamant,“ a zamračil se, jako by měl podezření, že metafora neudělala na přítomné takový dojem, jaký udělat měla. „V policejní práci hraje velkou roli spousta náhodných okolností, a my tyto náhodné okolnosti pokládáme za významný a rozhodný faktor při vypátrání a dopadení zločinců. Zatkneme například člověka pro obvinění z loupeže – no, třeba za nějakých šest nebo sedm měsíců ode dneška – a při výslechu zjistíme, že spáchal vraždu při nějaké jiné trestné činnosti, které se dopustil dejme tomu před čtyřmi nebo pěti měsíci.“

„Rozumím,“ řekl JMV šaramantně, „doufám ale, že nebudeme muset čekat šest nebo sedm měsíců na to, až se ten kriminálník dopustí nějaké chyby, a on nám zatím bude vesele páchat jiné zločiny.“

„To jsem nechtěl, aby to vyznělo tak pesimisticky,“ řekl policejní ředitel. „Pokoušel jsem se vám jen vysvětlit, Vaše Ctihodnosti, že spousta policejní práce spojuje minulost s přítomností a s budoucností. Chovám pevnou důvěru, že toho člověka zatkneme v nějaké rozumné dohledné době.“

„No, doufám, že to bude dřív, než mě zabije,“ řekl JMV a šaramantně se usmál. „Tak dobrá,“ řekl, „jestli už nemáme na pořadu diskuse nic dalšího, mohli bychom snad všechna dohodnutá preventivní opatření rozjet. Budu rád, když mi pošlete toho doktora, Herbe. Kdykoli budete chtít.“

„Já se zatím spojím s pyrotechniky z protipumového oddělení,“ řekl policejní ředitel a vstal.

„Ano, to je asi třeba udělat nejdřív,“ řekl JMV a také se zvedl. „Pánové, děkuji vám za čas, který jste na tuto poradu obětovali, a za vaše cenné návrhy. Věřím, že se učiněná opatření projeví jako účinná.“

„Do dvou do tří minut tady budete mít moje lidi,“ slíbil státní zástupce.

„Díky, Stane,“ řekl starosta, „opravdu si vážím tvé ochoty.“

Muži vycházeli jeden po druhém ze starostovy úřadovny a každý ho ještě jednou ujistil, že bude o jeho ochranu spolehlivě postaráno. Starosta jim všem a každému zvlášť šaramantně poděkoval a pak si sedl do velké, polstrované kožené klubovky za psacím stolem a upřel oči na hodiny tikající na stěně.

Venku začínal padat sníh.

Zpočátku sněžilo jen řídce.

Vločky se snášely z nebe lenivě a váhavě a pokrývaly ulice a chodníky načechraným tenkým popraškem. Kolem osmé hodiny večer, kdy pochůzkáře Richarda Genera propustili z nemocnice Buenavista, padající sníh už trochu zhoustl, ale pořád ještě nepředstavoval pro motorová vozidla žádný velký problém, zvlášť když řidič – jako třeba právě Generův otec – měl na voze pneumatiky s protismykovým vzorem. Jízda domů byla sice hlučná, ale bez zvláštních příhod. Generova matka trvala na tom, aby si její syn pohovořil s kapitánem, kdežto Generův otec jí pořád opakoval, aby držela zobák. Mladý Genero si připadal zdravý a silný a nemohl se už dočkat, až se vrátí do služby, ačkoli předem věděl, že první směnu bude mít zítra od čtyř do půlnoci. A taky už věděl, že vzhledem k jeho nedávnému zranění od něho kapitán Frick nebude vyžadovat, aby příští týden nebo aspoň přibližně týden chodil na obchůzky. Místo toho měl jezdit s jedním hlídkovým vozem a sledovat, co se děje v ulicích. Genero to pokládal za povýšení.

Svého druhu.

Sníh nepřestával padat.

/13/

Pátek.

Město bylo hotová tundra, tolik sněhu jste v životě neviděli, pokud jste se náhodou nenarodili a nevyrostli na Aljašce, a ani pak možná ne. Sníh ležel na všem. Sníh ležel na střechách, na zdech, na chodnících, na ulicích, na popelnicích, na automobilech, na květináčích a dokonce i na lidech. Kamaráde, to teda byla sněhová kalamitka. Bylo to horší než Velká sněhová vánice z roku 1888, lidé, kteří Velkou sněhovou vánici z roku 1888 nepamatovali, to aspoň říkali. Jeho Ctihodnost starosta JMV, jako by neměl jiných starostí nad hlavu, musel navíc ke všemu ještě zařídit, aby Odbor čištění města najal 1200 výpomocných odklízečů sněhu, kteří tu nadílku naloží lopatami na auta a odvezou a vyklopí do River Dix, což byla fuška, která odhadem město přijde na pět set osm tisíc a čtyři sta dolarů a potrvá přes polovinu týdne, pokud ovšem nezačne chumelit znova.

Takže tak.

Muži se dali do práce hned, jakmile sněžit přestalo. Sněžit však přestalo teprve v půl čtvrté odpoledne, patnáct minut předtím, než Genero zasedl k volantu hlídkového vozu, a půldruhé hodiny předtím, než Willis s Carellou zasedli na číhanou v místnosti vzadu za krejčovstvím. Městská správa mohla sice počítat s tím, že odklízeči sněhu budou pracovat nepřetržitě ve třech směnách, ale nemohla už počítat s tím, že po vánici udeří krutý mráz a podstatně sníží výkonnost odklízečů, ochromující mrazivá vlna, která se přihnala z Kanady nebo bůhvíodkud. De facto nikoho ani moc nezajímalo, odkud se přihnala, všichni si jen přáli, aby se nezastavila a rychle se hnala dál, nejradši někam k moři nebo na jih k Bermudám nebo třeba až na Floridu; jen ať Julča pozná, zač je toho loket, mysleli si všichni.

Julča ale ten den nepoznala, zač je toho loket.

Mráz sevřel město tak, že ztuhlo na rampouch. Omezení dopravy vzhledem ke sněhové kalamitě bylo s okamžitou platností vyhlášeno v poledne a kolem čtvrté hodiny odpoledne se město zdálo vylidněné. Většina velkých podniků a kanceláří byla zavřena, frekvence prakticky klesla na nulu a autobusy projížděly ulicemi jen zřídka. Provizorní parkování v ulicích bylo zrušeno, ale nakupené automobily blokovaly křižovatky a hrbily se pod sněhem jak eskymácká iglú na arktické pláni. Výpomocní odklízeči sněhu vzdorovali mrazu a prohazovali závěje, choulili se kolem uhlí hořícího v prázdných barelech od benzínu, a pak se znova oháněli lopatami; zatímco čekající náklaďáky nabíraly prostoje a chrlily do mrazivého soumraku obrovské bílé vějíře z výfuků. Pouliční svítilny se rozsvítily v pět hodin a vrhaly zlatohnědé kruhy na mrtvou bílou poušť. Divoký a neutuchající vítr s kvílením profukoval avenue a ulice, zatímco olověné nebe bylo stále temnější a temnější, až nakonec zčernalo docela.

Carella seděl v útulném teple místnosti za krámem Honzy Krejčího, hrál s Halem Willisem dámu (prohrál šest partií za sebou, poněvadž se ukázalo, že Willis na střední škole chodil hrát dámu do zájmového kroužku a byl členem přebornického klubu Červená a černá) a přemítal, jak se asi dostane domů, až La Bresca a Calucci krám přepadnou a bude po všem.

Začínal pochybovat o tom, zda k přepadení vůbec dojde – samozřejmě, jestli něčemu nerozuměl, pak to byl způsob, jakým uvažují pachatelé zločinů, přesto ale si troufal předpovědět, že žádný kriminálník, který má k sobě jen špetku úcty, se nepůjde potýkat se sněhem a mrazem do nečasu, jaký dnes večer venku panoval. Něco jiného by bylo, kdyby zdar přepadení závisel na nějaké okolnosti, která se může změnit během jediného dne nebo tak; kdyby řekněme deset miliónů dolarů ve zlatých cihlách mělo být někam doručeno v přesně stanovenou chvíli přesně určeného dne, pročež by bylo nezbytné kombinovat absolutně přesné načasování akce s nezdravým rizikem, ale žádná taková okolnost v této šestákové loupeži nemohla nastat. Muži si vytipovali obchod a zjistili si, že Honza Krejčí každý pátek večer, když zavře, odnáší si týdenní tržbu v kovové pokladničce domů. Z této praxe zřejmě v pátek večer neudělal za posledních sedm tisíc let jedinou výjimku a byl podle všeho odhodlán pokračovat v ní beze změny přinejmenším dalších tisíc let. Takže když to neklapne tenhle pátek večer, co děláš příští pátek, Honzo? Anebo ještě líp, proč s tím nepočkat do května, kdy budou rašit pupeny na stromech a ptáčkové zpívat vůkol, jak je to jejich úkol, a jeden si bude moct lajsnout menši vloupáníčko bez rizika, že mu při té akci umrzne zadek?

Za předpokladu, že se ale o přepadení přece jen pokusí dnes večer, uvažoval Carella a přihlížel, jak mu Willis dvojskokem žere dvě dámy, za předpokladu, že se o přepadení pokusí a za předpokladu, že se on s Willisem budou chovat tak, jak se od nich očekává, že totiž oba ptáčky zatknou a pak zatelefonují pro policejní vůz s řetězy – jak se hrome pak dostane domů k ženě a dětem, až budou, krátce a dobře, La Bresca a Calucci zabásnuti, odtransportováni a pro zbytek noci z krku? Carellův vlastní vůz měl sice protiskluzové pneumatiky, ale ne řetězy, a Carella pochyboval, že by i ty nejlepší protiskluzové pneumatiky byly víc než prd platné na té ledovatici venku. To se ví, byla tu možnost, že kapitán Frick dovolí, aby ho domů do Riverheadu zavezl některý hlídkový vůz, ale použití dopravních prostředků patřících městu k transportu někoho, kdo pro město pracuje, byla praxe, nad níž se nevrle chmuřilo nejedno výše postavené čelo, zvlášť v těchto napjatých a kritických dnech, kdy všude rejdí jacísi hluší pacholci a zabíjejí úředníky městské správy.

„Žer mi dámu,“ řekl Willis.

Carella odfrkl a sežral mu dámu. Podíval se na hodinky. Bylo sedm hodin dvacet minut. Jestli La Bresca a Calucci udeří tak, jak se čekalo, zbývalo do té chvíle něco přes půl hodiny.

V pokoji, který měl Pete Calucci pronajatý na North Sixteenth, se právě společně s La Brescou vyzbrojoval. Honzovi Krejčímu bylo sice sedmdesát let a byl to křehký a shrbený stařík se šedivějícímí vlasy a slepnoucíma očima, ale ti dva nehodlali v kontraverzi s ním dnes večer ponechat nic náhodě. Calucciho revolver byl kolt značky Government Model ráže .45, vážící kilo dvacet se sedmi náboji plus osmým v komoře. La Bresca měl revolver značky Walther P-38, koupený od překupníka v Dream Street osm patron v zásobníku a devátá v komoře. Oba revolvery byly automatické. Walther byl klasifikován jako zbraň střední výkonnosti, kdežto kolt ovšem patřil mezi těžké bouchačky s mnohem větší razancí. Obě zbraně byly s to vyrazit z Honzy Krejčího život víc než uspokojivě, kdyby ho snad napadlo dělat nějaké potíže. Pouzdro na revolver ani jeden muž neměl. Calucci strčil revolver do pravé kapsy těžkého svrchníku. La Bresca ho zarazil za pásek od kalhot.

Předem se spolu dohodli, že nepoužijí zbraní, pokud Honza Krejčí nezačne křičet. Měli v plánu přihnat se do krejčovství asi deset minut před osmou, starce překvapit, nechat ho spoutaného a s roubíkem v puse vzadu za krámem a vrátit se pak do pokoje, který měl Calucci pronajatý. Do krejčovství odtud bylo jen pět minut cesty, ale kvůli té prudké chumelenici a také proto, že ani jeden z nich nevlastnil automobil, vyrazili raději už v sedm dvacet pět.

Oba vypadali náramně hrozivě a s velkými bouchačkami si připadali jak dva neodolatelní frajeři, kteří smetou všecko, co se jim postaví do cesty. Škoda že tu nikdo nebyl, aby viděl, jak hrozivě vypadají a jak frajersky si připadají.

Pochůzkář Richard Genero seděl v útulném, pohodlném a teplém hlídkovém voze a pátravě vyhlížel do mrazivých a větrem vymetených ulic, naslouchal cvakotu řetězů na zadních pneumatikách a slyšel oboustrannou krátkovlnou vysílačku, chrlící svůj nepřetržitý dialog. Policista, který vůz řídil, byl žvanivý veterán jménem Phillips a v jednom kuse si na něco stěžoval od okamžiku, kdy jim oběma odpoledne ve 3.45 začala šichta. Teď už bylo půl osmé a Phillips pořád ještě remcal, vykládal Generovi, že celý minulý týden musel sledovat jakéhosi O’Learyho, ani na okamžik si nemoh odpočinout, to teda byl pěknej vůl, že se dal k policajtům, zatímco rádio vpravo od něho pokračovalo ve svém bezohledném repetění: vůz dvacet jedna, signál třináct, tady vůz dvacet jedna, Wilco, vůz dvacet osm, signál…

„Připomíná mi to vánoce,“ řekl Genero.

„Ani nemluv, ty taky stály za starou belu,“ řekl Phillips. „Představ si, že jsem na Štědrej den sloužil, umíš to si představit?“

„Já to myslel tak, že všude je bílo jak o vánocích.“

„To jo, všude bílo jak o vánocích,“ řekl Phillips. „Jenže kdo to může potřebovat.“

Genero zkřížil paže na prsou a ruce v rukavicích si strčil do podpaždí. Phillips žvanil a žvanil. Rádio bzučelo a praštělo. Protismykové řetězy cinkaly jak rolničky saní.

Genero cítil, že na něho jde ospalost.

Něco dělalo hluchému starosti.

Ne, nebyla to ta spousta sněhu, která nepochybně napadla na kovový poklop číslo M3860, čtyřiačtyřicet metrů na jih od jižního okraje chodníku v Harris Street, uprostřed Faxon Drive, ne, o tu vůbec nešlo. S rozmary počasí předem počítal a v kufru černého sedanu, zaparkovaného zatím dole u chodníku, měl připravené lopaty. Sníh znamenal jen tolik, že ho bude muset odházet, aby se k poklopu dostal, a na zvládnutí tohoto úkolu měl v rezervě celou hodinu – ne, sníh mu starosti nedělal, sníh rozhodně ne.

„Co je zas tohle?“ zašeptal Buck. Měl na sobě vypůjčenou uniformu policejního seržanta a cítil se v modrém sukně velice nezvykle, což vedlo k tomu, že byl i nervózní.

„Nevím,“ odpověděl Ahmad. „Podívej se, jak chodí.“

Hluchý se skutečně procházel. Měl na sobě montérky a vykračoval si sem tam kolem psacího stolu v rohu pokoje; sám pro sebe si sice nemluvil, ale potřásal hlavou jako stařec, který rozmrzele medituje nad úpadkem světa. Buck si možná dodal odvahy proto, že měl na prsou stužku od vyznamenání, když konečně k hluchému přistoupil a zeptal se: „Co ti dělá starosti?“

„Osmdesátej sedmej,“ odpověděl hluchý bez váhání.

„Co?“

„Osmdesátej sedmej, osmdesátej sedmej,“ opakoval hluchý netrpělivě. Co to na věci změní, když zabijem starostu? Nechápeš to?“

„Ne.“

„Vyjdou z toho bez maléru,“ řekl hluchý. „Zabijem JMV a kdo si to odskáče – no, řekni, kdo?“

„Kdo?“ zeptal se Buck.

„Osmdesátej sedmej revír sichr ne, to si piš.“

„Hele,“ řekl Buck jemně, „snad abysme se do toho radši dali. Budem muset odházet sníh, abysme se k poklopu vůbec dostali, budem muset…“

„No prosím, JMV teda bude po smrti – jenže co z toho?“ zeptal se hluchý. „Copak jsou peníze v životě všechno? Kde je radost?“ Buck se na něho podíval.

„Kde je radost?“ opakoval hluchý. „Jestli JMV…“ Pojednou se zarazil a oči se mu rozšířily. „JMV,“ řekl znova, tentokrát šeptem. „JMV!“ vykřikl vzrušeně a vrhl se k psacímu stolu. Vytáhl prostřední zásuvku a vyndal z ní telefonní seznam Isoly. Rychle nalistoval druhou polovinu.

„Co to dělá?“ zašeptal Ahmad.

„Nevím,“ zašeptal Buck.

„Podívejte se semhle!“ zvolal hluchý. „Tady jich musej bejt stovky, tisíce!“

„Čeho tisíce?“ zeptal se Buck.

Hluchý neodpověděl. Skláněl se nad seznamem, obracel stránky, vejral do nich a listoval dál. „Tady je to,“ mumlal, „ne, to není dobrý… moment, moment… tady je další… ne, to ne… vteřinku… vida, výborně… ne, to je moc daleko, až v centru… moment, moment… tady… ne…“ mumlal si pro sebe a listoval pořád dál, až pojednou vykřikl: „Culver Avenue, to je ono, to je přesně ono!“ Popadl tužku, rychle něco naškrábal do bloku ležícího na stole, list vytrhl a nacpal si jej do kapsy montérek. „Jdem!“ zvolal.

„Seš připravenej?“ zeptal se Buck.

„Jsem,“ řekl hluchý a zvedl voltohmmetr. „Slíbili jsme jim, že dostanem JMV, že jo?“ zeptal se.

„Jo, to jsme jim slíbili.“

„Fajn,“ řekl a ušklíbl se. „My totiž dostanem dva JMV – a jeden z nich bude v osmdesátým sedmým revíru!“

Odvedl je z bytu celý rozjařený.

Oba mladíci se potloukali po ulicích už od večeře. Najedli se v lahůdkářství poblíž Ainsley a pak si zašli koupit dva litry šťávy k benzínové pumpě na rohu Ainsley a Fifth. Vyšší mladík, který otevřenou plechovku s benzínem nesl, se klepal zimou. Pořád tomu menšímu vykládal, že je zmrzlý jak preclík. Menší mu na to řekl, za takové noci jako dneska je zima každému, co hrome čekal od takové noci, jako je ta dnešní?

Vyšší mladík řekl, že by nejradši šel domů. Řekl, že za takové noci, jako je ta dnešní, nikde nikoho nenajdou, určitě ne, tak jaký to má smysl courat po ulicích v téhle sibérii? Řekl, že má nohy jak rampouch a ruce samozřejmě taky celé zmrzlé, to se ví. Proč hergot ten pitomej benzín neneseš ty? zeptal se.

Ten menší mu řekl, aby držel hubu.

Ten menší řekl, že na to, co mají v plánu, je tahle noc jak stvořená, poněvadž přinejmenším dva chlápky, kteří se budou choulit k sobě někde v chodbě, docela jistě najdou, to přece dá rozum, ne?

Ten vyšší řekl, že by se někde v chodbě choulil nejradši sám.

Zůstali stát na rohu ulice a hezkou chvíli se hádali, nejdřív křičel jeden, pak zas druhý, pěkně popořadě, až nakonec ten vyšší přistoupil na to, že je v zájmu věci ochoten obětovat ještě deset minut, ale víc ne, víc ne. Ten menší řekl Měli bysme to zkusit ještě aspoň půl hodiny, musíme přece kápnout na něco parádního, ale vyšší mladík řekl Ne, deset minut a dost, načež ten menší řekl Ty blbče pitomej, říkám ti přece, že tahle noc je k tomu jak stvořená, a vyšší mladík uviděl, co jeho partnerovi kouká z očí, a znova dostal strach a řekl No dobře, tak teda dobře, ale jen půl hodiny, fakt Jimmy, mně je fakt děsná zima, fakt.

Vypadáš, jako kdyby ses chtěl dát do breku, řekl Jimmy.

Jsem strašně zmrzlej, řekl ten druhý, to je tím.

To nic, jen pojď, řekl Jimmy, někoho načapem a uděláme si pěknej ohýnek. Krásnej hřejivej fajráček.

Oba mladíci se na sebe ušklíbli.

Pak zahnuli za roh a šli po ulici směrem k Culver Avenue, zatímco policejní vůz číslo 17, v němž seděl Phillips a Genero, projel kolem nich na pneumatikách opatřených řetězy, které cinkaly jak rolničky saní.

Těžko říct, kdo byl víc překvapen, jestli poldové nebo lupiči. Policejní ředitel sice řekl Jeho Ctihodnosti starostovi JMV, že „spousta policejní práce spojuje minulost s přítomností a s budoucností“, ale dá se s klidným srdcem předpokládat, že se za jeho slovy neskrývala žádná ohromující filozofie. Přesněji řečeno, nemeditoval o rozdílu mezi iluzí a realitou, ani o tom, nakolik se snění kryje či nekryje se světem prozaické všední práce. Přesněji řečeno, nehodlal tím vysvětlovat následné časové fáze, časoprostorové křivky, paralelní vesmíry či koexistující společenská zřízení. Chtěl tím říct jen tolik, že v policejní práci je třeba počítat se spoustou zcela náhodných okolností a že je až příliš mnoho případů, které by bez těchto náhod nikdy nebyly vyřešeny. Chtěl tím Jeho Ctihodnosti starostovi JMV říct, že někdy prostě policajti mají štěstí.

Carella a Willis se toho patnáctého března večer stali miláčky štěstěny přesně za deset minut osm.

Hlídali přední místnost krejčovství, poněvadž Dominick Di Fillippi (který nikdy v životě nikoho neprásknul) jim řekl, že ti dva mají v plánu vpadnout do krámu za deset minut osm, těsně předtím, než Honza Krejčí stáhne rolo přes skleněnou tabuli výkladní skříně. Dál jim Di Fillippi řekl, že La Bresca má za úkol splnit tuto povinnost za něho a potom zamknout dveře z ulice, zatímco Calucci donutí namířeným revolverem Honzu Krejčího zacouvat do místnosti vzadu za krámem. V tom, co jim Di Fillippi přeochotně vyklopil, byl náramný důraz, ať už pravdivý nebo vyfantazírovaný, kladen na přední místnost krejčovství. Takže všichni samozřejmě předpokládali (koho by mohlo napadnout něco jiného?), že La Bresca a Calucci přijdou předními dveřmi, otevřou je, zvonek nad nimi zaklinká, vytasí bouchačky a namíří je Honzovi Krejčímu na hlavu a dají se do své špinavé akce. Lze pochybovat, zda policie vůbec věděla, že do krejčovství vedou také nějaké zadní dveře.

La Bresca a Caluccci ale věděli, že tam zadní dveře jsou.

Kopli do těch dveří přesně v sedm padesát, na chlup podle časového rozvrhu, kopli do nich hlučně a s perfektním výsledkem, čerta se starali o to, zda Honzu Krejčího vyburcují ze zaběhaného pořádku, na který si zvykal deset let, poněvadž věděli, že se vyřítí do místnosti za krámem podívat se, co se to tam proboha děje, poněvadž dobře věděli, že naběhne přímo na hlavně dvou zatraceně velkých revolverů.

První, co uviděli: dva chlapíci, hrající dámu.

První, co La Bresca vykřikl: „Poldové!“

Věděl, že menší z těch dvou je policista, poněvadž ten ho několikrát vyslýchal. Toho druhého neznal, ale usoudil, že když člověk někde vidí myš, pravděpodobně je jich tam padesát, a když někde uvidí policajta, pravděpodobně je jich tam tisíc, takže celý krám se nejspíš policajty jen hemží, a že vlezli do skvostně narafičené pasti – a to všechno v okamžiku, kdy se rozhrnul závěs a přední dveře, vedoucí do krejčovství z avenue, se rozletěly dokořán.

A také to byla chvíle, kdy propukl ten zmatek a blázinec, ve kterém se všechno překrývalo a v němž se minulost, přítomnost a budoucnost kompletně a totálně pomíchaly, tak totálně, že se nějakých deset vteřin, nabitých napětím k prasknutí, zdálo, že sedm promítaček promítá na jedno malé projekční plátno současně. Ani později, mnohem později, nebyl Carella schopen dát si jednotlivé části té scény dohromady; všechno se to odehrálo příliš rychle a také příliš šťastně, a on a Willis se na tom všem de facto podíleli jen pramálo.

První, co Carellu bouchlo do hřbetu a vystřelilo mu do hlavy, byla očividná skutečnost, že se jak on, tak Willis dali zaskočit. I v okamžiku, kdy se vyhoupl ze židle a převrátil ji dozadu, kdy vykřikl: „Hale, za tebou!“ a sáhl po revolveru, i v tom okamžiku věděl, že se dali zaskočit, že zírají do černých ústí velkorážních revolverů a že budou vzápětí oba zastřeleni na fleku. Slyšel, jak jeden z mužů vykřikl „Poldové!“

„ a viděl, jak se oba revolvery současně zvedly, a ve zlomku vteřiny se mu nahrnulo do hlavy příliš mnoho posledních myšlenek. Willis se otočil kolem své osy, srazil šachovnici s rozestavenými kameny dámy na podlahu a začal vytahovat revolver, když vtom Honza Krejčí prudce shrnul závěs oddělující zadní místnost od krámu, a ve stejném okamžiku se rozletěly dokořán přední dveře, vedoucí do krejčovství z avenue.

Honza Krejčí později vyprávěl, že se rozběhl dozadu podívat se, co je to tam za kravál, a rozhrnul závěs, oddělující obě místnosti, přičemž se pootočil a spatřil to, co Carella uviděl teprve za moment: tři muže stojící v předních dveřích krejčovství, tři muže s třemi revolvery.

A to také musel nutně a stejně dobře spatřit La Bresca s Caluccim, když teď zírali dírou po odtaženém závěsu přímo na přední dveře. A přestože jim bylo ihned jasné, že policisty v zadní místnosti se jim podařilo zaskočit nepřipravené, okamžitě rozpoznali, co jim hrozí od tří dalších policistů stojících v předních dveřích s revolvery v hrstích a výrazem zabijáků ve tvářích. Ti tři sice policisté nebyli, ale to La Bresca ani Calucci nemohli vědět. Seržant stojící ve dveřích vykřikl „Poldové!“, což znamenalo, že se domnívá, že La Bresca a Calucci jsou od policie, ale La Bresca a Calucci si to bleskurychle vyložili tak, že tím zvoláním prostě jen ohlašuje svůj příchod. A tak začali střílet. Tři muži ve dveřích, tváří v tvář tomu, co pokládali za past nastraženou policií, začali střílet zároveň s nimi. Honza Krejčí se vrhl na podlahu jak široký tak dlouhý. Carella a Willis, kteří dokázali kvalitní křížovou palbu na plné pecky neomylně poznat, jakmile se do ní jednou dostali, učinili rychlý pokus rozplacatit se o zeď. Při tom zplošťovacím manévru Willis uklouzl po jednom spadlém kamenu z dámy a také se skácel k zemi, zatímco střely mu frčely nad hlavou.

V té chvíli měl už Carella svůj revolver v ruce. Nasměroval ho na přední dveře, poněvadž si dobře všiml jednoho z mužů, kteří v nich stáli a stříleli do zadní místnosti, a přestože ten muž neměl v uchu naslouchátko, byl to vysoký blonďák a Carella ho hned poznal. Namířil pečlivě a s rozvahou, stiskl spoušť a revolver mu nadskočil v ruce. Uviděl, jak se hluchý chytil za rameno a pak napůl zavrávoral, napůl se otočil ke dveřím otevřeným dokořán. Za Carellou někdo zaječel, a když se otočil, uviděl La Brescu, jak padá přes žehlicí automat a plivá krev na bílou flanelovou podložku, a potom v mrňavém krejčovství zahřměly další čtyři výstřely a někdo zachroptěl a třeskly nové výstřely, Willis už mezitím vstal a střílel, a pak už tam byl jenom kouř, hustý kouř, který visel ve vzduchu ve vrstvách, odporný pach korditu, dráždící chřípí, a z podlahy se ozval hlas Honzy Krejčího, odříkávajícího lahodnou italštinou modlitbu.

„Za nima!“ vykřikl Carella, přeskočil pult rozdělující krám na dvě poloviny, uklouzl v kaluži krve u šicího stroje, ale vybalancoval rovnováhu, udržel se na nohou a bez kabátu se vyřítil do zasněžených ulic.

V dohledu nikdo nebyl. Mrzlo jen praštělo.

Mráz ožehl vytažený revolver a Carella měl pocit, že se mu kůže přilepila k oceli.

Krvavá stopa vedla od dveří krejčovství napříč bílým sněhem a táhla se do nekonečných ulic velkoměsta.

Carella po ní vyrazil.

Hluchý utíkal, co mu nohy stačily, ale bolest v rameně byla nesnesitelná.

Nebyl s to pochopit, co se vlastně stalo.

Je vůbec možné, že by na to nějak přišli? Ale ne, to přece nemohli. Přesto tam ale byli a čekali. Jak jen se to mohli dovědět? Odkud to proboha mohli vědět, když on sám to ještě před patnácti minutami nevěděl?

V telefonním seznamu města Isoly je přinejmenším pětadvacet stránek se jmény účastníků začínajících písmenem „V“ a na každé stránce je asi pět set jmen, což dělá dohromady nějakých 12 500 jmen. Nepočítal počet křestních jmen začínajících písmenem „J“, ale měl pocit, že jich musí být nejméně dvacet či třicet na každé stránce, a skutečně našel jedenáct jmen s iniciálami „JMV“, stejnými iniciálami, jaké má Jeho Ctihodnost starosta James Martin Vale, než narazil na jméno s adresou na Culver Avenue.

Jak se to mohli dovědět? Jak si mohli vytipovat krejčovství Johna Maria Vicenza, ten poslední doplňkový trik – jiného JMV, bydlícího ve čtvrti spadající pod 87. revír? To přece není možné, pomyslel si. Nespoléhal jsem v ničem na náhodu, mělo to všechno perfektně klapnout, měl jsem je dostat oba dva, v paklu nebyly žádné karty, s kterými bych nepočítal, mělo to klapnout.

Jenže v paklu bylo pár karet, s kterými nepočítal.

„Hele,“ řekl Jimmy.

Vyšší mladík, ten, který nesl plechovku s benzínem, zvedl hlavu, zašilhal proti větru a okamžitě zabořil hlavu do límce, když ho zběsilejší nápor větru šlehl po tváři. Uviděl vysokého blonďáka, jak klopýtá z chodníku a míří do středu zasněžené ulice.

„Ten je vožralej jak prase,“ řekl vedle něho Jimmy. „Toho vosolíme, Baby.“

Mladík, kterého pojmenoval Baby, zachmuřeně přikývl. Rychle se rozběhli k rohu. Tam byl vítr silnější; když zahnuli na širokou avenue, opřel se do nich jak nápor vichřice. Klopýtajícího muže nebylo nikde vidět.

„Frnknul nám,“ řekl Baby. Zuby mu drkotaly a chtěl jít domů. „Musí bejt tady v některým tom domě v chodbě,“ řekl Jimmy. „Jen pojď, Baby, tohle je příhodnej čas pro ohníček.“

Z místa, kde Genero seděl v hlídkovém voze, viděl prázdnou a větrem vymetenou avenue, přes pruh předního skla, zbavený námrazy, přízrační sněžní ďábli vystupovali z každého nového poryvu větru, zavěšené dopravní značky řinčely a chřestily, tajemné zvuky jak ze hřbitova skřípavě doléhaly k oknům auta. Avenue byla opuštěná, sníh zalehl ulici od chodníku k chodníku, za okny bytů planula světla jak hřejivé ohníčky v noci za starých časů.

„Co je to?“ řekl pojednou.

„Co co je?“ zeptal se Phillips.

„Tamhle vpředu. Ty dva chlapi.“

„Cože?“ řekl Phillips.

„Zkoušej, jestli jsou zamčený dveře. Jedny po druhejch,“ řekl Genero. „Zajeď k chodníku.“

„Co?“

„Zajeď k chodníku a vypni motor!“

Slyšel je, jak hovoří venku na chodníku, slyšel jejich hlasy, jak se k němu blíží, jak jsou pořád blíž a blíž. Ležel v chodbě domu a z ramene mu tekla krev, věděl, že by měl vyběhnout po schodech nahoru a dostat se na střechu, dostat se z téhle budovy do vedlejší, skákat z jedné střechy na druhou celou noc, bude-li muset, ale nejdřív si potřeboval odpočinout, jen si odpočinout, jen trochu si odpočinout, odpočinout si, než otevřou dveře a najdou ho, jak to, že ho tak rychle vyslídili? Copak jsou policajti v tomhle zatraceným městě všude?

Bylo tu příliš mnoho věcí, které mu nešly na rozum.

Naslouchal blížícím se hlasům a pak uviděl, jak se začíná sklápět klika dveří.

„Stát! Ani krok!“ zařval Genero.

Oba mladíci se naráz otočili.

„Poldové!“ vykřikl Baby, upustil plechovku s benzínem a dal se na útěk. Genero mu pro výstrahu vystřelil nad hlavu a opožděně zařičel: „Policie! Stůj, nebo střelím!“ a pak vypálil další výstražný výstřel. O kus dál v ulici, kde zaparkoval u chodníku hlídkový vůz, otvíral právě Phillips dvířka ze strany od volantu a vytahoval z pouzdra revolver. Genero vystřelil znova a překvapilo ho, když uviděl, že se běžící mladík skácel do sněhu. Dostal jsem ho! pomyslel si a prudce se otočil, aby uviděl druhého mladíka, utíkajícího opačným směrem. Kristepane, pomyslel si, vždyť já jsem tu zrovna překazil nějakou loupež nebo co to bylo! „Stát!“ vykřikl. „Stůj!“ a vystřelil do vzduchu a uviděl mladíka, jak zabíhá za roh a hned se rozběhl za ním.

Pronásledoval Jimmyho ve sněhu kolem tří bloků, bořil se přitom po kolena do závějí, nohy mu klouzaly na zledovatělých místech a sváděl neustálý souboj s větrem – až ho konečně dostihl ve chvíli, kdy se mladík pokoušel přelézt plot do postranní uličky.

„Koukej zůstat, kde seš, kamaráde,“ zvolal Genero, „nebo ti to napálím rovnou do zadku.“

Jimmy seděl rozkročmo na plotě a váhal, zda má přehodit na druhou stranu i druhou nohu, nebo jestli má slézt dolů, dřív než ten parchant celý nadšený tím, že má v ruce bouchačku, splní svou hrozbu.

S povzdechem sklouzl na zem Generovi k nohám.

„Copak, zdá se vám, že něco není v pořádku, šéfe?“ zeptal se.

„Jo, zdá,“ odsekl Genero. „Ruce vzhůru.“

Vzápětí přisupěl do uličky Phillips. Přihnal se ke Generovi jako pravý ufuněný policejní veterán, odstrčil ho stranou, přirazil Jimmyho na plot a začal ho šacovat. Genero byl natolik mazaný, aby si zkontroloval, že ocelová pouta, která mladíkovi nasadili, patří jemu, to jest Generovi, ačkoli se v jednom momentě zdálo, jako by chtěli s Phillipsem soutěžit kdo dřív.

Chvíli trvalo, než odvlekli mladíka zpátky k policejnímu vozu, chvíli trvalo, než se zašli o kus dál do ulice podívat, jestli druhý mladík je ještě naživu (zjistili, že je, ale že má na kahánku), chvíli trvalo, než sami otevřeli dveře, do nichž se mládenci předtím dobývali – a když posvítili do foyer domu baterkami, neuviděli na dlážkách nic než kaluž krve.

Stopy krve směřovaly nahoru po schodech.

Dali se jimi vést a vystoupili až do nejvyššího patra, přímo k otevřeným dveřím na střechu. Genero na střechu vylezl a kuželem světla z baterky přelétl po sněhu.

Krvavé skvrny a stopy nohou mířily klikatou trasou k okraji střechy a odtamtud na vedlejší střechu a z té někam do nekonečných ulic velkoměsta nebo možná až na konec světa.

O dva bloky dál potkali Steva Carellu, který bloudil zasněženými ulicemi bez kabátu jak nějaký potrhlý polární badatel nebo bůhvíkdo.

/14/

Vyčistit krejčovský krám a udělat v něm pořádek – to byla práce pro vraha.

La Bresca a Calucci byli mrtvi. Velký zrzavý chlap, který se jmenoval Buck, byl také po smrti. Ahmad byl naživu a dýchal, když ho nakládali do ambulance a odváželi, ale měl v prsou dvě střely z Calucciho pětačtyřicítky a v žaludku další z La Brescova Walthera. Vychrchlával a plival krev, třásl se a mrmlal, a velice pochybovali, jestli ho aspoň do nemocnice dovezou živého. Carella se trochu třásl sám.

Stál u radiátoru v krejčovském krámě, zabalený do svrchníku, a zuby mu cvakaly, když se zeptal Honzy Krejčího, kolik peněz je tentokrát v té kovové pokladničce, kterou si odnáší domů.

„Due cento tre dollari,“ řekl Honza Krejčí. Dvě stě tři dolary.

Ahmad věděl, jak se hluchý jmenuje.

„Orecchio,“ řekl a ošetřovatelka mu otřela krev ze rtů. „Mort Orecchio.“

„To není jeho pravé jméno,“ řekl mu Willis. „Pod nějakým jiným jménem jste ho neznal?“

„Orecchio,“ opakoval Ahmad. „Mort Orecchio.“

„Víte o někom, kdo by mohl vědět, jak se doopravdy jmenuje?“

„Jmenuje se Orecchio,“ opakoval Ahmad.

„Účastnil se toho s vámi ještě někdo další?“

„Ta holka,“ řekl Ahmad.

„Která holka?“

„Rochelle,“ řekl.

„Rochelle – jak dál?“

Ahmad zavrtěl hlavou.

„Kde ji najdem?“

„Tři… tři… osm… Ha… Ha… Ha…“ řekl Ahmad a umřel.

Ne že by se snad při tom umírání smál.

Pokoušel se říct adresu – Harborside 338.

V kapse Buckových kalhot našli dopis, který mu někdo adresoval do Harborside Oval 338. Celým jménem se jmenoval Andrew Buckley a na obálce dopisu stálo „U p. Morta Orecchia“. Carella a Willis do bytu vpadli a našli tam hezkou mladou brunetu ve volném pyžámku, která seděla u piana a hrála Heart and Soul. Počkali, až se oblékne, a pak ji s sebou odvezli do služebny, kde ji půl hodiny vyslýchali v přítomnosti právního zástupce. Dívka jim pověděla, že se jmenuje Rochelle Newellová a že zná hluchého jen krátce, teprve dva nebo tři měsíce. Trvala na tom, že se jmenuje Mort Orecchio.

„To není jeho jméno,“ řekl Carella.

„Ale ano, je to jeho jméno.“

„Jak jste mu říkala vy?“

„Morte,“ odpovědělo děvče.

„A jak jste mu říkala v posteli?“ zeptal se náhle Willis v naději, že ji překvapí.

„Miláčku,“ odpovědělo děvče.

Jimmy se hihňal, ne a ne přestat.

Právě mu pověděli, že jeho kamarád Baby je po smrti, a přesto se hihňal, ne a ne přestat.

„Víš, v jakým průšvihu se vezeš, synáčku?“ zeptal se Meyer.

„Ne – v jakým?“ řekl Jimmy a zahihňal se.

„Podáváme na tebe žalobu pro vraždu.“

„To mi nepřišijete,“ řekl Jimmy a zahihňal se.

„To ti přišijem, synáčku,“ řekl Meyer. „Máme přiznání toho tvýho kámoše, když umíral, a výpověď byla zaprotokolovaná v přítomnosti právníka. A taky venku za dveřma čeká jeden náš polda, kterýho ses pokusil zabít a kterej vás oba spolehlivě identifikuje. Takže ti to přišijem, to mi věř.“

„Pchá, houby mi přišijete,“ řekl Jimmy a hihňal se dál.

Meyer usoudil, že je blázen.

Meyer usoudil, že taky Rollie Chabrier je blázen.

Zatelefonoval mu totiž krátce před půlnocí.

„Už je kapánek pozdě, nezdá se ti?“ zeptal se Meyer. „Zrovna jsem chtěl vystřelit domů.“

„To máš pravdu, jenže já tady v tý zatracený ouřadovně ještě makám,“ řekl Chabrier. „Kdežto vy tam máte lehárnu, vy chlapi.“

„Nech si to, nech si to. Oč jde?“ zeptal se Meyer.

„O tu knihu,“ řekl Chabrier.

„J-jo.“

„Chceš, abych ti dal dobrou radu?“

„Jasně, že od tebe chci radu. Proč myslíš, že bych ti byl jinak volal?“

„Tak hele, radím ti, abys to pustil z hlavy.“

„To je ohromná rada.“

„Stalo se Stevu Carellovi, že někdy vyšla kniha pojmenovaná jeho jménem?“

„To ne, ale…“

„Stalo se to Bertu Klingovi?“

„Ne.“

„Nebo třeba Cottonu Hawesovi? Nebo třeba Halu Willisovi? Nebo třeba Arthuru Brownovi? Nebo třeba…“

„Podívej, Rollie…“

„Měl bys bejt polichocenej,“ řekl Chabrier. „Dokonce ani mně se nikdy nestalo, aby vyšla kniha pojmenovaná mým jménem.“

„To je fakt, jenže…“

„Víš, jaká spousta lidí prožije celej dlouhej život a nikdy se nedočká toho, aby vyšla kniha pojmenovaná jejich jménem?“

„Jaká spousta?“

„Milióny jich jsou! Měl bys bejt polichocenej!“

„Fakt myslíš, že bych měl?“

„No jasně. Někdo po tobě pojmenoval knihu! Seš slavnej!“

„Fakt jsem?“

„Že váháš. Od tohohle momentu až do skonání časů budou si moct lidi na celým světě kdykoli zajít do knihoven a uviděj tvý jméno na knize, představ si to, Meyere. Na knize! Bude tam stát Meyer Meyer,“ řekl slavnostním hlasem a Meyer měl pocit, jako když ho skoro vidí, jak rozpřahuje ruce, aby přičaroval iluminovaná baldachýnová nebesa: „Bože, Meyere, vždyť ty bys měl zmírat radostí až do smrti.“

„Fakt?“ řekl nedůvěřivě Meyer.

„Závidím ti to, Meyere. Čestně a upřímně ti říkám, že ti to závidím.“

„Hm – no jo,“ řekl Meyer. „Tak ti děkuju. Moc ti děkuju, Rollie. Vážně. Moc ti děkuju.“

„To nestojí za řeč,“ řekl Chabrier a zavěsil.

A Meyer se odebral na pánský záchodek, aby se podíval sám na sebe do zrcadla.

Andy Parker přinesl do služebny ranní noviny dvě hodiny po půlnoci.

„Chceš si přečíst, jak jsme dobrý?“ řekl a hodil noviny Klingovi na psací stůl.

Kling přelétl očima titulky.

„No fakt,“ řekl Parker, „zvládli jsme celou tu věc levou rukou. O tenhle tým se už nikdo nebude otírat, brácho.“

Kling zamyšleně přikývl.

„Teď si tady všichni můžem dát pohov,“ řekl Parker. „V novinách stojí komplet všecko o tom, jak to bylo naplánovaný, jak ta banda byla zlikvidovaná, a že už si nikdo z tý stovky adresátů, co dostali ty dopisy, nemusí dělat žádný starosti. A to všecko díky těm báječnejm poldoušům z 87. revíru.“ Na moment se odmlčel a pak řekl: „Vsadím se, že za tohle Genero dostane povýšení. Hrome, vždyť toho jsou plný noviny.“

Kling přikývl a neřekl nic.

Lámal si hlavu nad nejnovějším vývojem událostí ve Velké záhadě policejní služebny. Ukradený elektrický ventilátor, jak se zdálo, byl na světě. Objevili ho v jedné zastavárně v centru města. No prostě ve frcu. Dole na stojánku na něm byl otisk prstu, vyvedený v hráškové zeleni.

„Kdo prosím tě myslíš, že to moh…“ spustil, ale to už se Parker rozvalil v otáčecím křesle za psacím stolem a přikryl si obličej plachtou jedněch těch ranních novin; které do služebny přinesl.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai