Tři slepé myšky

Ed McBain

(2010)

Hodnocení:

75%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Jako snad každý Američan i Matthew Hope doufal, že vietnamská válka patří už jednou provždy historii. Jeho nejnovější případ jej však přesvědčuje, že válka napáchala příliš mnoho křivd a pokřivila psychiku národa takovou měrou, že bude zapotřebí ještě několika generací, než se opět srovná.

Způsob, jakým byli zavražděni tři zcela bezvýznamní Vietnamci z floridské komunity, vzbuzuje na první pohled vzpomínky na brutální zvěrstva, jakých se dopouštěly za války obě strany na sobě navzájem. Stephen Leeds viděl na vlastní oči jejich krvavé následky, byl v mnoha případech svědkem jejich páchání, avšak tvrdí že sám se jich nedopouštěl. Policie mu to však nevěří. Pro ni je snadnější obžalovat jej z vraždy - už proto, že proti Leedsovi svědčí příliš mnoho okolností.

Matthew Hope je však právník a právníkovou povinností je věřit v nevinu klienta. Leeds se jím stává a Hope stojí před nesnadným úkolem přesvědčit policii i státního návladního, že trojnásobná vražda může mít i rituální motiv. Se svými spolehlivými partnery, detektivem Warrenem Chambersem a společníkem Frankem Summervillem, musí v zájmu nalezení pravdy proniknout nejen do uzavřeného společenství vietnamské menšiny, ale i do odlišné mentality nevyzpytatelného etnika.

Ed McBain

Tři slepé myšky

Matthew Hope 09

Probouzíte se každé ráno ve vlhkých pokrývkách, vzduch je ztěžklý vlhkostí, krvavě rudá čárka na teploměru už teď ukazuje pětadvacet stupňů a vy víte, že teplota během dne vyšplhá vysoko přes třicítku. V srpnu je horko bez konce.

Prší každé odpoledne, někdy pět minut, jindy hodinu. Z podebrané, černé oblohy se valí proudy vody. Nad asfaltem, zaplavovaným přívaly deště, se zvedá pára. Velká oblaka páry. Ale déšť nic neochladí a horko trvá dál.

Ani noc nepřinese úlevu. I po západu slunce přetrvává vlhkost – sourozenec horka. V srpnu se prostě nikde na Floridě nedá dýchat. Ve dne ani v noci. Trpíte.

Místnost páchla krví.

Krev vlastně nijak výrazně nepáchne, ale zde byl její zápach přímo hmatatelný. Anebo možná zapáchala jen žlutá, rozervaná těla. Zvenčí, z porostu trpasličích palem, zněl bzukot hmyzu. Byl úplněk. Ve světle měsíce viděl člověk úplně zřetelně na ciferník hodinek. Za deset minut půl dvanácté. A tikají dál. Odměřují čekání na Ho Dao Bata, až se vrátí domů z Pagody. Je třeba mu popřát dobrou noc.

Ostatní dva již byli pro tento svět mrtvi.

Žert. Jenom takový malý vtípek.

Plomiň. Spi dobže.

Teď byla řada na Ho Dao Batovi.

Zemře za horké, vlhké noci uprostřed srpna. Plomiň, tloubo.

Dům stál v caluské čtvrti, zvané Malá Asie, protože se tam v posledních letech usadilo tolik orientálců. V městě, jež nikterak neproslulo přílišnou pohostinností vůči občanům jiné než bílé pleti, všichni Číňané, Japonci, Korejci či Vietnamci nevyhnutelně skončili v této oblasti mezi Tangovou a Langhornovou, západně od Tamiami Trail. Na přelomu století na těch dvou a půl akrech půdy stál jen nevěstinec a saloon. Nyní zde vyrostlo více než tucet mrňavých dřevěných domečků, rozsetých mezi trpasličími palmami. A všude samí orientálci. Za nocí, jako byla ta dnešní, se všichni zdržovali venku, kojíce se marnou nadějí, že přijde větřík, který by jim připomněl jejich horskou vesnici kdesi na opačné straně glóbu.

Plomiň, žádnej větžík.

Jenom nůž.

Vidíš ten plíma nůž?

Čepel nože se blyštěla v měsíčním světle, jež do místnosti proudilo otevřeným oknem. Na podlaze ležely v krvi dvě mrtvoly drobných mužů. Po obou stranách postele; té, co stála nejblíž u dveří. V pokoji v přízemí byly celkem tři postele; všude žlutý zápach a rudý zápach, pach krve. Nástěnný kalendář s pohlednou, stydlivě se usmívající čínskou dívkou v kimonu. Kimono mělo červenou barvu – barvu naděje, barvu krve. Kde je Ho Dao Bat? Tahle práce nebude dokončena, dokud i Ho nedostane svůj díl.

Další pohled na hodinky.

Půl dvanácté.

Tak pojď, Ho, pojď, čeká tě nůž.

Zvenčí sem dolehl smích. Vznášel se v nočním tichu a přilétl oknem až do pokoje, kde na podlaze leželi dva mrtví muži, kteří ho nemohli slyšet. Jakýsi zpěvavý hlas pronesl do noci něco nesrozumitelného; pak opět smích, mužský i ženský. Cizinci z jiného světa si užívali parné floridské noci. Pojď, Ho, čeká tě nůž. Pojď se seznámit s mým nožem.

Čekání.

Čas.

Bzučící moucha, která objevila zkrvavená těla.

Ho přijde už brzy. Ho Dao Bat, třetí človíček, třetí člen triumvirátu. Vůdce. Dnes v noci však půjde až poslední, protože oba jeho druhové ho již předešli na cestě zkázy. Oba dva již zde leží na podlaze s nevidoucíma očima a bezhlesně čekají, až se k nim připojí i Ho. Pojď, Ho, připoj se k oslavě; vidíš, jak ostatním chutná?

Zase takový vtípek. Omluvte mě.

Much je tu už víc.

Chvátají dovnitř otevřeným oknem, kudy před chvílí přilétl smích a změť hlasů. Letka much pátrá po přistávací dráze a krouží kolem obličejů s krvavými očními důlky, s krvavými řídícími věžemi. Moucha Jedna volá věž, žádám o povolení přistát. Pokoj je plný nenasytně se zpíjejících much, je to čiré muší šílenství. Zkus tohle na svůj asijský jazýček, anebo tohle Ho Dao Bate!

Máchnutí nožem ve vzduchu.

Tohle!

A znovu.

Na štěrkové cestě venku náhle zazněly kroky. Někdo se blížil k domovním dveřím.

* * *

Detektiv Morris Bloom, vysoký, vrásčitý a prošedivělý, stanul v ranním slunci, jež dopadalo do místnosti. Dnes ráno se ani nestačil oholit. Už v sedm hodin dostal z města hlášení o třech mrtvolách v jednom pokoji s tím, že to vypadá na rituální vraždu. Neměl ani čas najít si ve skříni čistý oblek. Hodil na sebe jen čistou košili a zmačkaný oblek ze včerejška, přehozený přes židli u skříně. Ještě si rychle uvázal kravatu a brnkl Rawlesovi, aby mu pověděl adresu místa činu.

Oba detektivové stáli bok po boku v pruhu slunečního světla. Na druhé straně místnosti se policejní lékař snažil odehnat z mrtvol mouchy. Byla to nevděčná práce. Rawles byl svěží a jako ze škatulky. Hnědý tropický oblek, citrónově žlutá košile, kravata s hnědými a zlatými proužky a tmavě hnědé střevíce. Vypadal jako typický představitel policisty ze seriálu Miami Více – ovšem tohle byla Calusa na opačném pobřeží.

Rawles byl větší a těžší než Bloom. Měřil asi šest stop a čtyři palce a vážil kolem dvou set čtyřiceti liber, prostě černý chlap jako hora; zdejší lidé před takovými, jako je on, přecházejí na druhý chodník. Bloom měřil šest stop a jeden palec, vážil dvě stě dvacet liber, měl zlomený nos a přerostlé klouby pouličního rváče. Ani on nevypadal jako někdo, koho byste rádi potkali v temné uličce. Dohromady tvořili skvělou dvojici, až na to, že bylo prakticky nemožné, aby na někoho zkusili zahrát fintu s dobrým a zlým policajtem, protože oba vypadali jako zlý policajt. Nu, snad zde přece jen byl jistý rozdíl. V Bloomových tmavých, zádumčivých očích se neustále zračil nevýslovný smutek – to je pro policistu nemilý handicap.

„Moc pěkný,“ utrousil Rawles.

Obvykle nemíval ve zvyku vyjadřovat se ironicky, ale pohled na ta těla v pokoji do jisté míry vyžadoval trochu suchý humor. Jinak by člověk musel vyběhnout ven a zvracet. On naposledy zvracel při bouřlivé plavbě na romantické Bermudy, kam si vyjel s jistou stenografkou od soudu. Naproti tomu Bloom byl již dlouho ženat a na romantická souostroví příliš často nejezdil. On naposledy zvracel v sobotu večer, když si dal v Marina Lou’s zkaženou rybu. Dnes bylo úterý ráno a jemu se chtělo zvracet znovu.

Těm třem mužům v místnosti někdo podřízl hrdla.

Vyloupal jim oči.

A odřízl jim penisy a nacpal jim je do úst.

Rawles podobné věci viděl ve vietnamské džungli. Vietkong takhle zacházel s námořními pěšáky. Právě on nadhodil možnost, že pachatelem je příslušník stejného etnika. Protože tohle je sídlo asijské komunity a taky kvůli tomu, jak jsou ta těla zohavená. Alex McReady, seržant, který jako první dorazil na výzvu posádky vozu hlídkujícího v sektoru Charlie, tvrdil, že zde půjde o drogy – možná v tom mají prsty Jamajčani. Jamajské gangy, které pronikly do některých částí Floridy, si při vraždění libovaly v obzvláštních ukrutnostech. A o Asiatech se ví, že v zemích, odkud pocházejí, patří drogy k běžnému životu.

Bloom přemýšlel, jak dalece toto tvrzení odpovídá pravdě. Nezdálo se mu, že se jedná o zločin souvisící s drogami, ať už s jamajskými, nebo jinými. Možná je něco na tom, co říkal Rawles – že je to záležitost místní komunity. Jenže na to, aby člověk svému bližnímu za živa či po smrti provedl něco tak nevýslovného, nemusí být Asijec.

Přistoupil k policejnímu lékaři, který právě zavíral svůj kufřík. Když lékař vstal, kroužilo mu kolem hlavy celé hejno much. Oba se je jali odhánět.

„Čistě pro pořádek,“ začal doktor, „jako kdybys to nevěděl: všichni tři mají přeseknuté krční tepny. Ty oči a další věci přišly určitě na řadu až později.“

„Provedl to zručně?“

„Myslíš ty operace?“

„Jo.“

„Řezničina. Mimochodem, našel jsem všechny oči až na jedno. Jsou ve sklenici na okenním parapetu. Asi je budeš chtít poslat spolu s těly.“

Na Blooma už zase šlo zvracení.

„Koukněte se na tohle,“ řekl Rawles.

Držel v ruce pánskou peněženku.

* * *

Když Matthew Hope toho úterního rána vyšel ze sprchy, zvonil telefon. Omotal si kolem pasu ručník, zabručel „už jdu, už jdu“ a celý mokrý spěchal do ložnice. Zvedl sluchátko právě ve chvíli, kdy naskočil záznamník.

„Dobrý den, dovolali jste se na číslo 349-3777,“ ozval se jeho hlas. „Zanechte prosím…“

„Zavěs,“ řekl. „Jsem tady.“

„… vzkaz…“

„Jsem tady.“

„… ihned po doznění signálu…“

Zatracená mašina, zaklel v duchu.

„Jsem tady,“ opakoval. „Zavěs, prosím tě.“

Ozvalo se pípnutí.

„Haló?“ řekl.

„Tati?“

Představil si ji na druhém konci drátu. Vysoká, samá ruka, samá noha, sršící mladistvou energií, vlasy po létě stráveném na slunci ještě zlatější než jindy, oči modré jako laguna někde v Karibiku. Jeho dcera Joanna. Kterou k smrti miluje.

„Ahoj zlato,“ zazářil. „Chtěl jsem ti dneska zavolat. Jak se…?“

„Sliby, chyby,“ přerušila ho.

Určitě se potměšile usmívá. Sliby, chyby. Je jí čtrnáct a mluví jako dospělý komik.

„Vážně,“ bránil se. „Mám v deset schůzku s potenciálním klientem, ale chtěl jsem…“

„Pořád běháš za sanitkama, tati?“

Určitě se už zase šklebí.

„Řekl bych, že se ti letošní léto vyvedlo,“ poznamenal.

„Miluju to tady,“ prohlásila. „Jenže tu nejsou kluci, táto.“

„To je mi moc líto.“

„Vlastně jsou tady dva. Jenže jeden je buran a tomu druhému je teprve dvanáct. Ale seznámila jsem se s fajn holkou. Jmenuje se Avery, to je docela pěkné jméno; chodí do školy v New Yorku a je ve školním plaveckém oddíle. Věděl jsi, že v New Yorku mají plavecké týmy? Já ne. Naučila mě hromadu věcí, které jsem neznala, například jak plavat v hodně velkých vlnách. Víš, jak je tady studená voda? A ona pokaždé zůstane v moři nejmíň hodinu a vůbec se neunaví. Všude kolem se převalují vlny a ona plave jako žralok, tati, to bys koukal. Avery Curtisová. Zapamatuj si to jméno, jednou vyhraje na olympiádě zlatou medaili. A je ve znamení Vah – narodila se patnáctého října.“

„To je datum, kdy se rodí slavní lidi,“ poznamenal Matthew, ale nijak to nerozvedl.

„Mám tě pozdravovat od mámy. Smaží lívance.“

„Tak ji taky pozdravuj.“

„Nechceš si s ní promluvit?“

„Jistě,“ souhlasil Matthew. „Proč ne?“

„Momentíček.“

Susan Hopeová, bývalá Matthewova žena. Tmavé, zádumčivé oči, oválná tvář, hnědé vlasy, sestřižené do vlajícího cípu, plná, našpulená ústa, vyvolávající představu mrzuté, rozmazlené, vzdorovité krásky. K oboustrannému překvapení a potěšení spolu několik let po rozvodu začali chodit. Jenže to bylo úplně v jiné zemi, pomyslel si nyní, a hlavně, to děvče už není mezi námi. Ta jiná země se nacházela právě zde, ve staré Caluse, stát Florida, avšak nyní mu připadala jako nový, zářivý prostor, stará krajina plná nových příslibů. A děvče samozřejmě nezemřelo, jenom odešlo z jeho života. Pro tuto chvíli Matthew rozhodně nemínil přijímat sázky ohledně dalšího vývoje – určitě ne pokud jde o Susan. Ne teď, když se několik let po rozvodu jejich láska rozhořela novým plamenem.

„Haló?“ ozvala se.

Susan Hopeová.

„Ahoj,“ pozdravil. „Slyšel jsem, že děláš lívance.“

„To je paráda, co?“ Představil si, že asi udělala obličej. Vaření nepatřilo k Susaniným koníčkům.

„Jaké je léto?“ vyptával se.

„Nejsou kluci,“ opáčila.

„To je smůla.“

„Mhm. Co kdybys přijel na víkend? Máme tu obrovský dům.“

„To je moc nebezpečné,“ namítl. „Kdo říkal?“

„Ty.“

„To je fakt.“

„Pohádali bychom se před dítětem.“

„Nejspíš.“

„Určitě.“

„Někdy se mi po tobě stýská,“ přiznala.

„Mně taky.“

„Ne moc často, ale někdy jo.“

„Mně taky.“

„Řekla bych, že je to smutné, když spolu nedokážeme vydržet ani nějaký čas.“

„To jo.“

„Ale takhle to je asi lepší.“

„Ano.“

„Nemyslíš?“

„Myslím. Co ti dělá starosti, Susan?“

„Já nevím. Ale zažili jsme spolu spoustu pěkného. A mně tohle nepřipadá jako správný letní byt, když jsem tu jen sama s Joannou.“

„Inu,“ povzdechl.

„Takže kdyby ses náhodou teď někdy dostal na Cape Cod…“

„Myslím, že se nedostanu.“

„Mohl by ses dívat, jak smažím lívance.“

„Aha.“

„Mám na sobě jen střevíce s vysokým podpatkem a zástěru.“

„To určitě,“ řekl.

Ale ta slova přinesla požadovaný efekt. Okamžité si ji představil v bílých kožených střevících s vysokými podpatky, s krátkou bílou zástěrkou kolem pasu, pod jejíž náprsenkou vykukují ňadra a konce pásku jí splývají na nahý zadek. V ruce drží stěrku.

„Půjč mi ještě Joannu,“ požádal.

„Ty srabe.“ Věděl, že se usmívá.

On se také usmál.

„Už jste si to vyříkali?“ otázala se Joanna.

„Do toho ti nic není.“

„Já vás dva nechápu.“

„Jednou pochopíš,“ sliboval Matthew. „Až ti bude šedesát a my budeme oba po smrti.“

„To neříkej ani v legraci.“

„Zlato, musím se obléknout. Zavolám ti odpoledne, ano?“

„Ne, jdeme s Avery na takovou pitomou sešlost pro případ, že by se tam objevili noví kluci. Začínám si říkat, že dvanáct let je docela milý věk, věřil bys tomu?“

„Já myslím, že ty jsi taky docela milá.“

„Sladký řečičky.“

Zase se šklebí, odhadl. Jako její matka.

„Sbohem, zlato,“ rozloučil se. „Zavolám, jak to půjde.“

„Miluju tě, táto.“

„Já tebe taky.“ Zavěsil a podíval se na skříň. Chvatně se začal oblékat.

* * *

Matthew nikdy neviděl člověka, který by ve vězeňských šatech vypadal spokojeně. Ani Stephen Leeds v nich nevypadal spokojeně. Byl to dobře stavěný světlovlasý muž, šest stop a čtyři palce vysoký a vážil asi dvě sté liber. V příliš malém džínovém kompletu, který dostal od městských úřadů, vypadal jako ve svěrací kazajce. Vzhledem k odporným rysům spáchaného zločinu soud zamítl jeho žádost o propuštění na kauci. V tomhle oblečení bude muset nějaký čas vydržet.

Bylo šestnáctého srpna; uplynuly už dva dny od chvíle, kdy policejní vůz přijel na zavolání čínského umývače nádobí, který se cestou do práce zastavil pro své tři přátele v Tangově ulici číslo 1211.

„Zabil jste je?“ otázal se Matthew.

„Ne,“ odvětil Leeds.

„U soudu jste jim vyhrožoval smrtí.“

„To bylo u soudu. Bezprostředně po vynesení rozsudku. Byl jsem naštvaný. Když je člověk naštvaný, řekne ledacos.“

„Je nebezpečné říkat takové věci. Že je zabijete.“

„To si teď uvědomuju.“

„Ale vy tvrdíte, že jste to neudělal. Nezabil jste je.“

„Správně.“

„Nenapadá vás, kdo je mohl zabít?“

„Ne“

„Nenajal jste si někoho, aby je zabil?“

„Ne“

„Ani jste nikoho nepožádal, aby je zabil – z přátelství nebo jako vyrovnání nějakého dluhu nebo z jakéhokoli jiného důvodu?“

„Ne. Nemám s jejich smrtí vůbec nic společného.“

„Víte to docela určitě?“

„Naprosto.“

„Povězte mi, kde jste byl v pondělí večer. Ten večer, kdy došlo k vraždám.“

„Doma. Se ženou.“

„Byl tam ještě někdo? Kromě vás dvou?“

„Ne. Proč? Nestačí, když to dosvědčí ona?“

„Je to vaše žena,“ odvětil prostě Matthew.

Prohlížel si ho. Snažil se z jeho modrých očí vyčíst vinu či nevinu. Nezastupoval by ho, kdyby se domníval, že je vinen. Docela jednoduše. V tomto světě se najde spousta advokátů, ochotných zastupovat vrahy a zloděje. Matthew Hope k nim však nepatří. A nikdy patřit nebude.

„Je vám jasné, jak to vypadá?“ zeptal se.

„Ano.“

„Na místě činu se našla vaše peněženka…“

„Nevím, jak se tam dostala.“

„Ale je docela nepochybně vaše, že ano?“

„Ano.“

„Je v ní váš řidičský průkaz…“

„Ano.“

„Vaše kreditní karty…“

„Ano.“

„Docela určitě je vaše. To samo o sobě stačí státnímu zástupci ke zdůvodnění obžaloby. Vaše peněženka se našla v místnosti s mrtvolami tří mužů, obviněných ze znásilnění vaší ženy…“

„Nebyl jsem nikde poblíž…“

„… a později osvobozených…“

„Ale oni to udělali.“

„Podle poroty to neudělali.“

„Porota se zmýlila. Znásilnili ji.“

„Na tom teď nesejde. Minulý pátek byli všichni tři osvobozeni. Vy jste minulý pátek vyskočil ze židle a v přítomnosti několika set svědků jste jim vyhrožoval smrtí. A v pondělí v noci je opravdu někdo zabil. A na místě činu se našla vaše peněženka.“

„Ano.“

„Tak proč bych vás měl obhajovat?“

„Protože jsem nevinný,“ řekl Leeds.

Oči měl jasné a jako klidnou hladinu. Seděl na krajíčku úzkého kavalce a díval se Matthewovi do očí. Matthew stál proti němu u bílé stěny cely, pokryté nápisy, jež zde zanechala celá armáda vězňů, Leedsových předchůdců. Nevinný, nebo vinný? Je třeba se rozhodnout. Protože jakmile člověk jednou případ přijme, je povinen jej dovést do konce.

„Nenapadá vás, jak se do té místnosti dostala vaše peněženka?“

„Ne.“

„Pohřešil jste ji někdy během pondělka?“

„Ne.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„To si nevzpomínám.“

„Kdy jste ten den naposledy používal peníze? Nebo kreditní kartu?“

„Hádám… ve videopůjčovně.“

„Kdy to bylo?“

„Cestou domů, na farmu. Jsem farmář.“

To bylo slabé slovo. Po svém otci Osgoodovi, který zemřel před šesti lety, zdědil Leeds tři tisíce akrů úrodné zemědělské půdy podél Timucuan Point Road. Jeho otec byl vnukem Rogera Leedse, jednoho z prvních osadníků, který skoupil statisíce akrů v době, kdy zdejší pozemky stály jen pár šupů. Jejich rodině také patřily kempy pro obytné přívěsy v Tampě a řada vybraných nemovitostí v centru Calusy.

„Byl jsem navštívit svého obchodního agenta,“ vykládal Leeds. „Má kancelář na Lime Street.“

„Svět je malý,“ usmál se Matthew. „Já tam mám taky kancelář.“

„Jezdím tam každý den.“

„Já taky.“

„Vždycky tak na hodinku,“ dodal Leeds.

Vysvětlil tím, co znamená slovo bohatý.

Matthew se vrátil k hlavnímu účelu své návštěvy.

„V kolik hodin jste v pondělí navštívil svého agenta?“ zeptal se.

„Kolem třetí. Jessie mě požádala, abych cestou vypůjčil nějaký film…“ Jessica Leedsová. Včera pozdě večer zavolala Matthewovi poté, co velká porota schválila oprávněnost žaloby, a soudce zamítl žádost o propuštění na kauci. Sdělila mu, že prý se o něm doslechla, že je nejlepším caluským obhájcem v trestních věcech – s tím by určitě zuřivě nesouhlasil Benny Weiss –, a zeptala se, zda by obhajoval jejího muže. Proto je dnes ráno tady.

„A tak jsem se stavil ve videopůjčovně…“

„V které?“

„Video Town? Video World? Mně to připadá všechno stejné. Je to na Trailu, kousek od Lloyda. Těsně před odbočkou k mostu na Whisper Key.“

„Jaký film jste si vypůjčil?“

„Casablanca. Jessie má nejradši staré filmy. Dívali jsme se na něj večer spolu. Po večeři.“

„Odešel jste někdy během večera z domu?“

„Ne.“

„V kolik hodin jste šli do postele?“

„Asi v půl deváté.“

„Není to brzy?“

„Lehli jsme si do postele a dívali se na film.“

„Určitě nespíte v šatech, že ne?“

„Ne. V šatech? Samozřejmě, že ne. V šatech?“

„Než jste si šel lehnout, svlékl jste se, je to tak?“

„No jistě.“

„Co jste udělal s peněženkou?“

„Nu, já… myslím, že…“

Matthew ho pozoroval. Náhlá nejistota. Jednoduchý úkon, který provádíme všichni každý den v týdnu. A on si není jist, protože na tom, co se stalo s jeho peněženkou, může záviset jeho život. Ve státě Florida se vražda prvního stupně trestá smrtí na elektrickém křesle. Matthew čekal.

„Obyčejně ji dávám na prádelník,“ řekl Leeds. „I s klíči a s drobnými mincemi. Myslím, že jsem to tak udělal i ten večer.“

„Ale nevíte to jistě.“

„No, vlastně ne. Protože…“

Opět mírné zaváhání. A pak: „Vyjel jsem si odpoledne na člunu a možná jsem ji zapomněl tam.“

„Na člunu?“

„Ano. Mám devětatřicet stop dlouhou loď. Tehdy jsem si v ní před večeří na chvíli vyjel.“

„Myslíte tedy, že jste zapomněl peněženku na lodi?“

„Možná.“

„Už se vám to někdy stalo?“

„Někdy si ji odložím v podpalubí. Aby mi nevypadla do vody.“

„Ale stalo se vám už někdy, že jste ji na lodi zapomněl?“

„Jenom jednou.“

„Zapomněl jste si peněženku na lodi?“

„Ano.“

„A myslíte, že se vám to mohlo stát i v pondělí večer?“

„Nu, ano. A někdo ji nejspíš vzal odtamtud. Protože jak jinak by se mohla…?“

„Kdy jste zjistil, že ji nemáte?“

„V úterý ráno. Když mi ji ukázala policie. Když přišli k nám domů.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi devět. Ukázali mi peněženku, ptali se, jestli je moje, a když jsem odpověděl, že ano, požádali mě, abych jel s nimi do města.“

„A vy jste samozřejmě jel.“

„Ano.“

„Nevzpouzel jste se?“

„Ne.“

„Pane Leedsi, znáte v Caluse čtvrť, které se říká Malá Asie?“

„Znám.“

„Byl jste tam někdy?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Když je zatkli.“

„Koho?“

„Ty tři chlapy, co znásilnili Jessii.“

„Víte, kde je dům číslo 1211 na Tango Avenue?“

„Ano.“

„Tam jste byl potom, co ty tři muže zatkli?“

„Ano.“

„Takže tu adresu znáte?“

„Ano.“

„A znáte ten dům?“

„Ano.“

„Byl jste někdy uvnitř?“

„Ne. Jenom jsem projel kolem. Abych viděl, kde bydlí. Abych viděl, kde taková zvířata bydlí.“

„Nebyl jste v tom domě v tu noc, kdy došlo k vraždám?“

„Nebyl.“

„Nebo někdy předtím?“

„Nebyl.“

„Kolik je vám let, pane Leedsi?“

„Čtyřicet jedna.“

„Sloužil jste někdy v armádě?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Ve vietnamské válce.“

„Byl jste v boji?“

„Viděl jste někdy těla zohavená podobným způsobem, jako byla těla těchto tří obětí?“

„Dostali, co zasloužili.“

„Ale viděl jste někdy…?“

„Nelíbí se mi, že mluvíte o obětech. Znásilnili mou ženu! Ten, kdo je zabil, by měl dostat medaili!“

Z modrých očí šlehaly laserové záblesky, pootevřené rty odhalily rovné řady bělostných zubů, pěsti měl zaťaté. Stačilo by posadit ho na židli pro svědky, požádat ho, aby zopakoval, co právě řekl, a příští židle, na kterou si sedne, bude mít elektrické dráty.

„Pane Leedsi, když jste byl v boji, viděl jste…?“

„Ano, viděl jsem americké vojáky zohavené stejným způsobem.“

„S vyloupanýma očima…“

„Ano.“

„A genitálie…“

„Ano. Nebo ukazováčky. Rákosníci jim někdy řezali ukazováčky. To mělo být varování. A někdy i jazyky. Nacházeli jsme mrtvoly s vyříznutými jazyky.“ Zaváhal a dodal: „My jsme jim dělali totéž. Jeden kluk z naší roty si udělal z uší rákosníků náhrdelník. Nosil ho vždycky do boje.“

„Vy jste taky někdy udělal něco podobného?“

„Nikdy.“

„Určitě ne?“

„Nikdy jsem nic takového nedělal. Už tak to bylo dost hrozné.“

Nastalo dlouhé ticho.

Z chodby za dveřmi cely Matthew slyšel hlasy dvou policistů. Jeden z nich se zasmál.

„Pane Leedsi,“ řekl Matthew.

Opět se mu zadíval přímo do očí. Pátral v těch očích. Zabil tento muž tři lidi, obviněné ze znásilnění jeho manželky? Aby napravil chybu, které se podle jeho mínění dopustila justice? Anebo se jeho peněženka na místě vraždy ocitla z jiného důvodu či z jiných důvodů a přičiněním jiné osoby nebo jiných osob?

„Pane Leedsi, povězte mi ještě jednou, že jste ty tři muže nezabil.“

„Nezabil.“

„Řekněte to celou větou.“

„Já jsem ty tři lidi nezabil.“

* * *

Za letních měsíců ve floridském městě Caluse máte štěstí, když vystačíte jen s dvěma osprchováními a dvěma čistými košilemi na den. Za zvláště ulepených dnů potřebujete nejmíň tři. Jednu si vezmete ráno doma, druhou v kanceláři po obědě a třetí zase doma, na konci pracovního dne. Toho večera Matthew ve sprše přemýšlel, jestli se rozhodl správně.

Jako vždycky začalo odpoledne pršet. Podle deště si tu sice nemůžete nařídit hodinky, ale kalendářní období určíte spolehlivě. Jako obvykle průtrž mračen. Florida nikdy nic nedělá polovičatě. Když vítr, tak hurikán. Když slunce, tak vedro, v kterém se usmažíte na škvarek. A když začne pršet, lijí se z nebe kýble vody.

Napadlo ho, že se možná ani neměl sprchovat. Co kdyby oknem prolétl blesk a na místě ho uškvařil? Benny Weiss by se potají pochechtával nad tou zvláštní nehodou a na veřejnosti by stavěl na odiv svůj hluboký zármutek. Státní zástupce Skye Bannister by novinářům sdělil, že Hope byl skvělý protivník, chlouba města, že je ho strašná škoda, protože byl dobrým právníkem i dobrým člověkem. Jeho bývalá žena Susan by ronila krokodýlí slzy. Několik žen, s nimiž se seznámil po rozvodu, by přišlo na pohřeb v černých šatech. Házely by na rakev růže smáčené slzami. Chudák Matthew, znala jsem ho moc dobře. Srazil ho blesk v rozpuku života.

Chudák Matthew.

Zvlášť pokud se dnes nerozhodl správně.

Zesílil proud vody. Smyl ze sebe mýdlovou pěnu i špínu. Byl by rád smyl i přetrvávající pochybností. Ten člověk znal místo činu, jeho peněženka se našla v pokoji, měl za sebou surové zážitky z Vietnamu, rozzuřilo ho, co se přihodilo jeho ženě, a dal své zuřivosti průchod na veřejnosti, když těm třem vyhrožoval smrtí – jestliže tohle všechno dostane do rukou Skye Bannister, jednoho dne přijde městu velký účet za elektřinu.

Zavřel vodu.

Vylezl ze sprchy, natáhl se pro ručník, a když se na okamžik zahlédl v zrcadle nad umyvadlem, nesouhlasně zavrtěl hlavou. Od nedávné cesty do Itálie přibral deset liber. A je to vidět. Když člověk měří šest stop, myslel by si, že se pár nadměrných liber váhy může rozložit trochu souměrněji po celé té délce. Ale ne. Shromažďují se výhradně kolem pasu. Právě tam se všechny sešly. Proč se u mužů a žen nadváha projevuje na různých místech? U mužů je to vždycky v pase. A u žen na zadku. Přírodní jev. Jeho tvář vypadala stejně jako před tím výletem. Úzký, liščí obličej s hnědýma očima stejné barvy jako vlasy, které jsou teď mokré a lepí se mu na čelo. Ve světě plném úžasně pohledných mužů se Matthew považoval za sotva průměrný případ. Má che possofare? Zašklebil se na svůj obraz v zrcadle.

Když se v pondělí vrátil do kanceláře, oznámil: „Tak jsem zpátky.“

Jeho partner Frank opáčil: „Někteří z nás si ani nevšimli, žes byl pryč.“

To bylo v pondělí.

A včera mu zatelefonovala Jessica Leedsová.

Vítej doma, zpátky v pracovním chomoutu…

* * *

Z ulice zaznělo zakvílení brzd. Potom mocné bouchnutí. Něco do něčeho narazilo. Kov na kov. Chňapl po bílém froté županu pověšeném na dveřích, nasoukal se do něj, bosky proběhl domem a vyřítil se na ulici. Zaparkoval svoji novou Acuru Legend u chodníku. Nezajel do garáže, protože věděl, že ještě večer půjde ven, a nechtělo se mu… Úplně nové auto. Třicet tisíc dolarů v tahu.

Převzal je teprve před dvěma týdny, těsně před odjezdem do Benátek. Koupil si je namísto starého vozu Karman Ghia, s kterým jezdil bůhví jak dlouho předtím. Nízký, elegantní auťák šedomodré barvy s koženými sedačkami, stahovací střechou a s počítačem, který vás upozorní, že už máte skoro prázdnou nádrž. Když v takové hračce člověk šlápne na plyn, dostane se z nulové rychlostí na šedesát mil v hodině přesně za osm vteřin, jako v raketě na Měsíc.

„Páni,“ povídá ta ženská. Vystoupila z malého červeného volkswagenu, který právě rozmačkal levý zadní blatník zbrusu nové šedomodré acury, za kterou Matthew před čtrnácti dny vyklopil třicet táců.

Bez sebe vzteky se přiřítil po cestičce od domovních dveří na chodník. Byl by ji snad uškrtil, přestože to byla vysoká, nohatá blondýna s krásnýma modrýma očima a stála jen tak bez deštníku ve valícím se lijáku. Prohlížela si blatník acury, pak zase přední masku volkswagenu a potom pohledem přelétla na stopy pneumatik na mokrém asfaltu. Jasně vyznačovaly dráhu, kterou absolvoval její vůz předtím, než způsobil tuhle spoušť. Potřásla hlavou, jako by jí to všechno připadalo nějak divné. Na sobě šaty z červeného hedvábí, stejné barvy, jako její auto, červené střevíce na vysokých podpatcích; na silnici se rozstřikovaly dešťové kapky, všude kolem ní padal déšť, dlouhé blond vlasy měla čím dál tím mokřejší. Matthew byl rád, že vyběhl jen v županu.

„Je mi to moc líto,“ omlouvala se.

„Starou bačkoru, líto,“ odsekl.

„Nechtěla jsem přejet tu kočku,“ dodala.

„Jakou kočku?“

A vůbec, pomyslel si, tak jsi tu pitomou kočku měla přejet… ale hned té myšlenky zalitoval. Kdysi dávno někdo přejel autem – a zabil – kocoura, kterého miloval z celého srdce. Tak tedy ne, nepřál by si, aby radši přejela kočku, než aby nabourala jeho fungl nový, elegantní, šedomodrý automobil… ale Ježíšikriste!

„Vběhla na silnici,“ vykládala. Pořád mluvila o té zatracené kočce. „Dupla jsem na brzdu a… Je mi to líto. Vážně.“

Úplně nový vůz, pomyslel si.

Třicet tisíc dolarů.

„Jsem právnička,“ řekla. „Vím, co musíme…“

„Já jsem taky advokát,“ opáčil.

„No dobrá, tím je to jednodušší. Ukážete mi řidičák… nebo něco… vaši pojistku… nějaký doklad…“

„Jste v pořádku?“ otázal se chvatně.

„Ano, v pohodě. Díky. Jen trochu mokrá, ale jinak v pořádku.“

„Nepůjdete dál? Tam si můžeme vyměnit všechny ty…“

„Ne, děkuju, pospíchám na večírek.“

„Myslel jsem… pryč z toho deště…“

„Stejně už nemůžu víc zmoknout.“

Popravdě řečeno byla promočená skrz naskrz. Až na kůži. Takhle to bývá ve filmech z Afriky, pomyslel si, když nějaká úžasná hvězda spadne do tůně pod vodopádem, pak vyleze z vody a skrz mokré šaty jsou jí vidět bradavky. Matthew teď také viděl skrz červené šaty její bradavky.

Odvrátil oči.

„Tak co kdybychom… hm… si aspoň sedli do auta? Tam neprší. Vážně. Nemá smysl stát tady na dešti. Všechny papíry nám zmoknou.“

„Máte pravdu,“ připustila. „To mě nenapadlo.“ Prošel kolem volkswagenu ke dveřím acury na straně řidiče a už začal otevírat dveře, když tu si uvědomil…

„Jsou zamčené,“ řekl. „Klíče jsou v domě. A moje náprsní taška taky.“ Obyčejně ji dávám na prádelník. I s klíči a s drobnými mincemi.

„Tak dobře,“ ustoupila. Shýbla se, zula si jeden střevíc a pak i druhý. „Jsou úplně zničené,“ konstatovala a vykročila za ním k domu, brodíc se bosýma nohama loužemi na chodníku. V každé ruce nesla jednu botu. „Byly úplně nové,“ poznamenala. „Stály dvě stě dolarů.“ Úplně nové, opakoval si v duchu.

Ještě jednou se ohlédl na volkswagen, zabořený nosem do blatníku acury. Potřásl hlavou, otevřel domovní dveře a ustoupil stranou, aby mohla projít.

„Pojďte dál,“ vyzval ji. „Prosím.“

Při zvuku vlastního hlasu si uvědomil, že se mu ještě docela nepodařilo setřást vztek.

Ona si toho také všimla.

„Opravdu mě to mrzí,“ omlouvala se.

Vypadala jako utopená myš. Mokré, rozcuchané vlasy svěšené podél obličeje, pod modrýma očima se jí rozplývalo líčidlo, šaty na ní visely jako pytel. Pocítil náhlý záchvěv soucitu.

„Byla to nehoda,“ řekl mírně. „To se stává.“

„Do hajzlu!“ zaklela.

Překvapeně na ni pohlédl.

„Kabelku mám v autě. I s řidičákem. A pojistka je v přihrádce na rukavice.“

„Skočím tam,“ nabídl se.

„Neblázněte,“ napomenula ho. „Jsem už stejně promočená tak, jako tak.“

„To já taky.“

„No, to ano, ale…“

„Hned jsem zpátky,“ ujistil ji a vyšel opět do deště.

Cestou kolem zadního blatníku acury, k němuž se ještě stále tiskl předek volkswagenu, potřásl hlavou. Úplně nové auto, pomyslel si. Na sedadle pro spolujezdce našel vodou postříkanou kabelku a v přihrádce pod palubní deskou objevil složku s papíry – mimo jiné s registrací vozu a s pojišťovací kartou. A zase vykročil do deště, froté župan již úplně nasáklý vodou, vlasy přilepené k hlavě; tohle je vážně směšné.

Když vešel do domu, čekala na něj hned za dveřmi. Jako by měla strach, že ještě víc naruší jeho soukromí. Zatelefonoval na policii a ohlásil nehodu. Potom si vyměnili čísla řidičských průkazů a pojišťovacích karet a on při té příležitosti zjistil, že se jmenuje Patricia Demmingová, je jí šestatřicet a bydlí v čísle 407 na Oceán Street, což je na Fatback Key.

Než dorazil policejní vůz, přestalo pršet. Přijel jenom jeden strážník v uniformě. V Caluse policisté hlídkují sólově. Popsali mu, jak k nehodě došlo, ujistili se, že vůz Patricie Demmingové je schopný další jízdy, a Matthew se pak díval, jak vycouvala z jeho blatníku a odfrčela ulicí vstříc svému večírku.

Docela nové auto, pomyslel si znovu.

* * *

„Jsem jediný černoch v Caluse s tímhle super high-top hárem,“ chlubil se Warren Chambers.

Matthew měl zprvu dojem, že je řeč o automobilu. Super high-top fáro. Nejspíš kabriolet. To páteční ráno myslel převážně na auta. Očekával telefonát zástupce pojišťovny.

„Příště se dám zastřihnout na plazivce,“ pokračoval Warren a přejel si rukou po vlasech. Matthew si uvědomil, že mluví o účesu. High-top háro. Vypadalo to, jako by si Warren na hlavu posadil obrácený květináč a vlasy pod ním měl vyholené skoro až na kůži. Neměl chuť vyptávat se, co je to plazivec. Podle jeho mínění mužovy vlasy patří k posvátným, nedotknutelným věcem; v šedesátých letech bylo kvůli účesům svedeno mnoho bitev. Dnes je dnes a žijeme tady.

„Jaký byl výlet?“ zajímal se Warren.

„Nádherný.“

„A vrátil jste se rovnou do téhle mely, hm?“ Warren ukázal na Calusa Herald-Tribune na Matthewově stole. Na titulní straně byla další fotografie Stephena Leedse. Od jeho zatčení přinášely noviny jeho fotografie každý den. Titulek zněl: SVĚDCI VIDĚLI LEEDSE. A podtitulek doplňoval: Manželka opět u výslechu.

„Co je to za svědky?“ zajímal se Warren.

„Bannister mi ještě neposlal seznam. Musím tam dnes během dne zaskočit.“

„Myslíte, že opravdu někoho mají?“

„Doufám, že ne.“

„Proč pořád vyslýchají jeho ženu?“

„Poskytuje mu alibi. Jenže se po městě taky šíří klepy. Povídá se, že v tom jeli oba. Leeds i jeho žena.“

„Aha.“ Warren zamyšleně pokývl hlavou, jakoby na znamení, že by na tom něco mohlo být.

Tento tichý, asi pětatřicetiletý muž díky plachému vystupování a brýlím s kostěnými obroučkami vypadal spíš na účetního (i přes svůj high-top sestřih) než na soukromé očko – jak si je lidé obyčejně představují. Byl vytáhlý jako bidlo, kdysi hrával košíkovou za Missourskou univerzitu, kde studoval dva roky, a pak nastoupil u saintlouiské policie. Warren se i dnes pohyboval jako sportovec a vypadal jaksi ladně, i když jenom seděl, jako v tuto chvíli. Byl to pečlivý, důkladný vyšetřovatel a skvělý střelec. Matthew ho viděl střílet na mývaly i na lidské bytosti, pokaždé s dokonalou sebedůvěrou. Oči měl zbarvené stejně jako pleť; byly tmavé jako jíl a právě teď se dívaly zamyšleně a vážně.

„Kde se ty drby vzaly?“ zeptal se.

„Ve včerejší Tribuně. Napsal jim nějaký chlap.“

„Cvok?“

„Jasně, ale znáte Tribunu.“

„A tentokrát si navíc přihřívají vlastní polívčičku.“

„Jak to?“

„Leedsův otec se kdysi pokusil zmocnit jejich novin. Je to už deset let, mezitím zemřel. Tenkrát ho nakonec předběhla jedna velká jižanská mediální firma. Ale pan vydavatel je na starého pána ještě pořád naštvaný.“

„Odkud tohle víte?“

„Z archivu Tribuny,“ zašklebil se Warren.

„Takže nás asi čeká medializovaný proces, ano?“

„Řekněme, že by možná stálo za to uvažovat o změně místa, kde se bude soud konat. Jak vlastně Leeds vysvětlil, že se jeho peněženka našla na místě činu?“

„Prý ji možná zapomněl na svém člunu.“

„Kdy?“

„Odpoledne v den vražd.“

„Chabé vysvětlení,“ vrtěl hlavou Warren. „Když někdo připravuje vraždu, přece se nezaskočí předem podívat na Leedsův člun, jestli tam náhodou nezapomněl náprsní tašku.“

„Nemusel tam hledat zrovna náprsní tašku. Stačilo by mu cokoli osobního.“

„Ale stejně.“

„Cokoli, co by mohl pohodit na místě činu. Aby do té vraždy Leedse namočil. Do člunu se člověk dostane snáz než do domu, Warrene.“

„To určitě.“

„Musíme přijít na to, odkud se tam ta peněženka vzala. Protože jestli ji tam ztratil Leeds…“

„Sbohem, Charlie,“ přikývl Warren.

I Matthew vážně pokývl hlavou. „Takže potřebuju, abyste…“

„Kde má ten člun?“ zeptal se Warren.

* * *

Úřad státního zástupce ve floridské Caluse sídlí v bývalém motelu. Areál leží přes ulici naproti baseballovému hřišti, kde kdysi každé jaro trénovalo jisté prvoligové mužstvo, které se však později přesunulo do Sarasoty. Dnes tam hrají mužstva sponzorovaná pivovarními společnostmi. Motel byl zbudován na pozemku za hotelem; kdysi to býval největší hotel ve městě. Z nádvoří, obklopeného kancelářemi státního zastupitelství – původně motelovými buňkami – vidíte na dvě bílé výškové budovy hotelu, dnes přeměněné na kanceláře.

V pátek v jedenáct hodin dopoledne na nádvoří nemilosrdně pražilo slunce. Motelové – nyní kancelářské – buňky obklopovaly dvorek jako zeď; bránily pohybu vzduchu, celé to místo uzavíraly jako do krabice a člověk se tam cítil jako v malém, dusném vězení, bujně porostlém palmami, buganvíliemi a ibišky barvy krve. Na tabuli před vchodem stálo:

KANCELÁŘ STÁTNÍHO ZÁSTUPCE DVANÁCTÉHO SOUDNÍHO OBVODU

Skye Bannister

807 Magnolia Boulevard

Úřední hodiny, pondělí-pátek

8.30-17.00

Matthewovi se ulevilo, když zjistil, že v Bannisterově úřadě funguje klimatizace. V důsledku řehtání úředního šimla byla úroveň údržby v budovách caluských státních úřadů vyloženě směšná. Tmavovlasá dívka v předpokoji Bannisterovy kanceláře se Matthewa zeptala, jestli si jde pro seznam svědků a pro výpovědi. Matthew přisvědčil. Dívka mu vysvětlila, že případ byl předán náměstkyni státního zástupce, a dodala, že jestli s ní chce Matthew mluvit, je to hned vedle, ve dveřích číslo 17.

Náměstkyní prokurátora byla Patricia Demmingová.

„Páni,“ vydechla.

Dnes vypadala mnohem méně mokře než včera večer. Dlouhé blond vlasy si stáhla do úhledného ohonu, převázaného stužkou stejné barvy jako její halenka, na míru šitý kostým i její úžasně modré oči. Měla také modré střevíce na velmi vysokých podpatcích, modré kalhotky (to se jenom dohadoval) a stříbrné náušnice s tyrkysy. Do práce přišla nenalíčená, bez očních stínů, namalovala si jenom rty. Vypadala svěže, schopně, prokurátorka každým coulem, ačkoli ji nesmírně překvapilo, že právě Matthew obhajuje člověka, jehož obžalobu jí přidělili. Matthew si pomyslel, že si Skye Bannister musí být naprosto jist úspěchem, jestliže tento případ předal zástupkyni. A navíc nové zástupkyni; Matthew se v kancelářích prokuratury vyskytoval téměř denně a nikdy předtím ji tu nepotkal.

„Jak se daří vašemu autu?“ otázala se s úsměvem.

„Počítám, že se mi dnes ozvou z pojišťovny,“ řekl Matthew.

„Včera večer jsem na ten večírek málem nedojela. Myslím, že budu potřebovat nový motor.“

„To je mi líto. A jaký byl ten večírek?“

„Moc hezký. Znáte Berringerovy?“

„Na konci ulice. Ano.“

„Milí lidi.“

„Ano. On je lékař, že?“

„Zubař.“ Opět se usmála. „Vy jste si určitě přišel pro seznam svědků. A pro výpovědi.“

„Ano.“ Odložil rukavičky. „Slečno Demmingová,“ prohlásil, „musím vám povědět, že se mi nelíbí překvapení, o kterých se dočítám v novinách.“

„Je mi to vážně moc líto, ale…“

„Protože, slečno Demmingová, je dost znepokojující, když člověk zjistí, že se tisku předaly dokumenty…“

„Nikdo žádné dokumenty ne…“

„… ještě dřív, než se k nim dostane zástupce obhajoby.“

„Pan Bannister jenom odpověděl na nějaké otázky…“

„Připravuje tuhle obžalobu pan Bannister, nebo vy?“

„Já. Od dnešního rána. Ale včera…“

„Ale včera pan Bannister udělal prohlášení pro tisk, ano?“

„Ne. Volal nějaký novinář a zajímal se, jestli jsou nějací svědci…“

„A pan státní zástupce považoval za vhodné předat mu tuto informaci ještě dřív, než jsem měl příležitost nahlédnout do seznamu svědků a než jsem se mohl seznámit s výpověďmi.“

„Uznávám, že to možná bylo předčasné. Přišel jste se se mnou hádat, pane Hope?“

„Přišel jsem chránit svého klienta,“ odvětil Matthew.

„Já jsem ten případ dostala teprve dnes ráno. Než jste přišel, ani jsem netušila, že jste obhájcem právě vy. V každém případě jsem měla v úmyslu zaslat ty…“

„Jsem tady. Můžete mi je předat?“

„Řeknu sekretářce.“

„Děkuju.“

Zvedla sluchátko, stiskla tlačítko na telefonu a požádala nějakou Shirley, aby přinesla seznam svědků a svědecké výpovědi z případu Leeds. Odložila sluchátko do vidlice a vzhlédla k Matthewovi. „Nemuseli jsme začít zrovna takhle.“

„No dobře.“

„Opravdu. Jestli chcete, požádám pana Bannistera, aby příště všechny další kontakty s tiskem nechal na mně.“

„To bych uvítal.“

„Tak domluveno.“

„Povězte mi něco.“

„Ptejte se.“

„Proč ten případ předal vám?“

„Proč ne? Jsem velice dobrá právnička.“

„O tom nepochybuju,“ usmál se Matthew. „A kromě toho, je to jasný případ.“

„Tím spíš se divím, že si ho pan Ctižádostivý nenechal pro sebe.“

„Třeba má nějaké větší želízko v ohni.“ Rychle dodala: „Ach, odpusťte, to mi jen tak vyklouzlo.“

„Co může být většího než vražda tří bezvýznamných vietnamských přistěhovalců, spáchaná významným občanem?“

„Čtěte noviny,“ poradila mu s tajnůstkářským úsměvem. Otevřely se dveře.

Vešla nějaká rudovláska se štosem papírů v ruce. Položila je na stůl, zeptala se, jestli je to všechno, než půjde na oběd, usmála se na Matthewa a zase odešla. Matthew pohlédl na obálku na vrchu hromádky. Seznam svědků. Přelétl pohledem i ostatní papíry, sešité svorkou. Svědecké výpovědi. Na obou uviděl asijská jména.

„Jaké jsou národnosti?“

„Vietnamské.“

„Mluví anglicky?“

„Ne, budete potřebovat tlumočníky. Kromě toho, jeden z nich je mimo město, jel navštívit syna do Orlanda.“

„Kdy se vrátí?“

„Lituju, ale to nevím. Nedáte si kávu?“

„Díky, slečno Demmingová, ale mám se za chvíli s někým sejít u oběda.“

„Patricie,“ opravila ho.

Pohlédl na ni.

„Takové věci se přece dějí jenom v biografu. My můžeme být protivníky, aniž bychom se stali nepřáteli, nebo ne?“

„Určitě ano,“ přitakal. „Patricie.“

„Dobrá. A jak se říká vám? Matthew? Matt?“

„Obvykle Matthew.“

„A vy to tak máte raději?“

„Popravdě řečeno, ano.“

„Smím vám říkat Matthew?“

„Prosím vás o to,“ odvětil.

„Matthewe,“ prohlásila, „dostanu vašeho klienta na elektrické křeslo.“

* * *

Z budky na chodníku před úřadem zavolal Matthew do své kanceláře a požádal recepční Cynthii Huellenovou, aby ho, pěkně prosím, spojila s Andrewem. Andrew, celým jménem Andrew Holmes, byl pětadvacetiletý mladík, který teprve nedávno dostudoval, před měsícem absolvoval zkoušky na členství ve floridské advokátní komoře a teď právě čekal, až se dozví, jak dopadl. Titul doktora práv získal na univerzitě v Michiganu a v současné době vydělával čtyřicet tisíc dolarů ročně jako takzvaný právní asistent u firmy Summerville a Hope s příslibem, že jakmile se stane členem komory, zvýší mu plat na padesát. S tím se dalo počítat, protože na univerzitě v Michiganu byl Andrew vydavatelem časopisu Právnická revue a promoval s červeným diplomem.

K telefonu přiběhl úplně bez dechu.

„Promiňte, byl jsem na druhém konci chodby,“ omlouval se.

„Andrew, potřebuju všechno, co se dá zjistit o Patricii Demmingové. Je to zástupkyně prokurátora, které svěřili Leedsův případ. Chci vědět, kde studovala práva, jakou měla praxi, než přišla do Calusy, jestli už někdy přišla do styku s případem vraždy, jaké má za sebou pracovní výsledky, její styl práce v soudní síni a tak dál.“

„Říkáte Demmingová?“

„Demmingová. Uprostřed jsou dvě m.“

„Jak je asi stará?“

„Šestatřicet.“

„Dokdy to potřebujete?“

„Vrátím se do kanceláře kolem druhé hodiny.“

„Mhm,“ zabručel Andrew.

„Taky mi sežeň nějakého vietnamského tlumočníka, budu ho potřebovat při rozhovoru se svědky.“

„Vietnamského tlumočníka, dobře. Ve staré dobré Caluse jich je jako máku.“

„To měl být sarkasmus, Andrew?“

„Ne, ne, vietnamský tlumočník. Jak si přejete.“

„Spoj mě, prosím, s Frankem, ano?“

„Vydržte.“

Ozvalo se cvaknutí, potom Cynthiin hlas řekl „Haló?“, Andrew ji požádal, aby spojila hovor do kanceláře pana Summervilla, Cynthia řekla „okamžik“ a ozval se Frank: „Matthewe, kde jsi?“

„Právě jsem odešel z prokuratury. Bannister ten případ přidělil nějaké Patricii Demmingové. Říká ti to něco?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Dal jsem Andrewovi za úkol, aby ji proklepl. Musel jsem z ní vypáčit seznam svědků a výpovědi…“

„Četl jsem dnešní noviny.“

„Dva svědci, Franku. Oba Vietnamci.“

„Budeme muset celou tu pitomou válku vybojovat znovu.“

„Přišla už pošta?“

„Už dávno.“

„Nějaká odpověď na moji žádost o vydání důkazů?“

„Na to je trochu brzy, Matthewe.“

„Jen bych o tom nerad znovu zítra četl v novinách.“

„Chceš, abych zavolal Skyeovi?“

„Ne, postarám se o to.“

„Kam máš teď namířeno?“

„Na farmu,“ řekl Matthew.

Farmy podél Timucuan Point Road rychle ustupovaly buldozerům stavebních společností. V místech, jež kdysi oplývala ovocem a zeleninou, se nyní rozkládala umělá jezera, obklopená domy s bazény a tenisovými kurty. Říkalo se jim venkovské usedlosti. Kdysi stačilo vyjet jen tři míle za Calusu, a ocitli jste se na opravdovém venkově. Teď musíte ujet nejmíň dvacet mil směrem na Ananburg, chcete-li uvidět ranče, citrónovníkové plantáže a farmy.

Jessica Leedsová pozvala Matthewa na dvanáctou hodinu na oběd.

Přijel na farmu deset minut před dvanáctou – v srpnu byly silnice v městě i v jeho okolí prakticky liduprázdné – projel mezi dřevěnými sloupy vstupní brány a zaparkoval pronajatý ford vedle červeného maserati.

Na poznávací značce auta, upravené na zakázku, stálo JESSIE 1. Domyslel si, že asi někde bude i vůz JESSIE 2, ale nikde jej neviděl. Daleko v polích se pomalu ploužil traktor a rýsoval se proti modré obloze. Nikde ani mráčku. Zatím.

Obytný dům byl obrovský, roztažený, jako by jej stavěli celá léta a postupně přidávali další a další místnosti, křížem krážem propojené průchody a chodbami jako bludiště. V nesourodé fasádě bylo tu a tam vidět nějaké dveře, ale hlavní vchod se dal rozeznat na první pohled. Měl jasně červenou barvu; ta sama o sobě hlásala, že právě tady je vchod. Matthew přistoupil blíž a stiskl tlačítko zvonku. Zvnitřku uslyšel zvonění. Stál v poledním vedru a doufal, že ty zavřené dveře jsou předzvěstí klimatizace uvnitř domu. Také doufal, že ho Jessica Leedsová vybídne, aby si odložil sako a povolil… dveře se otevřely.

Odhadl ji na necelých čtyřicet let. Byla tedy o něco mladší než její manžel. Vysoká, štíhlá, opálená, oblečená podomácku v sandálech, sukni a bílé blůzce, jež odhalovala jedno rameno.

„Pan Hope?“ Podala mu ruku. „Pojďte, prosím, dál.“

Narezlé vlasy sestřižené do cípu, zelené oči, vystouplé lícní kostí, široká ústa a pevný, suchý stisk ruky. Potřásli si krátce rukama a už ho vedla do domu, klapajíc sandály na chladných, citrónově žlutých podlahových dlaždicích. Čekal, že tu najde podlahu z prken přibitých hřebíky. Tohle byl přece venkov a farmářská usedlost. Jenže všude viděl jen moderní nábytek, samá kůže a nerez ocel; další překvapení. A na stěně obývacího pokoje nad koženou pohovkou v barvě mléčné čokolády visel obraz, který vypadal jako pravý Miró.

„Dáte si něco k pití?“ zeptala se. „Ne, děkuju.“

„Limonádu?“

„Nu, to ano.“

„Allie?“ zavolala a odněkud – nejspíš z kuchyně, předpokládal Matthew – přišla mladá žena. Měla na sobě džíny a bílou halenku s červeným vyšíváním kolem nabíraného límečku. Matthew ji odhadl na něco přes dvacet let. „Můžeš nám přinést limonádu, prosím?“ řekla Jennie. Dívka se usmála, odpověděla „ano, madam“ a vrátila se do kuchyně. „Ani nevíte, jak jste mě potěšil,“ svěřila se mu Jessica.

„Čím?“

„Tím, že jste se toho případu ujal. Posaďte se, prosím. A nechcete si sundat sako?“

„Děkuju.“ Matthew si svlékl sako a složené je přehodil přes jednu z kožených klubovek. Jessica usedla na konec pohovky s nohama pod sebou. Matthew se posadil naproti ní do křesla. Skleněnými posuvnými dveřmi za ní viděl na nekonečné lány, táhnoucí se až k obzoru. Řádky rostlin na otevřeném slunci zaléval systém ostřikovačů. Allie se vrátila s podnosem. Přinesla džbán s limonádou a dvě sklenice naplněné ledem. Položila podnos na stůl a oznámila: „Oběd bude, jakmile budete chtít, madam.“ Pak se vrátila do kuchyně. Jessica nalila limonádu. Podala mu sklenici. Počkal, až nalije i sobě, a potom se oba napili. „Dobrá,“ vydechl. „Máme cukr, jestli…“

„Ne, ne, takhle je to dokonalé.“

„Měla jsem jí říct, aby přinesla cukřenku. A lžičky.“

„Vážně, je to moc dobré.“

„Povězte mi, až budete chtít jíst,“ řekla. „Máme studený oběd. Jenom kukuřičná polévka, kuře a samozřejmě naše vlastní rajčata.“

„To zní báječně.“

„Tak tedy, kdy budete chtít.“ Uvědomil si, že je Jessie velmi nervózní. „Tohle je farma na pěstování rajčat, víte?“

„To jsem nevěděl.“

„Ano,“ pokývla hlavou. „Tedy, sázíme i dýně a kukuřici, ale rajčata jsou hlavní artikl. Jsou určená do běžného prodeje, čerstvá. Máme tři tisíce akrů…“

„To vím.“

„… orné půdy. Zaměstnáváme šestatřicet lidí na plný úvazek. Spolu se sezónními dělníky, kteří pomáhají při sklizni, zaměstnáváme každý rok asi tři až čtyři tisíce lidí. Podnikáme ve velkém.“

„Vypadá to tak,“ připustil Matthew.

„Ano.“

Za ní se v dálce opět objevil traktor, pachtící se napříč lánem. A daleko na obzoru již Matthew zpozoroval první známky blížícího se deště, který se později určitě spustí. Na severu obloha začínala temnět.

„Takových traktorů máme třiadvacet,“ pokývla hlavou směrem k lánu. „A skoro stejně tolik náklaďáků včetně velkých, desetikolových kamionů. Samozřejmě, existují i větší farmy, ale ne tady na Timucuan Point. A jen málokdo má takové skleníky a balírny, jaké máme my v Ananburgu. Tam máme i obchodní kancelář. Pěstujeme dobrá rajčata – prořezáváme je, vážeme k tyčkám, stejně jako se to dělá v Arkansasu. Nenecháváme je dozrát na rostlině, jako tam; sklízíme je zelená. Ale jestli chcete něco vědět, naše jsou lepší. Nu, možná jsem zaujatá. Ale dosahujeme šedesáti milionů hrubého zisku a nějakých třicet milionů čistého, takže to musí být moc dobrá rajčata, nemyslíte?“

„Asi ano.“

„Málokomu v Caluse se zamlouvá, že vyděláváme tolik peněz – ale bohaté lidi vlastně nemá nikdo rád, že? Zvlášť, když se jedná o zděděný majetek. Proto po nás noviny tak jdou.“ Odmlčela se.

Srkali každý svou limonádu.

Obzor náhle potemněl; bouře se blížila rychleji, než Matthew očekával.

„Četl jste dnešní noviny?“ zeptala se.

„Ano.“

„Píšou, že mají nějaké svědky.“

„Já vím. Znám už jejich jména.“

„Ale?“ Zdálo se, že ji to překvapilo.

„Museli mi je dát,“ vysvětloval Matthew. „Musí mí oznámit, koho hodlají předvolat k soudu. My musíme udělat totéž.“

„Kdo to je?“

„Dva Vietnamci. Jeden viděl vašeho manžela vcházet dovnitř a druhý ho viděl vyjít ven.“

„To tvrdí oni.“

„Ano, ovšem. Samozřejmě, budeme se snažit jejich výpovědi zpochybnit. Zatím je to tak, že údajně vešel dovnitř v jedenáct hodin…“

„To je absurdní. Tou dobou spal vedle mě.“

„A vyšel prý chvíli po půlnoci.“

„Stephen po celou noc neodešel z domu. Navečeřeli jsme se, podívali se na film, který přinesl…“

„Na jaký film?“ zajímal se Matthew.

„Casablanca.“

Přesně totéž mu pověděl i její muž.

„On vlastně usnul dřív, než to skončilo. Spal už tak kolem půl desáté, v deset.“

„V kolik hodin odešel ke člunu?“ zeptal se Matthew.

„Asi v pět.“

„A kdy se vrátil?“

„No, asi tak o půl sedmé, v sedm jsme večeřeli. To už byl doma.“

„Říkal, že si vyrazil jen na krátkou vyjížďku lodí.“

„Ano, to je pravda.“

„Taky prý možná zapomněl na palubě peněženku.“

„Řekla bych, že je to možné.“

„Domnívá se, že ji na té lodi třeba někdo našel.“

„Nu… to vypadá trochu přitažené za vlasy, ne?“

„Co si myslíte vy? Jak se ta peněženka dostala na místo činu?“

„Já nevím. Probírala jsem to v duchu znovu a znovu. Neznám odpověď. Stephen byl tady se mnou. A oni našli jeho peněženku v tom domě s těmi třemi…“

Nevyslovila to, ale z jejích planoucích zelených očí jasně vyčetl, co chtěla říci.

„Paní Leedsová,“ řekl Matthew, „obžaloba si dá záležet na tom, aby patřičně zdůraznila, že právě vy jediná poskytujete svému muži alibi. Teď, když sehnali ty svědky…“

„Kdo to je? Jak se jmenují?“

„Je mi líto, ale ta jména se špatně pamatují. Zavolám vám je, až se vrátím do kanceláře, jestli…“

„Ne, jen mě napadlo, jestli to snad nejsou příbuzní nebo něco podobného. Polovina Vietnamců v Caluse je navzájem spřízněná. Jestli ti dva…“

„To je dobrá myšlenka.“

„Protože prostě nemohli Stephena vidět vcházet do toho domu, ani vycházet. To je naprosto nemožné. Určitě lžou.“

„Nebo se mýlí.“

„Tak by měli být zticha! Když to nevědí jistě! Protože, myslím, že víte… že si uvědomujete, že ti tři… ti tři parchanti…“

Zavrtěla hlavou.

A ještě jednou.

„Nezlobte se,“ omluvila se. „Promiňte.“

Neodpověděl. Nepřestával ji pozorovat. Hlavu teď měla skloněnou. Upřeně hleděla na své ruce. Za ní bylo vidět letící mračna. Traktor se nyní otočil a mířil zpátky k domu. Brzy začne pršet.

„Lidi říkají, že jsem tam byla s ním, je to tak?“ řekla nakonec.

Hlavu měla pořád skloněnou, prsty obou rukou pevně propletené; dlouhé prsty s krvavě rudými nehty.

„Slyšel jsem takové řeči,“ připustil Matthew.

„A co ti svědci? Říkají, že viděli nás oba?“

„Ne. Jenom vašeho manžela.“

„To znamená, že jsem nevinná?“

„Nějaký člověk napsal jedněm novinám dopis…“

„Jsem vinna,“ řekla. „V srdci se opravdu cítím vinna.“

Zvedla hlavu, pohlédla mu do očí.

„V srdci vím, že bych udělala totéž,“ prohlásila. „Podřízla jim krky, vypíchala oči, odřízla jim…“

Zprudka se odvrátila.

Letní oblohu ozářil blesk. Od opuštěného traktoru utíkal k domu nějaký muž ve slaměném klobouku a montérkách s laclem. Z levé strany zazněl rachot hromu.

„Nenaobědváme se?“ zeptala se.

* * *

Déšť přicházel přes hladinu, jako řada souvislých vodních stěn. Warren stál v malé kanceláři přístaviště a čekal na Charlieho Stubbse, který právě čerpal palivo do nádrží pětadvacetistopového člunu typu Boston Whaler. Tohle se Warrenovi na Floridě líbilo. Její dramatičnost. V Saint Louis také můžete prožít drama, třeba při tornádu, ale tady člověk nalezne větší rozmanitost. A přichází to zničehonic. Jednu chvíli vám slunce div nevypálí oči a za minutu na to už padají kapky jako půllitry. Buší do dřevěného mola před kanceláří, rachotí na plechové střeše, stékají po sklech oken opatřených žaluziemi a bičují plátno plachet na člunech, které se nechaly bouří překvapit. Průtrž jako hrom.

Stubbs měl na sobě oranžové pončo – igelitový vynález, který vám v opravdové bouři není vůbec nic platný. Pončo mu povlávalo kolem nohou a vichr se ze všech sil snažil je na něm roztrhat. Stubbs nevzrušeně klečel s vyhaslou cigaretou mezi rty, v ruce hadici s ústím vsunutým do nádrže člunu. Warren byl rád, že je pod střechou.

Majitel lodi měl na sobě šedivé šortky, bílé triko a hnědé lodnické boty. Byl promoklý na kůži. Stubbsovi, klečícímu u nádrže, pořád něco vykládal, Warren ale neslyšel co. Stubbs občas přikývl, aby bylo vidět, že poslouchá. Nakonec Stubbs vstal, pověsil hadici na pumpu, zavřel nádrž, uzávěr důkladně utáhl klíčem a v zuřivě rozevlátém oranžovém ponču rychle vykročil ke kanceláři; promočený majitel lodi ho následoval.

Když vešli dovnitř, Stubbs právě říkal:

„… a na vašem místě bych počkal, až se to přežene, to bude tak za deset minut.“

„Podle mě to potrvá ještě dlouho,“ opáčil ten druhý. „Berete American Express?“

„Jenom Visa nebo MasterCard,“ řekl Stubbs.

„Takže zaplatím hotově.“ Zákazník pohlédl na Warrena a vytáhl peněženku. „Kolik to dělá?“

„Jedenáct šedesát.“

„Máte zpátky na dvacet dolarů?“ Muž se opět ohlédl po Warrenovi. „Zajímá vás snad něco?“ zeptal se.

„Mluvíte se mnou?“ podivil se Warren.

„Jsme tady jenom tři a já se dívám přímo na vás, ne?“

„Asi jo,“ připustil Warren.

„Zajímá vás tahle finanční transakce?“

„No jistě,“ přitakal Warren. „Mám v úmyslu praštit vás do hlavy a ukrást vám vaši velikánskou dvacetidolarovku.“

Stubbs se rozchechtal.

„Co je tady k smíchu?“ naštval se ten mužský.

„Nic,“ řekl Stubbs, ale pořád se smál.

„Stojí tady a kouká, jak vyndávám peníze…“

„Ale no tak,“ uklidňoval ho Stubbs.

„Jak má člověk vědět, co se mu honí hlavou?“

Předal Stubbsovi bankovku a zamračeně čekal, až Stubbs namarkuje částku na pokladně a vybere ze zásuvky drobné. Zdálo se, že si není jist, jestli se ještě jednou nemá pustit do Warrena. Když mu Stubbs vrátil peníze, ještě pořád to zvažoval. Přepočítal si drobné, vrhl po Warrenovi ošklivý pohled a vyšel do deště. Když s lodí vyplouval z přístaviště, narazil do sloupu. Dobře ti tak, pomyslel si Warren.

„Stává se vám to často?“ otázal se Stubbs.

„Dost často.“

„Myslel jsem, že to už je historie.“

„To jo. Ale kde?“

„Jen jsem si to myslel. Takový kecy.“

„Inu,“ vzdychl Warren a nechal to být. „Vyprávěl jste mi, jak si Leeds vzal svůj člun…“

„Správně.“

„Bylo to v pondělí odpoledne, ano? Někdy v pondělí odpoledne.“

„Když přijel, bylo asi tři čtvrtě na pět. Odvázal člun a vyplul… asi tak deset minut potom.“

„V kolik hodin se vrátil?“

„Kolem šesté? Tak nějak.“

„Přivázal člun tady u mola?“

„Jako vždycky. Na obvyklém místě. U čísla dvanáct.“

„V kolik hodin jste večer odešel z přístaviště?“

„Já neodcházím. Ani večer ne. Támhle za skladištěm mám dům. Jsem tady pořád.“

„Všiml byste si, kdyby někdo vstoupil na člun pana Leedse potom, co s ním ten večer přijel?“

„Myslíte někdo jiný, než on?“

„Ano. Myslím potom, co s ním připlul.“

„Já vím, ale…“

„Myslím kdokoli jiný.“

„Já vím. Jenže vám musím říct, že když s ním přijel podruhé, už jsem spal.“

Warren se na něho zahleděl.

„Odjel s tím člunem dvakrát,“ vysvětloval Stubbs.

„Jak to myslíte?“

„Nejdřív odpoledne a potom ještě večer.“

„Kdy večer?“

„No, zavolal mi asi kolem deváté…“

„Leeds?“

„Přesně tak. Pan Leeds. Povídal, že si chce vyjet na člunu při měsíčku, tak abych se prý nepolekal, až ho uslyším chodit po molu.“

„A slyšel jste ho chodit po molu?“

„Slyšel.“

„V kolik hodin?“

„Přijel někdy mezi desátou a půl jedenáctou. Tak, jak říkal.“

„Viděl jste ho přijet?“

„Viděl jsem jeho vůz.“

„A viděl jste ho vystoupit z vozu?“

„Ano, viděl. Svítil měsíc. Určitě to byl pan Leeds. Zamkl auto a šel rovnou ke člunu.“

„V kolik hodin připlul zpátky?“

„To nevím. Kolem půlnoci jsem šel spát, takže to muselo být až potom. Když jsem se ráno probudil, člun už byl tady, uvázaný jako vždycky.“

„Jakým autem přijal pan Leeds?“

„Červeným maserati.“

* * *

Christopher Howell byl vysoký, světlovlasý, rovnoměrně opálený muž s okouzlujícím úsměvem. V jedenačtyřiceti letech už byl dost starý na to, aby ho mladíci z klubu Bath and Racquet považovali za snadného soupeře, ale také ještě dostatečně mladý, aby se o něho zajímaly místní hráčky. Popravdě řečeno, dokázal porazit i nejlepší hráče z klubu. Zřejmě si však uvědomoval, že nikdo nemá rád tenisového trenéra, který si začíná s vdanými ženami, a k maminám ve věku mezi třiceti a čtyřiceti lety, dožadujícím se jeho lekcí, se choval obezřetně, jako pravý profesionál. Tím pádem muži neměli pocit, že je ohrožuje – odmyslíme-li si jeho zničující podání a nechytatelný backhand –, a ženy jeho zdvořilý, profesionální přístup respektovaly. Kit (tomuto oslovení dával přednost) vyrostl v Bostonu a do Calusy se přistěhoval před necelým rokem; v jeho řeči bylo ještě stále možné vysledovat krajové jazykové zvláštnosti, obvyklé v jeho rodném městě, jež jeho vystupování dodávaly příjemný, zdvořilý nádech. Matthew ho měl moc rád, přestože se v jeho přítomnosti cítil trochu méněcenný.

V sobotu ráno se pocit méněcennosti ozýval velmi důrazně.

Možná proto, že zaspal a neměl čas se oholit. Neoholený muž v bílém tenisovém oblečení se cítí zvláště neupravený, a také tak vypadá. V klubu platila idiotská zásada, že všichni hráči musí chodit v bílém. Nádherně opálený Kit vypadal ve sněhobílém odění skvěle. Navíc byl hladce oholen. Jakožto blondýn se možná nemusel holit tak často jako Matthew. Vcelku připomínal vikinského bojovníka, připraveného srazit neschopného soupeře jediným úderem válečné sekyry. Byl sice o tři roky starší než Matthew, ale to na jejich nerovném postavení nic neměnilo.

Matthewův partner Frank tvrdil, že život muže se odvíjí ve dvacetiletých cyklech. Ve dvaceti letech je mladý. Ve čtyřiceti – to je střední věk. V šedesáti je stařec. A v osmdesáti je mrtvý. Finito. U žen je to poněkud odlišné. Jejich životy se dělí na patnáctiletá období. V patnácti letech jsou mladé. Ve třiceti zralé. V pětačtyřiceti zkušené. V šedesáti dosáhnou středního věku. V pětasedmdesáti jsou staré. A v devadesáti jsou ještě stále mezi námi a zuby nehty se drží při životě. Možná má Frank pravdu.

Matthew věděl, že kdyby to bylo na něm, muži a ženy by si navždy uchovali věk sedmatřiceti, respektive devětadvaceti let. Jemu bylo osmatřicet; podle svého mínění už minul zenit života. „… proti levorukému hráči,“ vykládal Kit.

Samozřejmě se zase předváděl. Byl sice pravák, ale uměl hrát bez obtíží oběma rukama. Někteří hráči dokonce tvrdili, že levačkou podává lépe než pravou rukou. Dnes měl v úmyslu Matthewa naučit, jak hrát proti levorukému tenistovi. Matthew se už nemohl dočkat. Když si navlékal trenýrky, upadl mu vnitřní knoflík v pase, takže teď držely jenom na vnějším. Matthew s určitostí tušil, že jakmile se pokusí odvrátit Kitovo eso, spadnou mu kalhoty. Kitova vyučovací technika byla jednoduchá: žádné slitování. V boji neznal bratra. Hrál proti vám, jako byste proti sobě stáli na bitevním poli. A fungovalo to. Od loňského října, kdy se u něho Matthew začal učit, se jeho hra stokrát zlepšila.

„Pokud jde o hru proti levorukému hráči, musíte si zapamatovat spoustu věcí,“ vysvětloval Kit. „Ale dneska se budeme věnovat jenom dvěma z nich, ano?“

„Jistě,“ přisvědčil Matthew.

Byl by rád věděl, kolik jich je celkem. Jemu ty dvě stačily až moc. „Za prvé si musíte uvědomit, že je to levák,“ pokračoval Kit. „Koukám, že jste trochu přibral.“

„Ano.“ Matthew zatáhl břicho. „Myslel jsem si to,“ poznamenal Kit a Matthew se cítil ještě hůř než předtím.

„Většina protihráčů jsou praváci,“ poučoval ho Kit. „U nich přesně víte, kam máte směrovat podání a na které straně hrají backhand, protože jste zvyklý na tu stranu hrát, abyste jim znemožnil hrát forehandem. Musíte si tedy vštípit do paměti, že tenhle chlap je levák a bude hrát jako levák celý zápas; nezmění se to ani na chvilku.“

Leda by se jmenoval Christopher Howell, pomyslel si Matthew, který umí hrát oběma rukama a dokáže je měnit, kdy se mu zamane.

„Levák je levák je levák je levák,“ opakoval Kit s úsměvem. „Když na to jen na chvíli zapomenete, hned má nad vámi vrch. Musíte si tedy od začátku vtlouct do hlavy, že hraje levou rukou, je to levák, a nesmíte na to zapomenout. To je první věc.“

Matthew už se nemohl dočkat, až se dozví, co je druhá věc.

„Druhá věc je,“ řekl Kit, „že levák má forehand vždycky trochu zakroucený Vidíte, jak se míček nad sítí stáčí do oblouku. Když si na to nedáte pozor, nepodaří se vám nikdy dokonalý return. Takže prozatím mějte na paměti tyhle dvě věci, ano? Je to levák – to znamená, že si od počátku musíte uvědomit, z které strany zahrává backhand – a při forehandu se jeho míče přirozeně stáčejí. Začneme?“

Byl nemilosrdný.

Vysílal drtivá podání do Matthewova backhandu, jedno za druhým. Míček pokaždé udeřil do kurtu, vyhodil do vzduchu obláček šedého prachu a odrazil se do výšky, téměř mimo dosah. Matthewovi trvalo skoro celý set, než dokázal vrátit jeden z Kilových servisů, ovšem Kit vzápětí míče vracel prudkými forehandy s ‚přirozeným zakřivením dráhy‘, o němž před chvílí mluvil, anebo backhandovými údery, které byly snad ještě tvrdší než jeho forehand. Matthew si neustále opakoval, že soupeř je levák, levák, levák, ale čím více si to opakoval a snažil se tu informaci předat i své paži, tím byl zmatenější a nedokázal si uvědomit, z které strany vlastně Kit hraje backhand. Báác; míček se vrátil na jeho stranu sítě, přes niž se snesl v nízkém, zakřiveném oblouku, který Matthewovi nepřipadal vůbec přirozený, naopak se mu zdál zatraceně nepřirozený, jestli chcete něco vědět. Potom udeřil do kurtu a odskočil tak, že se na něj nedalo dosáhnout, a Matthew tam jenom stál, jako by mu nohy vrostly do země.

Občas si Matthew přece jenom uvědomil, na které straně hraje Kit ten pitomý backhand, a vyslal tím směrem nejtvrdší podání, jakého byl schopen; díval se, jak míč sviští přes síť rychlostí nejmíň tří tisíc mil v hodině, pěkné nízko, tvrdě zahraný do levého rohu nebo ke středové čáře, prostě servis jako z Wimbledonu. Kit tam stál svěží, vysoký, opálený, světlovlasý, v neposkvrněném bílém tenisovém kompletu; odskočil, napřáhl, zuřivě máchl raketou, jejíž struny zazpívaly při střetu se žlutým míčkem, a ten se přihnal zpátky přes síť jako rychlík, řítící se po kolejích. Matthew měl sto chutí uskočit, aby mu neutrhl hlavu, pak jej zkusil podběhnout, aby mohl zahrát forehand, v půli pohybu si to však rozmyslel, přitáhl si raketu k hrudi a sledoval, jak míč sviští někam do Millwaukee ve státě Wisconsin, jenže nakonec jenom zvířil další triumfální obláček prachu těsně před zadní čárou.

Po hodině hry toho měl Matthew dost. Triko propocené skrz naskrz, vlasy zvlhlé, přilepené k čelu, zarudlý obličej, boty šedivé prachem a k tomu pocit, že těch deset liber, co přibral v Itálii, snížil nejmíň o polovinu.

Právě si s Kitem podali ruce nad sítí, když Matthew zpozoroval ženu, která mu velmi připomínala Jessiku Leedsovou. Blížila se k ohrazenému tréninkovému prostoru a on najednou zamrkal, protože si uvědomil, že to je opravdu Jessica. Najednou si připadal ještě zpocenější, ještě hůře zapáchající, méně oholený, neschopnější, nemožnější a mnohem méně prezentábl než předtím. Krásná rudovlasá manželka jeho klienta se blížila ke kurtu, na sobě skládanou sukni, jež dávala vyniknout jejím nádherným nohám, a svěží bílou blůzku s výšivkou nad levým ňadrem, a cestou mávala nějaké jiné ženě. Když přišla blíž, Matthew zatoužil po vesmírné lodi, která by ho bleskem odvezla na Mars.

Pak ho najednou napadlo: co tu k čertu dělá, když byl její muž obviněn z vraždy? Zapochyboval, zda je vhodné, aby ona šla na tenis, zatímco on úpí v žaláři; byl by rád věděl, jestli je tu dneska někdo z Calusa Herald-Tribune a jestli se o její přítomnosti zde bude zítra ráno psát v novinách. Polekal se, že za stávající situace to může jeho klienta poškodit, a divil se, že se s ním neporadila. Během těch několika okamžiků, než došla k vratům v plotu a otevřela je, mu prolétla hlavou spousta věcí. „Dobrý den, pane Hope,“ usmála se. „Koukám, že vám Kit dal zabrat.“

„Ano,“ přiznal se Matthew.

„Hrál moc dobře,“ tvrdil Kit.

Pochvala od Dia hromovládného.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla Jessica.

„To nevadí,“ ujistil ji Kit.

„Rád jsem vás potkal, paní Leedsová,“ rozloučil se Matthew. „Díky, Kite, tak zase za týden.“

„Už se těším, pane Hope.“

Matthew uložil raketu do pouzdra, zatáhl zip, přehodil si kolem krku ručník a zamířil k pánským šatnám. Za sebou slyšel pravidelný rytmus úderů, jak se Kit s Jessikou rozehrávali, a kompaktní zvuk, vydávaný míčkem při odrazu od umělého povrchu dvorce. Znovu musel myslet na to, zda je vhodné, že se tu objevila. Ale byla tady tak jako tak a on s tím nemohl nic dělat. Vykročil do sprch.

* * *

„Tak už jsi zase vsadil na vítěze, co?“ poznamenal zakysle Frank.

Seděli v jeho kanceláři ve firmě Summerville a Hope; byla to rohová kancelář, jak se slušelo na postavení staršího partnera, ačkoli byl jenom o dva roky starší než Matthew. Frank nerad pracoval v sobotu. A nezamlouvalo se mu, co jim právě oznámil Warren Chambers. Ukázalo se, že jistý Charlie Stubbs, majitel přístaviště Říční vyhlídka na Willowbee Creek, viděl Stephena Leedse o půl jedenácté večer přijet v červeném maserati v tu noc, kdy došlo k vraždám.

„Leda by se zmýlil,“ nadhodil Matthew.

„Nikdo si s ničím nemůže splést červené maserati – ani nic jiného, pokud je to červené auto,“ namítl Frank. Vstal, obešel svůj stůl, přistoupil k sedícímu Matthewovi a namířil na něho ukazováček jako prokurátor, když se chystá rozebrat nepřátelského svědka. „Určitě ne za jasné, měsíčné noci,“ dodal. „To znamená, že ten tvůj člověk byl o půl jedenácté večer venku, a ne doma v posteli, jak se nám snaží namluvit.“

„Můj partner si vždycky hraje na zástupce obžaloby,“ vysvětlil Matthew Warrenovi.

„Nic takového,“ protestoval Frank. „Radím ti prostě, abys ten případ okamžitě nechal plavat. Ten chlap je vinen jako domácí hřích.“

Frank Summerville si často pletl jižanská rčení; tohle správně mělo znít nehezký jako domácí hřích. Jenže pocházel z New Yorku, místní dialekt i zvyklosti mu činily potíže a on pořád vykládal, jak se jednou vrátí zpátky do jediného skutečného města na celém světě. Londýn, Paříž, Řím, Tokio, to všechno byla podle Franka Summervilla směšná, laciná hnízda. A Calusa? Ani se neptejte. Mušinec na hromadě sloního hnoje – to je Calusa ve státě Florida. Město, které si činí přehnané kulturní ambice, kde je po většinu roku odporné počasí, jehož obyvatelstvo sestává z osmdesáti procent z buranů a z devadesáti procent z přistěhovalců ze Středozápadu. On Calusu nenávidí. A nesnáší její vliv na lidi. Tady každému zřídne krev a zavaří se mu mozek.

„Vidí dobře?“ zajímal se Matthew.

„Brýle neměl, jestli to myslíte takhle,“ odvětil Warren. „A přečetl, co stálo na poznávací značce toho auta.“

„A co tam stálo?“

„JESSIE 1.“

„Čím dál tím hůř.“ Frank potřásl hlavou. „Jméno jeho ženy. Čím dál hůř.“

Našli se lidé, kteří tvrdili, že Matthew a jeho partner si jsou podobní. Pravda, oba měli tmavé vlasy a hnědé oči, ale jinak…

Matthewovi bylo osmatřicet, Frank právě překročil čtyřicítku. Matthew měřil rovných šest stop a vážil sto sedmaosmdesát liber (plus to, co přibral v Itálii); jeho partner byl vysoký pět stop a devět palců a vážil sto šedesát liber. Matthew měl podlouhlý, úzký obličej – podle Frankovy terminologie liščí tvář, na rozdíl od jeho okrouhlého ‚prasečího‘ obličeje. Navíc Matthew pocházel z Chicaga, jemuž Frank nebyl ochoten uznat ani postavení druhého města světa. Podle jeho mínění totiž žádné druhé město neexistovalo. Byl jen New York a pak všechna ostatní města.

„Proč by tam jezdil autem své ženy?“ divil se Matthew.

„Protože se chystal vraždit. Proto,“ prohlásil Frank.

„Jestli byl na člunu,“ mínil Matthew, „nemohl vraždit v Malé Asii.“

„Ledaže s tím člunem někde přistál, vystoupil z něj a šel vraždit.“ Frank už zase píchal ukazováčkem do vzduchu.

„Ale proč?“ zajímal se Warren.

„Proč? Protože mu znásilnili ženu. Pro co jiného?“

„Proč,“ opakoval Warren, „by se škrábal levou rukou za pravým uchem?“

„Jinými slovy, proč by nejel do Malé Asie rovnou?“ řekl Matthew. „K čemu ty zmatky s člunem?“

„Měl v úmyslu zabít tři lidi,“ vykládal Frank. „Měl snad za sebou nechat stopu, kterou by vysledovali i skauti?“

„Jenže právě to udělal,“ trval na svém Matthew. „Červené maserati s jménem jeho ženy místo značky? To je přece stopa, Franku. Velmi zřetelná stopa.“

„Ne, to je alibi,“ opravil ho Frank. „Sám jsi to před minutou řekl. Byl na člunu, takže nemohl být v Malé Asii a vraždit.“

V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Neměl jsi ten případ vůbec brát,“ zlobil se Frank. „Já vím, že jsem to říkal i o jiných případech, které jsi…“

„Ale? Opravdu?“ Matthew vykulil oči v posměšném překvapení.

„Jo, ty chytráku, jasně že jo,“ nedal se Frank. „Ale tentokrát jsi zašel moc daleko…“

„Ne, tentokrát je to mnohem lepší než minule,“ přerušil ho Matthew. „Nemyslíte, Warrene?“

„Docela určitě,“ mínil Warren. „Posledně byly otisky obviněného na vražedné zbrani. Tentokrát se jenom na místě činu našla jeho peněženka.“

„Jen tak dál, jen si dělejte srandičky,“ rozhořčil se Frank. „Ha, ha, ha. No bezva. Ale člověk, který si vytvořil krédo…“

„Pozor, Warrene, teď přijde krédo.“

„Ano, krédo v tom smyslu, že bude obhajovat jenom lidi, o nichž bude přesvědčen, že jsou nevinní…“

„Já si opravdu myslím, že je nevinný, Franku.“

„No jasně, že je nevinný.“ Z Frankova hlasu odkapával sarkasmus. „To přece vidí každý trouba, že je nevinný. Na zemi se válí jeho prkenice…“

„Náprsní taška, Franku.“

„… a hned vedle ní tři chlapi s krkama rozchechtanýma od ucha k uchu…“

„Franku, nebuď vulgární.“

„… oči se jim, prokristapána, válej po zemi jako kuličky…“

„Tedy opravdu,“ pohoršil se Matthew, „tohle je vážně vulgární, Franku.“

„Vulgární? A jak se ti zamlouvá, že jim ten naštvanej manžel uříznul ptáčky a nacpal jim je do pusy?“

„Doufám, že aspoň uložil každý do správné pusy,“ poznamenal Warren a on i Matthew vyprskli.

„Jen se smějte. Ha, ha, to je moc směšný,“ vztekal se Frank. „Jen počkejte, jak si na těch třech frantíkách zgustne státní zástupce.“

„To byla sexistická poznámka, Franku. Státní zástupkyně je náhodou velice krásná mladá dáma.“

„Tím líp. Dovedete si představit, jak krásná mladá dáma vykládá porotcům o třech chlápcích s vyloupanýma očima, jak žužlaj svoje vlastní ptáky? Ježíšikriste!“

„To je nechutné,“ prohlásil Matthew a opět se rozesmál.

„Ha, ha, jen tak dál. Chechtej se, ty šašku,“ hromoval dramaticky Frank „Ale pak mi nechoď brečet na rameno.“

„Franku?“ řekl Matthew.

„Ano, co jel“

„Proč by potřeboval ten člun jako alibi?“

„Cože?“

„On přece měl alibi. Byl celou noc doma se ženou. Tak na co ten člun?“

„Protože je to zatracený lhář.“ Frank důrazně pokývl hlavou. „A taky vrah.“ Další pokývnutí. „A ty jsi cvok, protože ho obhajuješ.“

* * *

Opálení ještě nevybledlo, ale byl ve vězení teprve od úterka. Ještě asi tak týden, a vybledne. A také se mu změní pohled. V očích se usadí výraz zvířete chyceného do pasti, jako každému, kdo se poprvé dostal za mříže. Pohled, v němž se zrcadlí panická hrůza, zmatený, bezmocný. Zatím tak Leeds ještě nevypadal. To přijde později, jako ta bledost.

Běžný recidivista vystavuje svou bledou kůži na odiv s jistou arogancí a po prvním zatčení už nikdy nevypadá jako polapené zvíře. Vrahové – to je něco jiného. Většina vrahů, kteří se dostanou do vězení, se dopustí trestného činu jen jednou. Po čase zblednou a v očích se jim usadí zmíněný výraz, a buď se toho zbaví, jsou-li soudem osvobozeni, anebo si takový vzhled podrží velmi dlouhou dobu. Na Floridě to vrahům vydrží jen do popravy.

„Chci, abyste mi pověděl dopodrobna, kde jste všude v to pondělí byl,“ žádal Matthew. „Od chvíle, kdy jste vyšel z kanceláře vašeho agenta, až do okamžiku, kdy jste si šel večer lehnout.“

„Proč?“ zeptal se Leeds.

„Chci to vědět, prosím,“ naléhal Matthew.

Leeds těžce vzdychl, jako by prosbu svého advokáta, aby mu pověděl, kde byl a co dělal v den vraždy, považoval za nesmírně otravnou a nejspíš i zbytečnou záležitost.

„Pršelo,“ řekl. „Od Bernieho jsem odešel asi ve tři hodiny. Bernie Scott – to je můj agent. Lilo jako z konve…“

… déšť smáčel chodníky a ulice, naplnil kanály a stoky, zaplavil silnice. Leeds se v manželčině maserati vždycky cítil nesvůj. Je to pro něho moc výstřední auto; každý čeká, že ho řídí nějaký playboy, a on za volantem sedí obyčejný farmář. Tenhle typ se jmenuje Spyder – píše se to s ypsilon – a prodejní cena je 48 000 dolarů, i když Jessii se podařilo dealera usmlouvat až na 44 500. Z nuly vytáhne stovku za šest vteřin, má černou stahovací koženou střechu, dřevem obložené dveře, palubní desku a přihrádky pod ní a taky rukojeti ruční brzdy a řadicí páky jsou ze dřeva. Sedadla potažená bezovou kůží a semišem, na podlaze tlustý černý koberec – na Leedsův vkus je to trochu moc přepychu.

Jeho nejistý pocit ještě zesílil, když musel vůz řídit v dešti, ale jeho vlastní auto bylo už celý týden v servisu a oni mají jenom dvě auta – jeho a Jessiino, takže se museli načas podělit o to dražší. On sám má deset let starý Cadillac Sevilla – v servisu mu vyměňují převodovku; přijde to na dva tisíce sto dolarů, ale on má ten vůz rád, líbí se mu, cítí se v něm pohodlně. Za ten starý, dobrý cadillac by dal deset takových maserati.

* * *

Zastavil se ve videopůjčovně na South Tamiami Trail, kousek od Lloydů, mezi Lloydem a Lewisem, teď si vzpomíná, že se to jmenuje Video Time. Majitel půjčovny má jen jedno oko a na druhém nosí černou pásku; jmenuje se Roger Carson. Než Leeds doběhl od auta ke vchodu, promokl na kůži. Ve čtvrt na čtyři – v tu dobu tam přijel – bývá ta půjčovna skoro prázdná. Nějaká paní s malým dítětem v závěsu na zádech právě vracela několik kazet. Carson stál za pultem a otráveně zíral ven do deště. Leeds si vzpomíná, že tehdy zapřemýšlel, jestli déšť obchodům ve videopůjčovně prospívá nebo ne.

Pověděl Carsonovi, co shání – potřebuje Casablanku, Jessie se na ni chce dnes večer dívat. Carson vyšel zpoza pultu a zavedl ho k oddělení, nadepsanému Klasika nebo Klasické filmy nebo tak nějak. Našel tu kazetu okamžitě, zeptal se Leedse, jestli to už někdy viděl, a Leeds přisvědčil, že už několikrát, v televizi. Po oknech stékal déšť a ta paní s dítětem se probírala kazetami.

Když se rozjel po Trailu na jih, k Timucuan Point Road, déšť již ustával. Odbočil na východ, směrem k farmě. Mraky se začaly trhat, tu a tam prosvítala modrá obloha. Silnice byla mokrá, černá, nízký červený vůz se k ní tiskl, motor hučel a pneumatiky svištěly po asfaltu. Možná by se mu to auto mohlo zamlouvat, připustil, kdyby dokázal přenést přes srdce rozloučení se starým cadillakem. Napadlo ho, že by si mohl vyjet na člunu. Když se vyjasní. Zajede k přístavišti, otře sedačky a vyrazí si na krátkou projížďku. Třeba do Caluské zátoky a zpět. Tam a zpátky to trvá asi hodinu. Pokud se ovšem vyjasní.

Ve čtyři hodiny odpoledne už vůbec nebylo poznat, že tu někdy pršelo. Takhle to v Caluse vypadá každý srpen. Přijde bouřka, a najednou je pryč a pořád je horko, smaragdově zelené louky se v záři odpoledního slunce mokře lesknou a nebe je jako vymetené. Zeptal se Jessie, jestli si nechce vyjet na člunu s ním, ale ona nechtěla…

„Nepotrpí si na to,“ vysvětlil Matthewovi. „Nikdy se nenaučila člun pořádně ovládat a nelíbí se jí na něm.“

… a tak se zase vrátil do Calusy. V tuhle roční dobu se to dá z farmy až k přístavišti stihnout za dvacet minut. V zimě, když přijedou turisti a silnice jsou přeplněné, to zabere půl hodiny, někdy i čtyřicet minut. V tom období si vždycky přeje mít malý domek na břehu hlubokého průplavu, uvázat člun k molu před domem a vyjet si, kdy se mu zlíbí. Vyplouvat a vracet se, jak ho napadne. Svobodně. Jenže se musí starat o farmu, samozřejmě, je to jeho živobytí. Farmu zdědil po otci. Sestra v Tampě má parkoviště obytných přívěsů a jeho bratr provozuje v Jacksonvillu, v centru města, realitní kancelář. Ta farma vydělává velké peníze a Leeds nikdy nelitoval, že ji zdědil.

Přístaviště je hned u Henleyovy ulice, vedle velkého skladiště hračkářské společnosti. Sjedete jižním směrem po Trailu, odbočíte Henlyovou doprava kolem budovy společnosti Twin Tree a projedete úzkou, prašnou zkratkou k říčce. Charlie Stubbs svoje přístaviště nazval Říční vyhlídka, ale je to vážně jenom potok, ústící do velkého průplavu. Jmenuje se to Willowbee Creek. Někdy je tam tak mělko, že vám nezbývá, než vlézt do vody a loď odtáhnout. Člověk musí pamatovat na příliv a odliv. Je potřeba vždycky Charliemu zavolat a zeptat se, jak to vypadá, jestli se vůbec dá s lodí po potoce plout. Tentokrát s tím nebyla žádná potíž – před chvílí přestalo pršet, byl příliv a jeho člun má ponor jen tři stopy a čtyři palce. Je to devětatřicet stop dlouhý Mainship Mediterranean se dvěma vodou chlazenými motory Crusader; dá se z nich vytáhnout až třicet mil v hodině, ale Leeds to nikdy s rychlostí nepřehání. Má člun skoro stejně rád jako svůj cadillac. Ovšem člun, to je podle něho luxus. Bodejť by ne – stál skoro 145 000 dolarů. Cadillac je jako pohodlná, obnošená bota, ale člun, to je střevíc posázený diamanty. Bylo nádherné odpoledne.

Matthew ví, o čem Leeds mluví. Sám se často plavil na člunu za krásného odpoledne, jaké Leeds popisuje. Obloha v barvě jemné modři, voda je hladká, klidná, zlatá a zelená, odněkud zprava je slyšet ptačí křik, tříštící odpolední ticho. Ten křik zní ozvěnou, pozvolna utichá, až nakonec úplně zanikne. A zase je všude ticho, až na zvuk loudajících se motorů.

Po obou stranách lemují potok mangrovy, odrážející se ve vodě, za nimi krajina porostlá trpasličími a jinými palmami, tu a tam shluk dubů, porostlých mechem. Člun klouže po hladině. U břehu se vodou elegantně brodí velká modrá volavka. Z vody trčí cedule s arogantními nápisy: NEHLUČTE. Člun klouže a klouže. JEĎTE POMALU. Tyhle otravné nápisy znají všichni vodáci v Americe.

Leeds stojí u kormidla a usmívá se. Má na sobě džíny a triko, lodnické boty a síťovou nylonovou čapku, kterou dostal zadarmo v rámci reklamní kampaně Brechtmannova pivovaru na pivo Zlatý mok. Je žlutá, s červenými iniciálami Brechtmannova pivovaru nad štítkem. Na člun se hodí dokonale. Leeds si ji bere pokaždé, když si chce vyjet. Za chladných dnů nosí také žlutou větrovku, kterou si koupil v obchodním domě Sears. Dnes však není chladno. Je normální srpnový den, nesnesitelné vedro a vlhko. Ale tady na vodě je tak krásně, až srdce bolí.

Vůbec se mu nechce zpátky. Dopluje až do Caluské zátoky, pomalu projede pod mostem a otočí se širokým obloukem na téměř opuštěné hladině. Připadá si, jako by byl úplně sám na světě. Sám s bohem. Který se k němu zachoval nanejvýš dobrotivě. Na okamžik zapomene, že je na světě i něco jiného než klid a samota.

Do přístaviště se vrací dvacet minut po šesté, nasedne do maserati a odjede zpátky na farmu. Dorazí tam asi ve tři čtvrtě na sedm. Tak nějak. Pete se právě vrací z pole, zamává mu z traktoru a Leeds mu také zamává. Pete Reagan – s bývalým prezidentem nemá nic společného; mimochodem, toho Leeds nesnášel. Reagan je jeho předák, jeden z šestatřiceti stálých zaměstnanců Leedse a jeho ženy, nezbytná součást firmy, která po celých šest let, jež uplynula od smrti Osmonda Leedse, přináší vysoký zisk.

Jessie požádala kuchařku Allii – to je Petova žena –, aby ten den k večeři udělala vařeného humra s chlebem, kukuřicí a míchaným salátem. Kukuřici mají vlastní, z farmy, stejně jako hlávkový salát, ale to nejsou tak výdělečné produkty jako rajčata – ta ovšem do salátu přijdou také. Večeří na dvorku u bazénu. Je horko k zalknutí, ale mají možnost ochladit se ve vodě, kdyby vedro a vlhkost byly opravdu k nesnesení. A také ledové pivo ve vysokých orosených sklenicích pomůže zahnat myšlenky na počasí. Leeds však má pocit – a Jessie s ním souhlasí –, že humra je třeba jíst venku, u dlouhého dřevěného stolu.

Ještě stále je to pro Stephena Leedse příjemný den.

Bůh je mu ještě nakloněn.

„Kdy jste se vrátil ke člunu?“ otázal se Matthew.

„Ke člunu? Jak to myslíte?“

„Nevyjel jste si tu noc na člunu ještě jednou?“

„Nevyjel.“

„Nevrátil jste se zpátky do Říční vyhlídky…“

„Ne.“

„… v autě své ženy…“ »

„Ne, nevrátil.“

„Nevolal jste Charliemu Stubbsovi…?“

„Charliemu? Ne. Proč bych mu volal?“

„Abyste ho upozornil, že si chcete vyjet na lodi při měsíčku…“

„Při měsíčku!“

„Ano, při měsíčku. To tvrdí Charlie Stubbs…“

„Tak se mýlí.“

„Vy jste mu nevolal?“

„Nevolal jsem mu.“

„Neříkal jste mu, aby si nedělal starosti, kdyby slyšel, jak někdo startuje váš člun…“

„Povídám vám, že jsem mu nevolal.“

„Řekl mi, že jste mu volal kolem deváté hodiny.“

„Ne. Tou dobou jsem byl už v posteli.“

„Prý jste přijel do přístaviště asi o půl jedenácté…“

„Říkám vám, že se mýlí. Anebo lže. Jedno nebo druhé. Dali jsme si s Jessií po večeři skleničku, zalezli jsme do postele a pustili video. Musel jsem při tom filmu usnout, protože potom si pamatuju už jen…“

Někdo hlučně bouchá na dveře. A zvoní zvonek. Bušení a zvonění se překrývá. Leeds se s obtížemi probouzí, otevře oči a vidí, jak si Jessie obléká župan. Bouchání a zvonění náhle ustává. Jessie vyběhne z pokoje a zdola je slyšet hlasy. A v tom už volá Allie pod schody: „Paní? Je tu policie.“

Přišli dva, jeden větší než druhý.

Černý policajt a bílý policajt. Je tohle vaše peněženka? Je tohle vaše peněženka? Je tohle vaše peněženka? Je tohle vaše peněženka? Je to jeho peněženka. Opravdu to je jeho peněženka. Bůh se od Stephena Leedse odvrátil.

* * *

Ten detektiv se jmenoval Frank Bannion a už tři roky pracoval v úřadu státního zástupce. Předtím dělal detektiva u caluské policie a ještě předtím byl nejprve pochůzkářem a později detektivem-seržantem v Detroitu. Všem detektivům na prokuratuře vyprávěl, jak kdysi v Detroitu dělal nějaký průzkum pro spisovatele Elmora Leonarda. Ve skutečnosti se Leonard jenom tak potloukal kolem policejní stanice a na všelicos se vyptával, aby nasál atmosféru pro svůj další román. Také Bannionovi položil několik otázek, Bannion mu na ně odpověděl, a teď se tady naparuje, jako by ten pitomej román napsali spolu.

Bannion si také zakládal na tom, že má své vlastní zuby i vlasy. Každému, kdo byl ochoten poslouchat, Bannion vysvětlil, že v jejich rodině všichni muži – jeho otec, bratři, bratranci z otcovy strany – přišli o zuby i o vlasy ještě před čtyřicítkou. Bannionovi nyní bylo dvaačtyřicet a vlasy i zuby měl v pořádku. Přičítal to skutečnosti, že kdysi kousl jednoho velkého lupiče do zadku. Ten lupič chtěl utéct oknem a Bannion po něm skočil a kousl ho. Měl i obrázek se zakreslenými otisky zubů v lupičově zadku – byl to doličný předmět, protože obhájce se tehdy snažil ten případ zamést pod stůl s tím, že Bannion použil nepřiměřeného násilí.

Bannion vyprávěl Patricii Demmingové, co zjistil v přístavišti Říční vyhlídka. Patricia ho tam poslala, protože Stephen Leeds tvrdil detektivům Bloomovi a Rawlesovi, kteří ho zatkli, že možná v den, kdy došlo k vraždám, zapomněl peněženku na člunu při odpolední vyjížďce. Patricia si přála zjistit, jestli byl Leeds opravdu na člunu. Protože pokud tam nebyl, pak A) tam nemohl zapomenout peněženku, a B) tím pádem lhal. A jestliže lhal v jedné věci, lhal možná i o všem ostatním. O čemž by pak musela přesvědčit porotu.

A teď se tady dozvídá, že s tím člunem vyjel během téhož dne dvakrát.

„Pověděl mi to Stubbs,“ dodal Bannion. „Charlie Stubbs, majitel přístaviště. Dvaašedesát let, starý šedivec; vypadá jako Jonáš s velrybou.“

„On vám řekl, že Leeds s tím člunem vyjel dvakrát?“

„Dvakrát,“ potvrdil Bannion. „Napřed odpoledne, asi o půl páté, za přílivu, a podruhé v noci, kolem půl jedenácté, za odlivu. V obou případech mohl s člunem vyjet i zajet docela hladce.“

„Viděl ho Stubbs v obou případech?“

„Viděl,“ přitakal Bannion. „Poprvé s ním i mluvil, ale v noci už ne.“

„Připadá vám jako spolehlivý svědek?“

„Je spolehlivá moje máma?“

„Věřím, že ano,“ mínila Patricie. „Ale co Stubbs?“

„Docela určitě. Střízlivý, bystrý, výtečný svědek, jestli chcete něco vědět.“

„O čem spolu mluvili?“

„Oni spolu mluvili dvakrát.“

„Myslela jsem, že jste…“

„Vlastně třikrát.“

Patricia si ho změřila.

„Odpoledne přijel, zaparkoval, zaskočil do kanceláře povědět Stubbsovi, že si bere člun, pokecali si o tom, jaké je horko, a Leeds odplul. Stubbs se za ním díval, jak míří ke kanálu; odbočil doprava, to znamená, že plul na sever, ke Caluské zátoce. Vrátil se asi v šest, znovu si popovídal se Stubbsem, prý jaká je to nádhera být na vodě sám jenom s bohem a tak dál. To bylo podruhé.“

„A kdy spolu mluvili potřetí?“

„V devět večer. Stubbs ještě seděl v kanceláři, měl nějaké resty v papírování. Zazvonil telefon a byl to Leeds. Řekl Stubbsovi, že je krásný večer, že má v úmyslu vyjet si na chvíli při měsíčku a nechce…“

„Takhle přesně to řekl?“

„Ano. Mimochodem, v tu noc, kdy byly spáchány ty vraždy, opravdu svítil měsíc.“

„Dobrá.“

„Povídá Stubbsovi, že prý nechce, aby se poplašil, když ho uslyší vyjíždět s člunem…“

„Takhle to Leeds řekl? Poplašil?“

„Jo,“ odvětil Bannion udiveně. „Co je na tom tak důležitého?“

„Mám ráda jasno o tom, co přesně bylo řečeno,“ řekla Patricia.

„Přesně tak to řekl. Poplašil. Aspoň tak to tvrdí Stubbs.“

„Dobrá.“

„Leeds drží slovo. Objeví se o půl jedenácté. Stubbs už je doma. Bydlí v malém domku za skladištěm, kam ukládají čluny, naložené na přívěsech. Vidí přijíždět auto…“

„Jaké auto?“

„Maserati. Stubbs mi řekl, že je to auto Leedsovy ženy. Na poznávací značce je její jméno. Červené maserati.“

„Co přesně stojí na tabulce se značkou?“

„Její jméno, Jessie, a číslo jedna.“

„Vypsané slovem? Myslím to číslo.“

„Na to jsem se nezeptal.“

„Zeptejte se. A prověřte to číslo u policie.“

„Dobře. No, a Leeds vystoupil z vozu, zamířil přímo k místu, kde má uvázaný člun…“

„Jak se ten člun jmenuje?“

„Felicity.“

„Nemožné jméno,“ utrousila Patricia.

„Jo.“

„Stála loď zádí k přístavišti?“

„Ne. Když jsem tam byl, tak ne.“

„Takže Stubbs nemohl vidět jméno na zádi, je to tak?“

„Myslíte ze svého domu? Nemyslím. Zašel si právě do kuchyně pro pivo, když Leeds vyplouval. Kuchyňské okno sice vede směrem líc přístavišti, ale nemyslím, že mohl vidět jméno lodi.“

„Jde mi o to…“

„Chápu. Chcete vědět, jestli Stubbs opravdu viděl Leedse nastoupit na loď Felicity, anebo někoho jiného, kdo nastoupil na Lucky Lady nebo Serendipity.“

„Chápete správně.“

„Vrátím se tam, zkontroluju, odkud je kam vidět, a znovu si s ním promluvím.“

„A taky, jestliže Stubbs s Leedsem nemluvil…“

„Jo, jak věděl, že je to opravdu Leeds a ne někdo jiný?“

„Pověděl vám to?“

„Řekl, že to byl Leeds.“

„Ale jak to poznal?“

„Podle čepice a bundy.“

„Jaké čepice? Jaké bundy?“

„Tu čepici nosí Leeds na člunu pokaždé. Je to žlutá reklamní čepice nějakého pivovaru, stará už několik let. Vždycky ji nosí.“

„A ta bunda?“

„Žlutá větrovka. Se suchými zipy vpředu a na manžetách. Leeds ji měl tu noc na sobě.“

„Sežeňte ještě dnes odpoledne povolení k prohlídce…“

„To nejde, u soudu budou až v pondělí…“

„Ne, udělejte to dnes. Sežeňte soudce…“

„Soudci nemají rádi, když je člověk vyrušuje v sobotu, slečno Demmingová.“

„A já zas nemám ráda, když mi někdo v sobotu odpoledne zničí důkazní materiál.“

„Rozumím, oč vám jde, ale…“

„U soudu určitě někdo musí být…“

„Tak já to zkusím, ale…“

„Nic nezkoušejte, Bannione. Zařiďte to.“

„Ano, madam.“

„Potom zajedete na farmu a přivezete mi tu čepici a bundu.“

„Ano, madam.“

„Pokud je jeho žena už nespálila.“

* * *

„Patricia Lowell Demmingová,“ začal Andrew, „šestatřicet let…“

„Vypadá mladší,“ mínil Matthew.

„Narozena v New Havenu, Connecticut, kde její dědeček zastával úřad předsedy soudu. Lowell Turner Demming. Slyšel jste o něm někdy?“

„Ne. Po něm zdědila to prostřední jméno?“

„Pravděpodobně,“ přikývl Andrew. „Na druhou stranu, Lowell znamená ve staré anglosaštině ‚milovaná‘, takže ji tak třeba rodiče pojmenovali z lásky.“

„Možná.“

„Že chce být advokátkou, se rozhodla už v sedmi letech, když viděla Gregoryho Pecka ve filmu Jako zabít…“

„Kde jsi to sebral?“

„V interview, které poskytla listu Herald-Tribune, když nastoupila do úřadu státního zástupce.“

„A to se stalo kdy?“

Andrew si vysunul brýle na čelo a nahlédl do poznámek. S brýlemi na očích vypadal jako učenec, téměř soudcovský typ. S brýlemi na čele připomínal rozzlobeného novinářského učně. Tmavé vlnité vlasy, hnědé oči, římský nos a poněkud bezpohlavní ústa s horním rtem úzkým a dolním vyšpuleným. Cynthia Huellenová jednou Matthewovi řekla, že jí Andrew připomíná Micka Jaggera. Když Matthew namítal, že mu vůbec není podobný, Cynthia dodala: „Co do sexuální orientace.“ A opět udeřila do kláves psacího stroje.

„Nastoupila tam těsně před Vánoci,“ řekl Andrew.

„Kde pracovala předtím?“

„Mám tu všechno seřazené chronologicky,“ vysvětlil Andrew. „Bude jednodušší, když…“

„No dobře, tak jo.“

„V šestnácti letech absolvovala střední školu.“

„Je chytrá.“

„Velice. Dva roky studovala na univerzitě v Yale a odtamtud ji jednoho krásného jarního dne vykopli, protože při přednášce kouřila trávu.“

„To byla blbost.“

„Přesně tak. Odešla na Brownovu školu, kde absolvovala s vyznamenáním. Došlo tam jen k jistému incidentu…“

„Zase drogy?“

„Ne, ne. Pranice. Porvala se s nějakým fotbalistou, který jí říkal Pacinko.“

„A tohle víš odkud?“

„Od Brownů mi poslali faxem kopii článku ze školních novin. Ten incident ji proslavil. Zdá se, že ji ten křupan… to je její vlastní slovo, křupan…“

„Pěkný výraz, křupan.“

„Moc pěkný. Tedy ten křupan k ní přistoupil a řekl: ‚Ahoj, Pacinko, jmenuju se…,‘ a ona vylítla a praštila ho. Později v rozhovoru pro noviny prohlásila, že pacinku mají pejsci a kočičky anebo se tak dá říkat kořalovi, co vysedává s kámošem u baru, ale určitě tak nelze oslovovat někoho, koho vůbec neznáte a kdo se náhodou jmenuje Patricia. Což, mimochodem, znamená latinsky ‚šlechtična‘.“

„To že řekla?“

„Ne o té šlechtičně, to jsem si přidal. Ale jinak ano, je to doslovný citát z článku v Brown Daily Herald. Dodala ještě, že se jí nelíbí, ani když jí něco říká Trici.“

„Netýkavka.“

„Strašná. Potom šla na práva na Newyorskou univerzitu…“

„No ovšem, Právnická revue.“ Matthew obrátil oči v sloup.

„Kupodivu ne. Ale patřila mezi nejlepších deset procent studentů v ročníku. O tři roky později udělala zkoušky v Kalifornii, stala se členkou tamní advokátní komory a okamžitě ji přijala firma Dolman, Ruggiero, Peters a Dern. Víte o nich něco?“

„Ne.“

„Pracovala tam dva roky a vysloužila si přezdívku Zuřivá Zombie ze Západu – pravděpodobně se o to přičinila svým vystupováním u soudu. Odtud se přesunula do New Yorku, k firmě Carter, Rifkin…“

„… Lieber a Loeb. Těžká váha.“

„Zdá se, že ano. Tam si vybudovala pověst.“

„Jakou?“

„Pověst opravdu tvrdé, bezohledné obhájkyně. Dělala výhradně trestní právo. Obhajovala úspěšně podvodníky z petrolejářských společností, mafiánské náčelníky, kolumbijské obchodníky s drogami, specialisty na daňové podvody…“

„A co takhle vrahy?“

„Třikrát. A byly to obtížné případy. Obhajovala ženskou, obviněnou z uškrcení vlastního šestiměsíčního dítěte v kolébce.“

„Na co to zahrála?“

„Na nic. Požadovala osvobození… a dosáhla ho.“

Matthew se na něho podíval.

„Je to drsná dáma,“ pokývl hlavou Andrew.

„Jak vystupuje před soudem?“

„Je ohnivá, svůdná, agresivní, sveřepá a nesmiřitelná. Stačí uklouznout, a už vám jde po krku.“

„Kdy přešla na druhou stranu?“

„Od Cartera a Rifkina odešla pracovat do úřadu newyorského státního zástupce a tam zůstala tři roky. Potom se přestěhovala na Floridu. Zřejmě se jí nedařilo stoupat dostatečně rychle.“

„A kam vlastně míří?“

„Řekl bych, že do Washingtonu. Časem. Floridská politika jí poslouží za odrazový můstek.“

„Stejně jako jejímu šéfovi.“

„Ano, pane.“

„Který jí předal tenhle případ, protože má větší želízko v ohni.

Nezahlédl jsi něco v tom smyslu v novinách?“

„Ne. Co bych měl vlastně hledat?“

„To ví pámbu. Našel jsi mi toho tlumočníka?“

„Ano.“

„Dobrá. Zjisti mi, jak dlouho trvá film Casablanca.“

„Casablanca, ano.“

„A zjisti taky, kdy v den těch vražd začínal příliv a odliv.“

„Příliv a odliv, ano.“

„Jak se jmenuje ten tlumočník?“

* * *

Mai Chim Lee odletěla ze Saigonu v dubnu 1975, když jí bylo patnáct let a svět kolem byl plný zmatků. Vzpomínala si, jak se s ní její otec prodíral přeplněnými ulicemi za ohlušujícího rámusu, svíraje pevně její zpocenou ruku ve své dlani. Pamatovala si, jak ji hodil do náručí černému americkému seržantovi a jak potom vrtulník vzlétl s lidmi visícími na přistávacích Úžinách, snažícími se zachytit se pevněji.

Od toho dne už otce nespatřila. Pracoval pro Američany jako tlumočník a Vietkong ho popravil, jakmile jeho vojska obsadila Saigon. O své matce nevěděla, kde je. Možná ji také zabili. Nevěděla. O tři roky později, když bylo Mai Chim Lee osmnáct let, přestala matka odpovídat na její dopisy. Sousedka, kterou znala jako tetičku Tan, jí napsala, že matka někam odjela, ale ona neví kam. Mai Chim se obávala nejhoršího.

Matku si pamatovala jako velice usměvavou ženu. Asi byla šťastná. Svého otce si vybavovala jako strohého, přísného člověka, který byl schopen roztřískat šálky o podlahu, nebyl-li horký čaj připraven tehdy a tak, jak potřeboval. Ale podařilo se mu dostat ji do toho vrtulníku. Mai Chim teď také občas dělala tlumočnici, i když jejím hlavním povoláním bylo účetnictví.

Tohle všechno vyprávěla Matthewovi, když spolu jeli v sobotu odpoledne autem, které si pronajal, do Malé Asie.

Také mu pověděla, že se ve skutečnosti jmenuje Li Mej Čchim. Li je příjmení – jedno z nejčastějších v její domovině, hrdé jméno, zděděné po jedné dynastii z patnáctého století. Prostřední jméno Mej, znamená ‚zítřek‘ a osobní jméno Čchim znamená ‚pták‘. Její dva starší bratři, Hue a Nhak, sloužili v jihovietnamské armádě a oba padli v roce 1968.

Mai Chim Lee – v kanceláři, kde pracuje, jí říkají Mary, ale ona dává přednost svému pravému jménu – prožila v Americe pět let v péči různých vládních organizací, než se postavila na vlastní nohy. Ve dvaceti odešla z Los Angeles, přejela kontinent autobusem a nakonec se usadila na Floridě. Nejdřív v Jacksonvillu, potom v Tampě a nakonec tady, v Caluse.

Teď už jí bylo jedenatřicet, a přestože mluvila anglicky docela plynně, ještě stále jste v její řeči mohli vysledovat zpěvavý přízvuk či zachytit nesprávné použité rčení nebo slangový výraz. Cizinka v cizím městě, prakticky úplně sama na světě. Oblékala se po americku. Dnes si vzala střevíce na vysokých podpatcích a plátěné šaty barvy pšenice, které se dobře hodily k jejím lesklým černým vlasům a tmavým očím. Při chůzi však vypadala jako děvče v sandálech, graciézně kráčející po kamenité cestě v prastaré vesnici, a z jejích očí nikdy úplně nevymizel smutek.

Ona sama v Malé Asii nebydlela.

Koupila si byt v nájemním domě na Sabal Key.

Lidi, kteří bydlí v téhle čtvrti, vysvětlovala, jsou většinou nově příchozí. Myjí nádobí v restauracích, dělají pomocné číšníky nebo servírky. Hodně jich také zaměstnávají podniky lehkého průmyslu, kde vykonávají nekvalifikovanou práci za minimální mzdu a někdy i za míň, když to zaměstnavateli projde. V každé z těchhle narychlo postavených dřevěných chatrčích žije deset, někdy i dvanáct lidí. Ty chajdy postavili ve dvacátých letech, když v Caluse ještě fungovala velká rybí konzervárna a pro lacinou černošskou pracovní sílu, dováženou z Mississippi a Georgie, bylo potřeba bydlení.

Chatrče, roztroušené po zanedbaných pozemcích, byly vyvedené v zašlých, oprýskaných barvách vánočního stromku. Některé zelené, jiné červené a všechny stály na kůlech, protože i v této vzdálenosti od zálivu docházelo často k záplavám. Bez auta se tu nedalo existovat. Byla tu sice veřejná doprava, ale autobusy jezdily jen zřídka a nedalo se na ně spolehnout. Jednou z prvních věcí, kterou si tihle přistěhovalci kupovali, bylo tedy auto. Obvykle se jich několik složilo na jeden vůz, vrak stejně sešlý jako jejich barabizny, kterým jezdili do práce. Mai Chim se podivovala nad tím, proč tolik chudých lidí jezdí právě ve starých modrých automobilech. Vždycky jsou staré. A vždycky modré. Zvláštní fenomén. Z jejích úst to slovo znělo jaksi orientálně. Fenomén. Úsměvem se jí celá tvář rozzářila a hnědé oči se roztančily. Matthew si představil, že takhle se kdysi v bezpečnějších, nevinnějších časech usmívala její matka.

Tran Sum Linh, jeden z těch, kdo tvrdili, že v noci, kdy byly spáchány vraždy, viděli Stephena Leedse, bydlel v jedné z chatrčí se svou ženou, šestiletým synem, dvěma bratranci a jednou sestřenicí – nebyla to pravá sestřenice, jenom se přivdala do rodiny –, kteří se nedávno přistěhovali z texaského Houstonu. Bylo mu sedmatřicet let, kdysi sloužil v hodnosti poručíka ve vietnamské armádě a z Vietnamu uprchl lodí do Manily krátce po pádu Saigonu. Věděl s určitostí, že kdyby se někdy vrátil do rodné země, určitě by ho zatkli a popravili. A tak se snažil vydělávat si na živobytí tady. Pracoval v jednom supermarketu v nákupním středisku South Dixie – vystavoval do regálů ovoce a zeleninu a kropil je vodou za čtyři dolary a pětadvacet centů na hodinu. Neměl prý žádnou radost z toho, že se zapletl do takové věci, do vraždy svých tří krajanů, ale uvědomil si, že je jeho povinností povědět pravdu. Tohle všechno vykládal Mai Chim ve své mateřštině; anglicky uměl jenom pár slov.

Seděli před Tranovou chatrčí. On na nízkých schodech před vchodem, Mai Chim s Matthewem na skládacích židlích, které přinesl z domu. Tran měl na sobě páskové sandály, šedivé šortky a bílé triko z Disneyworldu se zářivým obrázkem minaretů ve Fantasylandu. Matthew přijel v obleku a kravatě; připadal si v tom horku jako pitomec.

„Bylo jedenáct hodin, možná chvilku po jedenácté,“ tlumočila Mai Chim. „Bylo dost horko, víte, ten večer…“

… tlumočila simultánně, pravděpodobně doslova, soudě dle šroubovaného, poněkud formálního způsobu vyjadřování…

„… téměř stejné, jaké bývá v mé zemi za letních monzunů, v období dešťů, víte? Nejdeštivější…“

… údobí trvá od července do listopadu, kdy v Čínském moři dují tajfuny. Ale monzun přichází v létě i v zimě, opravdu ‚suchá‘ sezóna prakticky neexistuje, jenom někdy přijde relativně suché počasí. Celý Vietnam leží pod obratníkem Raka, takže je tam horké, vlhké podnebí po celý rok. V každém měsíci teplota vystoupí přes třicet stupňů a po celý rok přicházejí husté deště, s výjimkou dubna a května.

„Vietnam je v tropech, víte? Takže tam máme moskyty, klíšťata a pijavice, stejně jako na Malajském poloostrově. Také máme krokodýly, hroznýše, kobry a tygry a leopardy a divoké psy…“

Delta Mekongu, kde Tran jako chlapec vyrůstal a později, v jinošském i dospělém věku bojoval, byla vždy – a stále je – velmi úrodným a kvalitně obdělávaným územím. Tranův otec byl farmář stejně jako předtím jeho otec a po něm Tran. Pěstovali především rýži. Jejich malá vesnice, ležící na protipovodňové hrázi, sestávala z bambusových domků s doškovými střechami, postavených do pravidelného, mřížovitého obrazce a obklopených bambusovým plotem. Za letních monzunů, v době záplav, byly hráze a navážky jedinými suchými místy. Vždycky, když přestalo pršet, sedávala celá rodina na malé zelinářské zahrádce před domem. Za horkých, parných nocí Tran často hleděl přes zaplavená rýžoviště na hory za Saigonem a snil o moudrosti, přežívající celé věky, a o nepředstavitelném bohatství. A právě za takové noci tady v Caluse, na Floridě…

Seděli venku s ostatními členy rodiny, nu, nejmíň dvě hodiny, víte? Jeho žena – je o dva roky starší než on, ale podle horoskopu je prý moc perspektivní – už uložila syna do postele a sama si šla také lehnout, protože ráno v osm už musela být v továrně. Tran zůstal venku s bratranci a sestřenicí. Muži kouří, žena, která je docela obyčejná, nijak přitažlivá, podřimuje. Po chvíli se ona a její manžel, starší z Tranových bratranců, zvednou a jdou také spát.

Tran s druhým mužem tiše rozmlouvají.

Od jejich cigaret se vinou spirály kouře.

Z dálnice U.S. 41, vzdálené necelé dva bloky od jejich čtvrti, sem doléhá hukot provozu. Náklaďáky míří na jih k Alligator Alley, která vede k východnímu pobřeží, a osobní auta ujíždějí do Venice nebo dále na jih do Naples či do Fort Meyers.

Noc je mírná.

Klidná.

Zítra zase čeká ubíjející dřina za mzdu, která jen tak tak stačí na živobytí, ale teď a tady je klidná, tichá noc.

Nakonec se Tranův bratranec zvedne, zívne a vejde do domu. Zabouchne za sebou prosklené dveře. Tran sedí na schodech sám se svými úvahami v horkém, tichém vlhku noci. Měsíc je v úplňku. Vzpomíná na podobné noci v deltě řeky, kde se rýžová pole táhla až k obzoru pod oranžovým měsícem, plovoucím po obloze.

Kouří.

Lenoší.

Toho muže nejprve zahlédl jen koutkem oka.

Byl to záblesk jasné barvy, skoro jako kdyby se stříbrný měsíc utrhl a spadl na zem, na okamžik ještě zazářil a pak zhasl.

Dům, jejž si pronajala Tranova rodina, stojí o jednu ulici východněji a o jeden dům jižněji než ten, o nějž se dělí tři muži, kteří byli obvinění ze znásilnění farmářovy ženy a později osvobozeni. V jeho rodném Vietnamu se před příchodem komunistů vražda a násilné činy považovaly za nejvážnější provinění a hrozil za ně trest od pěti let vězení až po popravu gilotinou. Tento popravčí nástroj zdědili po francouzských okupantech. Tran si také vzpomíná, že v jeho zemi se znásilnění pokládalo za vážný trestný čin, a má za to, že tomu bude podobně i tady, v jeho nové domovině.

Neví, jak takové věci řeší nynější komunistické soudy, a těžko může vědět, že sexuální zneužití – to je zdvořilý eufemismus pro znásilnění, používaný ve svatouškovském státě Florida – se trestá patnácti lety vězení, ale také třeba smrtí na elektrickém křesle. Záleží to na věku oběti a na stupni užitého násilí. Avšak je absolutně přesvědčen o tom, že zločin, spáchaný kterýmkoli příslušníkem etnické či rasové komunity, má vždycky dopad na celou komunitu, a proto ho potěšilo, že jeho krajany soud osvobodil. Znal je jenom zběžně, ale měl dojem, že jsou to slušní, pracovití lidé, i když uznává – prostřednictvím Mai Chimina tlumočení –, že je možná zaujatý.

Do noci náhle opět blýskla jasná barva.

Najednou.

Upoutala jeho pohled. A znovu zmizela.

Byl to docela určitě muž. Vysoký, ramenatý, zcela jistě Američan. Tran je štíhlý a útlý, což není nic neobvyklého, protože muži jeho národa měří průměrně jen něco málo přes pět stop a váží nějakých pětapadesát kilo. Ten člověk, který utíkal směrem k domu, kde bydleli ti tři, byl vysoký nejméně šest stop…

Matthew cítil, jak ztrácí kuráž… A vážil nejmíň devadesát kilo… Matthew si přepočítal, že to dělá asi 2,2 libry na kilo, to znamená sto dvacet liber…

Na sobě měl žlutou čepici a žlutou bundu…

Matthewovi spadlo srdce až do kalhot.

„… a vešel do domu,“ tlumočí Mai Chim, „kde druhý den ráno našli ty tři zavražděné, víte?“ Matthew věděl.

* * *

V pondělí dvacátého srpna bylo už od rána horké, vlhké, mlžné počasí. Matthew se probudil se sluníčkem, deset minut po sedmé hodině, a právě plaval v bazénu, když zazvonil telefon. Doplaval ke schůdkům, uchopil sluchátko bezdrátového telefonu, stiskl příslušné tlačítko a řekl: „Haló?“ Mohlo být nanejvýš tři čtvrtě na osm.

„Pan Hope? To jsem já, Andrew. Mám pro vás ty informace, co jste chtěl.“

„Ano, Andrew. Povídej.“

„Casablanca trvá sto tři minuty. To je hodina a čtyřicet tři minuty.“

„Ano, Andrew.“

Leeds říkal, že si film pustili po večeři. Matthew by byl rád věděl, jestli se Jessica dívala až do konce. Co když ještě před koncem usnula, stejně jako její muž?

„V pondělí odpoledne vrcholil příliv ve třináct třicet,“ hlásil Andrew. „A odliv večer v devatenáct padesát čtyři.“

To znamenalo, že když Leeds odpoledne vyplouval, měl k tomu dost vody, a jestli se vrátil mezi šestou a půl sedmou, stihl to ještě včas před plným odlivem. To jeho příběh potvrzovalo.

Jenže Charlie Stubbs tvrdil…

„Další vrchol přílivu nastal v jednu hodinu a dvaačtyřicet minut v úterý ráno,“ pokračoval Andrew.

A je to.

Člun mohl vyplout znovu o půl jedenácté, jak říká Stubbs, v době, kdy byl příliv v polovině, a tedy dostatek vody. A vrátil-li se v úterý časně ráno, trefil se skoro přesně do plného přílivu. Otázka splavnosti Willowbee Creek nebude Matthewovi při obhajobě nic platná.

„Díky Andrew,“ řekl. „Moc jsi mi pomohl.“

Když Matthew v devět hodin ráno vešel do své kanceláře, čekal na něho na stole dodatek k odpovědi úřadu státního zástupce na žádost obhajoby o vydání důkazních materiálů.

K původnímu seznamu svědků nyní Patricia Demmingová připojila jméno Charlese N. Stubbse. Nepochybně měla v úmyslu získat od něho před soudem svědectví, že té noci, kdy došlo k vraždám, viděl Leedse asi o půl jedenácté vyjíždět s člunem. Matthew by na jejím místě udělal totéž. Na tom není nic překvapujícího. Matthew si nepotrpěl na překvapení.

K vyžádaným zápisům či nahrávkám výpovědí svědků, vyslýchaných policií, nyní Patricia připojila kopii zápisu Stubbsovy výpovědi. Vyslechl ho detektiv Frank Bannion z úřadu státního zástupce před dvěma dny, tedy 18. srpna.

Matthew si také vyžádal soupis všech podstatných dokumentů či předmětů, které budou předloženy jako důkaz při procesu. K tomu nyní Patricia připojila: jedna žlutá nylonová čepice sítová se vzájemné propletenými iniciálami BB červené barvy a jedna žlutá nylonová větrovka s podšívkou. Tohle ovšem bylo překvapení.

Matthew zvedl sluchátko a požádal Cynthii, aby mu sehnala Jessiku Leedsovou. Po chvíli mu zavolala zpátky a oznámila, že paní Leedsová čeká na lince.

„Dobré jitro,“ pozdravil Matthew.

„Dobré jitro. Právě jsem vám chtěla volat.“

„Kdy k vám přišli?“ zeptal se Matthew.

„Myslíte policii?“

„Ano.“

„Včera pozdě večer.“

„Měli povolení k prohlídce?“

„Ano.“

„Kdo to byl? Zase Rawles s Bloomem?“

„Ne. Nějaký detektiv z kanceláře prokurátora.“

„Víte, jak se jmenoval?“

„Frank Bannion.“

„Přišel si konkrétně pro tu větrovku a čepici?“

„V povolení se psalo ‚důkazy o zločinu či pozůstatky po něm‘.“

„Ale stálo tam taky něco jako ‚vyšetřovatel by měl především pátrat po‘ nebo tak podobně?“

„Ano. Bunda a čepice. V tom povolení byly podrobně popsané.“

„A psalo se tam, že po nich má pátrat na farmě?“

„Ano. Byl tam přesný popis polohy naší farmy.“

„Bannion se na povolení podepsal jako vyšetřovatel?“

„Myslím, že ano.“

„A kdo to povolení vydal?“

„Nějaký Amores?“

„Amoros. S ‚o‘. Manuel Amoros, to je soudce.“

„Ano, tak nějak se jmenoval.“

„Dobrá, takže ona teď má čepici a větrovku.“

„Ona?“

„Patricia Demmingová. Náměstkyně prokurátora, které ten případ přísluší. Povězte mi ještě jednou, paní Leedsová, víte docela jistě, že váš muž během noci, kdy se staly ty vraždy, vůbec neopustil dům?“

„Docela určitě.“

„Vy jste byla doma taky celou noc?“

„Ano. Celou noc.“

„Nevyšla jste si na procházku nebo něco podobného, takže by váš muž mezitím mohl…“

„Ne, byla jsem doma. Byli jsme doma spolu. Stephen při filmu usnul, ale já jsem se dívala až do konce a pak jsem se ještě chvíli dívala na televizi, než jsem šla spát.“

„A spali jste celou noc. Oba dva.“

„Ano.“

„Až vás v devět ráno probudila policie.“

„Ano.“

„Vzpomínáte si, kdy jste naposledy viděla tu čepici a bundu?“

„Čepici si Stephen vzal, když si tehdy v podvečer vyjel na člunu. Před večeří.“

„A co bunda? Tu měl na sobě taky?“

„Ne. Bylo hrozné horko.“

„Kde obvykle mívá tu bundu?“

„Ve skříni v hale.“

„A čepici?“

„Taky tam. Ve skříni na polici.“

„A tam ji taky uložil, když se ten večer vrátil?“

„Asi ano. Opravdu si nevzpomínám. Měl ji na sobě, ale nevím, jestli ji pak dal do skříně nebo ne. Nevěděla jsem, že to bude tak důležité. Proč na tom najednou tak záleží? Proč si pro ty věci přišli?“

„Protože podle nich je měl na sobě, když se dopustil těch vražd.“

„On to přece neudělal. Byl celou noc tady se mnou.“

„Víte to určitě?“

„Kolikrát vám mám…“

„Spíte tvrdě, paní Leedsová?“

„Ano.“

„Vzbudila jste se někdy během té noci?“

„Ne“

„Spala jste tedy tvrdě celou noc?“

„Ano.“

„Můžete s jistotou dosvědčit, že váš manžel někdy v noci nevstal z postele?“

„Nu, já…“

„Protože na to se vás státní návladní určitě zeptá, paní Leedsová.“

„Nemůžu to s určitostí tvrdit. To ne.“

„Takže mohl vstát z postele…“

„Asi je to možné…“

„… a sejít po schodech, obléknout si žlutou větrovku, nasadit si čepici…“

„Ano, ale…“

„… a odjet vaším autem…“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Neslyšela jsem auto. To bych…“

„Ale tvrdě jste spala.“

„No… to ano.“

„Takže byste možná ani neslyšela, jak nastartoval vůz.“

„Asi ne.“

„Jste si tedy doopravdy jistá tím, že váš manžel s vámi strávil celou noc?“

„Na čí jste straně?“ vyjela na něho Jessie.

„Na vaší, paní Leedsová. Na straně vašeho muže.“

„Už jsem si říkala…“

„Ne, nemusíte se strachovat. Jenom vám kladu otázky, jaké vám položí i státní návladní. Jste jeho jediné alibi. Jestli se jí podaří zpochybnit vaše…“

„Můj muž ty tři lidi nezabil!“ odsekla Jessie zostra. „Možná jsem spala ano, a možná jsem neslyšela úplně všechno, co se v domě dělo, ale vím, že nešel ven a nezabil ty tři muže!“

„Jak to můžete vědět?“ zajímal se Matthew.

„Prostě to vím!“

„Jak?“

„Protože…“

Zarazila se.

Ve sluchátku bylo ticho.

Matthew čekal.

„Ano?“ řekl nakonec.

„On…“

Opět ticho.

„Ano, co on?“

„On tu myšlenku zavrhl,“ řekla Jessie.

„Jakou myšlenku?“

„Zabít je.“

„Jak to myslíte?“

„Já jsem chtěla, aby je někdo zabil.“

Ach ne, tohle prosím, ne, pomyslel si Matthew.

„Chtěla jsem někoho najít, kdo by je zabil.“

Ale ne, prosím, říkal si v duchu.

„Zmínila jste se o tom někomu?“ otázal se.

„Ovšemže ne.“

„Ale vašemu muži jste o tom pověděla?“

Řekni, že ne, žadonil, řekni, že jsi mu to…

„Ano. Požádala jsem ho, aby… se poptal… diskrétně. Aby zjistil, jestli by někdo… kdokoli… nemohl ta zvířata zabít. Sprovodit je ze světa. Takoví lidi přece jsou, ne? Dělají to za peníze.“

„Ano, jsou takoví lidi,“ potvrdil Matthew.

„Ale Stephen to odmítl. Povídal, že ti chlapi, co mě znásilnili, budou muset prožít celý život se svým svědomím. Prý je to boží trest. A boží trest prý postačí.“

Jen si zkus o tom přesvědčit porotu, pomyslel si Matthew.

„Paní Leedsová, u soudu se váš manžel nechoval tak velkodušně. On…“

„Ano, já vím, ten jeho záchvat. Ale to byl jenom vztek a tohle se stalo mnohem později.“

„O kolik dnů později?“

„Rozsudek vynesli v pátek. Tohle bylo v neděli.“

„Den před vraždami.“

„Ano.“

„Ano,“ zopakoval Matthew. Na lince opět zavládlo ticho.

Přemýšlel. Hlavně ať se tohle nedostane Demmingové do rukou. „Manžel ty muže nezabil,“ naléhala Jessie. „Věřte mi, já vím, že ne. Nemohl to udělat.“

Jenomže Matthew si myslel, že mohl.

* * *

Jmenovalo se to Kickers.

Před dvěma měsíci tu byla restaurace se specialitami z mořských plodů jménem Hostinec na pobřeží a půl roku předtím Jasonova steaková jídelna a ještě předtím restaurace U červeného koníka, jejíž kuchyně byla stejně výjimečná jako název a interiér zařízený ve fialové a levandulové barvě.

Podnik Kickers zahájil činnost počátkem června, což nebylo moc moudré, protože turisté odjíždějí už kolem Velikonoc a místní lidé restauraci neuživí. Máte-li přežít mrtvé letní období, musíte si nahrabat od listopadu do dubna a potom buď na část letní sezóny zavřít, anebo se spokojit s pouhým skomíráním až do doby, kdy se zimní návštěvníci opět vrátí. Vzhledem k tomu, že Kickers zahájili provoz v tak nemožném období, se dalo čekat, že jen potvrdí smutnou tradici všech nešťastných podniků, které na tomto místě existovaly v minulosti. Zvnějšku budova vypadala pořád stejně, zatímco interiér se měnil každých pár měsíců.

Avšak proti všem předpokladům se zdálo, že restaurace se drží; možná proto, že krátce před otevřením Kickers vyhořela do základů nedaleká putyka jménem Salty Pete’s, navštěvovaná především trvalými obyvateli Whisper Key. Vyskytly se i domněnky, že Michael Grundy, majitel Kickers, se o nešťastný požár v Salty Pete’s osobně přičinil, ale policie a hasiči neobjevili ani nejmenší náznak, že by se jednalo o žhářství.

Podnik sídlil přímo u kanálu, ve velké, staré, bílé dřevěné budově s rozlehlou terasou nad vodou a s přístavištěm, kam se vešlo nějakých deset dvanáct člunů, podle toho, jak byly velké. Samozřejmě, všechny předchozí podnikatele sem přilákalo právě skvělé umístění. A s ohledem na překrásný výhled na široký zákrut kanálu, nedaleký most na Whisper Key a nekonečné procesí člunů, ploužících se zónou s omezenou rychlostí, bylo záhadou, proč všechny ty předchozí pokusy zkrachovaly.

Grundy svůj podnik zařídil jako obyčejnou hospodu. Moudře si uvědomoval, že jeho hlavním konkurentem, usilujícím o trvalý příliv pravidelných pijáků, je Salty Pete’s (to bylo ještě před požárem). Najal partu pěkných mladých číšnic, celkem šest – čtyři sloužily za dlouhým barem v hlavním lokále a dvě u kulatého baru na terase – a oblékl je do bílých blůziček s dostatečně hlubokými výstřihy a do černých sukní, dostatečně krátkých, právě tak akorát, aby potěšily mužské oko a neurážely city žen. Aby se to vyrovnalo, zaměstnával také houf pohledných mladých číšníků a klavíristu, který se uměl usmívat jako Gene Kelly. Ty navlékl do černých kalhot a bílých košilí s rozhalenkami, nadýchanými rukávy a červenými stužkami. Také si dával zatracený pozor, aby hosté dostávali dobrou míru, kvalitní maso a nejčerstvější ryby, jaké dokázal opatřit, to vše za rozumné ceny. Než bys řekl švec, vznikl tu podnik, který sice vypadal jako hospoda, ale chovali se tu k vám jako v restauraci. Hosté se jen hrnuli ve dne i v noci, po zemi i po moři. Příklad úspěšného podnikání v Caluse. A takových tu dnes mnoho není.

Když se tam v pondělí v poledne dostavil Frank Bannion, restaurace se už začínala plnit lidmi, kteří přišli na oběd. Řada zákazníků vypadala jako zaměstnanci bank, kteří sem přijeli z pevniny – bezpečná to předzvěst dlouhověkosti restaurace. Zaparkoval svůj vůz s honosným znakem úřadu státního návladního na dveřích po obou stranách vedle stříbrného Lincolnu Continental, který vpadal jako žralok vyvržený z moře. Potom se vydal za bordelovým břinkotem piana. Interiér zaplavovaly proudy jasného slunečního světla, ale přesto místnost působila dojmem milého, rušného, spokojeného a útulného zákoutí, které zde je už nejmíň sto let a bude tady tak dlouho, dokud na Floridě bude existovat veřejné stravování. S ohledem na smolnou historii této lokality to byl nemalý úspěch.

Bannion spokojeně pokývl hlavou a prošel hlavní jídelnou na vyhlídkovou terasu ke kulatým bílým stolkům pod obřími hnědými slunečníky. Právě kolem ujížděla po větru nějaká plachetnice. Bannion si pomyslel, že lodi v člověku vždycky vyvolávají touhu, aby se na nich mohl plavit, která však přetrvá jen do okamžiku, kdy se mu přání splní. Sedl si k baru, u zrzky, která tu sloužila, si objednal gin s tonikem a dal se s ní do řeči. Přišel si sem promluvit o noci, kdy byly spáchány vraždy. Měl na vybranou: buď rovnou vyjde s barvou ven a představí se jako detektiv z úřadu státního zástupce, anebo se může vydávat za obyčejného zvědavce, který by rád věděl, co se vlastně přihodilo. Někteří svědkové, když na ně vyrukujete se zákonem, ztuhnou a nic vám nepovědí. Na druhou stranu, když přijdete jako zvědavý šťoura, občas vás pošlou do háje. Je to tak asi půl na půl. Rozhodl se ukázat svůj odznak.

Na děvče tím udělal dojem.

„Pane jo,“ řekla.

Bylo jí asi dvacet tři, možná dvacet čtyři let a na rudovlásku byla moc pěkně opálená. Banniona napadlo, že ten vlasový odstín asi pochází z láhve. Hnědé oči. Nos jako knoflík. Jmenovala se Rosie Aldrichová.

„Mně se jméno Rosie vůbec nelíbí, vám ano?“ zeptala se.

Přijela sem minulou zimu z Brooklynu, původně jen na pár týdnů, a pak se rozhodla tu nějaký čas zůstat. Práce v Kickers se jí prý moc zamlouvá. Má tady střídavě denní a noční služby, takže jí zbývá spousta času, který může trávit na pláži. Miluje slunce. A při téhle práci člověk taky pozná spoustu zajímavých lidí. Třeba detektiva z kanceláře prokurátora.

Bannion jí vyprávěl, jak jednou kousl lupiče do zadku.

S ohledem na její mládí neřekl do prdele.

Jako důkaz jí ukázal fotografii lupičovy zadnice. S otiskem svých zubů.

Děvče potřáslo hlavou na znamení bezmezného obdivu.

Bannion se zeptal, jestli byla v práci v pondělí třináctého srpna večer.

„Proč? Co se stalo?“ poplašila se.

Hnědé oči doširoka rozevřené, jako talířky.

„Je to jen rutinní vyšetřování,“ uklidnil ji Bannion. „Je možné, že jste tehdy večer byla v práci?“

„Který den to bylo, třináctého?“

„V pondělí,“ zopakoval Bannion.

Začínal mít dojem, že je trochu přihlouplá. Ty hnědé oči nevypadaly moc chytře. Anebo možná zfetovaná. Jak to dneska s takovými dětmi bývá. Člověk si myslí, že jsou to jen obyčejní trumberové, a oni jsou zatím namol.

„No jo, ale které pondělí?“ vyptávala se.

Bylo právě pondělí dvacátého srpna. Na trhacím kalendáři za barem to datum svítilo vytištěné velkými bílými číslicemi na černém pozadí. Tak které pondělí to asi mohlo být? Jedině minulé pondělí.

„Minulé pondělí,“ pomohl jí.

„Ach,“ vydechla.

Čekal.

„Kdy to bylo?“ zeptala se.

„Minulé pondělí,“ vysvětloval. „Třináctého. Minulé pondělí večer.“

Napadlo ho, že i kdyby něco viděla, Demmingová by nikdy takovou náměsíčnici nepostavila na stanoviště svědků.

„Pracovala jste ten večer?“ zeptal se.

„Je, to ne,“ odvětila. „Myslím, že ne.“

„To je škoda.“ Ulevilo se mu.

„No jo,“ povzdechla si.

„A nevíte, kdo mohl být v práci ten večer? Tady, na terase?“

„Proč zrovna na terase?“ zajímala se.

„Nevíte to?“ naléhal.

„Zeptám se Sherry,“ nabídla se.

Ukázalo se, že Sherry je ta tmavovláska, co nalévá pití na protilehlé straně baru. Byla vysoká, Bannion ji odhadoval na pět stop a deset, jedenáct palců, což vyvolávalo dojem, že její sukně je ještě kratší, než ve skutečnosti byla. Pozorně poslouchala, co jí Rosie povídá, mrkla směrem, kde seděl Bannion u svého ginu s tonikem, kývla hlavou a přistoupila k němu.

„Dobrý den,“ pozdravila.

„Dobrý,“ odpověděl. „Jsem z úřadu stát…“

„Jo, Rosie mi to už řekla. O co jde?“

Měla tmavé, inteligentní oči, díky bohu. Nesnášel hlupáky. Špičatý nos jí dodával výrazu lišky, ženoucí se po zaječí stopě. Široká ústa s plnými rty. Vlastně je docela pěkná, pomyslel si. Sedmadvacet osmadvacet let. Asi tak. Byl by rád věděl, jestli poznala, že má ještě stále své vlastní vlasy a zuby.

„Vyšetřuju vraždu,“ sdělil jí.

Aby na ni hned od začátku udělal dojem.

„Aha,“ zamumlala.

„Pracovala jste tady na terase minulý týden v pondělí večer?“

„Mhm.“ Přikývla.

Prohlížela si ho. Zkoumavě. Myslí to doopravdy, anebo je to nějaký podraz? Bannion si uvědomil, že tady určitě denně narazí na spoustu chlápků, co se vydávají za kdekoho. Rozhodl se, že jí radši ukáže odznak.

„Dobrá,“ pokývla hlavou.

„Dobrá?“ usmál se.

Měl pocit, že má moc pěkný úsměv, protože všechny zuby jsou jeho vlastní.

„Vždyť to říkám, ne?“ Také se usmála.

I ona měla pěkný úsměv.

„Tak co je s tou vraždou?“ otázala se.

Ráno Bannion s náměstkyní státního zástupce studovali lodnické mapy a dospěli k názoru, že právě tady u Kickers, na třiašedesáté míli, je nejbližší přístaviště od Willowbee Creek. Bývá tady dost místa i za večerů, kdy přichází hodně lidí, a v pondělí tu určitě nebylo nabito. Zajel s člunem do přístaviště, uvázal jej, nasedl do auta a odjel do Malé Asie, což je necelých patnáct minut jízdy odtud. Leeds určitě zajel sem. Stubbs viděl, jak v ústí potoka odbočil na jih. Další místo, kde by mohl nechat člun, je až U kapitánova kormidla, příliš daleko na jihu, aby stihl dojet autem na místo vraždy v čase, stanoveném na základě lékařské zprávy. Ne, Leeds určitě musel vystoupit z lodi tady, u Kickers.

„Byla jste tu ten večer mezi půl jedenáctou a jedenáctou?“ otázal se.

„Ano.“

„Pracovala jste tady u baru?“

„Ano.“

„Od baru je vidět na přístaviště, že?“

„Ano.“

„Pátrám po člunu, který sem připlul asi tak mezi půl jedenáctou a jedenáctou. Měl přijet po kanále z Willowbee Creek.“

„Dvaasedmdesátá míle.“

„Jste vodák?“

„Párkrát jsem už na nějaké lodi byla.“ Zvedla přitom obočí, jako by chtěla naznačit, že tu a tam na lodích prováděla zajímavé věci. Jejich pohledy se setkaly a Bannion najednou pocítil, že tuhle ženskou by mohl dostat do postele.

„Vím, na které míli je Willowbee Creek,“ dodala.

„Jedná se mi o devětatřicet stop dlouhý Mainstream Mediterranean, který připlul po kanále ze směru od Willowbee. Bílá loď s černým lemováním a se jménem Felicity na zádi. Chlap u kormidla měl na sobě zřejmě žlutou větrovku a čepici.“

„Jasně,“ přisvědčila Sherry. „A co je s ním?“

* * *

Emma Haileyová pracovala v archivu caluského okresního soudu od roku 1947, kdy město ještě nepatřilo ke známým letoviskům. Teď, když jí bylo už skoro sedmdesát, se nepřestávala divit, jak si tohle místo mohlo získat takovou oblibu. V zimě tu bylo počasí nejisté, v plném létě příšerné horko a potom zas ihned bez přechodu následovala hurikánová sezóna. Chyběla tu svěží, bohatá vegetace, jakou si člověk spojuje s představou tropů, a nikde nenarazíte na křiklavou změť barev jako třeba v Atlantě, když kvetou magnólie, či v Birminghamu nebo Tulse, když rozkvetou azalky, anebo kdekoli v Connecticutu během léta, kdy každou venkovskou silnici lemuje záplava oranžových, rudých a žlutých kvítků. Dokonce i jarní exploze jacarandových květů v Caluse bledne v porovnání s bujnou červení, jíž ve stejném ročním období hýří prakticky všechny ulice v Los Angeles.

Tady rostly jenom apatické buganvílie a nevýrazné ibišky, dosti skromné podle měřítek karibské oblasti. Po větší část roku – zvláště pak v létě – všechno listí v Caluse vypadalo jako uvadlé, sežehlé sluncem, a každému to zřejmě bylo šumafuk. Je lepší jít na ryby než zalévat zahrádku. Co by se člověk prořezával s keřem, když může skočit do loďky a vyplout si na projížďku po zálivu? Všude bylo vidět nedostatek péče. Calusa vypadala jako dáma v elegantní róbě, zpod které vyčuhuje špinavá, potřísněná spodnička.

Emmě to tu připadalo bezútěšné.

A Matthewovu partnerovi ošuntělé.

Matthew by byl rád věděl, jestli ti dva někdy měli možnost podělit se o své názory.

„Ten proces trval tři týdny,“ vykládala mu Emma. „Máme tu dvanáct set šedesát stránek zápisu. Určitě to všechno chcete číst?“

„Když vám to nebude vadit,“ řekl Matthew.

„Vemte si to támhle ke stolu, mně je to jedno.“

Emma byla podsaditá šedovlasá ženská a mírně napadala na jednu nohu. Určitě kulhala po celý ten čas, co ji Matthew znal. Domýšlel se, že jde o následek nějakého úrazu z dětství. Anebo možná pozdě odhalené obrny. S jistým překvapením si uvědomil, že obrna kdysi byla metlou lidstva. Kráčel za ní nekonečnou uličkou mezi registračkami se systémem značení, podle nějž jenom Emma dokázala něco najít. Skříně byly staré, těžké, masivní, z dubového dřeva. S dalším záchvěvem mírného překvapení se rozpomínal, že se kdysi spousta věcí vyráběla ze dřeva a ne z kovu nebo z umělé hmoty. Všechno běží nějak moc rychle, pomyslel si. Kde je ten kluk, co mu padaly vlasy do očí, když hrával baseball na plácku v Chicagu? A kde jsou dneska všechny ty plácky?

„Ten zápis musí být v oddělení ‚Lid versus‘,“ mínila Emma. „Víte, jak se ti tři jmenovali? Soudili je přece všechny najednou, že ano?“

„Ano,“ přitakal Matthew.

Obhájci se samozřejmě snažili zajistit každému z obviněných samostatný proces, aby mohli prezentovat před soudem každého zvlášť jako zmateného, mladého, osudem stíhaného přistěhovalce v nepadnoucím obleku, který na lavici svědků jenom vyděšeně poulí oči. Táži se vás, dámy a pánové porotci, což by tento stydlivý, skromný tvor mohl někoho znásilnit! Jenže Skye Bannister prosadil svou a všichni tři byli souzeni společně. A stát tu při stejně prohrál.

„Ngo Long Khai,“ četl Matthew z proužku papíru, který držel v ruce.

„Dang Van…“

„Počkat, počkat,“ mírnila ho Emma. „Ukažte, prosím vás.“ Podal jí ten lístek. Ohromeně jej studovala, vrtíc neustále hlavou, potom odkulhala uličkou mezi skříněmi. „Zkusíme se podívat pod Ho,“ rozhodla. „Mám pocit, že je to pod Ho.“

Proč má takový pocit, to Matthew nevěděl.

Ale na mou duši, našla příslušný zápis založený pod jménem Ho Dao Bat, Lid vs. A rychle našla odkazy, týkající se spoluobviněných Ngo Long Khaie a Dang Van Cona.

„Ani to neuzvednu,“ stěžovala si.

Samozřejmě přeháněla, i když to byla tlustá složka – či spíše složky. Těch dvanáct set stránek bylo rozděleno do čtyř menších, skladnějších štůsků, založených do tvrdých bleděmodrých papírových fasciklů s mosaznými svorkami. Matthew bral šanony ze skříně jeden po druhém a odkládal je nahoru na skříň. Potom zavřel zásuvku a vzal celou tu hromadu do náručí.

„Díky, Emmo.“

„Zavolejte mě, až s tím budete hotov, ano?“ požádala ho Emma. „Musím je zapsat, než je znovu založím.“

Vykročil za ní uličkou. Cestou cvakala vypínači a zhasínala zářivky. Stařičké dubové skříně během okamžiku mizely ve tmě, jakoby odkázané zpět do vzdálené, mlčenlivé minulosti. Přední místnost byla velká, s podlouhlými okny a vysokým trámovým stropem – další vzpomínka na počátek století, kdy tuhle soudní budovu postavili. Dlouhý dubový stůl na silných kulatých nohách. V jednom koutě zřasená americká vlajka a na stěně za ní zarámovaný obraz George Washingtona. Do místnosti svítilo odpolední slunce a leštěná deska stolu v jeho paprscích zlatě plála. V šikmém proudu světla se líně vznášely částečky prachu. V místnosti bylo naprosté ticho. Matthew si najednou vzpomněl, proč se stal právníkem. Usedl sám ke stolu a rozevřel první složku.

Zbývaly jen čtyři dny do Vánoc.

V tuhle roční dobu bývá v Caluse báječné počasí. Na denní teploty kolem šestadvaceti stupňů si nikdo nestěžuje a stejné je to i večer, když klesne teploměr na nějakých třináct stupňů. Nepotřebujete klimatizaci; prostě otevřete okna a necháte pracovat průvan. Během dne se sluníčko dobrotivě usmívá, míle a míle caluských pláží jsou poseté opékajícími se turisty a ve vodách zálivu je hlava na hlavě. Ovšem z místních ve vodě nenajdete nikoho. Je přece zima a v prosinci se koupají jen šílenci.

Centrum města a parkoviště před nákupními středisky hýří vánoční výzdobou, která v tomhle počasí vypadá trochu nepatřičně. Co tady, kde nikdy neviděli sníh, dělá Santa Claus na saních? A kde se vzali parohatí sobi v zemi vhodné spíš pro aligátory? Jak to, že se tu sněhulák Prosty nerozpustí?

Jenže noví Floriďané, kteří se sem přistěhovali ze vzdálených krajů, si ještě stále pamatují, jak za jasných prosincových dnů mráz zalézal za nehty a ve vzduchu byl cítit sníh, a i ti, kdo už se narodili tady, slýchali příběhy o vánočních chumelenicích, o tom, jak celý dům zapadal sněhem, než se upekl krocan, a jak v krbu praskal oheň, když tu náhle ve dveřích stojí s náručí plnou dárků… „Synku, věděli jsme, že přijedeš! Veselé Vánoce!“

A tak i zde, na subtropickém jihu, vládne šílená nákupní horečka, stejná jako tam daleko na severu, u zamrzlého Orlího jezera ve státě Maine. A co má být, že jsou vánoční stromky postříkané bílou pěnou? Co má být, že všichni nakupující běhají v tričkách a krátkých kalhotách? Za pouhé čtyři dny nastanou Vánoce. A pokoj lidem dobré vůle.

Možná.

Jessiku Leedsovou však dnes večer nic pokojného nečeká. Jessica Leedsová bude dnes večer znásilněna.

„V nákupním středisku zavírali v deset večer…“

Text přepisu sestává z chladných, neosobních liter, jež slova vyslýchajícího a vyslýchaného mění ze skutečného rozhovoru v bezvýrazný dialog, prostý všech nuancí. Matthew si může jen představovat, jak při některých odpovědích musela Jessica zuřit, i když se snažila svůj hněv kontrolovat.

Popisuje čínskou restauraci, přiléhající ke středisku.

Chladný strojopis.

V deset hodin měla restaurace ještě otevřeno… vlastně už bylo chvíli po desáté, když došla k autu. Zaparkovala za restaurací, postavenou ve tvaru pagody; dokonce se to i jmenuje Pagoda. Má drahé auto a zbývají jen čtyři dny do Vánoc. Při hustém vánočním provozu si člověk každou chvíli koleduje o promáčklý blatník, a tak si vybrala tohle opuštěné místečko za Pagodou u nízkého plotu, za nímž leží neobdělaný, křovinatý pozemek. Jak kráčela k autu, parkoviště před nákupním střediskem se rychle vyprazdňovalo, až na auta zaparkovaná v řadách před kinem, na vzdálenějším konci prostranství. Má dojem, že ve chvíli, kdy ukládala do kufru svého vozu několik vánočních dárků, které nakoupila, bylo asi deset minut po desáté hodině.

V prostoru za restaurací jsou i světla. Není to nijak zářivé osvětlení, ale stačí na to, aby měl člověk pocit bezpečí. Kromě toho svítil měsíc. Již ne docela v úplňku, začínal už couvat. Prostě, bylo teprve asi deset hodin, to není půlnoc, a v tomto městě přece žádná žena nemá důvod k obavám, když za měsíčního večera ve čtvrtek krátce před Vánoci odemyká automobil na dostatečně osvětleném parkovišti za zářivě svítící restaurací. Kromě toho, u restaurace stojí tři muži. Kouří. Všichni mají košile s krátkými rukávy a dlouhé bílé zástěry. Pomocníci z kuchyně. Odemkne dveře vozu, nastoupí a opět je zavře, rozsvítí světla, nastartuje a už začíná couvat od nízkého plotu, když tu si uvědomí, že má píchlou pneumatiku.

Vysvětluje to státnímu zástupci a znovu a znovu to opakuje i obhájcům, kteří se do ní navážejí jeden po druhém ve snaze zpochybnit její výpověď. V zápisu je před začátkem každého křížového výslechu uvedeno jméno příslušného obhájce a potom už každý řádek začíná jen zkratkami V – vyslýchající a S – svědek, takže není nutné znovu a znovu opakovat, že Trana zastupoval pan AIELLO a Hoovým advokátem byl pan SILBERK-LEIT, ani u Jessiiných odpovědí není třeba uvádět, že je pronesla paní LEEDSOVÁ. Prostě jenom V a S, V a S, V a…

S: Vystoupila jsem z vozu, abych vyměnila kolo. Netušila jsem, že budu znásilněna.

V: Námitka, Vaše Ctihodnosti. Jsme tady právě proto, abychom posoudili, zda…

S: Ano, ano, přijímá se, pane Aiello. Prosím porotu, aby výrok svědkyně nebrala v úvahu.

V poslední replice S znamená soudce, stejně jako dál ještě několikrát. Jmenuje se Sterling Dooley a má pověst pořádného tvrďase. Obhájci – u stolu, vyhrazeného obhajobě, jich sedí celkem osm – by byli dali přednost jinému soudci. Dokonce se snažili docílit přeložení procesu do jiného města, protože toho znásilnění (tedy, údajného znásilnění, podle nich) byly plné noviny, ale jejich návrh neprošel. A tak museli vzít zavděk Dooleym, který nyní požádal zapisovatele, aby zopakoval Aiellovu otázku…

„Co jste udělala, když jste zjistila, že máte prázdnou pneumatiku?“… a výslech pokračuje.

S: Vystoupila jsem, abych ji vyměnila.

V: Sama?

S: Ano, sama. Nikdo tam se mnou nebyl.

V: Myslel jsem tím… vy nejste členkou žádného autoklubu, který svým členům poskytuje pomoc v naléhavých případech? S: Ne, nejsem.

V: Nemohla jste zavolat do servisu? S: Já si umím sama vyměnit pneumatiku.

V: Ale ve vašem oblečení…

S: Moje oblečení nemělo s měněním kola nic společného.

V: Jen jsem myslel… vysoké podpatky… krátké sukně…

S: Námitka, Vaše Ctihodnosti.

Tentokrát se ozval sám státní zástupce Skye Bannister. On osobně. Se zlatými vlasy barvy pšenice a s očima modrýma jako obloha. Vysoký, velmi pohledný. Nepochybně při těch slovech pohoršené vyskočil ze svého místa.

A soudce Dooley navázal: Přijímá se. Opusťte, prosím, toto téma, pane Aiello.

V: Nemohla jste zavolat manželovi, aby vám pomohl?

S: Nechtěla jsem ho tahat z postele.

V: Vy jste věděla, že už je v posteli?

S: Byl nachlazený. Ležel v posteli, už když jsem večer odcházela z domova.

V: A v kolik hodin jste byla na tom parkovišti?

S: Ve čtvrt na jedenáct.

V: Takže jste ho pochopitelně nechtěla vytáhnout z postele. Bylo přesně čtvrt na jedenáct?

S: Nevím, kolik bylo přesně. Předpokládám, že mi trvalo asi deset minut, než jsem došla k vozu a uložila balíčky do kufru.

V: Říkáte, že u zadních dveří restaurace stáli tři muži, když jste…

S: Ano. Obžalovaní. Ti tři, co sedí napravo…

V: Já jsem vás nežádal, abyste někoho identifikovala, paní Leedsová.

S: Ale stejně jsou to oni.

V: Vaše Ctihodnosti…

S: Ano, vyškrtněte to. Svědkyně, prosím vás, odpovídejte jen na to, nač jste tázána.

V: Mluvila jste s těmi muži?

S: Ne.

V: Viděla jste je někdy dřív… říkáte, že bylo čtvrt na jedenáct?

S: Asi čtvrt na jedenáct. Ne, nikdy předtím jsem je neviděla.

V: Tehdy jste je tedy viděla poprvé?

S: Ano.

V: Ale nejste si jistá, jestli bylo přesně čtvrt na jedenáct?

S: Přesně to nevím. Přibližně ano.

V: Mohlo být třeba půl jedenácté?

S: To nemyslím. Tolik času mi cesta k autu určitě nezabrala.

V: A co třeba dvacet minut po desáté? Nemohlo být deset hodin a dvacet minut?

S: Ne.

V: Nebo deset hodin a deset minut? Mohlo být deset minut po desáté?

S: Ne, povídám vám, že…

V: Anebo čtvrt na…

S: Ne, bylo…

V: Nechte mě, prosím, dokončit otázku.

S: Já myslela, že už jste skončil.

V: Nemohlo být čtvrt na dvanáct? Místo čtvrt na jedenáct?

S: Ne, bylo čtvrt na jedenáct.

V: Paní Leedsová, v kolik hodin jste ten večer přijela do nákupního centra?

S: Kolem osmé.

V: Šla jste nakupovat.

S: Ano.

V: Byla už tma, když jste tam přijela?

S: Ano.

V: A vy jste v tuto dobu zaparkovala vůz za Pagodou?

S: Ano.

V: Svítila tam světla?

S: Ano.

V: Stál někdo v té době za restaurací?

S: Nikoho jsem neviděla.

V: Neviděla jste tam tři muže, které jste později…

S: Ne.

V: Vaše Ctihodnosti, prosím, abych směl dokončit otázku.

Soudce: Paní Leedsová, než odpovíte, vyslechněte, prosím, vždycky celou otázku, ano? Pokračujte, pane Aiello.

V: Když jste v osm hodin za restaurací zaparkovala auto, neviděla jste ty tři muže, které jste později obvinila…

S: Námitka, Vaše Ctihodnosti.

Znovu Skye Bannister: „Paní Leedsová už odpověděla, že nikoho za tou restaurací neviděla. Pan Aiello klade tutéž otázku v jiném kabátě. A odpověď už na ni dostal.“

„Pane Aiello?“

„Vaše Ctihodnosti, slyšeli jsme zde výpovědi svědků, podle nichž mezi paní Leedsovou a třemi obžalovanými proběhl krátký rozhovor krátce poté, co zaparkovala svůj vůz. Sami obžalovaní vypovídají, čeho se ten rozhovor týkal. Snažím se jenom paní Leedsové pomoci, aby si na to vzpomněla.“

„Dovolím vám položit tu otázku.“

V: Paní Leedsová, není pravda, že když jste vystupovala z vozu, otočila jste se na obžalované se slovy ‚Dobrý večer, hoši‘?

S: Ne.

V: Neviděla jste je tam, tedy jste je přirozeně nemohla oslovit.

S. Neoslovila bych je v žádném případě.

V: Inu, dobrý večer, to je jenom pozdrav, že? Není na tom nic vyzývavého. Nic svůdného. Pročpak byste nemohla říci dobrý večer, hoši?

S: Protože nemívám ve zvyku mluvit s cizími muži.

V: Zvlášť když jsou neviditelní, že?

S: Vaší otázce nerozumím.

V: Přeci jste vypověděla, že tam nebyli. To znamená, že nebyli vidět.

S: Ne, to znamená, že tam nebyli.

V: Vy jste je viděla až potom.

S: Ano.

V: Tytéž tři muže.

S: Ano. Ne. V osm hodin jsem nikoho neviděla. Viděla jsem je, až když jsem se vrátila k autu.

V: Ve čtvrt na jedenáct…

S: Ano.

V:… nebo ve čtvrt na dvanáct, to je jedno, kdy to bylo.

S: Bylo čtvrt na jedenáct, už jsem vám to pověděla…

S: Pane Aiello…

V: Omlouvám se. Vaše Ctihodnosti, ale když dovolíte…

S: O co vám jde?

V: Snažím se prokázat, Vaše Ctihodnosti, že svědkyně si pamatuje sled událostí a čas, kdy k nim došlo, přinejmenším zmateně. A má-li zmatek i v základních faktech…

S: Já nemám zmatek v ničem, co se tu noc stalo. To vy se snažíte překroutit fakta!

V: Vaše Ctihodnosti, smím pokračovat?

S: Poslechneme si, kam vlastně směřujete, pane Aiello.

V: Děkuji. Paní Leedsová, vy tvrdíte, že když jste se ve čtvrt na jedenáct vrátila k vozu, tito tři muži stáli u zadních dveří restaurace a kouřili pod svítilnou.

S: Ano.

V: Před chvílí jste je slyšela vypovídat, že v té době v kuchyni myli nádobí. Je to tak?

S: Slyšela jsem je, ano.

V: Někdo z vás se tedy mýlí, nemyslíte?

S: Já to nejsem.

V: Slyšela jste také jejich výpověď, že vás viděli jen jednou, a to v osm hodin, když jste zaparkovala svůj vůz?

S: Slyšela.

V: V tomto ohledu se také mýlí?

S: Nebo lžou.

V: A lhali i tehdy, když vypovídali, že jste při vystupování z auta ukazovala nohy…

S: Když jsem vystupovala z auta, nikdo tam nebyl!

V: A že jste je pozdravila dobrý večer, hoši? To je také lež? Přestože všichni tři vypovídali úplně stejně?

S: Je to lež.

V: Slyšela jste výpověď šéfkuchaře, pana Kee Lua, který dosvědčil, že tito tři muži ve čtvrt na jedenáct myli v kuchyni nádobí, takže v té době nemohli venku kouřit?

S: Slyšela jsem ho.

V: Ale on se také mýlí. Anebo lže. Anebo obojí.

S: Jestli tvrdí, že nebyli venku, tak lže.

V: A vy jediná mluvíte pravdu.

S: Pokud jde o tohle, tak ano.

V: A o ničem jiném ne?

S: Všechno, co říkám, je pravda.

V: Samozřejmě, vždyť jste pod přísahou. Ale tvrdíte, že všichni ostatní lžou.

S: Když říkají…

V: Všichni lžou, jenom vy ne, paní Leedsová? Ale nemůže to být tak, že jste si popletla to, co se stalo v osm hodin, s tím, co se udalo ve čtvrt na jedenáct?

S: V osm hodin jsem nebyla znásilněná.

V: To ovšem nikdo netvrdí. Ale povězte mi… neměla jste strach, že vás někdo znásilní, když jste parkovala svůj vůz?

S: Ne.

V: Když jste s autem zajela na parkoviště, vůbec jste si nedělala starosti s možností znásilnění?

S: Ne. Vůbec mě to nenapadlo.

V: Protože, kdyby vás to napadlo, třeba byste zaparkovala někde jinde, že ano?

S: Když jsem dorazila k nákupnímu středisku, nebylo tam moc volných parkovacích míst. A kromě toho, mám drahé auto a bála jsem se, aby mi ho někdo nepoškodil. Proto jsem ho zaparkovala stranou.

V: Ale kdyby vás bylo napadlo, že budete znásilněna, asi byste zaparkovala jinde, ano?

S: Ne. K obchodům je to odtud jen pár kroků.

V: Takže jste se nebála, že vás během té chvíle, než dojdete do nákupního centra, někdo znásilní?

S: Ne.

V: Nebo cestou zpátky k autu poté, co v nákupním středisku zavřeli?

S: Ne.

V: Je tedy pravda, paní Leedsová, že jste vůbec neměla strach, že by vás na místě, kde jste zaparkovala své auto, mohl někdo znásilnit?

S: Ne, nečekala jsem, že budu znásilněna.

V: A když jste se vrátila k autu, tehdy jste to čekala?

S: Ne.

V: Přestože za restaurací stáli tři muži?

S: Věděla jsem, že tam pracují.

V: Jak jste to věděla?

S: Protože vypadali jako pomocníci z kuchyně.

V: Není to tak, že jste ve čtvrt na jedenáct neměla strach ze znásilnění, protože tam nebyl nikdo, kdo by vás mohl znásilnit?

S: Ale oni tam byli, to je jisté.

V: Ale ne tehdy, kdy vy tvrdíte, že tam byli.

S: Námitka!

S: Jak zní vaše otázka, pane Aiello?

V: Přeformuluji ji, Vaše Ctihodnosti. V kolik hodin že jste tam viděla tyto tři muže?

S: Ve čtvrt na jedenáct, kolikrát to mám ještě…?

V: V době, kdy myli nádobí v kuchyni!

S: Ne! V době, kdy mě znásilňovali na kapotě…

V: Námitka!

S: Připouští se. Odpovězte, prosím, na otázku, paní Leedsová.

S: Viděla jsem je jenom v uvedenou dobu. A jedině tam. Když mě…

V: Nemám další otázky.

Jenomže, samozřejmě, zbývalo mnoho otázek, jež volaly po odpovědi.

Když za ní ve tři hodiny odpoledne Matthew přijel, seděla u bazénu. Na sobě zelené jednodílné plavky, ladící s barvou jejích očí, od rezavých vlasů se jí odráželo slunce, na čele měla zelenou pásku a na ňadrech nad okrajem plavek bylo vidět jemnou vrstvičku potu. Zeptala se, jestli si dá limonádu. Nebo snad něco ostřejšího? Ona sama pije gin s tonikem. Připustil, že to zní dobře, a ona zašla do domu namíchat mu pití.

Seděl a díval se na lány a na vzdálené, šedomodré nebe. Dnes ještě nepršelo; někdo asi zapomněl nařídit budík. Jessica se vrátila v necelých pěti minutách. Zahalila se do jakéhosi krátkého zeleného průsvitného šátku, který si na prsou uvázala na uzel. Podala mu sklenici a sedla si do křesla naproti němu. Nápoj byl chladný, natrpklý a osvěžující. Obzvláště po tom, co člověk celé hodiny vysedával v prosluněné místnosti nad zápisy ze soudního přelíčení.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju,“ začal, „Ale musím se vás zeptat na některé věci.“

„Jaképak obtěžování,“ namítla. „Když je Stephen ve vězení…“

Ponechala tu větu nedořečenou.

„Dnes odpoledne jsem četl zápisy z přelíčení,“ oznámil jí.

„To je věc, co?“

„Víte, proč je osvobodili, že ano?“

„No jistě. Kvůli vině.“

Pohlédl na ni.

„Ne té jejich,“ vysvětlovala, „ale naší. Kvůli naší obrovské americké vině. Kvůli hrůzám, které jsme napáchali ve Vietnamu. Byla to kompenzace.“

„Nu, možná ano,“ připustil Matthew. „Ale já se domnívám, že existuje ještě jeden, praktičtější důvod.“

„A jaký?“

„Čas,“ řekl.

„Čas?“

„Porota si nedokázala vysvětlit některé časové nesrovnalosti.“

„Ti tři přece lhali,“ namítla. „Ve všem. I ohledně času.“

„A co ten šéfkuchař? Taky lhal?“

„Byl to jejich kamarád. Ano, ten taky lhal.“

„A policie?“

„Jak to myslíte?“

„Policista, který byl tu noc ve službě, u soudu dosvědčil, že jste telefonovala čtyřicet minut po půlnoci…“

„Ano, to souhlasí.“

„A policejní vůz, který za vámi vyslal – nejspíš to byl vůz D –, k vám dojel asi pět minut poté…“

„To by mohlo být, ano.“

„Jenomže, paní Leedsová, nákupní středisko zavírá v deset hodin.“

„No a?“

„A vy sama jste vypověděla, že jste začala měnit tu pneumatiku ve čtvrt na jedenáct.“

„No a?“

„Nechápete, co porotu tak zmátlo?“

„Ne. Je mi líto, ale nechápu.“

„Zavolala jste policii až dvě hodiny a dvacet pět minut poté, co jste byla napadena. A během té doby…“

„Během té doby mě znásilňovali“

„Právě tomu nemohla porota uvěřit. Že to trvalo tak dlouho.“

„Jenže ono to tak dlouho trvalo.“

„Paní Leedsová, kino skončilo v jedenáct hodin…“

„Mně je docela…“

„… lidi se vraceli…“

„… fuk, kdy skončilo…“

„… ke svým autům, viděli by…“

„… to pitomý kino!“

Oba se odmlčeli současně. Jessice plály oči. Uchopila sklenici a zhluboka se napila. Matthew ji pozoroval. „Je mi to líto,“ omluvil se.

„Ne, není,“ odsekla. „Vám se ty časové disproporce taky nezdají. Že je to tak?“

„Snažím se jenom pochopit, co se přesně udalo.“

„Ne, snažíte se zjistit, kdo lže, jestli já, nebo ti chlapi. Povídám vám, že jsem byla opakovaně znásilněna a trvalo to dvě hodiny, ano!“ Zlobně potřásla hlavou a znovu se napila. „Ale co na tom záleží?“ dodala. „Byli souzeni a osvobozeni, tak co na tom sejde, jestli mě někdo znásilnil nebo ne?“

„Nikdo ani na okamžik nezapochyboval o tom, že jste byla znásilněna.“

„Ne, zpochybnili jenom to, že to udělali ti tři parchanti. No dobře, dosáhli svého. Jsou nevinní. Tak komu na tom záleží?“

„Patricii Demmingové.“

„Kdo je Pat… ach, ta státní zástupkyně.“

„Ano. Jsem si jistý, že vás předvolá jako svědkyni.“

„A o čem mám svědčit?“

„O tom znásilnění.“

„Proč?“

„Protože se bude snažit dokázat, že váš manžel ty tři lidi zabil v záchvatu bezmezné zuřivosti. A nejlepší způsob, jak to dokázat, je nechat vás znovu vyprávět všechno o tom znásilnění.“

„Opravdu to může udělat?“

„Jistě. Aby ozřejmila motiv. A navíc se pokusí prokázat, že výrok soudu byl spravedlivý. Bude tvrdit, že vás ti tři nevinní hoši ve skutečnosti neznásilnili, že se to v době, kterou udáváte, vůbec nemohlo stát.“

„Ale oni to udělali!“

„Ona ale prohlásí, že jste je viděla v osm hodin, když jste parkovala auto…“

„Nikdo tam nebyl, když jsem…“

„Vyměnila jste s nimi několik slov…“

„Ne, ne, ne…“

„… a nesprávně jste si je později vybavila jako muže, kteří vás znásilnili. Věřte mi, že celý ten případ znásilnění pořádně rozbourá. Když se jí podaří přesvědčit porotu, že ti tři jsou opravdu nevinní, jak rozhodl i soud, přesvědčí ji taky o tom, že se váš manžel dopustil dvojnásob odporné vraždy. Nejen, že je zabil hnusným, krvavým způsobem, ale ještě k tomu je zabil omylem. Rozumíte tomu, co vám říkám?“

„Ano.“

„Chci, abyste mi pověděla všechno, co se tu noc stalo.“

„Četl jste přece zápisy, víte už…“

„Povíte mi to znovu?“

„Už jsem všechno řekla.“

„Prosím, zopakujte mi to, ano?“ Zavrtěla hlavou. „Můžete mi to povědět?“ Pořád vrtěla hlavou.

„Budete to muset celé zopakovat před soudem, paní Leedsová. O to se ona postará. Chci se na ni připravit.“ Jessica vzdychla. Čekal.

Odvrátila hlavu, aby se mu nemusela dívat do očí. „Vyšla jsem ze střediska v deset hodin,“ začala. „A šla jsem směrem k restauraci. V deset měli ještě otevřeno… vlastně, když jsem došla k autu, bylo už chvíli po desáté…“

Nechala vůz za restaurací ve tvaru pagody, která se také jmenuje Pagoda. Je to drahé auto a zbývaly jen čtyři dny do Vánoc. Při všem tom provozu na malém parkovišti u střediska se dalo počítat s tím, že by jí někdo mohl pomačkat blatník, a tak si vybrala opuštěné místo za Pagodou u nízkého plotu, za kterým začíná křovím porostlý pozemek. Když kráčela k autu, parkoviště před střediskem se kvapně vyprazdňovalo a zbyla na něm jen auta, srovnaná v řadě před multikinem na vzdálenějším konci areálu. Mohlo být tak deset minut po desáté, když ukládala do kufru maserati vánoční dárky, které nakoupila.

Prostor za čínskou restaurací je osvětlený – žádná oslnivá iluminace, ale stačí to, aby se člověk cítil bezpečně. Kromě toho svítil měsíc. Nebyl už docela v úplňku, začínal couvat. A vůbec, bylo teprve deset, to přece ještě není opravdová noc a v tomhle městě se snad ženská nemusí ničeho bát, když za měsíčního večera ve čtvrtek krátce před Vánoci odemyká automobil na dostatečně osvětleném parkovišti za zářivě svítící restaurací. Kromě toho za tou restaurací stáli tři muži. Kouřili. Stáli tam v krátkých rukávech a dlouhých bílých zástěrách. Pomocníci z kuchyně. Odemkla dveře vozu, nastoupila a zavřela, rozsvítila reflektory, nastartovala a už začínala couvat od nízkého plotu, když si uvědomila, že má píchlou pneumatiku.

„A v tu chvíli ta hrůza začala,“ řekla Matthewovi. „Vystoupila jsem z auta. Měla jsem na sobě… nu, však jste četl ten zápis, takže víte, co jsem měla na sobě. Ten obhájce mě přinutil popsat úplně všechno, co…“

V: Je pravda, že jste ten den měla na sobě černé kalhotky?

S: Ano.

V: S krajkovým lemováním?

S: Ano.

V: A podvazkový pás?

S: Ano.

V: A ten podvazkový pás byl také černý?

„Vaše Ctihodnosti, proti tomu se musím ohradit!“ Skye Bannister už zase stál na nohou. Konečně.

„Ano. Co tím sledujete, pane Silberkleite?“

„Brzy to bude zřejmé, Vaše Ctihodnosti.“

„To by tedy mělo být. Svědkyně může odpovědět na otázku. Přečtěte ji ze zápisu.“

V: A byl ten podvazkový pás také černý?

S: Ano, byl černý.

V: A měla jste na sobě nylonové punčochy?

S: Ano.

V: Ty byly také černé, že ano?

S: Ano.

V: A krátkou černou sukni?

S: Ano.

V: Velmi těsnou černou sukni, že ano?

S: Ne, nebyla nijak zvlášť těsná.

V: Nu, byla to skládaná sukně?

S: Ne.

V: Nebo široká, vlající sukně?

S: Ne.

V: Jedná se spíš o dosti úzkou sukni, nemyslíte?

S: Asi ano.

V: V každém případě je dosti krátká a úzká, takže je vidět…

S: Námitka.

S: Přijímá se. K věci, pane Silberkleite.

V: Měla jste na sobě černé střevíce na vysokých podpatcích?

S: Ano.

V: A jaké barvy byla vaše blůza, paní Leedsová?

S: Bílá.

V: Bez rukávů, nemýlím-li se?

S: Ano.

V: Hedvábná?

S: Ano.

V: S malými perleťovými knoflíčky vpředu, že ano?

S: Ano.

V: A měla jste pod tou hedvábnou blůzkou bez rukávů podprsenku?

S: Námitka, Vaše Ctihodnosti.

S: Svědkyně smí odpovědět.

V: Měla jste podprsenku, paní Leedsová?

S: Ne.

V: Povězte mi, paní Leedsová, takhle se vždycky oblékáte, když jdete…

S: Námitka!

V:… na vánoční nákupy?

S: Vaše Ctihodnosti, protestuji!

S: Odpovězte na otázku, paní Leedsová.

S: Ano, tak jsem byla oblečená.

V: Děkuji. My víme, jak jste byla oblečená, že ano? Ale na to jsem se neptal.

S: A na co jste se ptal?

V: Ptal jsem se, jestli se takhle obvykle oblékáte, když jdete na vánoční nákupy.

S: Ano, takhle se běžně oblékám.

I když jedete jenom na nákup, je to tak?

S: Ano.

Vezmete si úzkou, krátkou černou sukni, černé punčochy, černé střevíce na vysokých podpatcích… mimochodem, jak vysoké jsou ty podpatky?

S: Já nevím.

Nu, máme zde seznam vašeho oblečení, které jste ten večer měla na sobě, a o střevících se tu píše, že mají třípalcové podpatky. Řekla byste, že jsou tak vysoké?

S: Ano.

V: Tedy střevíce s třípalcovými podpatky.

S: Ano.

V: A ty jste si vzala do obchodního střediska, na chození mezi regály.

S: Cítím se na vysokých podpatcích docela pohodlně.

V: A nepochybně se cítíte pohodlně i v černých krajkových kalhotkách, černém podvazkovém pásu a v černých nylonových punčochách…

S: Ano.

V: A v bílé hedvábné blůzce, pod kterou nemáte podprsenku…

S: Ano!

V: Jinými slovy, cítíte se pohodlně v oblečení, jaké lze vidět na stránkách časopisu Penthouse!

S: Ne! V šatech, jaké najdete v časopisu Vogue!

V: Děkuji, že jste mě opravila, paní Leedsová. V každém případě je to oblečení, jež by každý muž považoval za vyzývavé a svůd…

S: Námitka!

S: Připouští se.

V: Paní Leedsová, nešla jste tehdy do nákupního centra především kvůli…?

S: Ne.

V: Nechte mě domluvit, prosím. Nešla jste tam hledat milostné dobrodružství?

S: Ne!

V: A nepokoušela jste se o takové dobrodružství, když jste nepokrytě začala flirtovat s třemi mladíky…

S: Námitka!

V:… kteří však na vaše výzvy nereagovali…

S: Námitka!

V: A které jste později obvinila ze znásilnění?

S: Námitka! Námitka! Námitka!

Ví, jak vyměnit prázdnou pneumatiku. V životě to dělala už mnohokrát, není žádná bezmocná ženuška, co vysedává v křesle nad romantickou novelou a při tom mlsá bonbony. Vytáhla z kufru hever, zvedla náhradní kolo a položila je na zem vedle zadního nárazníku. Potom si klekla k zadnímu pravému kolu, aby uvolnila matice. Sňala jednu a položila ji na kapotu, když tu…

Od začátku bylo jasné, jaké mají úmysly. Někdo ji popadl a strhl ji dozadu. Upustila klíč na zem. Kolem krku se jí ovinula čísi ruka, dusí ji, tlumí výkřiky, které se jí derou ze zpěněných rtů. Někdo jiný jí zkroutil ruku. A potom ostrá bolest v lebce. Není pochyb o tom, co se chystá. Chtějí ji znásilnit. Padá dozadu, pořád dozadu. Ten člověk za ní ustoupil stranou, pustil ji a nechal ji spadnout. Zátylkem udeřila o asfalt. Málem omdlela, ale hrozící nebezpečí hlasitě zburcovalo její smysly, a tak se rychle vzpamatovala.

Jsou tři.

Ti tři, co stáli za restaurací; dva po stranách ji drží za ruce. Třetí stojí za ní. Teď se sklonil, jednou rukou jí ucpává ústa, druhou ji drží za vlasy. Slyší jejich hlasy, nesrozumitelné, naléhavé, má dojem, že mluví čínsky, a z nějakého důvodu – vlastně ani neví proč – to v ní vyvolá marnou naději, že ji nechtějí znásilnit, že jim jde jen o peníze.

Snaží se jim vysvětlit, že si mohou vzít vše, co najdou v kabelce, ale všechno se děje strašně rychle; jeden z nich, má nad horním rtem takový prořídlý, nově vypěstovaný knírek, je to jejich šéf – nacpe jí do úst špinavý kapesník a plácne ji přes obličej, jen tak lehce, jako by ji chtěl varovat, aby se ho nepokoušela vyplivnout. Uhodil ji pravou rukou, je to pravák, to si musí zapamatovat, ta rána ji sice ostře štípla do tváře, ale žádné stopy po ní nezůstanou…

V: Je pravda, paní Leedsová, že když vás odvezla sanitka z policejní stanice do nemocnice, službu konající lékař na vašem těle nenašel žádné známky násilí?

S: Ne, to není pravda.

V: Není? Nu, máme zde lékařskou zprávu…

S: Měla jsem pohmožděniny…

V: Ano?

S: Na prsou.

V: Ano?

S: A na stehnech.

V: Chápu. Ale neměla jste například zlomený nos, že ne?

S: To ne, ale…

V: Ani vám netekla krev z nosu. Nebo vám tekla krev z nosu, když jste přijela na policejní stanici? S: Ne.

V: Vyrazili vám nějaký zub?

S: Ne, ale měla jsem bouli vzadu na hlavě, jak jsem spadla na… V: Měla jste modřiny na očích? S: Ne.

V: Nějaké modré či černé podlitiny kdekoli na těle?

S: Už jsem řekla, že na prsou a na stehnech…

V: Nechcete snad tvrdit, že ty pohmožděniny na prsou a na stehnech vám způsobily rány pěstí?

S: Ne, ale…

V: Nebo kopance?

S: Ne, nekopali do mě.

V: Ublížili vám vůbec nějak, po fyzické stránce?

S: Ano! Znásilnili mě!

V: Paní Leedsová, tito muži, kteří náhodou dleli v kuchyni v době, kdy vy tvrdíte…

S: Námitka!

Soudce: Vyškrtněte to.

V: Zbili vás ti muži, kteří vás údajně měli znásilnit?

S: Ne, ale…

V: Ano, pokuste se nám prosím povědět, co vám udělali, aniž byste pořád dokola opakovala, že vás znásilnili, určitě si to všichni rádi poslechneme.

S: Drželi mě.

V: Aha.

S: Potom mi ucpali ústa roubíkem.

V: Jakým roubíkem?

S: Kapesníkem.

V: Chápu. Chodíte často do kina, paní Leedsová?

S: Námitka.

Soudce: Připouští se.

V: Co ještě vám udělali?

S: Oni… vyhrožovali mi.

V: Opravdu? Jakou řečí?

S: V tu chvíli jsem si neuvědomovala, jakou řečí mluví, věděla jsem jen…

V: Ano? Chcete říci, že mluvíte plynně vietnamsky?

S: Věděla jsem, co tím myslí!

V: Jak jste proboha mohla vědět, co…?

S: Věděla jsem to.

Věděla, že ten s knírkem něco přikazuje, naléhavě, šeptem, těm ostatním dvěma. Strhněte jí kalhotky, to jim asi řekl, protože oba popadli lemy kalhotek, trhli vzhůru, směrem k rozkroku, a jejich ruce měly volnou cestu. Další povel, a cítila, jak ji zvedají ze země na kapotu auta. Snaží se něco říci přes ten špinavý kapesník v ústech, chtěla by jim povědět, že je slušná, vdaná žena, prosím vás, nechte mě, prosím, ale jejich šéf, ten s knírkem, ji znovu ostře plácne přes obličej a opět něco zašeptá ostatním dvěma.

„Byl to Ho. Ten, co jim rozkazoval, byl Ho. Zapamatovala jsem si jeho tvář, viděla jsem ji jasně ve svitu měsíce. On je vedl.“

Rozervou jí blůzku, perleťové knoflíčky se rozletí do noci, blýskají se v měsíčních paprscích, pak s rachotem dopadnou na kapotu auta a rozkutálejí se. Ho, ten šéf, si jí stoupne mezi nohy, slyší ve tmě tichý zvuk, jak si rozepíná zip. Ostatní ho šeptem povzbuzují. Jeden z nich se tiše zasměje, zní to skoro jako dívčí chichotání. Ten druhý se nad ní sklání a líbá ji na ňadra. V obličeji se mu něco leskne a ona si uvědomí, že má skleněné oko, v němž se odráží měsíční svit…

„To byl Ngo. Ten s tím skleněným okem. To on mně… nejvíc ublížil. Později, když… když…“

Jeden po druhém ji znásilnili.

Její milované maserati se změnilo v trpitelské lože. Bude to auto už do smrti nenávidět. Jeho kapota je pro ty muže právě ve vhodné výšce. Jeden po druhém se střídají mezi jejíma nohama, pronikají do ní a zuřivě přirážejí s prsty zabořenými do jejích stehen, až tiše křičí bolestí přes kapesník, který jí ucpává ústa. Ostatní stojí po stranách a tisknou jí zápěstí ke kapotě. Volnýma rukama přitom hrubě hnětou její ňadra. Později ukazuje lékaři na pohotovosti drsné pohmožděniny, které jejich prsty zanechaly zvláště v okolí bradavek. Její černé kalhotky jsou na cáry, obě punčochy má také rozervané, jedna se uvolnila z pásu a shrnula se až ke koleni. Když se všichni vystřídali…

„Dang Van Kon, ten nejmladší. Bylo mu teprve osmnáct, jak jsem se později dověděla, když jeho i ty dva ostatní zatkli. To on… byl poslední, když… když jsem ležela na zádech a oni drželi… oni mi drželi nohy od sebe. A potom, když… když se takhle všichni vystřídali… potom… oni…“ Ho opět vydává rozkazy. Druzí dva ji obrátí na kapotě obličejem dolů. Křičí. Ne!

Ale oni nepřestávají, nepřestávají.

„Víc než dvě hodiny… dělali si se mnou, co chtěli.“ Ještě stále odvrací tvář od Matthewa. „U soudu se snažili dokázat, že jsem si koledovala o malér a nakonec jsem se do něj opravdu dostala – ale prý ne s těmi třemi. Prý jsem se spletla, znásilnil mě prý někdo jiný. Tihle tři byli v kuchyni. Takže nemohli být venku a znásilnit mě. Prý jsem se zmýlila.“ Konečně se obrátila k němu čelem.

„Jenže to není pravda,“ ujistila ho. „Nespletla jsem se. Byli tam. A znásilnili mě.“

U soudu opakovala tato slova donekonečna. Znásilnili mě, znásilnili mě, znásilnili mě… ale nebylo to nic platné. Ta slova jako by i nyní vyčítavě zněla ozvěnou, znásilnili mě… znásilnili mě… znásilnili mě. Z bazénu sem doléhá uklidňující šplouchání a ze vzdálených oblaků vrčení motoru neviditelného letadla. Ale ta slova pořád visí ve vzduchu a přehlušují všechny ostatní zvuky; znásilnili mě, znásilnili mě, znásilnili mě.

„Pořád ještě mívám příšerné sny o tom, co se stalo,“ postěžovala si. „Ještě po několika měsících si každou noc musím vzít dva prášky na spaní. Jenomže ty mě jenom uspí. Ale zlé sny nezaplaší.“

Otočila se a opět se zahleděla na bazén. A za něj, do polí, táhnoucích se až k obzoru, a na šedožluté nebe. Z profilu vypadala nádherně. Antický nos, jemná křivka čelisti, narezavělé vlasy sčesané dozadu nad opáleným čelem a tvářemi.

„Chtěla bych vědět, jestli ty noční můry vůbec někdy přestanou,“ řekla. „Teď, když jsou mrtví, přestanou ty zlé sny?“

„Paní Leedsová, tu noc, kdy došlo k těm vraždám, vzala jste si prášky pro spaní?“ otázal se Matthew.

Obrátila se k němu.

„Vzala?“

„Ne,“ odvětila.

„Ale máte doma prášky pro spaní?“

„Ano.“

„Jsou to nějaké pilulky na předpis?“

„Ano.“

„Kdo vám je předepsal?“

„Můj lékař. Doktor Weinberger. Marvin Weinberger.“

„Je zdejší? Z Calusy?“

„Ano.“

„A ten předpis byl na vaše jméno?“

„Ano.“

„A byl vystavený k opakovanému použití?“

„Ano.“

„Kdy jste si naposledy byla pro novou zásobu?“

„Už si nevzpomínám.“

„Věděla byste, kolik pilulek je v té lahvičce teď?“

„To opravdu nevím. Nějaký čas jsem je už nebrala.“

„Myslíte, že je z poloviny plná? Ze tří čtvr…“

„Asi z poloviny.“

„A tu noc, kdy došlo k vraždám, jste si určitě žádnou nevzala?“

„Docela určitě.“

„Můžete s jistotou dosvědčit, že váš manžel někdy v noci nevstal z postele?“

„Nu, já…“

„Protože na to se vás státní návladní určitě zeptá, paní Leedsová.“

„Nemohu to s určitostí tvrdit. To ne.“

„Paní Leedsová… věděl váš muž, že doma máte prášky pro spaní?“

„Já… asi ano. Proč?“

„Vyprávěl mi, že než jste se začali dívat na ten film, dali jste si po večeři skleničku. Vzpomínáte si, co jste pili?“

„Já měla koňak. Nevím, co pil on.“

„A potom jste se dívali na film.“

„Ano.“

„A on usnul.“

„Ano.“

„A vy jste šla spát až o něco později.“

„Ano.“

„A spala jste tvrdě celou noc.“

„Ano.“

Neslyšela jsem auto. To bych…

Ale tvrdě jste spala.

No… to ano.

Takže byste možná ani neslyšela, jak nastartoval vůz.

Asi ne.

Matthew by byl rád věděl, jestli Bloom s Rawlesem, když tehdy ráno přišli Leedse zatknout, někde v ložnici neviděli tu poloprázdnou lahvičku s prášky na spaní. A také by ho zajímalo, zda Patricia Demmingová ví o doktoru Weinbergerovi, který bydlí někde tady v Caluse a předepsal Jessice Leedsové prášky pro spaní, a jestli také ví, že ty prášky jsou ještě pořád někde v domě. Doufal, že to neví a že na to nikdy nepřijde.

Protože pak by ji mohlo napadnout, že Jessica Leedsová, trpící noční mi můrami, tu noc po večerní skleničce spala tak tvrdě a bez přerušení proto, že její manžel, Stephen Leeds…

Ale na takové věci zatím Matthew vůbec nechtěl myslet.

* * *

Servis se jmenoval Croswell Auto a nacházel se v jedné z průmyslových zón, hyzdících caluskou krajinu východně od dálnice U.S. 41. Tyto oblasti, plné nejrůznějších podniků, nahloučených podél dopravních tepen, jež vedou ve směru východ-západ mezi centrem města a předměstími, jsou plné barabizen, zbudovaných většinou už za druhé světové války a namačkaných na sebe. Jsou to nízké budovy z plechu se zastřešenými verandami, a tak celý ten aktivitou hýřící komplex ze všeho nejvíc připomíná objekty na vojenských základnách.

Majitel firmy Croswell Auto se jmenoval Larry Croswell a přistěhoval se z Pensylvánie, z Pittsburghu, dávno předtím, než McNallyův Almanach tomuto městu přiřkl status města první kategorie. Nelitoval toho, že změnil působiště. Florida a zvláště pak Calusa dokonale vyhovovala jeho životnímu stylu. Croswell byl tlouštík s temně opálenou pleší, jasně modrýma očima, bílými licousy, zbytky kudrnatých bílých vlasů kolem uší a bílým strništěm na bradě a na tvářích. Chodil věčně ve špinavém šedém tílku anebo ve velmi špinavém bílém tílku. Kromě toho nosil modré šortky, bílé ponožky a vysoké pracovní boty. V uzlovitých prstech pravé ruky svíral plechovku s pivem. Právě Matthewovi a zástupci pojišťovny vykládal, na kolik přijde oprava acury. Pojišťovák se jmenoval Peter Kahn. Byl to hubený šedovlasý muž a mezi pozůstatky automobilových vraků se procházel jako brodivý pták, který omylem přistál v plechové bažině. Zatímco Croswell mluvil, Kahn si dělal poznámky do notýsku.

„Tak tedy,“ rozkládal Croswell, „musíme dát celou novou čtvrtku a…“

„Co je to čtvrtka?“ zajímal se Matthew.

„Tady ten zadní blatník,“ ukazoval Kahn. „Jak vám do něj najelo to cizí auto.“ Dokonce i hlavou pohybuje jako pták, všiml si Matthew. Když mluvil, trhavě jí pootáčel.

„A taky vnitřní panel,“ pokračoval Croswell a napil se piva. „A kromě toho nový zadní světlo, nárazník, nový kolo – jen to kolo vás přijde na tři sta babek – a nový lišty. Moc pěkně vás ta panička zřídila.“

Matthew otráveně přikývl.

„Tak, na kolik to odhadujete?“ otázal se Kahn.

„Máte štěstí, že vám nenabořila i kufr,“ dodal Croswell.

„Kolik?“ naléhal Kahn.

„Vidím to na tři tisíce včetně opravy rámu.“

„Dohodněme se na dvou tisících,“ smlouval Kahn.

„Jsou i jiný servisy,“ mínil Croswell.

„Přece mě nebudeš honit po celém městě, Larry. Dva tisíce dvě stě padesát; dohodneme se?“

„Řek bych, že dva a půl tácu by to spravilo,“ opáčil Croswell.

„Máš je mít,“ přikývl Kahn.

„Kdy dostanu to auto zpátky?“ zeptal se Matthew.

„Za čtrnáct dnů,“ řekl Croswell. „Proč to má trvat tak dlouho?“

„Bude s tím spousta práce. Kromě toho jsme už teď ve skluzu.“

„Kdo zaplatí za pronájem náhradního auta?“ otázal se Matthew Kahna.

„My. Pošlete nám účty.“

„Podíváme se, jestli k tomu mám všechny klíče,“ zabručel Croswell a vykročil ke kanceláři.

„Je k tomu jen jeden klíč,“ volal za ním Matthew. „Zaplatíte mně, nebo jemu?“ zeptal se Kahna.

„Zaplatíme přímo jemu, jestli vám to nevadí.“

„V pořádku.“

Kancelář byla velká asi jako komora na kabáty. Stál tam psací stůl, za nímž seděla pohledná čtyřicátnice s hnědým drdolem, do kterého si zapíchla tužku. Na pravém uchu se jí houpala dlouhá náušnice. Před sebou měla počítač Apple. Na stěně za ní visel staromódní kalendář s velkým čtvercem pro každé datum. V každém čtverci bylo napsané nějaké jméno a vedle něj v závorce typ vozu. Vedle kalendáře byla dřevěná deska s háčky. Na háčcích visely klíče od aut a každý klíč byl opatřen malým bílým štítkem. Croswell přistoupil blíž, našel klíč se jmenovkou HOPE, pokývl hlavou a zeptal se: „Víte určitě, že se tímhle klíčem dá otevřít i kufr?“

„Docela určitě,“ ujistil ho Matthew. „Protože se možná budem potřebovat dostat dovnitř. Klíč od zapalování odemyká kufr a taky přihrádku pod palubní deskou.“

„No dobrá, když myslíte,“ zabručel Crowell. „Nesnáším, když musím pořád někomu volat kvůli klíčům. Někdy sem přijdou lidi, co mají doma dvě auta, a nechají mi tu klíče od nesprávnýho vozu. Anebo mi zavolají, že zapomněli na kroužku klíč od domu a teď se nemůžou dostat domů a mohl bych, prosím pěkně, nechat otevříno, dokud se sem nevrátí? Divili byste se, jaký pitomosti se tu dějou kolem klíčů. Kdy jsem říkal, že to bude hotovo?“

„Za dva týdny,“ napověděl mu Kahn.

„Zapiš to, Marie, ano? Hope, Acura Legend, ode dneška za čtrnáct dnů. Co je to za den?“

Marie vstala od stolu s počítačem. Byla to solidně stavěná žena s pevným, pěkně tvarovaným tělem. Kahnův pohled zabloudil k jejímu pozadí. Matthewův také. Croswell už byl zvyklý; napil se piva. Marie přejížděla rukou po kalendáři a její prst se zastavil na přespříštím pondělí.

Třetího září.

„Počítáš se svátkem práce?“ otázala se.

„Cože?“ řekl Crosewell.

„V pondělí je svátek práce,“ oznámila mu Marie. „Třetího září. To máme zavřeno, ne?“

„Tak to napiš na úterý,“ rozhodl Croswell.

„V kolik hodin?“ chtěl vědět Matthew.

„Někdy koncem pracovní doby,“ uvažoval Croswell. „Ve čtyři, v pět hodin.“

„Tak v kolik?“

„V pět to bude nejlepší,“ usoudil Croswell.

„Čí je to auto z půjčovny?“ ozvalo se za nimi.

Matthew se ohlédl ke dveřím. Před kanceláří stál nějaký člověk v montérkách potřísněných barvou; jednou rukou se opíral o dveřní rám.

„Myslíte ten ford?“ otázal se Matthew.

„Právě ten,“ přisvědčil muž. „Mohl byste s ním uhnout? Potřebuju vyjet s jedním vozem.“

„Jistě,“ souhlasil Matthew. „Je to už všechno?“ zeptal se Kahna.

„Jenom podepište tady ten doklad o předání auta,“ řekl Kahn.

Matthew rychle pročítal dokument. Byl to formulář s předtištěným textem, v němž se pravilo, že souhlasí s provedením opravy na svém voze a je srozuměn s tím, že pojišťovna zaplatí přímo firmě Croswell Auto. Muž v overalu trpělivě čekal u dveří, až Matthew listinu podepíše a připojí dnešní datum, potřese si rukou s Kahnem a rozloučí se s Croswellem, kterému připomněl, že se tedy uvidí čtvrtého.

„V pět hodin,“ upřesnila Marie, aniž by vzhlédla od klávesnice.

„V pět hodin,“ potvrdil Matthew a vyšel za tím mužem z kanceláře k pronajatému autu. Za ním stála mazda s nabouraným kufrem. Matthew nasedl do fordu, nastartoval, popojel kousek dopředu, aby měl místo na otočení, a pak vyjel z příjezdové cesty na silnici, procházející zónou.

Ležel už v posteli, když v jedenáct večer zazvonil telefon. Ten hlas poznal okamžitě. Jediná Vietnamka, kterou kdy poznal, byla Mai Chim Lee.

„Pane Hope,“ začala, „omlouvám se, že vás ruším tak pozdě večer…“

„Vůbec mě nerušíte,“ ubezpečil ji.

„Děkuji. Ale vím, jak moc jste chtěl mluvit s Trinh Mang Dukem a…“

„Už se vrátil?“

„Ano, proto vám volám. Jedna žena, kterou v té čtvrti znám…“

Pochopil, že je řeč o Malé Asii.

„… mi právě telefonovala, že už přijel z Orlanda. Mám vám domluvit schůzku na zítřek?“

„Ano, prosím,“ řekl Matthew.

„Tak dobře. Ještě jednou se omlouvám, že volám tak pozdě. Doufám, že jsem vás nevzbudila.“

„Ne, ne.“

„No dobře. Zítra vám dám vědět. Dobrou noc.“ Zavěsila.

„Bylo chvíli po půlnoci,“ vyprávěl Trinh Mang Duc. „Nemohl jsem spát, protože jsem si dělal starosti kvůli synovi v Orlandu; proč pro mě neposlal, jak slíbil.“

Mluvil nářečím své rodné vietnamské vesnice; jeho dialekt zpočátku činil Mai Chim potíže, ale nakonec se do toho dostala. Bylo úterý, jedenáct hodin dopoledne, a Trinh si balil všechen svůj pozemský majetek k definitivnímu stěhování do Orlanda, kde si jeho syn a snacha otevřeli vietnamskou restauraci s prodejem jídel přes ulici. Stěhovat se sice bude až za pár dnů, ale chce si být jist, že tu nic nezapomene. Až přijede auto, bude už mít všechno zabaleno. Odveze ho synovec, který ho i posledně vezl tam i zpátky.

Trinh připomínal staříky, jaké bylo možno vídat v televizi v době vietnamské války, jak sedí před chaloupkou s doškovou střechou a mžourají smutně do kamery. Až na to, že na sobě neměl typické černé bavlněné kalhoty, černou bavlněnou košili a ten směšný slaměný klobouk. Místo toho byl oblečen do pruhované sportovní košile, khaki kalhot a sandálů. Měl však tutéž úzkou, ošlehanou tvář s vysedlými lícními kostmi a zahnědlou kůží, stejné hnědé šikmé oči a stejně prořídlou bílou bradu. Pobíhal od jedné kartónové krabice ke druhé, ukládal do nich oblečení a těch pár cenností, které s sebou přivezl přes půl zeměkoule, a přitom vyprávěl, co se přihodilo oné noci, kdy se staly ty vraždy.

V pondělí v noci. Třináctého srpna.

Nemohl usnout, protože jeho syn a snacha před týdnem odjeli do Orlanda najít vhodné bydlení pro celou rodinu a slíbili, že pro něho ihned někoho pošlou. Jenomže od nich zatím žádný vzkaz nepřišel, a tak měl strach, že ho opustili.

Trinhovi bylo osmašedesát let.

Podle vietnamské tradice má člověk toto životní období trávit v kruhu rodiny; je to čas klidu, sebezkoumání a příprav. Sluší se trávit jej návštěvami u přátel a přijímáním přátelských návštěv; v tomto období by člověk také měl zajít za geomantikem a vyžádat si radu ohledně umístění hrobu a koupě rakve. Jenže tohle je Amerika.

A Trinh slyšel, že v této zemi staří lidé často umírají sami anebo je odvezou do domů, kde se o jejich potřeby nepříliš ochotně starají cizí lidé. Kdo tedy mohl vědět, zda jeho syna už neunavilo podporovat starého člověka, který dokázal k rodinnému jmění přispět už jenom vyprávěním starodávných příběhů? Kdo mohl vědět, zda přestěhování do Orlanda není jenom nějaký trik, jehož cílem je zbavit se ho? Ano, tu noc před týdnem si dělal velké starosti…

Mai Chim mu něco řekla vietnamsky, zřejmě ho opravila, protože on okamžitě přikývl a dodal: „Ano, před osmi dny, tak je to. Jak říkám, dělal jsem si starosti…“

… protože od synova odjezdu do Orlanda uplynul již nějaký čas a někteří lidé tady ve čtvrti mají telefon (i když v tomto domě žádný není) a vždycky ochotně vyřídí vzkaz, tak proč mu syn nezavolal, že má těžkosti při hledání vhodného domu nebo se zřizováním restaurace nebo co se vlastně děje? Proč tady nechává starého člověka ve starostech?

Zdálo se mu, že zaslechl výkřik.

Má dojem, že ho ten výkřik možná probudil.

Ale možná, že ne. Od deseti hodin, kdy si šel lehnout, se v posteli jenom převaloval z boku na bok. Možná ho vzbudil jen jeho neklid a přinutil ho naslouchat nočním zvukům. V dálce zahoukal vlak. Zaštěkal pes.

Výkřik?

Ve tmě se podíval na světelný ciferník hodinek, které si koupil v armádním obchodě v Honolulu, než se vydal na dlouhou cestu k pevnině. Od té doby projel čtyři státy a sedm měst; možná ta cesta skončí blahobytem v Orlandu, ve státě Florida; ve druhém domově Mickey Mouše.

Hodinky ukazují deset minut po půlnoci.

Noc je horká, vlhká.

Pokrývka je nasáklá noční vlhkostí i jeho úzkostným neklidem. Shodí ji ze sebe, tenké nohy svěsí přes okraj úzkého lůžka, přejde k domovnímu vchodu, vykoukne skleněnými dveřmi ven a vidí…

Nějakého muže.

Utíká.

„Skrz skleněné dveře?“ opakoval Matthew. „On toho člověka viděl skrz skleněné dveře?“

Mai Chim se vietnamsky zeptá a Trinh odpoví.

„Ano,“ říká Mai Chim. „Skrz skleněné dveře.“

Pak možná neviděl úplně jasně, pomyslel si Matthew.

„Viděl jsem ho docela ostře v měsíčním světle,“ překládá Mai Chim a Trinh mluví dál. „Měl na sobě…“

… žlutou čepici a žlutou bundu.

Byl vysoký, rozložitý.

A běžel k okraji chodníku.

U chodníku parkoval automobil. Ten muž doběhl k místu pro řidiče, otevřel dveře…

„Viděl tomu muži do tváře?“ zeptal se Matthew.

Mai Chim to přeloží a opět naslouchá Trinhovu povídání…

„Ano,“ říká. „Byl to běloch.“

„Byl to Stephen Leeds?“

Přeloží otázku do vietnamštiny, vyslechne Trinhovu odpověď a přetlumočí ji anglicky Matthewovi.

„Ano, byl to Stephen Leeds.“

„Jak to ví?“

Opět překládá a naslouchá.

„Identifikoval Leedse na policejní předváděčce.“

Rozhovor se nyní přeléval mezi ní a Matthewem; její tlumočení znělo jako zpěvný kontrapunkt k hlavnímu tématu – šlo o to, jestli Leedse identifikoval s naprostou určitostí.

„Kolik lidí mu ukázali při té předváděčce?“

„Celkem sedm.“

„Samé bělochy?“

„Tři bělochy, dva černochy a jednoho Asijce.“

To není moc košer, pomyslel si Matthew. Kromě Leedse tam byli jen dva běloši.

„Neoblékli mu tu žlutou bundu a čepici?“

„Ne. Všichni měli na sobě vězeňské oblečení.“

Předváděčka tedy proběhla někdy mezi Leedsovým zatčením v úterý a Trinhovým odjezdem do Orlanda – to bylo ve čtvrtek šestnáctého. Matthew se o nových svědcích dočetl v Herald-Tribune v pátek ráno.

„Kdy se konala ta zkouška?“ otázal se.

„Den předtím, než jsem odjel do Orlanda. Ve středu.“

„Patnáctého.“

„Ano, myslím, že ano.“

„Viděl jste někdy předtím Leedsovu fotografii v novinách? Nebo jste ho viděl v televizi?“

„Ne“

„Díváte se na televizi?“

„Ano. Ale neviděl jsem žádné obrázky toho muže, co zabil moje krajany.“

„Jak víte, že je zabil Leeds?“

„Říká se, že je zabil on.“

„Kdo to říká?“

„Lidi tady ve čtvrti.“

„Tady ve čtvrti se říká, že vaše krajany zabil běloch jménem Stephen Leeds?“

„Ano, to se říká.“

„A říkalo se to už předtím, než jste ho identifikoval?“

„Nerozumím vaší otázce.“

„Ptám se, jestli jste před tou přehlídkou mluvil o Stephenu Leedsovi s někým, kdo mohl vidět jeho tvář v novinách nebo v televizi.“

„O těch vraždách jsem mluvil, ano.“

„S někým, kdo možná viděl Leedse už dřív?“

„Možná.“

„A nepopsal vám ho někdo? Nepověděl vám někdo, jak vypadá?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Znáte muže jménem Tran Sum Linh?“

„Znám.“

„A mluvil jste s Tran Sum Linhem o vraždách před tou předváděčkou?“

„Je to možné.“

„Pověděl vám, že viděl vejít do domu, kde bydleli ti tři zavraždění, člověka v žluté čepici a bundě?“

„Ne, neřekl.“

„Před tou přehlídkou vám tedy Stephena Leedse nikdo nepopsal podle fotografií nebo televizních záběrů…“

„Nikdo.“

„A Tran Sum Linh se nezmínil, že během té noci viděl muže ve žluté čepici a větrovce?“

„Nezmínil.“

„Vy jste toho muže tedy viděl poprvé deset minut po dvanácté…“

„V noci třinác – vlastně už ráno čtrnáctého srpna, je to tak?“

„Ten muž utíkal k automobilu, parkujícímu u chodníku.“

„Ano.“

„Odkud běžel?“

„Z domu, kde bydleli mí tři krajané. Ti zavraždění.“

„Viděl jste toho muže vycházet z jejich domu?“

„Ne. Ale přicházel z toho směru.“

„Chápu. A běžel ke svému autu?“

„Ano.“

„Jaké to bylo auto?“

„Já se v amerických autech nevyznám.“

„Vyznáte se v italských autech?“

„Ne, v těch taky ne.“

„Jakou barvu mělo to auto?“

„Tmavě modrou. Nebo zelenou. Ve tmě se to nedá moc rozlišit.“

„Svítil přece měsíc.“

„Ano, ale ten vůz parkoval pod stromem.“

„Takže byl buď tmavomodrý anebo zelený?“

„Ano.“

„Nebylo to červené auto?“

„Ne.“

„Bylo to sportovní auto?“

„Já nevím, jak vypadá sportovní auto.“

Mai Chim přeložila odpověď Matthewovi a potom se ponořila do dlouhé konverzace ve vietnamštině. Pravděpodobně vysvětlovala, co je to sportovní auto. Trinh pozorně poslouchal, chápavě přikyvoval a nakonec řekl: „Ne, tohle nebylo sportovní auto. Byl to docela obyčejný vůz.“

„Dvoudveřový, nebo čtyřdveřový?“

„Toho jsem si nevšiml.“

„Ale všiml jste si Leedsova obličeje?“

„Ano. Obličeje rozeznávám lépe než auta.“

„Čeho jste si ještě všiml?“ zajímal se Matthew.

Trinh řekl něco vietnamsky.

Mai Chim přikývla. Tvářila se nezúčastněně.

„Co je?“ dotíral Matthew.

„Všiml si čísla toho auta,“ odpověděla.

* * *

Obědvali u Kickers. Seděli venku pod velikým zeleným slunečníkem, Patricia Demmingová a její vyšetřovatel Frank Bannion. Bannion měl pocit, že jsou docela pěkná dvojice. Byl by rád věděl, jestli má nějakého přítele. Po včerejší noci si připadal hrozně atraktivní. Včera večer totiž zatáhl Sherry Reynoldsovou do postele. Vždycky si připadal atraktivní, když se mu podařilo bodovat. Měl potom vždycky pocit, že je neodolatelný. Zvlášť pro mladší ženy.

Sherry mu čistě důvěrně prozradila, že před čtrnácti dny už oslavila třicáté narozeniny. V tu chvíli ho právě kouřila. Čistě proto, aby mu dokázala, že starší ženská některým věcem rozumí líp než nějaká osmnáctka. Bannion ovšem třicet let vnímal jako mladý věk. Také jí to pověděl. A ještě jí řekl, že jemu je už dvaačtyřicet a má pořád ještě vlastní zuby a původní vlasy. Zdálo se, že to na ni udělalo dojem.

Dnes měla Sherry volno.

Včera večer ho upozornila, že má příští den volno, a tím pádem mohou podnikat, co se jim zlíbí, celou noc a třeba i celý zítřejší den, protože ona musí být v práci až ve středu o půl jedenácté dopoledne. Bannion se omluvil, že musí do práce již v devět ráno, ale hned dodal, že i tak si mohou pořádně užít. Nyní tedy nastal zmíněný zítřek, bylo půl jedné, úterý, a on seděl u stolu s výhledem na vodní hladinu s velice pěknou blondýnkou, která sice byla jeho nadřízenou, ale přesto si neodpustil jisté prostopášné myšlenky. To je tím počasím. V tomhle jižním parnu není nic těžkého dostat se do chlípné nálady a mít pocit, že jste neodolatelní.

„Sem přijel s tím člunem,“ vykládal.

„V kolik hodin?“ zeptala se.

„Asi ve tři čtvrtě na jedenáct.“

„To by souhlasilo, že ano?“ přemítala Patricia.

„Jestli Leeds vyrazil z Willowbee o půl jedenácté… jistě, mohl to lehce stihnout za patnáct minut.“

„Viděla ho připlouvat po kanálu?“

„Jo. A ona se na vodě vyzná. Neviděla ho proplouvat kolem dvaasedmdesáté míle, to je moc daleko na severu. Ale zahlédla ho, když se blížil k přístavišti.“

„Odkud ho viděla?“

„Tady od baru. Je vidět přímo na kanál.“

Patricia se tam podívala. „No dobře,“ přikývla. „Popsala ten člun?“

„Do posledního šroubku.“

„Viděla jméno na zádi?“

„Ne. Zaplul sem popředu.“

„Na které stojánce zakotvil?“

„Na druhé od konce, po pravé straně.“

Patricia se znovu podívala.

„I tam je vidět přímo od baru,“ ujistil ji Bannion. „A i když neviděla to jméno…“

„Felicity,“ vrtěla hlavou Patricia.

„Sračkovitý jméno, co?“ prohodil Bannion, zkoušeje štěstí. V jejím obličeji nezaznamenal žádnou nelibost. Považoval to za dobré znamení. „Ale i když to jméno neviděla, protože loď stála otočená zádí od ní, ona se v lodích vyzná, ve všech možných lodích, a tuhle bude umět před soudem popsat. A ještě lepší je, že dokáže popsat i jeho.“

„Leedse?“

„Možná, to já nevím, budeme muset zorganizovat přehlídku. Ale určité umí popsat toho chlapa ve žluté čepici a bundě.“

„Toho, co kormidloval ten člun?“

„Co ho kormidloval, uvázal ho a pak vyběhl támhle po těch schodech od přístaviště a zamířil rovnou na parkoviště.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Řekněme deset minut před jedenáctou.“

„To souhlasí. Kdy ho ztratila z očí?“

„Když nasedl do auta a odjel.“

„Jaké to bylo auto?“ Patricia se soustředěně naklonila dopředu.

„Zelený Oldsmobile Cutlass Supreme.“

„A číslo?“

„To od baru nemohla vidět.“

„Do prdele,“ zaklela Patricia.

Bannionovi to připadalo vzrušující a úžasně slibné.

„Objednáme si?“ navrhl a nasadil okouzlující úsměv.

„Dá se na to dívat i z jiné strany,“ prohodila Mai Chim.

Seděli s Matthewem v restauraci nějakých sedm mil od Kickers, kde právě Bannion identifikoval značku vozu, který Trinh Mang Duc popsal pouze jako tmavomodré nebo zelené auto. Ale Trinh viděl poznávací značku. Prý to bylo floridské číslo. Docela určitě floridské číslo. A Matthew si to číslo zapsal. 2AB 39C. Stačí najít ten vůz, říkal si, a máme toho chlapa ve žluté čepici a větrovce.

„Na co se dá dívat z jiné strany?“ otázal se.

Příjemně ho překvapilo, že přijala jeho pozvání na oběd, a kvitoval s uspokojením, že jí chutná. Upřímně řečeno, vůbec si nebyl jist, zda italská kuchyně může oslovit člověka, který strávil prvních patnáct let života v Saigonu. Ale jedla, zdálo se, že s chutí; nejprve zlikvidovala linguine al pesto a teď se přičinlivě a s nemenší důkladností věnovala dalšímu chodu – veal piccata.

„Na tu vraždu,“ vysvětlovala. „A znásilnění. Jde o to, jestli spolu souvisejí, nebo ne.“

„Myslíte, že souvisejí?“

„Nemusí souviset. Myslím, že ji ti muži opravdu znásilnili, ano, ale to neznamená…“

„Opravdu si to myslíte?“

„Ach, ano. Samozřejmě, vietnamští přistěhovalci tady ve městě by byli radši, kdyby tomu tak nebylo. Ten rozsudek je potěšil. Modlili se za jejich osvobození. Víte, že v Caluse není ani jeden buddhistický chrám? Mnoha Asijcům, kteří sem přijedou, to působí potíže.“

„Vy jste buddhistka?“ zajímal se Matthew.

„Katolička,“ odvětila a zavrtěla hlavou. „Ale když jsem vyrůstala, bylo mezi mými kamarády hodně buddhistů. Co jste vy?“

„Teď zrovna nic.“

„A co jste byl?“

„Pokřtila mě anglikánská církev.“

„Je to dobré?“

„Řekl bych, že když se člověk chce v Americe něčím stát, nejlíp toho dosáhne jako bílý anglosaský protestant, ano.“

„Kolik je vám let?“ zeptala se najednou.

„Osmatřicet.“

„Jste ženatý?“

„Ne. Rozvedený.“

„Máte děti?“

„Jedno. Dceru. Teď v létě je na Cape Cod. Se svou matkou.“

„Jak se jmenuje?“

„Joanna.“

„A jak je stará?“

„Čtrnáct.“

„Tedy jste se ženil velmi mladý.“

„Je hezká?“

„Ano, ale všichni otcové si o svých dcerách myslí, že jsou hezké.“

„Nevím, jestli si to o mně myslel můj otec.“

„Dostal vás do toho vrtulníku.“

„Ano, to dostal,“ přitakala.

„A vy jste hezká,“ dodal Matthew.

„Děkuji.“ Odmlčela se.

Napadlo ho, jestli si to vůbec uvědomuje. Jak je krásná. Nepřipravila ji válečná léta ve Vietnamu o schopnost uvědomovat si samu sebe? Nebo ten dlouhý čas neustálého stěhování a změn, jež zažívala od chvíle, kdy ji otec předal černošskému seržantovi od námořní pěchoty? Zbylo v účetní jménem Mary Lee něco z malé vietnamské holčičky Li Mej Čchim? Nevěděl.

„Kdo myslíte, že je zabil?“ Náhle změnila téma, jako by se chtěla zbavit myšlenek, které v ní vyvolala jejich předchozí rozmluva. A stáhla se. Uhnula pohledem. Přerušila kontakt. Najednou měl trapný pocit. Považovala snad jeho upřímně míněnou poklonu za neobratnou předzvěst milostných návrhů? Doufal že ne.

„Mým úkolem není najít vraha,“ namítl. „Musím jenom prokázat, že můj klient to neudělal.“

„A věříte tomu, že to neudělal?“

Matthew zaváhal jen na okamžik.

„Ano, věřím,“ odpověděl a Mai Chim současně dodala: „Věříte, že ano?“ Jejich slova se překryla.

„Řekněme, že ještě stále hledám důkazy,“ vysvětloval. „Kterými bych svou víru podpořil.“

„Pomůže vám to číslo auta?“

„Možná.“

„Pokud ho ovšem Trinh správně přečetl.“

„Nemám důvod si myslet, že ne. Leda… máte stejná čísla, jako my?“

„Ach, ano, používáme arabské číslice. A naše abeceda je z velké části taky stejná. Až na pár písmen, která nepoužíváme, a na milion diakritických znamének.“

„Co je to diakritické znaménko?“ podivil se Matthew.

Pochybovačně na něho pohlédla.

„Opravdu nevím, co to je,“ ujistil ji.

„Myslela jsem, že blufujete.“ Usmála se.

„Jistě. Ale stejně to nevím. Co to je?“

„Je to malé znaménko nad písmenem, které mění výslovnost příslušné hlásky.“

„Aha.“

„Rozumíte?“

„Ano. Jako ocásek pod písmenem c ve francouzštině nebo přehlásky v němčině.“

„Teď zase nevím já, co to je.“

„Myslím, že blufujete,“ poškádlil ji.

„Ano, ale co to tedy je?“

„Přece diakritická znaménka,“ odvětil Matthew.

„Oukej.“

„Aspoň myslím,“ dodal s úsměvem.

Líbilo se mu, jak vyslovuje oukej. Z jejích úst to znělo jaksi cize. Oukej. Takové skrz naskrz americké slovo.

„Vietnamština je pro cizince velmi obtížná,“ řekla. „Američtí vojáci s tím měli velké potíže. Není to jazyk, který se snadno naučíte. A když si lidi nerozumí, začnou se podezírat. A dělají chyby. Spoustu chyb. Docházelo k nim na obou stranách.“

Potřásla hlavou.

„Proto všechny Vietnamce tak potěšil ten rozsudek. Jestli ti tři byli nevinní, bude méně podezíravosti vůči cizincům a méně útoků proti nim.“

„Útoků? Opravdu k nim dochází?“

„Ach ano, ovšem.“

„Jaké útoky?“

„Všichni v Americe zapomínají, že sem kdysi všichni přijeli odjinud. Kromě Indiánů. Ti tady byli první. A zbytek lidí sem přišel z celého své ta. Jenže na to zapomínají. A tak jakmile dojde ke sporu mezi Američanem a někým, kdo je tu nový, ten Američan okamžitě řekne: ‚Táhni, odkud jsi přišel.‘ Není to tak?“

„Ano,“ přiznal Matthew.

Táhni, odkud jsi přišel.

Kdyby tak dostal niklák pokaždé, když tohle slyšel od nějakého takzvaného rodilého Američana.

Táhni, odkud jsi přišel.

„Tak jsem to předtím myslela,“ dodala Mai Chim.

„S čím?“

„S tím, že se na tuhle záležitost musíte podívat jinak.“

„A jak?“

„Tak, že to znásilnění s vraždami vůbec nesouvisí.“

„Popravdě řečeno, z toho jsme vycházeli.“

„Takže jste pochopil stejně jako já, že tím způsobem možná někdo vzkázal Vietnamcům v Caluse, aby táhli tam, odkud přišli.“

Pohlédl na ni.

„Tohle je opravdový Jih, víte?“ dodala.

Pořád na ni hleděl.

„A pokud vím, i dnes se stává, že někomu na trávníku před domem vzplane kříž.“

* * *

Dozorci trvalo deset minut, než přivedl Stephena Leedse k telefonu. Když konečně zvedl sluchátko, mluvil rozmrzelým, podrážděným tónem.

„Spal jsem,“ řekl.

Matthew pohlédl na hodinky. Za deset minut půl čtvrté. S Mai Chim se rozloučil o půl třetí a pak ještě zajel domů pro diktafon značky Sony. Teď jej měl před sebou na stole.

„Promiňte, že jsem vás vzbudil,“ omluvil se. „Ale chci se zeptat ještě na pár věcí.“

„Četl jste noviny?“ zeptal se Leeds. „V novinách už mě odsoudili.“

„To by vám mohlo prospět,“ mínil Matthew.

„Nevím jak.“

„Změna místa procesu.“

„A mezitím pro všechny tady ve městě budu vrah.“

„Tak to právě myslím. Jak můžou sehnat nestrannou porotu, když už jsou všichni předem zaujatí?“

„No dobře,“ řekl pochybovačně Leeds.

„Pane Leedsi, potřebuju si ověřit pár věcí, které jste mi pověděl. Jestli si dobře vzpomínám, máte vůz značky Cadillac, ano?“

„Správně. Cadillac Seville.“

„Jakou má barvu?“

„Je stříbrný s černou střechou.“

„Mohl by si tu barvu někdo splést s tmavě modrou? Nebo se zelenou?“

„To těžko.“

„Myslím třeba v noci.“

„Ani tak ne. Stříbrná je… prostě stříbrná. Je to metalíza. Tmavomodrá nebo zelená? Ne. Určitě ne.“

„Víte, jakou máte poznávací značku?“

„Nejsem si jitý. W a něco. WR… Nevzpomínám si. Vždycky se musím podívat na štítek u klíčů od vozu.“

„Nemohlo by to být 2AB 39C?“

„Ne. To jistě ne. Určitě to začíná na W. A druhé písmeno, aspoň myslím, je R. WR a něco k tomu.“

„Není to tedy 2AB…“

„… 39C.“

„Ne. Proč?“

„Jeden svědek vypověděl, že vás viděl nastupovat do auta s takovou poznávací značkou.“

„Kdy? Kde?“

„V Malé Asii. Tu noc, kdy došlo k vraždám, chvíli po půlnoci.“

„To je dobré,“ připustil Leeds.

„Myslím, že jste to nebyl vy.“

„To si pište, že ne. Víte, co to znamená?“

„Samozřejmě, že ano,“ ujistil ho Matthew.

„Když najdeme to auto, máme vraha. Ježíšikriste! Konečně první dobrá zpráva! Už se nemůžu dočkat, až to povím Jessii. Jakmile zavěsíte, hned jí zavolám.“

„Dám vám vědět, co z toho vzejde. Teď bych ještě potřeboval, abyste po mně něco opakoval.“

„Co?“ poplašil se Leeds. „Nejdřív si to celé poslechněte a až vám dám znamení, opakujte to, ano?“

„Ale jistě,“ souhlasil Leeds, stále ještě udiveným hlasem. „Haló,“ začal Matthew, „tady je Stephen Leeds. Chci vám jen…“

* * *

V Caluse musíte za poznávací značku zaplatit na daňovém úřadu – poštou nebo osobně. A také si ji buď můžete osobně vyzvednout, anebo vám ji pošlou poštou. Daňový úřad sídlil ve druhém poschodí nové soudní budovy, sousedící s budovou veřejné bezpečnosti a s městským vězením V úterý ve čtyři hodiny odpoledne Warren Chambers vysvětloval Fioně Gillové – jejíž oficiální titul zněl vedoucí Odboru zdanění motorových vozidel –, že jeho šéf potřebuje identifikovat jednoho člověka podle poznávací značky jeho auta.

„Pro koho tentokrát pracujete?“ zajímala se Fiona.

Byla to velice pohledná černá dáma s očima barvy antracitu a pokožkou v barvě černé kávy. Lesklá, rubínově červená rtěnka způsobila, že její rty doslova rozzářily tuto neobvykle ponurou kancelář státního úřadu. Na sobě měla jasně žluté šaty (Warren usoudil, že jsou asi plátěné) vpředu na knoflíčky, zapnuté až po třetí knoflíček shora, náušnice ze zlatých smyček a na krku zlatý řetěz se zlatým písmenem F, spočívající v rýze mezi ňadry, jež zčásti odhaloval rozevřený výstřih. Warren dospěl k názoru, že je to opravdu výstavní kus. Byl by rád věděl, jestli si o něm nemyslí, že je pro ni příliš mladý. Mnoha ženám v jejích letech – odhadoval ji tak na dvaačtyřicet – připadají muži jeho věku nezralí.

„Summerville a Hope,“ odpověděl. „Znáte je?“

„Ne“ odvětila. „Měla bych?“

„Ne, leda byste se v poslední době dostala do nějakého maléru,“ usmál se.

Fiona to správně pochopila jako narážku.

Pracovně přišla s Warrenem Chambersem do styku už dřív a shledala na něm jediný nedostatek: jeho věk. Fioně bylo šestačtyřicet a Warrena odhadovala na něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti lety. Avšak kromě nezralého mládí na něm nenašla žádnou chybu, snad až na ten účes, s nímž vypadal ještě mladší, než na kolik ho původně odhadla. Ale teď – takováhle narážka. No dobře.

„Neměla jsem žádný malér, který by vyžadoval advokáta,“ prohlásila. „Nebo jsou to realitní agenti?“

„Ne, ne, trefila jste se hned napoprvé.“

„Naposledy jsem potřebovala advokáta, když jsem se rozváděla,“ dodala Fiona.

To byla pro Warrena cenná informace, dodaná úplně gratis.

„Kdy to bylo?“ zajímal se.

„Před čtrnácti lety,“ odvětila.

„A teď jste už zase šťastně vdaná,“ prohodil.

Což Fiona pochopila jako průzkum.

A měla pravdu.

„Ne,“ potřásla hlavou, „šťastně se rozhlížím a vybírám. Ale, popravdě řečeno, Warrene…“

Poprvé ho oslovila křestním jménem.

„… všichni chlapi v Caluse jsou buď ženatí, nebo gayové.“

„Já ne,“ ohradil se Warren.

Fiona zvedla obočí.

„Tak pěkný chlapec přece nezůstane na ocet.“ Rozhodla se vyložit karty na stůl. „Určitě si najdete nějaké děvče ve vašem věku.“

„Abych pravdu řekl, Fiono,“ také on ji poprvé oslovil křestním jménem, „většina žen v mém věku mi připadá trochu jako puberťačky.“

„Vážně?“

Jejich pohledy se střetly.

„Dávám přednost zralejším ženám,“ dodal.

„Vskutku,“ pokývla hlavou.

„Vskutku,“ opakoval.

Oba pokývali hlavou. Pomalé pokyvování v odpoledním tichu. Někde ve výklenku začal klepat psací stroj. A náhle bylo opět ticho. Warren si říkal, jestli ho neodpálkuje, když ji pozve na večeři. A ona uvažovala, nemá-li mu navrhnout, že by si o těch záležitostech ohledně věku mohli promluvit někdy později odpoledne u skleničky. Nikdo z nich nepromluvil. Příležitost vyčkávavě visela v prostoru jako příslibem zářící kosmická loď od Spielberga. A potom nevyužita odplula vesmírem do galaxie blyštivého prachu a v dálce opět začal ťukat psací stroj; roztříštil ticho, zničil tu chvíli. Fiona rozpačitě uhnula pohledem.

„Tak s jakou značkou vás sem poslal váš šéf?“ otázala se.

Warren sáhl do kapsy a vylovil zápisník. Nalistoval stránku, kam si zapsal číslo, které mu Matthew nadiktoval do telefonu.

„Tady je to,“ řekl a podal jí zápisník přes pult. Fiona se podívala.

„Nic takového,“ prohlásila.

„Jak to myslíte?“

„U nás nemáme značky, které začínají číslicí. Na Floridě ne.“

„Ale tohle číslo ten člověk viděl,“ namítl Warren.

„Tak asi viděl špatně. Floridské značky začínají třemi písmeny, pak následují dvě číslice a ještě jedno písmeno. Počítač ta čísla a písmena vybírá náhodně a automaticky vylučuje všechny kombinace, které už někomu byly přiděleny. Můžete mít… nu, třeba číslo CDB 34L nebo DGP 47N nebo AFR 68M a tak dále. Ale nemůžete mít to, co stojí tady na tom papíře.“

„Víte to docela jistě, hm?“ zapochyboval Warren.

„Vím jistě, že moje číslo, které nenajdete v telefonním seznamu, je 381-3645?“ Opět zvedla obočí.

* * *

Policejní tělocvična odpovídala velikostí slušné školní tělocvičně, byla dobře vybavená, klimatizovaná a v úterý v pět hodin odpoledne poměrně prázdná. Kromě Matthewa a Blooma se ve velkém, ozvěnou znějícím sále nacházeli jenom dva lidé: jeden běžec, neúnavně kroužící po oválu nad jejich hlavami, a do půl těla svlečený muž v modrých trenýrkách, který vytrvale cvičil s činkou. Podlouhlými, vysokými okny proudilo do místnosti odpolední slunce. Dnes ještě nepršelo. A včera vůbec nesprchlo. V Caluse se šířily pověsti, že Rusové dělají nějaké hokus-pokusy s počasím. A to navzdory glasnosti. Ve státě Florida se některé myšlenky prosazovaly jen ztuha.

Bloom měl na sobě tenkou šedou teplákovou soupravu s modrým znakem caluské policie na prsou. Matthew si vzal černé tepláky a bílé triko. Oba měli na nohou tenisky. Bloom Matthewa převyšoval asi o palec a měl nějakých dvacet kilo navíc. Jenže dnes se ho chystal naučit triky, při nichž rozdíly ve váze a vzrůstu ztrácejí význam.

„Přibral jste,“ konstatoval.

„Deset liber,“ přisvědčil Matthew.

„To je hodně. Narostlo vám trochu břicho, Matthewe.“

„Já vím.“

„Měl byste sem chodit každý den běhat po oválu.“

„To bych měl.“

„Jestli vás ti dva kovbojové nachytají s takovým břichem, budou vás kutálet po dálnici až do Fort Meyers.“

Řeč byla o Matthewových soukromých strašidlech, dvou kovbojích z Ananburgu, kteří ho kdysi v jedné caluské hospodě seřezali jako žito a on se s nimi později vyrovnal a málem je nadosmrti zmrzačil. Od té doby trpěl noční můrou, že ho jednou potkají znovu a tentokrát už nebude mít takové štěstí. Bloom mu neustále opakoval, že nejde o štěstí, ale o to, co člověk umí. Zda ví, jak rozflákat někomu palici dřív, než ji ten dotyčný rozfláká jemu. Bloom tvrdil, že chce-li se člověk naučit, jak někoho zmrzačit, záleží jen na tom, jak moc se bojí. Jestli je vám fuk, že z vás dva kovbojové vymlátí duši, nemá cenu se učit zákeřnému způsobu boje. Pro Matthewa byli ti dva kovbojové zosobněním strachu. Dokáže-li zmlátit dva kovboje, přemůže svůj strach. Jenomže aby je přemohl, musí se naučit, jak člověku vypíchnout oko nebo zlomit páteř.

„Nerozhýbáme se trochu, než začneme?“ otázal se Bloom.

Oba vstoupili na žíněnku. Na svůj vzrůst byl Bloom velice mrštný. Matthew se svým panděrem – nu, není to vyloženě panděro – byl pomalejší a Bloom ho zasypával údery otevřenou dlaní. Funěl, úplně bez dechu poskakoval kolem Blooma a podařilo se mu ho zasáhnout do čelisti.

„Dobře,“ pochválil ho Bloom.

… a pak ještě jednou, do bicepsu. Kdyby to byla rána pěstí, bolelo by to jako čert.

„Takže stojíme na opačných stranách, co?“ poznamenal Bloom. Odskočil, naznačil úder a dvakrát ostře pleskl Matthewa do obličeje, štíplo to. Matthew ustoupil a kroužil a kroužil…

„Vy jste se ujal Leedsova případu, hm?“

„Ujal.“

„Už jste si vydobyl reputaci,“ prohodil Bloom.

„Ano?“

„Ano, říká se, že obhajujete jenom jasné případy.“

Bloom se usmál. To byl vtip. Poslední tři Matthewovy případy rozhodně nebyly od začátku jasné.

„Vždycky někoho zatkneme, myslíme si, že to je tutovka,“ stěžoval si Bloom, „a pak přijdete vy a posadíte nás na zadek. Řekněte, Matthewe, proč mi trochu neusnadníte život?“

„A jak?“

„Kandidujte na státního zástupce. Pak budeme moct na případech dělat spolu.“

„Ale?“ podivil se Matthew. „Skye chce odejít?“

Ten vzpěrač na opačném konci sálu začal zpracovávat boxerský pytel. Jejich tanec na žíněnce nyní doprovázely rytmické, tlumené údery. Kroužili kolem sebe, znovu a znovu se pokoušejíce zasáhnout jeden druhého, výpad a uskočit, kroužili tam, oděvy nasáklé potem a také po tvářích jim stékaly stružky potu.

„Skye by rád do Tallahassee,“ řekl Bloom.

„Co si to schovává za trhák, Morrie?“

„Jaký trhák?“ dělal Bloom, že nerozumí.

„Něco jsem zaslechl.“

„A od koho?“

„Od malého žlutého ptáčka.“

„To já jsem hluchej, slepěj, blbej,“ poškleboval se Bloom.

„Mělo by se to objevit v novinách. Pořád čekám, kdy to přijde.“

„My možná taky čekáme.“

„Na co?“

„Zeptejte se malého žlutého ptáčka. Už toho poskakování máte dost?“

„Jasně,“ souhlasil Matthew.

Odešli ke svým brašnám, odloženým u zdi, vytáhli ručníky a otřeli si obličej a krk. Oba těžce oddechovali.

„Můžu se na něco zeptat?“ nadhodil Matthew.

„Ale ne na tuhle věc.“

„Ne; na Leedsovo zatčení.“

„Jistě.“

„Povězte mi, co se tenkrát ráno stalo.“

„Nic. Přišli jsme tam s peněženkou, kterou jsme našli na místě činu. Nepochybně patřila Leedsovi. Když jsme s ním mluvili, byl ještě v pyžamu. Poznal tu peněženku jako svou vlastní a my jsme ho požádali, aby jel s námi. Vyslechli jsme ho v kapitánově kanceláři, a když jsme dospěli k názoru, že máme toho pravého, zavolali jsme Skyeovi.“

„To bylo kdy?“

„Ptáte se, kdy jsme usoudili, že je to on?“

„Ano.“

„Když nám zavolal Tran Sum Linh.“

„A co vám pověděl?“

„Že viděl člověka, který zabil jeho přátele.“

„A dál?“

„Udělali jsme předváděčku. Identifikoval Leedse jako muže, který tu noc vešel do domu.“

„Kdy jste objevili ty další svědky?“

„Hned další den. Potom, co jsme Leedse opravdu obvinili.“

„Ve středu.“

„Ve středu.“

„Patnáctého.“

„Některé věci jsem už trochu pozapomněl, ale data a časy si celkem pamatuju,“ řekl Bloom. „Na lince 911 ten hovor zaznamenali v úterý čtrnáctého ráno, deset minut před sedmou. Volal ten chlap, hergot, jak se jmenuje, z těch pitomých vietnamských jmen by se jeden zbláznil, že prý zašel do domu vyzvednout kamarády, aby je svezl do práce, a našel je mrtvé. Měli všichni dvojí zaměstnání. Myslím ty zavražděné. Přes den dělali v továrně a po večerech v restauraci. To asi víte. V každém případě, služba tam poslala vůz C, který později zavolal zpátky a potvrdil, že se jedná o trojnásobnou vraždu. Kapitán mi zavolal domů a s Rawlesem jsem se sešel až na místě. Muselo být tak kolem osmé. Něco po osmé. Jakmile jsme našli tu peněženku, rozjeli jsme se za Leedsem na farmu. Nevěděl jsem, že jsou farmáři tak bohatí. Vy ano?“

„Někteří ano.“

„Mhm,“ zabručel Bloom a vzal do ruky záchrannou vestu, kterou si přinesl do tělocvičny. Byla oranžová, s oranžovými popruhy a na zádech s nápisem MAJETEK POBŘEŽNÍ STRÁŽE SPOJENÝCH STÁTŮ. „V každém případě ho Tran ještě ten den odpoledne identifikoval a na druhý den už jsme měli druhého svědka. Takže máte pravdu, bylo to ve středu patnáctého. Víte, proč si oblékám záchrannou vestu?“

„Protože se tělocvična každou chvíli potopí,“ mínil Matthew.

„To je moc vtipné,“ řekl Bloom, ale nezasmál se. „Oblékám si ji, protože je kolem ramen a na krku vycpaná, a právě do těch míst mě budete nejvíc mlátit.“

„Řekněte, Morrie, když jste byli na té farmě, nevšimli jste si nějakých stop po násilném vniknutí do domu?“

„Nehledali jsme přece lupiče, Matthewe.“

„Ale nevšimli jste si něčeho na oknech nebo na dveřích?“

„Povídám vám, že jsme nic takového nehledali.“

„Chci tam někoho poslat, aby to prověřil.“

„Jasně. Jenom když tak dejte vědět Pacince, jestli něco najdete.“

„Být vámi, radši bych jí neříkal Pacinko, Morrie.“

„Ale řeknu vám, Matthewe, že budete jenom mařit čas. Koukejte, chápu, kam míříte. Myslíte, že se tam někdo vloupal a ukradl tu čepici a větrovku, že ano? A pak je zase vrátil do skříně, je to tak? Ale ukradl někdo taky klíče od auta paní Leedsové? A potom je zase vrátil do její kabelky ve skříňce v prvním patře? Nebo náhradní klíče, které používal Leeds a které by pak musel vrátit na prádelník v ložnici? Protože jak jistě víte…“

„Ano, Charlie Stubbs viděl…“

„Ano. Viděl ten večer Leedse přijet v maserati někdy kolem půl jedenácté.“

„Pokud to byl Leeds.“

„Tak kdo to byl, když ne Leeds?“

„Nějaký člověk ve žluté čepici a větrovce.“

„A Leeds náhodou takové věci má doma.“

„Takové čepice se rozdávaly zadarmo a větrovky prodávají u Searsů. V tomhle městě je nejmíň sto lidí, kteří by si mohli vzít takovou čepici a větrovku.“

„A je v tomhle městě i sto lidí, co mají klíče od červeného maserati, v kterém ten muž v žluté bundě a čepici přijel?“

„Inu, uznávám…“

„A taky klíče od toho člunu?“

Matthew si povzdechl.

„Ano,“ řekl Bloom. „Matthewe, já vím, že posledně jsem se mýlil. Ale tentokrát je toho zatraceně moc. Přemluvte ho, ať se přizná, Matthewe. Demmingová je mladá a horlivá, určitě vám to usnadní. Udělejte to pro mě, ano? Ušetříte si nepříjemnosti. Prosím.“

Matthew neodpověděl.

„Tak jdeme na to,“ řekl Bloom. „Pokuste se mě ochromit.“

* * *

Když se Matthew večer vrátil domů, našel na záznamníku dva vzkazy. První byl od Warrena Chamberse, který mu sděloval, co zjistil o poznávací značce.

„Do hajzlu,“ zaklel Matthew.

Druhý vzkaz zanechala Jessica Leedsová. Žádala ho, aby jí co nejdřív zavolal. Stál tam ve svém cvičebním úboru a toužil po sprše. Otevřel telefonní seznam u písmene L, našel číslo farmy a vytočil je. Jessica zvedla sluchátko při třetím zazvonění.

„Paní Leedsová,“ oslovil ji. „Tady Matthew Hope.“

„A, dobrý den, to jsem ráda, že jste se ozval. Stephen mi dnes odpoledne telefonoval, hned potom, co jste spolu domluvili. Byl strašně rozrušený.“

Kvůli tomu zpropadenému číslu, pomyslel si.

„No,“ zamumlal, „zdá se, že to byla trochu předčasná radost.“

„Jak to myslíte?“

„Takové číslo na Floridě neexistuje.“

„Ach ne.“

„Je mi to líto.“

„Takové zklamání.“

„Já vím.“

„Nemohlo by to být číslo z nějakého jiného státu?“

„Trinh je si jistý, že to bylo floridské číslo.“

„Tohle Stephena zabije. Určitě ho to zabije.“

„Pověděl vám, jaké to bylo číslo?“

„Ano.“

„Neříká vám to něco?“

„Co by mi to říkalo?“

„Neviděla jste někoho v autě s takovým číslem projíždět kolem farmy… nebo někde v sousedství… cokoli? Rozhlížet se po okolí?“

„Ach. Ne, lituju.“

„Protože jestli se k vám někdo vloupal…“

„Ano, vím přesně, co máte na mysli. Ale jsme tady tak odříznutí od světa… myslím, že něčeho takového bych si všimla. Auto, co pomalu projíždí kolem…“

„Ano.“

„… nebo se otáčí na příjezdové cestě…“

„Ano.“

„Ale nic takového jsem neviděla.“

„Mimochodem“ vzpomněl si Matthew, „pošlu k vám jednoho člověka, aby prohlédl okna a dveře. Jmenuje se Warren Chambers, řeknu mu, aby se předem telefonicky ohlásil.“

„Naše okna a dveře?“

„Bude hledat stopy po vloupání.“

„Á, ano, to je dobrý nápad.“

„Zavolá vám.“

Na okamžik se odmlčela.

Potom řekla: „Ani nevím, jak to mám povědět Stephenovi.“

Matthew to také nevěděl.

„To zařídím,“ slíbil. „S tím si nedělejte starosti.“

* * *

Warrenovi sloužila fotografická paměť většinou dobře. Na střední škole i později, během svých krátkých vysokoškolských studií, zatímco si všichni studenti kolem něho psali taháky na trička nebo na dlaně, on byl schopen zapamatovat si celé stránky textu a okamžitě si je v paměti vybavit. Úplně celé. Najednou mu v mysli před očima vyvstala fotokopie příslušné stránky. A vypadala úplně stejně, jako když ji četl. Fenomenální schopnost. A fungovalo to stejně dobře i s obličeji. Když býval policistou v Saint Louis, stačilo mu podívat se na fotografii zločince jenom jednou, a už ji měl v hlavě navždycky zaznamenanou. O dva roky později potkal téhož zlodějíčka na ulici a hned se za ním pustil, sledoval ho třeba přes bůhvíkolik bloků a cestou přemýšlel, co má ten syčák asi za lubem.

Kdyby té noci číslo toho auta zahlédl Warren, můžete se vsadit, že by si je nezapamatoval nesprávně. Zachytil by je kamerou svého oka, cvak, a už by je měl navždy uložené v paměti, pěkně v barvě, oranžovo bílé, což jsou barvy státu Florida.

Pan Pamatovák – to byl vždycky Warren Chambers.

S výjimkou dnešního večera.

Dnes večer si ani za celý svět nedokázal vzpomenout na telefonní číslo Fiony Gillové, které není v telefonním seznamu.

Vím jisté, že moje číslo, které nenajdete v telefonním seznamu, je 381-2645?

Právě tak to řekla.

Nebo ne?

Jenomže když vytočil 381-2645, ozval se mu nějaký chlap, který prskal a vrčel jako tygr v kleci, protože ho prý Warren zburcoval uprostřed noci. Přitom bylo teprve půl deváté. A tak to číslo vytočil ještě jednou, s jistotou, že jeho pověstná paměť se nemůže mýlit. Domníval se, že se jenom přehmátl při vyťukávání čísla… ale hergotfixalelujá! Znovu se ozvala ta řvoucí bestie a vyzvala ho, aby okamžitě přestal vytáčet tohle číslo nebo…

Warren spěšně zavěsil.

Věděl, že 381 si pamatuje správně, protože to bylo jedno z caluských předčíslí a z těch ostatních – 349,342,363 a tak dále – se mu žádné ani trochu nepodobalo. Takže 381 je to určitě. Jak tedy popletl ty ostatní čtyři číslice? Že by si je zapamatoval v nesprávném pořadí? A jestli ano, kolik kombinací se asi dá sestavit z číslic 2, 6,4 a 5?

Vybavil si stránku z dávné školní učebnice, kde se hovořilo o kombinacích a permutacích, podle vzorce sestavil rovnici 4x3x2x1 = X, dále zjistil, že 4x3 = 12x2 = 24xl = 24a tudíž vypočítal, že číslice 2, 6, 4 a 5 lze sestavit do čtyřiadvaceti různých seskupení. Číslo 2645 už vytočil; dokonce dvakrát. Takže mu zbývá třiadvacet možností.

Začal s kombinací 2654, potom zkusil 2564 a 2546, pak 2465 a 2456.

Žádná Fiona Gillová.

A tak načal další sérii šesti čísel, tentokrát s šestkou na začátku, nejprve 6245, potom 6254 a tak dále a tak dále, až sérii dokončil číslem 6542 a Fionu Gillovou ještě stále nenalezl.

Bylo už skoro devět hodin.

Odhadl, že než vytočí číslo, nechá zazvonit telefon čtyřikrát nebo i víckrát, zjistí, že na dotyčném čísle se žádná Fionna Gillová nezdržuje, poděkuje a zavěsí, uplyne pokaždé asi třicet vteřin. To dělá dohromady sto osmdesát vteřin. Plus mínus tři minuty, podle toho, jak dlouho trvá který hovor. Sérii začínající pětkou ukončil pět minut po deváté. Fiona nikde. Začal vytáčet poslední skupinu čísel.

381-4265.

Crrr, crrr, crrr…

„Haló?“

„Mohl bych prosím mluvit s Fionou Gillovou?“

„S kým?“

„S Fionou Gillovou.“

„Tady žádná nebydlí.“

A potom 381-4256…

A 381-4625…

A dál, až k poslední možné kombinaci, 381-4562. Telefon zvonil a zvonil a zvonil…

„Haló?“

Černoška.

„Fiona?“

„Kdo?“

„Hledám Fionu Gillovou.“

„Pane, to máte špatný číslo.“

Cvak.

Zůstal sklesle sedět; jeho pýcha na nedostižnou paměť zažila těžký otřes. Tak poslyš, uvažoval, někde jsi udělal chybu. Možná mi dala nesprávné číslo. Třeba byla tak vzrušená, že si popletla svoje vlastní telefonní číslo. To je jistě možné. Takže jak vypátrám telefonní číslo, když není v seznamu? Opět zvedl sluchátko, stiskl tlačítko O jako operátor, telefon zazvonil jednou, dvakrát…

„Operátorka.“

„Tady je detektiv Warren Chambers,“ představil se. „Saintlouiská policie.“

„Ano, pane Chambersi.“

„Snažíme se vypátrat sestru jedné zavražděné…“

„Proboha, zavražděné…,“ vydechla operátorka.

„Ano, jmenuje se Fiona Gillová, její číslo zřejmě…“

„Oběť?“

„Ne, její sestra. Bydlí tam u vás, v Caluse. Napadlo mě…“

„Jaké máte u vás počasí?“

„Úžasné. Nádherné. Báječné léto. Fiona Gillová, píše se to G-I-L-L. Neznám její adresu.“

„Okamžik, prosím,“ požádala operátorka. Vzdálila se na nějakých deset vteřin. Pak se opět ozvala. „Je mi líto, pane, ale to číslo není v seznamu.“

„Ano, já vím.“

„My nesmí…“

„Jde přece o vraždu,“ naléhal Warren.

To vždycky zabralo.

„Promiňte, ale my nikdy neprozrazujeme nepublikovaná čísla.“

„To si uvědomuju. Mohl bych si, prosím, promluvit s vaším vedoucím směny?“

„Ano, okamžik, prosím.“

Warren čekal.

„Slečna Camdenová,“ ozval se ženský hlas.

„Detektiv Warren Chambers. Vyšetřujeme tady v Saint Louis vraždu a já bych se potřeboval spojit s ženou jménem Fiona Gillová z vašeho města. Mohla byste, prosím, požádat své nadřízené…“

„Kdeže vyšetřujete tu vraždu?“ otázala se slečna Camdenová.

„V Saint Louis,“ opakoval Warren.

„To je snad nějaký vtip,“ prohlásila a zavěsila.

Warren pohlédl na sluchátko.

No jo, takže někdy to taky nezabere.

Odložil sluchátko do vidlice, na chvíli se zamyslel a otevřel svůj soukromý adresář. Když s Matthewem pracoval na posledním případu, najal si dva balíky od caluské policie, aby mu pomohli při měsíčku hlídat jeden dům. Jednoho z nich při tom zabili, ale ten druhý byl ještě naživu a s Warrenem udržovali jisté vztahy – jediný druh vztahů, jaké v tomhle městě mohl jižanský buran udržovat s černochem. Vyhledal domácí číslo Nicka Alstona, pohlédl na hodinky – čtvrt na deset a pět minut – a vytočil je.

„Haló?“

„Nicku?“

„No?“

„Warren Chambers.“

„Jak se vede, Chambersi?“

Jako by měl hroznou radost, že ho zase slyší.

„Potřebuju službičku,“ řekl Warren.

„Jo?“

Je radostí úplně bez sebe.

„Jedno telefonní číslo,“ pokračoval Warren. „Jde o jeden případ, na kterém dělám.“

„Kde?“

„Tady. V Caluse.“

„Myslím to číslo.“

„O tom mluvím. To číslo není v seznamu.“

„Fakticky? Dokdy to potřebuješ?“

„Teď hned.“

„Nejsem v práci.“

„A nemohl bys někomu zavolat, aby mi to zjistil?“

„Možná. Kde jsi?“

„Doma.“

„To je kde? V Nový čtvrti?“

To byla barevná čtvrť.

„Ne, tady na Hibisku.“

„Dej mi svoje číslo,“ požádal Alston.

Warren mu je nadiktoval.

„Jak se ta osoba jmenuje?“

„Fiona Gillová,“ řekl Warren.

„Nedělá náhodou na daňovým úřadu?“ zajímal se Alston.

„Správně.“

„Motorový vozidla, že jo?“

„Jo. Potřebuju prověřit jednu poznávací značku.“

„A proto jí musíš volat domů, ano?“

„Ano,“ přitakal Warren.

„Kecy,“ zavrčel Alston. „Zavolám ti.“

Ozval se za deset minut.

„Ta dáma má číslo 381-3645,“ hlásil.

„Aháááa,“ vydechl Warren.

„Jo. Ahaáááá,“ potvrdil Alston. „Jaký ahááá?“

„Trojka místo dvojky.“

„To jako něco znamená, jo? Já obyčejně neprovozuju seznamku, Chambersi. Uvědom si to.“

„Máš to u mě.“

„To si piš.“

„Nezapomenu. Díky moc, Nicku. Vážně jsi mi…“

„Pamatuješ na mýho parťáka?“ přerušil ho Alston. „Na Charlieho Macklina? Co ho zastřelili tenkrát v noci v tom domě na pláži?“

„Pamatuju,“ přisvědčil Warren.

„Chybí mi,“ řekl Alston.

Chvíli bylo ticho.

„Co takhle někdy zajít na pivo,“ navrhl Warren.

„To jo,“ zabručel Alston.

Znovu bylo ticho.

„Promluvíme si,“ slíbil Warren. „Ještě jednou díky.“

„No jo,“ zamumlal Alston a zavěsil.

Warren položil sluchátko. Bylo deset minut po půl desáté; nebyl si jist, jestli už není moc pozdě na to, aby jí zkusil zavolat. Zatímco nad tím uvažoval, telefon začal zvonit. Zvedl sluchátko.

„Haló?“

„Warrene?“

„Ano?“

„Ahoj,“ pozdravila. „Tady je Fiona Gillová.“

* * *

V Caluse se vzhled pláží mění podle ročního období. V místech, kde se v květnu táhl široký pás čistě bílého písku, najdete v listopadu jen úzký pruh posetý lasturami, chaluhami a pokroucenými kusy naplaveného dříví. Hurikánová sezóna není ani tak obávaná pro škody, jež dokáže napáchat na obydlích, jako kvůli nepořádku, který vždycky ztropí na převzácném pobřeží Mexického zálivu.

V Caluse vybíhá z pevniny pět mysů, ale jen tři z nich, Stone Crab Key, Sabal Key a Whispering Key, se táhnou v severojižním směru souběžně s pevninou. Flamingo Key a Lucy’s Key jsou položeny jako můstky, spojující pevninu s mysy Sabal a Stone Crab – který za zuřivých podzimních bouří obvykle vytrpí nejvíc právě proto, že má nejméně co ztratit. Stone Crab je nejužší a jeho kdysi nádherné pláže během let odnesla voda a vítr. Dvě asfaltky na Stone Crab jsou každé září úplně pod vodou, záliv z jedné strany a zátoka z druhé se spojí a projet se dá jen na nafukovacím člunu. Sabal bývá postižen nejméně – snad proto, že přece jen existuje nějaký Bůh. Právě na Sabal Key jsou představitelé zákona ochotni přimhouřit oko nad takzvaným nudismem. Ovšem nezavírají oči úplně. Na Sabalu se ženám trpí ráchat se ve vodě či dovádět na pláži nahoře bez. Ale jakmile by kdokoli, muž či žena, odhalil byť na okamžik třeba jen kousíček genitálií, okamžitě by se na příjezdové cestě k pláži jakoby kouzlem zjevilo bílé policejní auto s modrým nápisem MĚSTO CALUSA na boku a uniformovaný strážce spravedlnosti, kráčející slavnostně po písku se skloněnou hlavou a pohledem upřeným k zemi (rozhodně ne na urážlivý ostrůvek pubického ochlupení), by provinilce zatkl a pronesl formuli známou již od roku 1913, kdy se Calusa stala městem.

Dnes večer stál na příjezdové cestě jenom Warrenův starý buick. Hlavní parkoviště leží o kus dál u pláže, vedle veřejně přístupného pavilonku, kde se shromažďují místní teenageři k provozování svých kmenových rituálů. Odkudsi z toho směru sem doléhal vzdálený zvuk akustické kytary; blíže neidentifikovatelné útržky melodie nesoucí se vlhkým vzduchem. Nezafoukal ani větříček. Warren byl velice nervózní.

Naposledy byl takhle nervózní kdysi v Saint Louis, když nějaký chlap se střechy ostřeloval ulici a Warren a další čtyři policisté, všichni v neprůstřelných vestách, vyběhli nahoru, vykopli plechové dveře a vběhli do deště kulek. V tu chvíli se nervozita změnila v pravou, nefalšovanou hrůzu. Ten chlap s puškou vypadal jako zuřící šílenec. Rozježené vlasy, vykulené oči. Modré oči, lesknoucí se ve slunci. Byla to ta nejstrašnější lidská bytost, jakou Warren v životě potkal. Od té doby se setkal s lidmi, z kterých šel ještě větší strach – svět je plný magorů, kteří dokážou způsobit, že se vám zastaví srdce v těle –, ale představu opravdové hrůzy si od té doby už navždycky bude spojovat s modrookým bělochem, kropícím kulkami sluncem ozářenou střechu.

Dnes večer ale nebyl vyděšený, jenom nervózní.

Protože…

Inu…

Fiona se mu do telefonu omluvila, že volá tak pozdě, potom začala mluvit o tom, jak je ráda, že se dnes odpoledne zase viděli, pak prohodila něco o tom, že je horko…

„Takové horko nepamatuju, vy ano?“

„Ne, já taky ne,“ souhlasil Warren.

„Už dva dny nepršelo,“ dodala. „Určitě za to můžou Rusové.“

„Určitě.“

Byl by rád věděl, proč mu vlastně volá.

„Bylo by pěkné jít si takhle večer zaplavat,“ poznamenala. „Jenomže já nemám bazén. Vy náhodou nemáte bazén?“

Warren vysvětlil, že bydlí v garsonce ve druhém patře přestavěné banky na Hibisku a bohužel také nemá bazén. Na to ona, že je to škoda, že nikdo z nich nemá bazén, protože je tak pěkný večer, jako stvořený na koupání, jenomže už je možná moc pozdě na…

„Ne, nemyslím, že je moc pozdě,“ namítl.

A rychle pohlédl na hodinky.

„Ne, je teprve za pět minut čtvrt na deset,“ dodal.

„Trochu si zaplavat při měsíčku,“ prohodila.

„Ano, to by bylo pěkné,“ přitakal.

„Že ano?“

Nastalo ticho. Podobně jako odpoledne v daňovém úřadu, když byl vzduch dočista nabitý později promarněnými příležitostmi.

„Takže,“ řekla Fiona, a on se nikdy neměl dovědět, jak obrovskou odvahu k tomu potřebovala, „myslíte, že byste mohl přijet a…“

„Ano,“ zareagoval okamžitě.

„… vyzvednout mě…“

„Ano, přijedu,“ ujistil ji.

„A zajedeme spolu na Sabal?“

Sabal, opakoval si v duchu.

V tu chvíli se mu rozbušilo srdce a ruce měl najednou zvlhlé potem.

Protože Fiona mohla na tu koupel při měsíčku – dnes opravdu svítil měsíc – vybrat kteroukoli jinou pláž v Caluse, ale ona vybrala Sabal. A Sabal – to je jediná pláž, kde se smí koupat nahoře bez.

Měla na sobě sandály a modrou kombinézu na zapínání vpředu. Zatímco Warren zamykal auto, zula si sandály a držela je v ruce za šňůrky. On přijel v džínách a bavlněné mikině, na nohou střevíce, obuté naboso. Přešel ke kufru, odemkl jej a vytáhl ručníky, deku a přenosnou chladničku na popruhu. Uvnitř ležela na ledu uzavřená láhev od pomerančového džusu plná martini, plechovka venkovské paštiky, kterou Warren zakoupil ve francouzské prodejně na Gaines Street, krabice sucharů, nějaké papírové talíře, plastové pohárky a příbory a jeden kolt osmatřicítka, Detective Speciál.

„Mám vám s něčím pomoct?“ nabídla se Fiona.

„Kdybyste mohla vzít ty ručníky.“

„Jistě. A tu deku mi dejte taky.“

„Ne, to je dobré,“ bránil se. Podal jí ručníky. Zabouchl kufr a při té příležitosti si všiml své poznávací značky, jako by ji viděl poprvé.

DTU 89R.

Tři písmena, dvě číslice a další písmeno.

Přesně tak, jak říkala.

Na okamžik odložil chladničku, zul si střevíce a přehodil si přes ramena pokrývku jako plášť. Znovu zvedl chladničku zavěšenou na popruhu a po písku kráčel za Fionou. Byl příliv. Dnes večer se nevalily žádné příbojové vlny, jen jemné, šeptající vlnky dotíraly na pobřeží. Našli si suché místo asi dvacet stop od vody a rozprostřeli pokrývku. Nemuseli ji nijak zajišťovat, nepohnul se ani větříček. Warren se rozhlédl po pláži. Nikde živá duše.

Fiona si rozepínala kombinézu.

„Právě jsem se vám chystal zavolat, ale vy jste mě předběhla,“ řekl.

„Lháři.“

„Ne, vážně.“

Už ji měla rozevřenou až do pasu. Setřásla ji s ramen, stáhla dolů a vystoupila z ní. Pod ní měla nepatrné zelené bikiny. Byla úžasná. Nádherná.

„Takhle je to mnohem lepší,“ zašklebila se a bílé zuby se jí v měsíčním světle zaleskly. Najednou se otočila a rozběhla se do vody. Díval se za ní. Je krásná, pomyslel si a přemýšlel, kolik času asi musí strávit na aerobiku. Rozepnul si opasek, stáhl džíny a pak i mikinu. Najednou si připadal ve svých trenýrkách po kolena hloupě. Měl si dnes večer obléct něco víc sexy. Nějaké italské plavky, takové ty jasně červené nebo černé jako noc či tmavě modré, co v nich člověk vypadá jako olympionik. Jenomže žádné neměl.

Pozorovala ho z vody. Vysoký, šlachovitý, postavu má jako atlet. Krásný muž, pomyslela si. Přeběhl pláž dlouhými skoky, písek mu odletoval od nohou, vběhl do 4 vody a vysoko vyhazoval kolena, pak skočil – byl to dlouhý skok pod •< mírným úhlem – a s úšklebkem se vynořil nějakých deset stop od místa, kde zmizel pod hladinou.

„Voda je ještě teplejší než vzduch,“ poznamenal. „Ano,“ přisvědčila. „Báječná,“ dodala. Totéž si myslela o něm.

„Nezavolal jsem vám, protože jsem zapomněl vaše číslo,“ vysvětloval. Šlapali vodu na jednom místě, tváří v tvář. Po hladině se rozlévalo měsíční světlo jako zlaté mince rozházené všude kolem nich.

„Styďte se,“ vyplísnila ho.

„Obyčejně mívám moc dobrou paměť.“

„Třeba jste ho chtěl zapomenout.“

„Ne, ne, proč bych ho chtěl zapomenout?“

„No já nevím. Třeba se mě bojíte.“

„To ne.“

„Protože jsem starší a zkušenější.“

„Jo bych řek.“

„To bych řekla,“ usmála se tajemně.

„Jsi moc krásná,“ řekl.

„Ty taky.“

Líbali se ve svitu měsíce.

Jejich rty se jen zlehka dotýkaly.

Vznášeli se v moři zlaťáků a jejich rty se jemně dotýkaly.

„Mhmmm,“ zamumlala.

„Ano,“ přitakal.

Asi deset minut plavali v moři, vzpomínajíce na ten jediný polibek; noc kolem nich překypovala očekáváním.

„A jak to, žes mi chtěl volat,“ zeptala se, „když jsi zapomněl číslo?“

„Aha. Zjistil jsem si ho přes jednoho kamaráda od policie.“

„Dal sis s tím takovou práci…“

„Ano.“

„Pane jo,“ podivila se.

„381-3645,“ řekl.

„Tak je to. Správně.“

„Mám ho tadyhle vypálené.“ Přejel si prstem po čele.

„Takovou práci,“ opakovala a znovu ho políbila.

Stáli v mělké vodě. Ovinul ji pažemi a přitáhl k sobě. Zvedla ruce a objala ho kolem krku. Políbila ho silněji. Položil jí ruce na hýždě. Přitiskla se k němu.

„Páni,“ zašeptala.

Vyšli z vody ruku v ruce. Opět se rozhlédl po pláži. Pořád pusto, prázdno. Srpek měsíce na hvězdnaté obloze. Byli sami uprostřed noci, sami v celém vesmíru.

„Namíchal jsem martini,“ řekl.

„Myslíš na všechno,“ pochválila ho.

Sňal víko chladničky, sáhl dovnitř pro paštiku, odtrhl klíč připevněný k víčku a nasadil jej na plechový výstupek. „Tyhle věci nikdy nefungujou,“ poznamenal a pak hbitě, bez potíží konzervu otevřel. „Zázrak,“ řekl.

Dívala se na něho. Připadal jí krásný v těch boxerských trenkách a y novém účesu. Uvažovala, zda si nemá stáhnout horní díl plavek; je to přece pláž ‚nahoře bez‘. Ne, rozhodla se, ať to udělá on.

Otevřel krabici sušenek a vyňal z chladničky bílý plastový nůž a dva průsvitné pohárky. „Já naliju a ty připrav jídlo,“ navrhl a podal jí bílý papírový talíř. Začala mazat suchary paštikou. Pozoroval ji; všímal si, jak má elegantní a štíhlé prsty, jak zaujatě, se skloněnou hlavou, soustředěně, pečlivě roztírá paštiku na suchary. Měsíční svit zalévá křivku čelisti a dokonale tvarovaný nos.

„Jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy poznal,“ přiznal se.

„Je milé, že to říkáš,“ odpověděla tiše a pohlédla na něho.

„Tohle nejsou nejlepší sklenice na martini,“ omlouval se. „Obyčejný plast.“

Zdálo se, že ji tím uvedl do rozpaků.

„To je dobré,“ ujistila ho.

„A zapomněl jsem na olivy,“ dodal.

„K čemu olivy?“

Nalil dvě sklenice.

„Zbožňuju martini,“ řekla.

„Já taky.“

Přiklopili chladničku víkem a použili ji jako nízký stolek. Položili na m talíř se suchary a láhev od džusu se zbytkem martini. Měsíční paprsky ji hladily po vlasech. A také po ňadrech, jež částečně odhaloval horní díl zelených plavek. Snažil se uhodnout, jestli si ten horní díl sundá. Je to přece pláž ‚nahoře bez‘. Říkal si, že by snad umřel, kdyby to udělala. Doufal, že to neudělá. Bylo by to jaksi laciné a Fiona Gillová není laciná ženská.

„Viděl jsi Odtud až na věčnost?“ zeptala se.

„Asi ano. Myslíš ten film?“

„Ano.“

„Viděl jsem ho v televizi.“

„Já nemyslím ten seriál, který z toho…“

„Ne, ne, ten film. S Burtem Lancasterem a Deborou Kerrovou.“

„Ano. To martini je moc dobré, Warrene.“

„Díky.“

„Silné, ale dobré. To mi připomíná ten film.“

„Opravdu?“

„Jednu scénu v tom filmu.“

„Kterou scénu, Fiono?“

„Jak se milují na pláži, zalévané vlnami.“

Opět se mu rozbušilo srdce.

„Jsou tam vidět ty vlny.“ Pohlédla na moře. „Všiml sis někdy, jak je málo scén s milujícími se černochy? Myslím ve filmech. Samozřejmě, že v televizních pořadech vůbec ne. Dovedeš si představit Billa Cosbyho při nulování? Ale člověk by si řekl, že ve filmech…“

„Nu, myslím, že jsem viděl milostné scény,“ namítl Warren.

„A kdes je viděl?“ chtěla vědět. „Ty scény.“

„Mám dojem, že jsem viděl Gregoryho Hinese v nějakých milostných scénách.“

„Viděl jsi třeba, že by Eddie Murphy někdy políbil nějakou ženu?“

„Možná ano. V tom filmu, kde hraje Afričana, který si sem přijel najít nevěstu. Myslím, že ji líbá.“

„Líbá.“

„Ano.“

„Proč mě ty nelíbáš?“ otázala se.

Políbil ji. Dlouze a důkladně. Odložili pohárky. Položil ji na deku a znovu ji políbil.

„Strašně ráda se s tebou líbám,“ zašeptala.

„Já s tebou taky,“ zašeptal.

Vsunul ruku pod nepatrný vršek zelených plavek a dotkl se nahého ňadra. Bradavka byla ztuhlá. Asi z vody, pomyslel si. Jenomže voda nebyla studená.

„Jde o to, že mají strach,“ prohlásila.

„Z čeho?“ podivil se.

„Mají strach ukazovat sex mezi černochy,“ tvrdila.

„Jasně, to bude ono,“ přisvědčil.

„Bojí se, že bychom vyvolali veřejné pozdvižení.“ Tiše se zasmála.

Políbil ji na smějící se rty. A rozvázal šňůrky horního dílu plavek. Odhalil jí ňadra.

„Ano,“ zamumlala.

Líbal ji na bradavky.

Zajela rukou do jeho trenýrek.

„Myslíš, že je pravda, co se říká o černoších?“ zeptala se.

Což znamenalo, že nikdy nebyla v posteli s bělochem a nemohla tedy srovnávat. Doufal, že to tak je. Vlastně doufal, že nikdy nebyla v posteli s nikým kromě svého bývalého manžela, doufal, že až na něho vlastně je panna, i když věděl, že to není možné; málem se jí zeptal, jestli je to možné, ale nezeptal se. Místo toho jí sjel rukou po břiše a jal se prsty pátrat Pod zelenými kalhotkami.

„Určitě je to pravda,“ usoudila. „Co se říká.“

„Mhm,“ zamručel.

„O černých chlapech,“ dodala.

„Mhm.“

Zkoumal ji.

„Proto se bojí předvést opravdové erotické scény,“ zašeptala.

„Mhm.“

Dotkl se jí.

„Mají strach, že by ti černí chlapi s obrovskými klacany, začali běhat po ulicích…“

V tu chvíli ho pevně uchopila, aby dodala váhu svým slovům.

„… a znásilnili by všecky bělošky v celé zemi.“

„Vsadím se, že je to tak,“ přitakal, úplně bez dechu.

„Nechceš mě zase políbit?“ zavrněla.

Políbil ji.

Líbal ji znovu a znovu, až se mu točila hlava.

„Asi bys měla dát pozor…,“ varoval ji.

„Mhm.“

„… na to, co děláš.“

„Ano,“ ujistila ho.

„Protože…“

„Všechny ty silně erotické scény vždycky předvádějí jenom dva běloši,“ tvrdila, lehkomyslně pohybujíc rukou. „Ale nikdy ne dva černoši, ano, tady je to, tak je to správně, mhmmm. Ach, ano, možná někdy ukážou trochu toho muchlování, to ano, ale nikdy ne všechno jak se patří, ach, ne, ach ano, právě tam, proboha, ano, nikdy neukážou opravdový sex, ach bože!“ Náhle mu vyšla kyčlemi vstříc. Stáhl jí kalhotky přes stehna a přes kolena, ona je kopnutím odhodila do písku a do široka se před ním na pokrývce rozevřela. V okamžení byl nahý i on a převalil se na ni.

„Nikdy nic takového,“ šeptala. „Bože! Ne, nikdy!“

* * *

Projeli jste prašnou uličkou za skladištěm hraček, kolem areálu firmy Twin Tree Estates a podél mokřin, porostlých trávou, jemně se pohupující v ranním vánku, které lemují Willowbee Creek. Nejprve jste uviděli čluny upoutané na přívěsech pod přístřeškem skladiště s plechovou střechou, rezavějící na slunci. Za skladištěm stál domek s asfaltovou střechou pokrytou štěrkem, v němž bydlel Charlie Stubbs s manželkou a se zlatým retrieverem jménem Shadrach. Dům stál hned u vody a bylo z něj dobře vidět na jedenadvacet stojánek, pronajímaných majitelům lodí. Třináctého srpna večer Stephen Leeds údajně nastoupil do člunu jménem Felicity, uvázaného u stojánky číslo dvanáct, a odplul do noci, aby spáchal několikanásobnou vraždu.

„Jeden čas jsme měli tři,“ vykládal Stubbs Matthewovi. „Fenku Meshach a ještě jednoho psa, který se jmenoval Abednego.“

Skláněl se nad velkým psem, hladil ho, tahal za srst, škrábal a kroutil mu ušima. Pes seděl a moc se mu to líbilo; jazyk mu visel z tlamy, oči měl zavřené, obrovské lví tlapy spočívaly pevně na prknech mola. Stáli před kanceláří. Otevřenými dveřmi Matthew viděl uvnitř klíče, zavěšené na háčcích. Na dřevěném přívěsku u každého klíče bylo hrubě barvou namalované číslo stojánky. Napadlo ho, jestli tu noc, kdy došlo k vraždám, veře kanceláře zamčené.

„To jsme ještě bydleli na severu. Neznáte náhodou ve Vermontu městečko West Dover? Je to moc pěknej kraj, ale v zimě by tam jednomu umrznul zadek. Přistěhovali jsme se s manželkou sem v sedmačtyřicátým. Chtěli jsme si koupit motel a nakonec jsme skončili u přístaviště. Tenkrát jsme nevěděli o lodích vůbec nic. No, a jednou v zimě, tam ve Vermontu, ti dva psi zmizeli. Meshach i Abednego. Napadlo nás, že je asi ukrad někdo z lyžařů, co tam jezděj z New Yorku. Čistokrevný psi se dobře prodávaj, to víte. Byli to krasavci, oba dva. Věřili jsme, že je ukradli. Mý ženě to zlomilo srdce. Měla ty pejsky moc ráda, hlavně fenku. A najednou mi na jaře volá správce jedny chaty. Povídá, že tahal z jezera napadaný větve a tak, a najednou kouká, na dně ležej – nejdřív si myslel, že jsou to dva jeleni, ale ukázalo se, že jsou to veliký psi. Věděl, komu zavolat, podle známek na obojkách. A byli to oni. Podle jeho mínění si asi hráli na ledě, víte, jen tak dováděli, a propadli se do vody. Zpátky už cestu nenašli. Musela to bejt ošklivá smrt, nemyslíte?“

Matthew by byl rád věděl, jestli vůbec existuje nějaká hezká smrt.

„Má žena ty psy měla moc ráda,“ opakoval Stubbs.

Podle toho, jak to řekl, nešťastným zoufalým tónem, a také proto, že pořád držel psa za ucho, Matthew usoudil, že Stubbs sám ty psy miloval ještě víc než jeho žena.

„Pane Stubbsi,“ odkašlal si. „Omlouvám se, že vás zase obtěžuju…“

„Vůbec mě neobtěžujete.“

„Ale chtěl bych si s vámi projít ještě několik věcí.“

„Jistě.“

„Za prvé, pověděl jste mi… tohle jsou klíče od člunů, že ano? Ty, co visí na háčcích v kanceláři u dveří.“

„Ano, jsou.“

„A každý je označený číslem stojánky, je to tak?“

„Správně, je jich celkem jedenadvacet.“

„Pane Stubbsi, byla kancelář zamčená…“

„Byla.“

„… ten večer, kdy jste viděl Stephena Leedse odjíždět na člunu?“

„Je zamčená každou noc. Majitelé mají svoje klíče, tady schováváme jenom náhradní, pro případ, že by bylo potřeba s některým člunem popojet.“

„Stephen Leeds měl ten večer tedy k dispozici vlastní klíč?“

„Musel mít svůj klíč. Náhradní visí v kanceláři a ta byla zamčená.“

„Pane Stubbsi, nevadilo by vám, kdybych sem někoho poslal, aby prohlédl okna a dveře?“

„Kvůli čemu?“

„Bude hledat stopy po násilném vniknutí.“

„Poslužte si,“ pokrčil Stubbs rameny. „Ale sem se nikdo nevloupal. Toho bych si všim. Co je hochu?“ oslovil psa. „Už máš zase hlad? Panička ti přece ráno dala najíst, ne? Tady starej Shad by nás sežral i s barákem, kdybysme ho nechali,“ vysvětlil Matthewovi. Pak opět promluvil na psa. „No tak pojď, abys nám neumřel hlady.“

Vykročil ke kanceláři a Matthew se psem ho následovali. Z police v jedné ze skříní u stěny vzal velký sáček s krmením pro psy a odsypal z něj štědrou dávku do plastové mísy, větší než psí hlava.

„Dej si, kamaráde,“ vybídl ho, poplácal ho po hlavě a spokojeně přihlížel, jak se pes živí. Venku právě zajížděl do jedné ze stojánek dvaapadesátistopý Sea Ray s krytým můstkem. Stubbs si přestal všímat psa.

„Tenhle chlápek se učí řídit a vždycky, když přijede, narazí mi do mola. Koukejte.“

Matthew koukal. Ve tváři kapitána lodi zaznamenal záchvěv paniky, který už viděl nejmíň stokrát a také na jeho obličeji se zjevoval až příliš často. Ten pohled hlásal, že síla, jíž nedokáže odolat, ho nutí narazit do nehybného předmětu a že s tím prostě nemůže nic dělat. Vůbec nic. Zatočil kormidlem, zatáhl za řadicí páku, ubral plyn, ale té pitomé lodi už nic nemohlo zabránit…

„A je to tady,“ zamrkal Stubbs.

Pravý bok člunu narazil do sloupu u stojánky a odrazil se od něj s temným žuchnutím. Kapitán zařadil zpátečku, znovu zpanikařil, otočil kormidelním kolem na nesprávnou stranu a ještě jednou bouchl do sloupu. Na přídi stála mladá blondýnka, jeho dcera nebo přítelkyně – tady na Floridě jeden nikdy neví – a snažila se udržet rovnováhu, zatímco loď ještě jednou narazila do pilíře. Blondýnka se zatvářila udiveně, zdálo se, že si není jista, jestli tohle je ten správný způsob, jak vplouvat s lodí do přístavu. Konečně se kapitánovi podařilo přirazit a zaječel na dívku, aby vyskočila na břeh. Na okamžik zaváhala a pak přeskočila ty dvě stopy, jež dělily palubu od mola, z maličkých plavek jí při tom vyklouzlo ňadro, ale rychle a bez rozpaků je vrátila na místo a postavila se tak, aby chytila lano, které jí kapitán hodil.

„Radši jim jdu pomoct,“ zabručel Stubbs. „Nebo ten moula spadne do vody.“

Vyšel z kanceláře a rychle zamířil k molu. „Já to vezmu, slečno,“ řekl mírně. Převzal od ní lano a rychlým, automatickým pohybem je několikrát omotal kolem sloupu. „Hoďte mi druhý lano,“ zavolal na kapitána a provedl stejné rutinní pohyby i na pravém boku člunu.

„Myslíte, že ji mám uvázat i vzadu?“ zeptal se kapitán.

„Jestli nechcete, aby se tu celej den otloukala, tak jo,“ přisvědčil Stubbs.

Trvalo mu asi deset minut, než člun bezpečně upevnil. Dívka ho při tom pozorovala; zřejmě se chtěla něčemu přiučit. Matthew ji odhadoval na něco málo přes dvacet let. Tak o sedm osm let mladší než Mai Chim. Netušil, proč mu najednou přišla na mysl Mai Chim. Snad proto, že tohle děvče vypadalo jako rodilá Floriďanka, zatímco Mai Chim tu byla na první pohled cizí.

Stubbs už dupal zpátky po molu. Podíval se za kapitánem a dívkou, kteří odcházeli ke svému autu, a pak se vrátil do kanceláře.

„Kdyby věnoval víc času učení, jak zajíždět s lodí do stojánky, než šoustání ty holčičky, možná by z něj byl lepší námořník,“ prohodil Stubbs. „První, co se dovíte, jakmile se přistěhujete ze severu, je to, že na Floridě se dělaj jenom dvě věci – šoustá se a chlastá se. Tenhle je z Michiganu a oboje umí moc dobře.“

Stubbs potřásl hlavou.

„Kdy přijde ten váš expert na okna a dveře?“ zeptal se.

„Promluvím s ním, až se vrátím do kanceláře,“ řekl Matthew. „Jmenuje se Warren Chambers. Byl tady…“

„No jo, minulej tejden,“ přikývl Stubbs. „Příjemnej chlap. A chytrej jak vopice. Jestli tu je co najít, tak to najde. Jen se koukněte na toho psa. Člověk by řek, že už měsíc nedostal žrát.“ Opět potřásl hlavou a v tichém úžasu zíral na psa. Pak se otočil zpátky k Matthewovi. „No, jestli je to všecko… mám hromadu práce.“

„Ještě jednu věc,“ požádal Matthew. „Chtěl bych, abyste si něco poslechl.“

„Poslechl?“

„Ano.“ Matthew vytáhl z kapsy maličký diktafon Sony, který si včera vzal s sebou do kanceláře.

„Co to je?“ zajímal se Stubbs.

„Nahrál jsem něco na pásek.“

Stiskl přetáčecí tlačítko, aby se ujistil, že páska je přetočená úplně na začátek. „Poslouchejte,“ řekl a stiskl tlačítko označené PLAY. Pásek se dal do pohybu.

„Haló, tady je Stephen Leeds,“ ozval se mužský hlas. „Chci vám jen říct, že si ještě večer vezmu člun na malou projížďku při měsíčku, asi tak v deset, o půl jedenácté. Nechci, abyste se poplašil, až mé uslyšíte chodit po molu.“

Stubbs pohlédl na diktafon.

Nastalo ticho.

Pásek se točil.

„Je to ten člověk, co vám volal minulé pondělí večer?“ zeptal se Matthew.

„Mohl byste to pustit ještě jednou?“ požádal Stubbs.

„S radostí.“

Matthew přetočil pásek. Opět stiskl tlačítko PLAY.

„Haló, tady je Stephen Leeds. Chci vám jen…“

„Teda, zní to docela jako pan Leeds…“

„… říct, že si ještě večer vezmu člun na malou projížďku při měsíčku, asi tak v deset, o půl jedenácté. Nechci, abyste se poplašil, až mě uslyšíte chodit po molu.“

Stubbs pokyvoval hlavou. „Jo, tohle je určitě pan Leeds.“

„Na to se vás ale neptám,“ upozornil ho Matthew. „Ptal jsem se, jestli je to ten muž, co vám volal minulé pondělí večer.“

„Aha,“ řekl Stubbs. „Pusťte to ještě jednou, jo?“

Matthew to pustil ještě jednou.

„Haló, tady je Stephen Leeds. Chci vám jen říct…“

„Ne,“ vyhrkl Stubbs.

Matthew stiskl tlačítko STOP.

„Tohle je pan Leeds, docela jistě,“ tvrdil Stubbs. „Ale není to ten, co mi volal minulý pondělí,“

Konečně, pomyslel si Matthew. Konečně jeden bod pro nás.

* * *

Je tu víc těch zatracených dveří než v broadwayské frašce. A oken taky. Kam se člověk podívá. Lupičův ráj. Povězte průměrnému lupičovi, že tady na Timucuan Road je farma bez poplašného zařízení s tolika okny, a radostí si ucvrnkne do kalhot. Dokonce i zkušený lupič by uvítal, že si může trochu dáchnout a dostat se do domu bez těžkostí.

Když jde krást obyčejný feťák, zaměří se na okna. Neumí nic než rozbíjet okna. Vyloženě potřebuje něco roztřískat. Popadne první věc, která mu přijde pod ruku, a rozmlátí okno. Dokonce, i kdyby uměl otevřít zámek paklíčem nebo otevřít dveře planžetou, nemařil by takovými věcmi čas. Je jednodušší prásknout do okna cihlou, posbírat všecko, co se blejská, a tradá k překupníkovi.

Zkušený lupič se vyzná v zámcích a poplašných zařízeních. Otevře každé dveře, dokáže projít přes každý alarm. Rozbíjet okna? To ne. Každý přece hned pozná zvuk tříštícího se skla. I kdyby spal pět mil daleko a chrápal, jako když pilou řeže, jakmile zaslechne zvuk rozbíjeného skla, už vyskočí z postele, protože ho automaticky napadne, že se něco děje, a hned se sápe po telefonu. Rozbít okno, to je jako rozeznít činely. Celý svět se hned dozví, že právě došlo k vloupání. Inteligentní lupič vchází i vychází dveřmi. Warren kdysi četl knihu, která se jmenovala Dveře. Byla o jednom lupiči. Nevzpomínal si už, kdo ji napsal.

Tady na Leedsově farmě ale člověk vůbec nemusel být lupič, aby se dostal dovnitř. I dvouleté dítě, které ještě neumí pořádně chodit, by se dostalo do domu. Ani jedno okno nebylo zajištěné. Na vstupních dveřích i na dvou dalších dveřích po stranách domu byly směšně primitivní zámky. Takový ten vynález s malým knoflíkem, který zatlačíte, když chcete zamknout. Takové bývají v koupelnách. Jako ochrana proti vloupání jsou zcela bezcenné. Posuvné dveře vzadu se zamykaly západkou, kterou jste mohli otevřít zvenčí šroubovákem. Warren hledal nějaké stopy po nástrojích, jež by potvrdily domněnku o vloupání, ale věděl, že nic takového nenajde. K vloupání do tohoto domu člověk žádné nástroje nepotřebuje. Stačí pouhé odhodlání. A ani to nemusí být moc silné.

Zkoušel právě jedny postranní dveře, které předtím přehlédl…

Tolik pitomých dveří.

… vzal za kliku a nijak ho nepřekvapilo, že se dveře otevřely bez nejmenšího odpo…

„Potřebujete něco?“ ozvalo se za ním.

Warren se otočil.

Uviděl mohutného, velmi pohledného bělocha v modrácích s laclem a vysokých pracovních botách. Odhadoval ho asi na šest stop a dva palce a nejméně dvě stě dvacet liber. Nějakých šestadvacet sedmadvacet let. Pod krátkými rukávy džínové košile se dmuly mocné bicepsy. Na pravém předloktí měl vytetovanou mořskou pannu s nahým poprsím a šupinatým ocasem. Do očí mu padal pramen rezavých vlasů. Zelené oči se mu blýskaly. A ve tváři měl širokánský úsměv. Ten úsměv nebyl přátelský, ale opodstatněný. Hlásal, že se právě podařilo chytit zloděje při činu. Možná dokonce hlásal, že se při činu podařilo načapat negra. Někdy se to z pouhého úsměvu nepozná. Tady na jihu rozhodně ne – všichni jsou tu přece tak hrozně zdvořilí.

„Paní Leedsová ví, že jsem tady,“ řekl Warren.

„To určitě,“ opáčil ten druhý.

„Jmenuji se Warren Chambers a pracuju pro Matthewa Hopea, to je ten advokát, co obhajuje pana Leedse.“

Chlap z něho nespouštěl oči a pořád se opodstatněně šklebil.

„Zeptejte se vaší šéfové,“ dodal Warren.

„To udělám. Nechcete jít se mnou?“

Pohledem dodal: Jinak ti zlámu ruku.

Loudavým krokem, jako dva kamarádi, kteří si vyšli na procházku, spolu zezadu obešli dům. Před necelou půlhodinou mluvil Warren s Jessikou na terase. Pila ranní kávu u kulatého skleněného stolku nad bazénem. Kolem těla měla obtočený jakýsi nylonový cár v zelené pralesní barvě a pod ním krátkou noční košili. Seděla tam naboso, s nohou přes nohu. Nabídla mu šálek kávy a on zdvořile odmítl se slovy, že se radši dá hned do práce. Tehdy si ještě myslel, že se bude věnovat stopám po lupičském náčiní. Ještě nevěděl, že tenhle dům je nezabezpečený jako krabice od sušenek. Teď už paní Leedsová u stolku neseděla. I nádobí od snídaně už bylo uklizeno.

„Tady jsem s ní mluvil,“ řekl Warren.

„Aha.“

„Jsem soukromý vyšetřovatel,“ pokračoval Warren. „Ukážu vám licenci.“

„Tu si určitě prohlídnu,“ mínil ten druhý.

Díval se, jak Warren sahá do postranní kapsy. Jeho pohled jasně varoval: Radši se nepokoušej vytáhnout nůž nebo něco takového. Warren vytáhl náprsní tašku. Otevřel ji, vyňal průkaz v plastovém obalu a ukázal jej chlapíkovi v modrácích. Ten průkaz, spolu s floridskou licencí soukromého vyšetřovatele, ho stál sto dolarů a musel si jej každoročně obnovovat – nejpozději do třicátého června. Kromě toho musel složit ještě zálohu ve výši pěti tisíc dolarů a teprve potom se mu dostalo povolení vyšetřovat a shromažďovat informace o celé řadě nejrůznějších záležitostí, veřejných i soukromých. Na chlapa v kombinéze to neudělalo velký dojem.

„Proč jste chtěl jít dovnitř?“ zeptal se klidně.

Negr z pole má zůstat na poli, říkal jeho pohled. Do domu smí jenom domácí negr.

„Nechtěl jsem jít dovnitř,“ řekl Warren. „Jenom jsem zkoušel dveře. Můžete mi to, prosím, vrátit?“

Muž v montérkách mu vrátil průkaz.

„Proč jste zkoušel dveře, když jste nechtěl vejít do domu?“ otázal se znovu. Už se zase šklebil.

Warren si připravoval plán obrany. U takhle udělaného chlapa je třeba vyrazit mu okamžitě po koulích.

„Prověřuju, jestli se sem někdo nevloupal,“ odpověděl.

„Aha.“

„Koukejte, zavolejte paní Leedsovou, ano? Ta to vyjasní okam…“

„To určitě ano, ale myslím, že bych měl radši zavolat policajty, co vy na to?“

„Jen si poslužte,“ přitakal Warren s těžkým povzdechem.

„Nede?“

To byl její hlas. Hlas spasitelky. Zazněl odněkud z domu.

„Nějaký problém, Nede?“

„Vůbec žádný,“ zavolal přes rameno.

Ned. Báječné jméno pro toho hajzla v montérkách. Nějaký problém, Nede? Vůbec žádný, jen tady tomu chlapovi zlomím ruku.

„Paní Leedsová?“ zavolal Warren. „Mohla byste sem na minutku přijít, prosím vás?“

Ticho.

Zapomněla snad, že tady má soukromého detektiva?

Nebo si ho plete s někým, koho si najala na kácení palem? Chcete pokácet stromy, madam? Deset babek za jeden? No tak teda šest padesát.

„Okamžik,“ odpověděla.

Čekali.

Ned se šklebil.

Warren hleděl do polí.

Netrvalo to okamžik, spíš deset okamžiků. Nakonec se objevila v džínách šitých na míru a smaragdově zeleném tričku stejné barvy jako její oči. Zelená je její barva, uhodl Warren. Také ho napadlo, že jí to trvalo tak dlouho, protože se oblékala. Ale pořád ještě byla bosá. A pod tenkým bavlněným tričkem neměla podprsenku.

„Potřebujete něco?“ otázala se.

Stejně, jako se ho před necelými deseti minutami zeptal mladý Ned.

„Ned si myslí, že jsem zloděj,“ vysvětlil Warren.

„Ale?“

Zdálo se, že ji to pobavilo.

V zelených očích jí zablýsklo a rty rozvlnil úsměv.

„Viděl jsem, jak zkouší postranní dveře,“ hlásil Ned.

„Vím, že je tady, Nede.“

„No, jen jsem se chtěl ujistit.“ Pokrčil rameny. „Cizí chlap zkouší dveře od baráku.“

Cizí černoch – tak to myslel.

„To je Warren Chambers,“ představila ho Jessica. „Ned Weaver.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Warren, ale ruku mu nepodal. Weaver jemu také ne.

„Warren se pokouší zjistit, jestli se někdo nevloupal do domu,“ vysvětlovala Jessica.

„Řekněte mi, paní Leedsová,“ ozval se Warren. „Zamykáte vůbec nějaké dveře?“

„Tady na venkově je dost bezpečno,“ mínila. „Že ano, Nede?“

Něco mezi nimi přelétlo.

Pohled?

Ne, nic tak jasně patrného.

Ale něco ano.

„Velmi bezpečno,“ přisvědčil Weaver.

A zase to něco.

Sotva zřetelné.

Ale bylo to tu.

Najednou Warrena napadlo, jestli náhodou Ned neoprašuje farmářskou paničku.

Ten oční kontakt – nebo co to bylo – mezi Jessikou a Weaverem náhle ustal; jako když praskne něco křehkého. Weaver si rukou přičísl vlasy, padající mu do očí. Mořská panna na jeho předloktí se zaleskla ve slunci, vypadalo to, jako by právě vyplula na hladinu zářících vod. Warren pohlédl na to tetování. Weaver jeho pohled zachytil.

„Pěkné tetování,“ pochválil ho Warren.

„Díky,“ řekl Weaver.

Jeho a její oči se znovu potkaly, zelená se zelenou, dotýkaly se a opět se rozcházely.

Pokračujme, řekl si Warren.

„Byl jste u námořnictva?“ otázal se.

„Ne,“ řekl Weaver.

„Vždycky jsem si přál mít tetování,“ vykládal Warren. „To vám dělali tady v Caluse?“

„V Saň Diegu,“ odtušil Weaver.

Ale ne u námořnictva, uvažoval Warren.

„Saň Diego; tam je velká námořní základna, že?“

„To já nevím,“ opáčil Weaver. „Nebyl jsem na vojně.“

Warrena napadala už jen jediná možnost.

„Omluvíte mě, prosím vás?“ Jessica se otočila a zašla do domu.

„Jenom ještě prověřím pár dveří,“ oznámil Warren jejím zádům v zelném tričku.

„Já mám taky práci,“ prohlásil Weaver a nechal ho tam na slunci o samotě s jeho úvahami.

* * *

Když se Matthew ve tři odpoledne vrátil do kanceláře, seděla v předpokoji Patricia Demmingová. Měla na sobě kostým z tmavomodrého tropika, bílou hedvábnou blůzu a kožené střevíce se středně vysokými podpatky. Listovala v něčem, co na první pohled připomínalo caluský telefonní seznam, ale bylo to jenom zvláštní podzimní vydání módního časopisu Vogue. Po okně za ní se jako hadi kroutily stružky dešťové vody. Déšť se vrátil a s sebou přinesl náměstkyni státního zástupce. Odložila tlustý časopis.

„Dobrý den,“ usmála se. „Čekám na vás.“

Matthew si vzpomněl, co říkal Andrew Holmes o jejím chování v soudní síni. Ohnivá, svůdná, agresivní, sveřepá a nesmiřitelná. Divil se, co tu vlastně chce.

„Pojďte dál,“ vybídl ji.

„Jistě.“

Vstala, uhladila si sukni a kolem stolu Cynthie Huellenové – Cynthie ji přejela rychlým pohledem – kráčeli chodbou k Matthewově kanceláři.

„Posaďte se.“

„Díky.“

„Kávu?“ zeptal se. „Nebo něco k pití? Cokoli?“

„Ne, děkuju.“

„Tak,“ odkašlal si.

„Tak,“ zopakovala.

„Čemu vděčíme za tu čest?“

Patricia si přehodila nohu přes nohu. Modré punčocháče, hladké nohy. Dlouhé blond vlasy a elektrizující modré oči. Prostě nádherná ženská.

„Napadlo mě, že byste možná byl ochoten přistoupit na dohodu,“ začala.

Matthew se na ni podíval.

„Nebo se mýlím?“

„Mýlíte se,“ přitakal.

„Slyšela jsem něco jiného.“

„Od koho?“

„Nebudu kličkovat, ano? Morris Bloom mi vyprávěl, že jste s ním o tom případu mluvil…“

„Nemluvili jsme o dohodě.“

„To já vím. Ale on vám přece pověděl, že já bych mohla být ochotna se dohodnout, není to tak?“

„O něčem takovém se zmínil, ano. Jsme přátelé.“

„To vím taky.“

„Měl strach, že by se mi ten případ mohl vymknout z rukou. Nechtěl, aby se jeho kamarád spálil se Zuřivou zombií ze západu.“

„Tak vám vůbec neříkal.“

„Ale vy tu přezdívku znáte, že ano?“

„Slyšel jsem ji.“

„Protože jste si o mně dal udělat rešerši.“

„Ano.“

„A dověděl jste se, že jsem začínala v Los Angeles u firmy Dolman, Ruggiero…“

„Ano.“

„… kde mi říkali Zuřivá zombie ze západu.“

„Tak.“

„Protože jsem byla příšerná potvora.“ Patricia se usmála. „Mimochodem, já si o vás taky ledacos zjistila. Jestli se o sobě něco potřebujete dovědět, povím vám to.“

„Aha.“

„Vystudoval jste na Severozápadní univerzitě, tam jste taky udělal doktorát, oženil jste se s mladou chicagskou dívkou, před několika lety jste se rozvedl, později jste s ní obnovil styky a ještě později jste je opět ukončil. Máte čtrnáctiletou dceru, které se údajně říká (cituji) krasavice inteligentní (konec citátu) a nyní studuje na soukromé škole v Massachusettsu. Trestním právem jste se začal zabývat poměrně pozdě, původně jste se specializoval na nemovitosti, rozvody a bůhví co ještě.“

„Správně, bůhví co ještě,“ přisvědčil Matthew.

„Ano. A jak jsem pochopila, zatím jste dosáhl pozoruhodné série úspěchů…“

Slůvko „zatím“ Matthewovi neušlo. „… při obhajobách vrahů, jako je Stephen Leeds.“

„Námitka,“ usmál se.

„Připouští se.“ Oplatila mu úsměv. „Někteří lidi tady ve městě dokonce tvrdí, že jste lepší než Benny Weiss.“

„Považuju to za poklonu.“

„A právem. Je to žralok. Ale to já jsem taky.“

„To jsem pochopil.“

„V tom případě byste si měl vážit svého štěstí.“

„Jakého?“

„Že jsem tady. A nabízím vám dohodu.“

„Můj klient je nevinný.“

„Ne, ne, Matthewe.“

„Ano, ano, Patricie.“

„Á, vy jste si zapamatoval mé jméno. Poslouchejte mě, prosím. Víte, co všechno mám. Četl jste zprávu o důkazních materiálech.“

„Ano.“

„No, a teď toho mám ještě víc.“

„Povíte mi o tom?“

„Jistě. Mám svědkyni, která viděla Leedse přistát s člunem u restaurace jménem Kickers…“

„Předpokládám, že dostanu…“

„Ano, všechno jaksepatří. Její jméno, výpověď i číslo podprsenky.“ Zakoulela velkýma modrýma očima. „Taky viděla Leedse nastupovat do auta, které popsal jeden z těch Vietnamců. Byl to zelený Oldsmobile Cutlass Supreme.“

„On přece značku nepoznal.“

„Ale jinak ho popsal přesně.“

„Ne, ani barvou si nebyl jistý.“

„Řekl, že to bylo tmavomodré nebo zelené auto. A moje nová svědkyně potvrdila, že bylo zelené.“

„A potvrdila vám i to neexistující číslo?“

Patricia na něho pohlédla.

„Na Floridě takové číslo neexistuje,“ oznámil jí.

„Předpokládám, že jste si to ověřil.“

„Samozřejmě, ano.“

„Jste lepší, než jsem si myslela,“ uznala.

„Dělám, co můžu,“

„Ale i tak mám toho dost, aby byl odsouzen.“

„Možná.“

„Přijměte tu dohodu, Matthewe.“

„Proč? Když máte tak skvěle připravenou obžalobu…“

„Chci ušetřit státu peníze.“

„Prosím vás,“ odfrkl. „Ušetřte mě těch žvástů.“

„No dobrá. Skye chce, aby ten případ skončil co nejrychleji.“

„Proč?“

„Na to se zeptejte jeho.“

„Proč já? Počkám, co se objeví v novinách.“

„Navrhuju vám dohodu,“ prohlásila. „Váš klient přizná, že je vinen…“

„Nechci to slyšet.“

„Ale no tak, Matthewe.“ Znovu se usmála. „Cestou sem jsem zmokla, tak mě aspoň vyslechněte.“

„Vy pořád někde moknete.“

„Je to špatná vlastnost, já vím. Tak co vy na to? Uděláte to pro mě?“

Doširoka rozevřela modré oči. Slečna Nevinnost.

„Jestliže vyslechnu váš návrh, budu ho muset zopakovat svému klientovi.“

„Jestliže víte, že jsem ochotná se dohodnout, musíte mu to taky povědět.“

Matthew si ji změřil.

„Tak povídejte,“ souhlasil.

„Váš klient se přizná ke třem vraždám prvního stupně. A my se postaráme o zmírnění trestu.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že váš klient dostane doživotí a po pětadvaceti letech ho můžou propustit na podmínku.“

„To všechno krát tři,“ dodal Matthew.

„Á, ano, máte pravdu. Jde vlastně o tři samostatné tresty, že ano?“

Jako by na to přišla až teď.

„Ale můžeme se dohodnout, že si všechny tři bude odpykávat současně, že ano?“ usmála se.

„Aha,“ zabručel.

„Takže za pětadvacet let by mohl žádat o propuštění. Jak se vám to zamlouvá, Matthewe?“

„Proč myslíte, že soudce přistoupí na zmírnění trestu?“

„Když i státní zástupce bude žádat pro obžalovaného mírný rozsudek? A vychrlí k tomu celou řadu polehčujících okolností? Ten člověk se nikdy předtím nedopustil trestného činu, vraždy spáchal pod vlivem silných emocí; ale ano, Matthewe, to projde.“

„Možná,“ utrousil.

„Já to dokážu, věřte mi.“

„Mhm.“

„Jsem dobrá, Matthewe.“

„A taky skromná.“

„Povězte to klientovi, ano?“

„Že jste dobrá?“

„Ne, že mu nabízím možnost nadýchat se čerstvého duchu na svobodě ještě dřív, než zestárne.“

„Za pětadvacet let už bude starý.“

„Pořád lepší než mrtvý.“

„Pokud ovšem není nevinný,“ dodal Matthew.

* * *

Stephen Leeds právě jedl, když za ním večer Matthew přišel. V caluském vězení se podávala večeře o půl šesté. Světla se zhasínala v devět.

„Ta pravidelnost je ze všeho nejotravnější,“ řekl Leeds.

Postrkoval po talíři nějakou beztvarou hmotu. Držela na vidličce jako lepidlo. „Člověk by myslel, že ve vězení všichni vědí, že nemáte co dělat, a tak vás nechají chodit pozdě spát a ráno si přispat. Ale ne, je třeba dodržovat rozvrh. A tak vám v devět zhasnou a probudí vás v šest ráno. Na farmě bývají v tu hodinu vzhůru jenom moji zaměstnanci. Koukněte se na tenhle sajrajt.“

Pozvedl vidličku.

To, co na ní tak důkladně ulpívalo, vypadalo jako tvor z jiné planety. Mělo to zelenou barvu. Možná to byl špenát.

„Jeden zdejší vězeň, který strávil ve vězení s přestávkami celý život,“ vykládal Leeds, „povídal, že dostávají na jídlo tři dolary a pětašedesát centů denně. Tolik jim vyplácí město. Co se dá dneska pořídit za tři pětašedesát? Jen se na to svinstvo podívejte,“ opakoval a odložil vidličku. Zdálo se, že se materiál pohybuje vlastní silou, ale možná jenom trochu naklonil talíř.

„Včera za mnou přišel můj agent,“ řekl. „Chodí sem každý den, stejně jako jsem já každý den chodil k němu do kanceláře. Ovšem sem za mnou může chodit jenom v návštěvních hodinách, to je od jedenácti do dvanácti nebo od tří do čtyř. Zase rozvrh. Vy, samozřejmě, můžete přijít, kdy chcete, protože jste můj právní zástupce. Bernie obvykle chodívá dopoledne, před obědem. Oběd se aspoň dá jíst. Berou jídlo od McDonalda a na hamburgerech a hranolcích se nedá nic zkazit. Snídaně taky není zlá. Ale večeře? Jen se koukněte.“ Potřásl hlavou.

Matthew se koukl.

Zdálo se, že vidlička koroduje. Ale možná byla rezavá už od začátku.

„Zkrátka, Bernie sem přijde a mluvíme o mých akciích,“ pokračoval Leeds. „Ale není to stejné, jako když jsem docházel já za ním každé odpoledne ve dvě nebo o půl třetí. Prostě to není stejné. Sedím tady a poslouchám, jak mi vykládá o Motorole, že japonským výrobcům automobilů dodávají telefony, a přemýšlím, jestli ještě někdy budu telefonovat auta. V cadillaku mám telefon. Dal jsem ho tam nainstalovat, když jsem jednou v noci u Ananburgu píchl pneumatiku, všechny servisy byly zavřené a nikde na Timucuan Road nebyl telefon. A tak jsem si řekl do háje s tím a hned druhý den jsem si dal namontovat telefon do vozu. Bernie tady sedí, povídá mi o telefonech v autech a já zatím přemýšlím, jestli mi dovolí si zatelefonovat z elektrického křesla.“

„Nepůjdete na elektrické křeslo,“ ujistil ho Matthew.

Nastala vhodná chvíle, aby mu pověděl o návrhu Patricie Demmineové, ale zatím mlčel, protože ten člověk mluvil a on chtěl, aby mluvil co nejdéle. Když s vámi klient mluví, často vyplyne z hovoru něco, na co si dřív nevzpomněl, nějaká informace, která může celou obžalobu rozstřílet. Matthew doufal, že takový prchavý okamžik nastane u Leedse právě teď. Jen ať mluví, ať tlachá – on bude bedlivě naslouchat. Tomu ho naučil Benny Weiss. Ještě předtím, než se stali zuřivými konkurenty.

„Čím dál víc zapomínám,“ mluvil Leeds. „Na věci, týkající se mého skutečného života. Ta zdejší rutina mi začíná nahrazovat život, chápete? A pak si člověk pamatuje hlavně věci z tohoto života. V šest je budíček, v šest deset prezence, v sedm snídaně, v osm procházka a cvičení na dvoře, a tak dál… ale najednou zapomínáte důležité věci. Už tři dny chci Jessiku upozornit, že mi opravili auto. Myslím cadillac. Měl být hotový v pondělí ráno a dneska už máme středu. To jsou tři dny. Jenže já jí to vždycky zapomenu říct. Někdo pro něj musí zajít – ona nebo Ned. Nechci, aby ten vůz zbytečně dlouho stál v servisu. Otlučou ho tam nebo ho zničí nějaký vandal. V Caluse se teď děje spousta takových věcí. Všude v Americe jsou samé drogy, a kde jsou drogy, tam je i zločin. Byl byste si někdy pomyslel, že to dojde tak daleko? Napadlo vás vůbec někdy, že Amerika zabředne do takové špíny? Úplně se stydím. Člověk by brečel.“

Náhle zmlkl.

Dokonce se zdálo, že se opravdu každou chvíli dá do pláče.

Hlavně ať pořád mluví, radil kdysi Benny Weiss Matthewovi.

A když přestanou, popíchni je.

„Dnes ráno jsem přehrál Stubbsovi ten pásek,“ řekl. „Tvrdí, že to není ten hlas, co slyšel tehdy večer v telefonu. Tím se potvrdilo, že s vaším člunem vyplul někdo jiný. Nebo přinejmenším někdo jiný telefonoval, že s ním vypluje.“

„Což ovšem pořád ještě neznamená, že se nedostanu na elektrické křeslo,“ doplnil Leeds.

Má slzy na krajíčku, pomyslel si Matthew. Je třeba dál pozorně naslouchat, nezazní-li z mlhy nějaký konkrétní ostrý zvuk.

„Kdo všechno ví o tom, kde máte svůj člun?“ zeptal se.

„Desítky lidí.“

„Povězte mi o každém z nich.“

„Všichni naši přátelé vědí, které přístaviště používám,“ řekl Leeds. „Většina jich už s námi na člunu plula. Ale nikdo z nich by na mě nechtěl hodit vraždu.“

„Jak to víte?“

„Člověk přece zná své přátele. Když je nezná, nejsou to přátelé.“

„Stejně budu potřebovat jejich seznam. Než odejdu. Seznam všech lidí, kteří byli na vašem člunu nebo aspoň vědí, kam ho uvazujete.“

„No dobře,“ souhlasil Leeds, ale v jeho hlase zazněla naprostá beznaděj. Považoval to za zbytečnost.

„Můj vyšetřovatel říká, že do vašeho domu se člověk dostane s použitím obyčejného otvíráku na konzervy. Vlastně ne. I bez něj. Měli jste tu noc, kdy došlo k vraždám, zamčené vstupní dveře?“

„Já nevím.“

Zase ten poraženecký tón. Už se viděl, jak ho poutají ke křeslu. U stěny stojí chlap s černou kápí na hlavě a rukama založenýma na prsou. Čeká na chvíli, kdy přejde do sousední místnosti, podívá se skleněným průzorem a stiskne spínač.

„Zamykáte obvykle dveře, než jdete spát?“ zajímal se Matthew.

„Vždycky ne. Bydlíme na venkově, nikdy tam nebyly žádné potíže. A kromě toho, Ned spává v domku pro hosty, o kousek dál u silnice, určitě by slyšel, kdyby něco…“

„Ned?“

„Jessiin bratr. Náš manažer. Ned Weaver.“

„Váš manažer je…“

„Ano, můj švagr. Moje žena se za svobodna jmenovala Weaverová.! Jessie Weaverová. Ned u nás pracuje už od…“

Udělal kratičkou přestávku. Sotva patrnou, pokud ovšem někdo pozorně nenaslouchal ve snaze zachytit ten jediný, ostrý, pronikavý tón.

„… loňského léta,“ dokončil Leeds.

Matthew se na něho podíval.

Jejich pohledy se setkaly.

Copak? říkal si Matthew.

Co to tu máme?

„Takže nemáte pocit, že byste museli zamykat, když v domku pro hosty bydlí váš švagr.“

„Je to obrovitý chlap,“ vysvětlil Leeds.

„Jak daleko stojí ten domek?“

„U silnice.“

„Jak je to daleko?“

„Tři sta, čtyři sta yardů.“

„Takže… jestli ty dveře byly odemčené… někdo se mohl dostat dovnitř, ne? Aniž by ho Ned slyšel?“

„Inu, asi ano. Ale to vás přece nenapadne, dokud se to nestane. Že se někdo vloupá do domu…“

„Nebo do něj prostě vejde, jestli bylo odemčeno.“

„Ano, ale na venkově na takové věci nemyslíte.“

„Asi ne. Pane Leedsi, když jste odvezl auto do servisu… ten cadillac“

„Ano?“

„Nechal jste jim tam klíče?“

„Ano, nechal.“

„Jaké klíče?“

„No, můj kroužek s klíči.“

„A byly na tom kroužku i klíče od domu?“

„Tedy, když o tom tak přemýšlím… ano, řekl bych, že tam musely být.“

„Vy jste v servisu nechal klíče od domu?“

„No… ano. Jezdím s autem na stejné místo už bůhví jak dlouho. Věřím těm lidem.“

„Takže jste jim svěřil klíče od domu?“

„Jsem si jistý, že je Jimmy nenechal nikde povalovat. Určitě je hned dal do kovové krabice, kam je vždycky zavírá. Ta krabice visí na zdi. A je zamčená.“

„Jaký Jimmy?“

„Farrell. Ten servis mu patří.“

„Jak se ten servis jmenuje?“

„Silvercrest Shell. Je to na Trailu, kousek od nákupního střediska Silvercrest.“

„Byly na tom kroužku ještě nějaké klíče? Kromě klíčů od domu a od vašeho auta?“

„No, řekl bych, že tam byly i klíče od Jessiina vozu.“ Matthew na něho pohlédl.

„Ten kroužek je hrozně tvrdý a jde to hrozné ztuha, když na něj chcete pověsit klíč nebo ho sundat,“ vysvětloval Leeds. Matthew na něho hleděl. „No vážně.“

„Takže jsme v situaci,“ shrnul to Matthew, „kdy ty klíče mohl ze servisu kdokoli odcizit…“

„Ne, Jimmy je určitě zamkl.“

„Ale jestli se k nim někdo dostal, mohl se dostat i do vašeho domu; Dokonce, i kdybyste zamykali dveře…“

„No, ano, já…“

„A potom odjet červeným maserati vaší ženy.“

„Ano. Asi ano.“

„Kolik lidí vědělo, že chcete dát auto do opravy?“

„To opravdu nevím. Asi jsem o tom mluvil…“

„S přáteli?“

„Ano, nejspíš ano.“

„Doopravdy budu potřebovat ten seznam, pane Leedsi. Kdo ještě to mohl vědět?“

„Všichni na farmě. Moji zaměstnanci. Viděli, že tam cadillac není. Ale pochybuju, že by věděli, kde jde. Do kterého servisu jsem ho odvezl. To nemohli vědět.“

„Klíč od člunu na tom kroužku nebyl?“

„Ne, ne.“

„Myslel jsem si to. Máte taky ten kroužek s plovákem…?“

„Ano, ve tvaru bójky…“

„A ta se dá rozebrat?“

„Ano.“

„Takže můžete dovnitř uložit registraci.“

„Ano. Je červenobílá.“

„Já mám zelenobílou. Kam ukládáte ten klíč, pane Leedsi?“

„Do pracovny. Na farmě.“

„Kde to je? Myslím, ta pracovna.“

„Nalevo, hned za vstupními dveřmi. Uděláte dva kroky a jste v pracovně.“

„A kde bývá ten klíč?“

„Na mosazném věšáku na stěně. Vedle dveří do garáže. Visí na něm klíče od auta i od člunu.“

„Máte ke člunu nějaké náhradní klíče?“

„Jeden.“

„Kde?“

„V přístavišti. Pro případ, že by potřebovali s lodí popojet.“

„A to jsou jediné klíče? Jeden na zdi ve vaší pracovně a druhý v přístavišti?“

„Ano.“

„Když jste si tehdy odpoledne před těmi vraždami vyjel na člunu… po návratu domů jste klíč uložil taky do pracovny?“

„Ano.“

„Nevíte, jestli tam ještě pořád je?“

„Jak bych mohl? Zatkli mě hned příští ráno.“

„Bude Jessica vědět, kde ten klíč hledat, když se jí na to zeptám?“

„Určitě ano. Visí na stěně.“

„Kdo ještě ví o tom, kam ukládáte ten klíč?“

„Abyste rozuměl…“

„Ano?“

„Kdykoli pozveme přátele na loď, vždycky nejdřív přijedou na farmu. Sejdeme se na farmě, chápete?“

„Ano.“

„A já pokaždé, těsně předtím, než odjedeme do přístaviště, sejmu se stěny ten klíč. Určitě to ví spousta lidí, kam ho ukládám. Není to tajemství. Je to jenom klíč od člunu.“ Leeds pokrčil rameny. „Víte… člověk nečeká, že se stane něco takového.“

„Ne, nečeká,“ souhlasil Matthew.

Člověk nepočítá s vraždou, pomyslel si. Jenže když k ní dojde, najednou jsou klíče od lodi, od domu a od červeného maserati důležité. Jen když se stane něco takového, uvědomíte si, že do domu, otevřeného a přístupného jako Mexický záliv, mohl přijít neomezený počet lidí. A vzít v tom domě klíče od člunu a od auta. A odjet k přístavišti Říční vyhlídka v červeném maserati, které Stubbs viděl. Neomezený počet lidí. Čili kdokoli. A když to může být kdokoli, nemáte nikoho. Matthew ztěžka vzdychl.

„Pane Leedsi,“ začal, „Patricia Demmingová přišla…“

„Patricia Demmingová?“

„Státní zástupkyně, co…“

„Á, ano.“

„Nabídla mi dohodu,“ pokračoval Matthew. „Je mou povinností vás s jejím návrhem seznámit.“

Leeds přikývl a neodpověděl.

„Přiznáte se ke třem vraždám prvního stupně…“

„Já ty lidi nezabil,“ přerušil ho Leeds.

„Přiznáte se a obžaloba zařídí, abyste si mohl odpykávat všechny tři tresty současně, a požádá soud o zmírnění trestu.“

„Co to znamená?“

„Že budou souhlasit s doživotím, pokud na to soudce přistoupí.“

„Já ty lidi nezabil.“

„Za pětadvacet let by vás mohli propustit na podmínku.“

„To už mi bude šestašedesát.“

„Ale budete naživu.“

„Jenže já je nezabil.“

„Co jí mám odpovědět?“

„Ať se jde bodnout.“

„To jsem chtěl slyšet,“ řekl Matthew. „Děkuju vám.“

* * *

V telefonní budce před budovou veřejné bezpečnosti Matthew zpaměti vytočil číslo kanceláře státního zástupce a požádal, aby byl spojen s Patricií Demmingovou. Po několika okamžicích se ve sluchátku ozval její hlas.

„Ahoj,“ pozdravila roztomile.

„Ahoj, Patricie, právě jsem mluvil s klientem.“

„No a?“

„Mám vám vyřídit, že ty muže nezabil. O dohodu nemá zájem.“

„Je mi líto, že to vidí takhle.“

V jejím hlase zazněla upřímná lítost.

„Nejde o to, jak to vidí,“ prohlásil Matthew. „Jde o to, že to ví. On ty lidi nezabil.“

„My si to nemyslíme,“ opáčila Patricia.

„Ano, a právě proto máme soudy,“ odsekl Matthew.

„No dobrá,“ nasadila náhle ostrý tón. „Takže to prokažte před soudem.“

„Máte to popletené, Patricie. Vy budete muset prokazovat…“

„A taky že to udělám,“ odpálila ho. „Sbohem, Matthewe.“

Ve sluchátku to cvaklo. Matthew pohlédl na hodinky. Otevřel telefonní seznam, zavěšený na kovovém lanku obaleném plastem – byl to div, že tam ten seznam visel i v dnešní době bezúčelného vandalismu –, vyhledal číslo servisu Silvercrest Shell, vhodil do přístroje čtvrtdolar a vytočil číslo. Telefon zvedl nějaký mládenec a sdělil mu, že Jim Farrell už odešel a přijde až zítra ráno. Matthew se představil a slíbil, že ještě zavolá.

Znovu nahlédl do seznamu.

Vyštrachal z kapsy další čtvrťák.

Zaváhal.

Ale co, k čertu, pomyslel si a vytočil číslo.

* * *

Stařec míval ve zvyku vyjít si po večeři na krátkou procházku. Tradice. Zhltnout rýži s rybou a zeleninou a pak vyrazit na procházku po hrázi. Pohlédnout k horám za Saigonem. Jenomže tohle byla Calusa, stát Florida a nejbližší hory se nacházely v Severní Karolíně. Byla tu však spousta vody. Když jste poodešli z Malé Asie o půldruhého bloku směrem k Tamiami Trail, tam jste odbočili doleva podle dálnice U. S. 41, stáčející se kolem Parku vzpomínek, najednou se vám odkryl výhled na Galuskou zátoku, při kterém se vám úplně zastavilo srdce. Plachetnice na vodě i na stojánkách v přístavišti před Marina Lou’s, estakáda na Sabal Key, táhnoucí se směrem k ostrovům a zálivu, obloha zbarvená zapadajícím sluncem a kupící se mračna – úžasné.

Starý muž měl zemřít.

Dnes večer.

„Vážně jsem ráda, že jste zavolal,“ řekla Mai Chim.

„A já jsem rád, že jste měla čas,“ opáčil Matthew.

„Já mám čas vždycky,“ ujistila ho.

Seděli u stolu u okna v restauraci Marina Lou’s, nějaké čtyři pět bloků od míst, kde Trinh Mang Duc kráčel podle U. S. 41 s rukama za zády, s hlavou otočenou doleva, směrem k zátoce, a s melancholickým úsměvem ve tváři. Matthew s Mai Chim měli před sebou stejný výhled. Malý poloostrov nedalekého městského parku, za ním zátoka s rušným večerním plavebním provozem, vyšňořená v barvách západu slunce. Slunce se právě dotklo nejbližšího umělého ostrova u Flamingo Key. Za půl hodiny zahalí zátoku noční tma.

Matthew měl na sobě jeden ze svých „obleků z třetího světa“ – to označení vymyslel jeho partner Frank pro bavlněné kalhoty a košile, které si kupoval v obchodě nedaleko svého pronajatého domu. Všechny ty věci pocházely z Guatemaly, Koreje, Malajsie či Tchaj-wanu a pro Matthewa představovaly neformální, lehké, báječné oblečení do letních veder. Navíc byly volné, splývavé, a tedy zvlášť vhodné pro člověka, který přibral deset liber, protože se v Benátkách, Florencii a Římě přecpával těstovinami. Dnes ráno při vážení Matthew zjistil, že dvě z těch přebytečných liber již shodil. Doufal, že se na původní váhu dostane během příštích dvou týdnů. Dnes večer si objednal jenom grilovanou rybu. Málo cholesterolu, tuku i kalorií.

Mai Chim zápolila se steakem velkým jako její rodná země. Měla na sobě růžovou sukni, nízké bílé sandály a pastelově modrou blůzu s výstřihem, odhalujícím ňadra. Tváře jí lemovaly volně splývající dlouhé černé vlasy. Na uších se houpaly podlouhlé stříbrné náušnice. A na pravém zápěstí měla tlustý stříbrný náramek. Vypadala jako typická Američanka a zároveň velmi asijsky. Vypadala překrásně. A jedla jako šofér náklaďáku. Její apetit ho nepřestával udivovat. Ale ještě více ho udivovala skutečnost, že je tak štíhlá. Napadlo ho, že když není s ním, třeba nejí vůbec nic. Také by rád věděl, jak to myslela, když řekla, že má čas pořád. Tak krásná žena?

„Trvalo mi hrozně dlouho, než jsem se naučila používat vidličku a nůž,“ poznamenala. „Ale naučila jsem se to dobře, nemyslíte?“

To byl vtip – žertovná poznámka o její hltavosti. Najednou ho napadlo, jestli třeba ve Vietnamu netrpěla hlady. Nebo někdy potom.

„Já vím, že jsem hrozný žrout,“ prohlásila bujaře a vložila si do úst další sousto steaku. Žvýkajíc dodala: „Vlastně jsem vám chtěla sama zavolat.“

„Ale?“ podivil se Matthew. „A pročpak?“

„Abych vás naučila trochu vietnamsky,“ odpověděla se záhadným úsměvem.

Ten staroch se spletl jenom o fous, ale zanedlouho se ho na tu poznávací značku začnou znovu vyptávat, rozpovídají ho a bingo! Někomu to dojde.

To, že si všiml toho auta, nebylo v plánu.

To auto mělo zůstat tajemstvím. Vyzvednout ho u Kickers, zajet do Malé Asie, zaparkovat ve stínu velkých pepřovníků, lemujících vozovku, a ve svítivém žlutém oblečení jít vraždit. To auto neměl nikdo vidět. Jenom žlutou větrovku a čepici. Dovnitř a ven. Podříznout jim krky, dobrou noc, hoši, spěte sladce. Vypíchat jim oči, uřezat jim ptáčky, ach taková ohavnost.

Ale ten stařec viděl poznávací značku.

Náhodou si popletl číslo, ale stejně ji viděl. Takže stařec bude muset zmizet. Sbohem a zmiz, aby nezůstala žádná stopa. Sbohem, hodně štěstí, pozdravuj své nedávno zesnulé krajany.

Támhle je.

Prochází kolem vchodu do přístaviště.

Nad zátokou se už stmívá.

Počkat.

Je třeba počkat, až se setmí.

* * *

„Vzpomínáte si, jak jsme mluvili o diakritických znamínkách?“ zeptala se Mai Chim.

„Ano. Ten ocásek a přehláska.“

„Mimochodem, na to jsem se podívala. A měl jste pravdu, je to diakritika.“

„Ano.“

„Ano, jak jste říkal. Ale napadlo mě, že našim znamínkům porozumíte lépe, když je uvidíte. Alespoň některá. Okopírovala jsem vietnamskou abecedu ze staré mluvnice. Proto jsem vám chtěla zavolat,“ dodala s úsměvem. „Chcete se podívat?“

Slova chcete se podívat zněla v jejím podání trochu cize. Maličko nepatřičně.

„Jistěže ano,“ přisvědčil.

Odložila příbor a sáhla pro kabelku, zavěšenou přes opěradlo židle. Otevřela ji, vytáhla složený list papíru, rozložila jej a podala mu jej se slovy: „Okopírovala jsem to v práci.“

aáábcddeéghiklmnoóopqrstutfvxy

Také abeceda mu připadala jenom trochu cizí, maličko mimo, i když písmena vypadala stejně jako v angličtině. Asi za to mohla ta znaménka.

„Samozřejmě, tohle jsou jenom základní varianty,“ vysvětlovala. „Máme také znaménka pro rozlišení tónu. Mohla bych vám je nakreslit, ale vypadají jako kuřecí stopy.“

„Kohoutí stopa,“ opravil ji.

„Ano,“ přikývla. „Jak říkám, náš jazyk je hrozně složitý. Miliony všelijakých znamínek. No, tolik zase ne. Ale je jich spousta. Tohle si můžete nechat, jestli chcete.“

„Děkuju.“ Složil papír a schoval jej do kapsy.

„Pro případ, že byste někdy jel do Saigonu.“ Obrátila oči v sloup na znamení, že něco takového nepřipadá v úvahu. Opět se chopila vidličky a nože, ukrojila kus steaku a už jej zvedala k ústům, když se najednou otázala s opravdovým zájmem: „Chutná vám ta ryba?“

„Jakž takž,“ přiznal Matthew. „Můj partner tvrdí, že na Floridě člověk dobrou rybu nesežene. Lodě prý musí vyjíždět daleko na moře a než se vrátí, ryby už nejsou čerstvé. Tak praví orákulum.“

„Já tady nikdy nejím ryby,“ prohlásila. „Ve Vietnamu jsem je jedla pořád, ale tady ne. Nejsou dobré. Obávám se, že váš partner má pravdu.“

„To já vlastně taky. Ale neříkejte mu to, prosím vás.“

„Máte ho rád? Vašeho partnera?“

„Ano. Moc.“

„Je ženatý?“

„Ano.“

„Šťastně?“

„Nu… řekněme, že na tom ještě pořád pracují.“

„A vy jste byl šťastně ženatý?“

„Ne.“

„Proto jste se rozvedl.“

„Ono to bylo složitější.“

„To znamená, že v tom byla nějaká jiná žena.“

„Ano.“

„A teď? Je ve vašem životě nějaká žena?“

„Nic vážného.“

„A něco nevážného?“

„Několik žen, se kterými se občas vídám.“

Dojedla steak a odložila vidličku a nůž rovnoběžně na talíř; nepochybně ji někdo poučil, že takhle se to dělá v Americe. Upíjela pivo a hleděla na nebe nad zátokou, jež nabylo temně fialové barvy. Za okamžik se slunce ponoří do oceánu a bude tma. Dost dlouho mlčela a obloha za ní byla stále temnější.

„Víte,“ řekla nakonec a pohled měla upřený na tmavou hladinu, „přemýšlela jsem, proč jste mi vlastně zavolal.“

„Protože jsem vás chtěl líp poznat.“

Pokývla hlavou.

A opět se odmlčela.

Pak se k němu otočila. „Znamená to, že se mnou chcete spát?“

Její upřený pohled vyžadoval upřímnost.

Rozhodl se to risknout.

„Asi ano,“ připustil. „Časem.“

„Kdy je to, časem?“ otázala se. „Dnes večer? Zítra? Příští měsíc? Napřesrok?“

„Kdykoli,“ odpověděl. „Pokud vůbec kdy.“

„A kdy to tedy bude?“

„Tehdy, až to budeme chtít oba.“

„A když nebudu chtít?“

„Tak se to nestane.“

„A nikdy jeden druhého nepoznáme lépe?“

„To jsem neřekl.“

„Já jsem Asiatka,“ poznamenala.

„Já vím.“

„Proto se mnou chcete spát? Protože jsem Asiatka?“

„Já jsem vás nepožádal, abyste se mnou spala,“ namítl. „Pozval jsem vás na večeři. A to nemá nic společného s tím, že jste Asiatka.“

„Protože někteří muži by se mnou chtěli spát jen z toho jediného důvodu, víte? Že jsem z Asie.“

Měl pocit, jako by kráčel po stezce v džungli s krásnou ženou, z níž se náhle vyklubala bojovnice Vietkongu, která zvedla obě ruce, aby mu ukázala, že má v podpaždí odjištěné granáty.

Neodpověděl.

„Doufám, že to není váš případ,“ řekla.

Ani teď neodpověděl.

„Protože já jsem ještě nikdy v životě s nikým nespala,“ dodala a opět se odvrátila. Zátoku zahalila noční tma.

* * *

Stařec stál u zábradlí na chodníku asi deset stop od pouliční lampy a díval se na čluny v přístavišti. Na jednom z nich hrál někdo na ukulele. V nočním tichu se nesl kovový zvuk nástroje, jako by přicházel z jiného prostoru i času – stejně jako ten starý muž. Na mnoha člunech se svítilo. Světla se zrcadlila na černé hladině. Drnkání ukulele se linulo vlhkým nočním vzduchem. Stařec stál se skloněnou hlavou a fascinovaně naslouchal. Pak se konečně odvrátil od zábradlí a začal se vzdalovat od lucerny…

Tudy, jen pojď.

… s rukama sepjatýma za zády, se skloněnou hlavou, mírně shrbený mířil ven z oblasti, kam dopadalo světlo z přístaviště.

Ano, jen pojď.

… přicházel blíž a blíž, lucernu nechal za sebou, před sebou jen chodník, černý jako noc, mířil do nočních temnot, kde čekal nůž, nůž…

Ano!

* * *

Kancelář Morrise Blooma v budově veřejné bezpečnosti zdobily zarámované skupinové fotografie příslušníků policejního sboru z nassauského okresu, tam nahoře na severu, jemuž kdysi velel. O prostor na stěně se dělily s plaketou, kterou dostal za vzornou službu od velitele nassauských detektivů, a s dvěma výstřižky z titulních stran listů New York Daily News a Newsday v průsvitných plastových obalech, kde se psalo o smělém zatčení dvou bankovních lupičů v Mineole na Long Islandu, které se podařilo detektivu Morrisi L. Bloomovi. Také tam viselo několik zarámovaných fotografií jeho manželky. Na skříni stála trofej za vítězství v boxerském turnaji, jejž se zúčastnil během služby u námořnictva, a vedle ní loutka v podobě psa Snoopyho, kterou mu loni daroval jeho devatenáctiletý syn ke Dni otců. Beagle měl na krku zavěšenou cedulku s ručně vyvedeným nápisem: Nejlepšímu ohaři na světě s láskou Mare.

Bloom hleděl na titulek v ranním vydání listu Calusa Herald-Tribune.

Stálo tam:

NEJVĚTŠÍ PROTIDROGOVÝ ZÁTAH NA FLORIDĚ

„Myslel jsem, že vypukla třetí světová válka,“ řekl Matthew. „Mhm,“ zabručel Bloom.

„Tak obrovský titulek…“

„Mhrrfm.“

Článek pod titulkem poněkud hysterickým tónem hlásal, že dosud největší kokainovou zásilku v dějinách Floridy se podařilo zadržet včera, 21 srpna, ráno a při té příležitosti bylo v takzvané bolivijské čtvrti v Caluse zatčeno dvanáct lidí, což by mohlo znamenat definitivní konec obchodu s drogami v této části státu. Ve zprávě se dále uvádělo, že popud k čtyřměsíčnímu vyšetřování vyšel od státního zástupce Skye Bannistera, pracovali na něm detektivové z jeho úřadu spolu s protidrogovou brigádou, caluskou policií a s detektivy z úřadu okresního šerifa a nakonec se tuto tajnou operaci podařilo úspěšně dokončit. Při zásahu časně ráno policisté zajistili tisíce kilogramů kokainu, miliony dolarů v hotovosti a pistole, pušky i automatické zbraně v takovém množství, že by to stačilo pro rozpoutání války ve Střední Americe. List také citoval Bannisterův výrok: „Kdo dělá do drog, toho dopadneme. A když ho dopadneme, bude potrestán. Tihle lidé půjdou do vězení na hodně, hodně dlouhou dobu. O to se osobně postarám. V našem městě nebudeme tolerovat žádné drogy. Ani jinde v tomto státě.“

„Tak tohle jste pekli,“ poznamenal Matthew.

„Tohle jsme pekli,“ přikývl Bloom.

„Skyeův výtah do Tallahassee.“

„Řekněme, že mu to nemůže uškodit,“ mínil Bloom.

„A proto by rád zametl pod koberec ty tři vraždy.“

„Tak nějak.“

„Udělá nabídku, dosáhne rychlého odsouzení a můžou si doma s maminou zatančit.“

„Mhm.“

„Protože, kdyby tenhle případ prohrál…“

„To je moc velký případ na to, aby si ho mohl dovolit prohrát, Matthewe.“

„To jistě.“

„Když prohraje, sbohem Tallahassee.“

„Postarám se o to, aby prohrál, Morrie.“

„Auvaj,“ zaúpěl Bloom. „Ale nemyslím, že máte šanci.“

„Ne? Byl snad můj klient včera večer na vycházce z vězení na břehu zátoky?“

„Někdo napodobil způsob vraždy, Matthewe. Docela jednoduše.“

„To je verze vaší strany,“ odpálkoval ho Matthew.

Zprávu o vraždě zahrabali až na čtrnáctou stránku novin. Byl to jediný sloupec něco přes polovinu strany a vedle něj otiskli celostránkovou reklamu obchodního domu Curtis Brothers. Psalo se zde, že mrtvé tělo osmašedesátiletého nezaměstnaného přistěhovalce vietnamského původu jménem Trinh Mang Duc, bytem v Tango Street 1224, objevila pět minut po druhé hodině ranní motorizovaná policejní hlídka v severní části Tamiami Trail u přístaviště Marina Lou’s.

Na dotazy novinářů ohledně zjevné podobnosti tohoto případu s vraždami a zohavením tří Vietnamců, nedávno obviněných ze znásilnění a později osvobozených, mladá státní zástupkyně Patricia Demmingová, pověřená sestavením obžaloby v tomto senzačním případu, konstatovala, že takové věci se stávají často. „Bohužel, je třeba říci, že mnoho vražd bývá napodobováno vnímavými pachateli, kteří se dopouštějí naprosto identických zločinů,“ prohlásila. „Říkáme tomu okopírované vraždy. Vražda pana Trinha je právě takovou strašlivou tragédií. Stal se nevinnou obětí pomateného pachatele, usilujícího o pochybnou slávu tím, že zopakuje vraždu – v tomto případě vraždy – které již před ním spáchal někdo jiný. Nepochybuji, že jiná spojitost mezi oběma případy neexistuje. Pachatele dřívějších vražd jsme již dopadli a jsem si jista, že caluská policie dokáže dopadnout i osobu, která se dopustila tohoto posledního zločinu.“

„Ta má ale vyřídilku,“ podotkl Bloom.

„Jsou to kecy,“ odtušil Matthew. „Kdo zařídil, že tu zprávu tak důkladně zahrabali?“

„Já ne,“ bránil se Bloom.

„Neříkám, že jste to byl vy.“

„Já ani nebyl u toho, když přišlo první hlášení. Včera večer sloužil Palmieri.“

„Zohavil mrtvolu stejným způsobem?“

„Naprosto stejným.“

„Aby se ujistil, že to budeme považovat za kopírovanou vraždu, co?“

„Já si opravdu myslím, že je to kopírovaná vražda.“

„A vrah si čistě náhodou vybral jednoho ze svědků Demmingové, ano?“

„Ne, vybral si ho úmyslně.“

„Proč?“

„Kdo ví? Možná proto, že Trinh přece jenom měl něco společnými s předešlými vraždami. Kdo ví, co se honí hlavou pachatele, co vraždí přes kopírák, Matthewe? Takoví lidi jsou magoři. Myslíte, že vědí, co dělá? Nevědí, věřte mi. Zažil jsem takový případ v Nassau, když jsem tam pracoval. Pachatel zabíjel staré ženské, protože nějaký jiný cvok týden předtím zavraždil svou osmdesátiletou matku. Byly toho plné noviny po celém státě New York. Jenže ten napodobitel si vybíral jenom šedovlasé ženy. Protože jeho matka taky měla šedivé vlasy. Bylo mu fuk, že matka toho prvního šílence měla tmavší vlasy než vy. Matka kopírujícího vraha měla šedivé vlasy, a proto si vybíral šedovlasé oběti. Docela mešuge,“ dodal Bloom.

„Říkáte, že je to zločin bez motivu?“

„Třeba mu jde o slávu, v tom má Demmingová pravdu. Spousta si jich myslí, že budou stejně slavní jako chlap, kterého napodobují.“

„A jak by se vám zamlouval tenhle motiv, Morrie: Trinh viděl poznávací značku vrahova auta.“

„Jenže taková značka na Floridě neexistuje,“ potřásl Bloom hlavou. „Já vím. Ale myslíte, že bych se s tím spokojil? Myslíte, že bych za ním nechodil tak dlouho, až by si vzpomněl, co doopravdy viděl?“

„Asi jo,“ pokrčil Bloom rameny. „A nemyslíte, že si to vrah uvědomil?“

„Já nevím, co si uvědomil nebo neuvědomil – jestli vůbec jde o takovou věc. Vrahové nepřemýšlejí stejně jako vy nebo já. Na vraždě není nic spořádaného, věřte mi. Vražda, to je vždycky binec. A lidi, kteří páchají vraždy, nečtou Agathu Christie. Nejsou všichni blázni, ale tenhle blázen je, Matthewe. Věřte mi. Je to klasická okopírovaná vražda. A pachatel se dopustí ještě další a možná v tom bude pokračovat tak dlouho, dokud ho nechytneme. A my ho chytneme, Matthewe. Jen počkejte a uvidíte. Určité je to kopírovaná vražda. A tenhle pachatel skončí spolu s vaším klientem ve frontě na smrt.“

„Slíbil jsem svému klientovi něco jiného,“ odsekl Matthew. „To jste neměl,“ usadil ho Bloom.

* * *

Seděli nad kávou a míchanými vejci se šunkou v jídelně na Sabal Key. Jmenovala se Lahůdky z Miami. Servírka jim vysvětlila, že mají dnes potíže s klimatizací. Tím pádem teplota uvnitř dosahovala čtyřiceti stupňů. Warren chtěl odejít a najít něco jiného, ale Nick Alston prohlásil, že mu vedro nevadí. U okna seděla tlustá dáma v růžových šortkách a růžovém tričku bez rukávů a ovívala se jídelním lístkem. Ulicí za oknem občas projelo auto, mířící k veřejné pláži na Sabal Key. Alston si pochutnával na vajíčkách.

„Tak co potřebuješ tentokrát?“ zajímal se.

„Vyhledat něco v počítači,“ řekl Warren.

Vždycky vycházel z teorie, že chcete-li někoho požádat o službu, je nejlepší požádat o ni hned a na rovinu, bez všelijakých okolků a kličkování. Ušetří se tím hromada času. A získáte si tím i trochu respektu. Pověděl Alstonovi už do telefonu, že potřebuje další službu. Alston otráveně souhlasil, že se s ním sejde, a naznačil, že tentokrát to bude něco stát. Ale teď, když ho viděl před sebou, si Warren nebyl jistý, jestli má hned začít mluvit o tom, proč přišel.

Alston vůbec nevypadal dobře.

Nikdy to nebyl žádný krasavec, ale teď měl hnědé oči podlité krví, drsný obličej jaksi nafouklý, odulý, jako sláma žluté vlasy připomínaly provázky, na bradě měl strniště a bylo zjevné, že už po ránu pil. Bylo teprve deset dopoledne a jeho alkoholický dech člověka málem odrovnal. Řekl Warrenovi, že má dnes volno, ale Warren měl pocit, že možná pije, i když je ve službě.

„Jak se vede, Nicku?“ otázal se.

„Co potřebuješ najít na počítači?“ zeptal se Alston.

„Jsi v pořádku?“

„Inu, však víš.“

Upřeně hleděl do talíře, nabral si vajíčka na vidličku, donesl ji k ústům a znovu celou operaci zopakoval.

„Ve Frankově sektoru teď dělá novej chlap,“ poznamenal.

„A jak mu to jde?“

„Myslím, že docela dobře.“

Jedl dál. Warren mávl na servírku, aby jim přinesla ještě kávu. Byla to nehezká blondýna s překrásnýma nohama. Nosila krátkou sukýnku, aby ty nohy bylo vidět. Warren i Alston si těch nohou všimli. Nemohli je přehlédnout.

„Jezdí s druhým vozem v tom sektoru,“ pokračoval Alston. „S tím, co dřív jezdíval Charlie Macklin. Jezdíme teď sólo, víš. Ale v každým sektoru jsou dva vozy, takže když je potřeba, přijede pomoc na to tata. Moc ho zatím neznám, ale Charlie Macklin to není, to vím určitě.“

„Jak dlouho jsi znal Charlieho?“

„Páni, známe se celý léta.“

Přítomný čas; jako by Charlie ještě žil.

„Musí to být těžké,“ mínil Warren, „přijít o partnera.“

„Jo. Však víš, klapalo nám to ohromně. Charliemu bych klidně svěřil svůj život. Sakra, a taky jsem to nevím, kolikrát udělal. Bez něj už to není ono, Chambersi, to ti povídám.“ Pokývl hlavou a uchopil hrnek s kávou.

Warren ho chvíli pozoroval.

Jen do toho, pomyslel si. Zkus to s ním.

„Nemyslíš, že moc piješ?“ otázal se.

„Trochu,“ připustil Alston.

„Měl bys to omezit.“

„Co ti je po tom?“

„Nic.“

„Tak mi dej svátek.“

„Myslel jsem, že bych ti mohl pomoct,“ nadhodil Warren.

Alston se na něho podíval přes stůl.

„Ale jdi,“ zavrčel.

„Vážně. Jestli můžu něco…“

„Ale no tak, sotva se známe. Proč by ti na mně mělo záležet?“

„Nemám rád, když je někdo v maléru.“

„Já nejsem v maléru.“

„Dneska ráno už jsi nasával, je to tak?“

„Nijak zvlášť. Co je s tebou? Jsi snad velebníček?“

„Chci ti pomoct, Nicku. Zavolej mi, ano? Když si budeš chtít popovídat, zavolej mi.“

„Dej pokoj,“ bručel rozpačitě Alston.

„To je lepší než flaška,“ dodal Warren.

„Asi trochu chlastám,“ připustil Alston. Pokrčil rameny a uhnul pohledem. Na protější straně místnosti se servírka skláněla nad tou tlustou dámou a dolévala jí do šálku kávu.

„Viděls někdy takový nohy?“ prohodil Alston.

„Nikdy.“

„Výstavní nohy, co říkáš?“

„To jo,“ přitakal Warren.

„Člověče.“ Alston obdivně zavrtěl hlavou.

Oba se na okamžik odmlčeli a hleděli na dívčiny nádherné, dlouhé nohy.

„Jde jen o to, že občas musím myslet na to, co se stalo,“ vysvětloval Alston. „Nenapadlo by mě, že mi bude tak scházet, víš? Myslím Charlie. Chci říct… každý ráno, než jsme nasedli do aut, jsme spolu chodili na snídani. A během šichty jsme vždycky dvakrát, třikrát skákli na kafe a po šichtě jsme se šli nadlábnout a… mluvili jsme o všem možným. O ženských, o práci, o tom, kde jsme kdy byli, co bysme chtěli dělat, bylo to dobrý, moct si takhle s někým povídat. Protože tahle práce ti po čase leze na nervy Všecko, co při ní vidíš. Všecko, co se semele v tomhle městě, zvlášť dneska, když jsou všude samý drogy. Četls dneska noviny? Takový kecy! Prokurátor udělá jeden všivej zátah a myslí si, že je po všem. Měl by si někdy v noci se mnou projet můj sektor. Ukázal bych mu, že neskončilo vůbec nic.“

„Myslí si, že se jim podaří odrovnat šéfy drogových kartelů a přijde je to jenom na pár supů,“ přidal se Warren.

„Rozpočet na boj proti drogám je k smíchu,“ prohlásil Alston. „Snažím se to vysvětlit mojí přítelkyni; dělá na policejním dispečinku a trochu naší práci rozumí. Ale ne do detailu, chápeš? Neví nic o tom, s čím člověk denně přichází do styku. O tom si můžeš popovídat jenom s parťákem.“

„S někým, kdo té práci rozumí,“ přikývl Warren.

„Jasně. Jinak si najednou začneš říkat, co tady vlastně dělám? Komu vůbec záleží na tom, jestli tu jsem nebo ne?“

„Kdysi jsem to dělal taky, víš o tom?“ otázal se Warren.

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Jo. Byl jsem u policie v Saint Louis.“

„Takže to znáš.“

„No jistě.“

„To je zajímavý,“ bručel Alston. „Tak ty jsi polda ze Saint Louis.“

„Byl jsi tam někdy?“

„Ne, ale slyšel jsem, že tam všecky ženský máj diamantový prsteny,“ usmál se Alston.

„Mají i jiné věci.“

„Ale ne takový nohy, jako tahle,“ tvrdil Alston. „Oblízal bych jí je od konečků prstů až do rozkroku.“

Seděli a upíjeli kávu. Tlustá dáma vstala a zamířila k pokladně.

„To, co jsem říkal předtím, jsem myslel vážně,“ prohodil Warren.

„Oukej.“

„Kdykoli si budeš chtít popovídat, zavolej.“

„Dobrá, budu si to pamatovat.“

„Vážně.“

„Však já slyším.“

„Dobrá.“

„Co potřebuješ udělat na tom počítači?“ vzpomněl si Alston.

„Co tě napadne, když vidíš chlapa s tetováním?“

„Ozbrojená loupež,“ odpověděl okamžitě Alston.

„Takových je hodně,“ pokýval hlavou Warren.

„Většina,“ tvrdil Alston. „Vlastně všichni, s kterejma jsem kdy měl co do činění, měli nějaký tetování.“

„Potřeboval bych zjistit, jestli něco nemáte na chlapa jménem Ned Weaver. Zkus začít v San Diegu.“

„A co ještě? Čím víc toho do počítače naleješ, tím má větší radost.“

„Je mu něco pod třicet. Veliký chlap, šest stop a dva palce, dvě stě dvacet liber, vypadá jako vzpěrač. Zrzavé vlasy, zelené oči, žádné viditelné jizvy. Tetování má na pravé ruce. Kozatá mořská panna s dlouhým rybím ocasem. Tvrdí, že nebyl na vojně, ale možná bude lepší prověřit to v záznamech u FBI.“

„Zajdu na velitelství, jakmile tu skončíme.“

„Dej mi vědět, kolik času jsi na to potřeboval.“

„Proč?“

„Abych mohl spočítat…“

„Nebuď vůl,“ napomenul ho Alston.

„Do telefonu jsi říkal…“

„To bylo předtím a teď je teď.“

Warren na něho pohlédl.

„Dobře?“ otázal se Alston.

„Dobře,“ souhlasil Warren.

* * *

Když Matthew v jedenáct dopoledne dorazil do servisu, Jimmy Farrell se skláněl nad kapotou kabrioletu Chevrolet LeBaron. Ohlásil se telefonicky a Farrell ho čekal. Ale dal si načas, než se napřímil. Matthewovi byl okamžitě nesympatický. Muselo to být pohledem, protože ten člověk ještě ani neotevřel ústa.

Byl to plešatý vousáč, vysoký asi pět stop a deset nebo jedenáct palců, tedy o něco menší než Matthew, ale robustněji stavěný. Na sobě měl červené triko se žlutou lasturou firmy Shell na prsou. Pod trikem se jasně rýsovaly prsní svaly a pod rukávy se nadouvaly bicepsy. Jeden rukáv měl ohrnutý a za ním zastrčenou krabičku cigaret. Měl tmavě hnědé oči a ježaté obočí stejné barvy jako plnovous; vůbec to byl chlupatý mužský, až na úplné holou, nepochybně oholenou hlavu. Vypadal, jako by polykal zapalovací svíčky a plival písty. Připomínal televizního svalovce. Matthew by se byl vsadil, že určitě chodí často na lov.

„Matthew Hope,“ představil se. „Telefonoval jsem vám.“

Nepodal mu ruku, Farrell měl obé ruce od oleje.

„Ví už o tom, že je ten cadillac hotový?“ zajímal se Farrell.

„Ano. Prý to poví manželce. Nebo švagrovi.“

„Tomu blbounovi,“ usykl Farrell, ale nijak to nevysvětlil. „Kdy si pro něj někdo přijde? Nemám tu moc místa a taky bych rád dostal zaplaceno za práci.“

„Ten člověk je ve vězení,“ připomněl mu klidně Matthew.

„To má blbý,“ mínil Farrell. „Kdyby si dal bacha, nezavřeli by ho.“

„Pane Farrelle, chtěl bych vás požádat, abyste mi ukázal, kam ukládáte klíče od aut, která opravujete.“

„Proč?“

„Mohlo by to být pro pana Leedse důležité.“

„Asi si myslel, že je ještě v džungli, co?“ prohodil Farrell. „Kde nikomu nezáleží na tom, co udělá. Zapomněl, že je zpátky v civilizaci.“

Vietnamský veterán, uvědomil si Matthew. Asi tak ve správném věku – devětatřicet čtyřicet let. V očích měl pohled, kterého si Matthew předtím nevšiml. Zahořklý, cynický pohled, jímž dával najevo, že musel dělat věci, které šťastnější smrtelníci dělat nemuseli.

„Nemyslím si, že ty lidi zabil,“ řekl Matthew.

„Jestli ne, tak je měl zabít,“ odtušil Farrell. „Jenom to chtělo trochu šikovnosti. Pořád nechápu, k čemu chcete vidět tu krabici.“

„A máte takovou krabici?“

„Visí támhle na zdi.“ Farrell ukázal na podlouhlou šedivou plechovou krabici, přišroubovanou ke stěně hned za dveřmi od kanceláře. Víko krabice bylo otevřené a v zámku trčel klíč.

„Takhle otevřená bývá celý den?“ zajímal se Matthew.

„Kromě nás tu nikdo není,“ tvrdil Farrell.

A kromě těch, kdo náhodou vejdou do servisu, pomyslel si Matthew.

„Kdy ji zamykáte?“

„Když večer odcházíme.“

„Ale jinak celý den ten klíč takhle trčí v zámku, ano?“

„To je nejjistější,“ mínil Farrell. „Jinak by se ztratil.“

„Kam ukládáte ten klíč, když krabici na noc zamknete?“

„Do pokladny.“

„V kolik hodin obvykle odcházíte?“

„Kolem šesté.“

„Všichni současně?“

„Obyčejně ano. Občas někdo potřebuje něco dodělat na nějakém autě, a tak tu zůstane o něco dýl. Ale v šest přestáváme prodávat benzin. Přesně. Život je krátký.“

„Víte, kterou noc došlo k těm vraždám?“

„Už to bude čtrnáct dnů, ne?“

„Třináctého. V pondělí v noci.“

„Vzpomenete si, v kolik hodin jste ten večer odcházel z práce?“

„Asi kolem šesté, stejně jako jindy.“

„Zamkl jste před odchodem krabici?“

„Zamkl.“

„A byl v ní Leedsův klíč, když jste ji zamkl?“

„Řekl bych, že ano. Neměl jsem proč ho vyndávat.“

„Víte, jaké klíče na tom kroužku jsou, pane Farrelle?“

„Jo. Vlastně jsem mu kvůli tomu volal. Mluvil jsem s tím jeho zajebaným švagrem. Povídám mu, že nehodlám odpovídat za všechny klíče na tom kroužku; vypadaly jako klíče od domu a bůhví od čeho jiného. On prý, že se pro ně zastaví. A myslíte, že přišel?“

„Pane Farrelle, kdo ještě věděl, že na tom kroužku visí klíče od domu?“

„Ptáte se na lidi, kteří tu pracují?“

„Ano.“

„Jestli si myslíte, že někdo ten klíč použil, aby se dostal do Leedsova domu…“

„Ano, považuju to za možné.“

„Ale já bych řek, že ne.“

„Přesto bych si rád promluvil s každým, kdo měl k těm klíčům přístup.“

„Jsme tady jenom tři,“ řekl Farrell. „Ten študent, co čepuje benzin, přijde až po škole. Ve tři, ve čtyři hodiny. Je mu šestnáct a nikdy se nikam nevloupal.“

„Jak je velký?“

„Proč?“

„Protože tu noc, kdy se staly ty vraždy, měl někdo na sobě Leedsovu větrovku a čepici.“

„Danny měří pět stop a sedm palců a váží asi sto šedesát liber,“ řekl Farrell. „Takže to podle mě nebyl on, kdo vlezl Leedsovi do domu a ukradl mu jeho oblečení.“

„Kdo říká, že mu někdo ukradl oblečení?“

„Když ho někdo měl na sobě, tak ho musel ukrást.“

„Kdo tu ještě pracuje?“ zeptal se Matthew.

„Ještě tu mám na výpomoc mechanika. To je všechno. A ten měří šest stop a dva palce – to se vám asi bude zamlouvat.“

„Kde je?“

„Šel někam koupit kafe.“

„Počkám si na něj,“ řekl Matthew.

* * *

Počítač pojmenovali Bessie. Alston by byl rád věděl, proč mu někdo dal zrovna tohle jméno. Taky by byl rád věděl, jestli se všude na světě dávají počítačům ženská jména a navíc jména tlustých ženských. To nohaté děvče v jídelně se docela určitě nejmenuje Bessie. Obličej má, že by se při pohledu na něj zastavily i hodiny, ale na ty nohy nezapomene, co bude živ. Po dívce s takovýma nohama nikdo počítač nepojmenuje. Bessie. „No dobře, tak jdeme na to, Bessie. Podíváme se, co víš o panu Nedu Weaverovi.“

Seděl sám v místnosti vyhrazené počítačům v budově veřejné bezpečnosti. Ze vzdálenosti půldruhé stopy hleděl na obrazovku a velkýma rukama s nataženými ukazováky bloudil po klávesnici. Vyťukával písmena, jimiž chtěl otevřít příslušnou složku. Potom udeřil do klávesy ENTER.

Přístroj se ho otázal, kterou z několika kategorií si přeje prohledat.

Vyťukal ZL, jako zločin.

Ve stroji to zabzučelo.

Na obrazovce zazářil nápis ZVOLTE MOŽNOST

1) VE MĚSTĚ

2) VE STÁTĚ

3) V CELÝCH USA

4) V JINÉM STÁTĚ

Věděl, že kdyby vybral třetí možnost, tedy pátrání v rámci celých Spojených států, Bessie se napojí na záznamy FBI a on tu zůstane trčet celý den. Místo toho zvolil čtyřku a rychle vyťukal písmena CA, zkratku Kalifornie.

Stroj opět začal bzučet.

Na obrazovce vyskočilo jediné slovo.

ROK?

Ťukl na otazník; to znamenalo ‚nevím‘.

ROZSAH PÁTRÁNÍ?

Chambers mu pověděl, že tomu dotyčnému je necelých třicet let. Alston sice věděl, že některá děcka jsou schopna se dostat do maléru dřív, než se naučí zavázat si tkaničku, ale čím delší období, tím déle tu bude sedět. Dospěl k názoru, že deset let postačí. Weaverovi mohlo být před deseti lety šestnáct, sedmnáct. To je ten pravý věk na porušování zákonů.

Počítač propátrá všechno od té doby až do dneška. Vyťukal 10 a opět stiskl ENTER.

PŘÍJMENÍ?

W-E-A-V-E-R.

JMÉNO?

N-E-D.

DRUHÉ JMÉNO?

Opět ťukl na otazník.

Na obrazovce se objevila otázka: JE NED PŘEZDÍVKA? STISKNETE „A“ NEBO „N“.

Napsal N, jako Ne.

Stroj bzučel.

A potom: VE STÁTĚ KALIFORNIE NEMÁ NED WEAVER ZÁZNAM V TRESTNÍM REJSTŘÍKU a opět následoval dotaz: JE NED PŘEZDÍVKA? STISKNĚTE „A“ NEBO „N“.

Tentokrát napsal A.

Obrazovka ho vyzvala: ZVOLTE MOŽNOST

1) NED JAKO EDMUND

2) NED JAKO EDWARD

3) NED JAKO NORTON

4) VŠECHNY MOŽNOSTI

Napsal čtyřku.

Na obrazovku vyjelo nejmíň sto zatracených Edmundů, Edwardů a Nortonů Weaverů. Alston měl co dělat.

Farrellův mechanik opravdu měřil šest stop a dva palce. Vrásčitý, opáleny, cestou kolem benzinových pump komíhal pažemi a po chvíli se přiloudal do kanceláře. Ze rtů mu visela cigareta. Na hlavě měl nedbale nasazenou čapku se štítkem. Ano, byl to vysoký muž. Jenže jinak vypadal jako strašák; bylo mu něco přes šedesát a vážil nanejvýš sto padesát liber, už měl, či neměl přístup ke klíčům od domu, nebylo možné uvěřit, že je tenhle člověk dokázal přemoci a zavraždit – dokonce jenom nožem – tři mladé muže.

„Tohle je Avery Shoals,“ představil ho Farrell. „Ave, tenhle pán se tě chce na něco zeptat.“

„Ale beze všeho,“ souhlasil Shoals. Na pult vedle pokladny odložil papírovou tašku, potáhl z cigarety, zašilhal a dodal: „Koupil jsem jenom dvě kafe. Nevěděl jsem, že budeme mít společnost.“

„To je v pořádku,“ usmál se Farrell. „Myslím, že pan Hope se nezdrží dlouho.“

Když se v jednu odpoledne vrátil do kanceláře, čekal tam na něho Warren Chambers. Ani jeden z nich ještě neobědval. Prošli hlavní ulicí k novému nákupnímu středisku v přestavěné budově Burnsovy společnosti. Obchodní centrum, rozkládající se na ploše o velikosti tenisového dvorce, zabíralo celé přízemí čtyřpatrové kancelářské budovy, jedné z nejstarších ve městě, nyní obklopené místními skromnými mrakodrapy. Měli tam jídelnu s prodejem u pultu, ale ne přes ulici. Člověk vystál frontu, koupil si hamburger, hot dog, špagety nebo nějaké čínské či mexické jídlo a to si pak odnesl i s pivem, sodovkou nebo mléčným koktejlem k malému stolku na otevřeném nádvoří. Ze skrytých reproduktorů zněla hudba, ale nedalo se poznat, co to je vlastně za písničku. Člověk měl jenom pocit, že tu něco hraje, vytrvale a tak tiše, že se zvuk ztrácel ve všeobecném halasu.

Warren přinesl dobré zprávy.

Tedy, podle toho, jak se na to člověk díval.

Nejprve Matthewa informoval o tetování na paži Neda Weavera a vysvětlil mu, jak vysoké procento pachatelů ozbrojených loupeží mívá tetování. Tvrdil, že je to prokázaná skutečnost, přestože o tom Matthew nikdy neslyšel. Weaverova neochota šířit se o své sexy mořské panně podnítila Warrenovu zvědavost a on požádal jednoho kamaráda od caluské policie, aby nadráždil počítač a podíval se, jestli nenajde něco o pobytu Neda Weavera v San Diegu, protože právě tam Weaver podle vlastních slov přišel k tomu tetování.

Kromě toho v Saň Diegu přišel i ke dvaadvaceti tisícům dolarů a nějakým drobným. Pocházely z banky, kterou vyloupil s kámošem jménem Sal Genovese, který při té práci zastával funkci řidiče. To přepadení by bývalo mohlo skončit úspěchem, kdyby ovšem jeden ze strážců v bance nebyl takový hlupák, že vytasil zbraň, přestože právě hleděl do ústí pistole Magnum ráže 44. Přirozeně, že po něm Weaver musel vystřelit. Ten chlap unikl smrti jen o vlásek. Několik výstřelů z Weaverovy zbraně strážnému rozervalo levý biceps jen tři palce od srdce a málem mu utrhlo ruku.

Ale i tak, navzdory téhle malé překážce, to ještě pořád mohlo vyjít, kdyby jejich auto neuvízlo v dopravní zácpě. Nastala další nešťastná přestřelka mezi prchajícími lupiči a policií a tentokrát policisté vyhráli. Norton (tak se Ned oficiálně jmenoval) a jeho prima kámoš Salvátore šli oba na hodně dlouhou dobu do vězení. Věznice se jmenovala Soledad. Loni v létě…

To je ono, pomyslel si Matthew.

Loni v létě propustili Weavera na podmínku a on odjel sem, na Floridu.

Přesně tak to včera říkal Leeds. Jenže maličko zaváhal. Ned u nás pracuje už od… loňského léta. Nechtěl říci „od té doby, co se vrátil z vězení“?

Je to možné. Taková informace by Matthewovi udělala radost. I teď mu udělala radost. Zvlášť když věděl, že Jessica zamýšlela najmout někoho, kdo by zabil tři muže, kteří ji znásilnili. Její bratr toho strážného v bance sice nezabil, ale ne proto, že by se o to nepokusil.

„Zajímalo by mě, kde Weaver byl tu noc, kdy se vraždilo,“ podotkl Warren.

„To mě taky.“

„Protože by za tím něco mohlo být, Matthewe. Co když, například, se Weaverovi nezamlouvalo, že těm třem vietnamským syčákům prošlo znásilnění jeho sestry, a řekněme, že se rozhodl s tím něco udělat. Když někdo stráví devět let ve vězení…“

„Tolik?“

„Když ho zavřeli, bylo mu teprve devatenáct. Devět let za mřížemi, to je dlouhá doba, Matthewe. Zejména když je někdo takový divous jako on. A teď je venku a vidí, jak ty tři lotry nechali běžet, a řekne si: Hergot, je to přece moje sestra! Tentokrát nejde jenom o strážného, co se mu postavil do cesty. Jsou to tři lumpové, kteří mu znásilnili sestru. A tak si možná – říkám jenom možná – vzal do hlavy, že je dostane.“

„Zvlášť jestli ho o to požádala jeho sestra,“ dodal Matthew.

„No, ale nevíme o tom, že by to udělala,“ připomněl Warren.

„Zmínila se o takové možnosti svému muži.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Mhmm.“

„Mhmm. Správně,“ potvrdil Matthew.

„Řekněme tedy, že Ned to pro ni udělal…“

„Ne, Warrene, to by nešlo.“

„Proč ne?“

„Na místě činu se našla Leedsova peněženka.“

Oba na chvíli umlkli. Warren jedl enchiladas a popíjel pivo. Matthew obědval hamburger a zapíjel jej dietní Coca-Colou. U vedlejšího stolu se dvě mladé ženy pokoušely jíst hůlkami. Pořád jim jídlo padalo na talíře. Pokaždé, když jim nějaký drobet spadl z hůlek, obě se daly do smíchu.

„Ve vězení se člověk naučí jednu věc,“ prohodil Warren.

Matthew vzhlédl.

„Že není dobré se nechat chytit.“

„No a?“

„Jak Weaver vycházel se svým švagrem?“

„To je dobrá otázka.“

„Protože pokud ho, řekněme, neměl dvakrát v lásce… proč by to na něj nehodil? Odkrágluje ty tři lumpy a udělá to tak, aby se zdálo, že vrahem je Leeds.“

„Tím by ublížil sestře. Nemyslím…“

„Ten člověk seděl,“ připomněl Warren. „V base se naučíte úplně novým zákonům, Matthewe. Ty zákony říkají: Znásilnil jsi mou sestru, dostanu tě. A taky říkají: Nesnáším švagra – dostanu i jeho. To je zákon, jakému se naučíte ve vězení, Matthewe, a se zákony, které jste studoval, to nemá nic společného.“

„Promluvím si s Leedsem…“

„Říkám jenom, že je to možné.“

„… a zkusím zjistit, jak spolu vycházejí,“ dopověděl Matthew.

„Protože tenhle člověk může do toho domu vejít, kdy se mu zachce,“ vykládal Warren. „Mohl vzít Leedsovu větrovku i čepici, klíč od sestřina auta, klíč od člunu, úplně všechno, co ke spáchání těch vražd potřeboval, a potom namočit Leedse. Ale možná se mýlím.“

„Mohl byste mi nahrát na pásek jeho hlas?“ otázal se Matthew.

* * *

Bannion na to musel pořád myslet.

Na poznávací značku, kterou ten starej rákosník viděl na odjíždějícím autě.

2AB 39C.

Ve státě Florida takové číslo neexistuje. Přesto ho však někdo zabil. Bannion by byl rád, kdyby se v téhle věci mohl shodnout se svojí šéfovou, ale nedokázal prostě sdílet její víru, že se jedná o okopírovanou vraždu. To ne. Jestliže je obětí jeden ze svědků prokuratury, tak to ne. Bannion už pracoval u policie příliš dlouho na to, aby poznal rozdíl mezi bláznem a tuplovaným bláznem. Podle jeho mínění byl blázen každý, kdo se rozhodl někoho zabít. A ti, kdo to dělali bez důvodu, byli tuplovaní blázni.

Jenže člověk, který zabil Trinh Mang Duka, Bannionovi nepřipadal jako opravdový cvok. Vrah, který se chce jenom opičit, by přece nešel hledat Trinha do Malé Asie, odkud ho sledoval až k Marina Lou’s. Obyčejný šílenec, jenž se rozhodl okopírovat vraždu, by skočil na prvního rákosníka, kterého by potkal v caluských ulicích, místo aby se pídil po svědkovi, co viděl vraha nastupovat do vozu s číslem, jaké v tomhle státě vůbec neexistuje. Jeho potřebám by posloužil jakýkoli žluťák, malý velký, tlustý, tenký, starý, mladý, to by mu bylo fuk. Skočil by na něho zezadu, podřízl by tomu chudákovi krk, vypíchal mu oči, uřízl ptáka a nacpal mu ho do úst.

Ale tenhle chlap si úmyslně vybral Trinh Mang Duka. Asi četl jeho jméno v novinách – to byla chyba, jména svědků nemají v novinách co dělat. Pokud ovšem už nemáte vraha za mřížemi, což, jak se zdálo, byl tento případ. Jestli to je ten pravý.

Bannion nedostával plat za to, aby dělal své nadřízené problémy. Jeho úkolem bylo shromažďovat informace, které by jí umožnily prokázat mimo vší pochybnost, že muž, obviněný ze tří vražd, ty tři vraždy doopravdy spáchal. Ale Bannionovou povinností bylo také – alespoň on to tak viděl – postarat se o to, aby ze sebe Patricia Demmingová neudělala pitomce. A má-li ve vazbě nepravého pachatele, zatímco opravdový vrah tu ještě pořád někde běhá a zabil svědka, který si všiml čísla jeho vozu… Jenže takové číslo neexistuje. Pokud to ovšem byla floridská poznávací značka. Trinh Mang Duc vypověděl, že to byla floridská značka. 2AB 39C.

Tohle viděl skrz zavřené skleněné dveře. V noci. Nu, měsíc byl skoro v úplňku. Ale vůz parkoval pod listnatým pepřovníkem. V jisté vzdálenosti od místa, odkud ho z domu skrz dveře pozoroval.

2AB 39C.

Takže buď to nebyla floridská značka…

Ty jsou ale výrazné, s oranžovými písmeny na bílé tabulce…

Buď to nebyla floridská značka, anebo Trinh to číslo nepřečetl správně. V tom případě ale proč ho někdo zabil? Jestli se zmýlil, pak jako svědek stál za starou bačkoru. Tak proč si s ním vrah dělal starosti? Mohl ho nechat žít. Leda… leda by se dostal zatraceně blízko skutečné podobě toho čísla. V tom případě by si na ně mohl vzpomenout, kdyby ho k tomu někdo dostatečné dlouho popichoval. A kdyby si na ně nakonec vzpomněl, to číslo by neukázalo na člověka, kterého drží Patricia Demmingová ve vězení, nýbrž na člověka, který doopravdy ty rákosníky podřezal. A proto musel Trinh odejít. Ihned. Dřív, než si vzpomene. Sbohem, šéfe, rádi jsme vás viděli na Floridě, ať vás vaši předkové uvítají s potěšením a vaši potomci nechť pro vás navěky pláčou.

2AB 39C.

Co mohl vidět místo toho?

Bannion vzal do ruky tužku a zkusil si ta písmena a číslice napsat, zkoušel to znovu a znovu…

3~? C.

j-jo-A B 3 re.

… až si najednou uvědomil, co že to Trinh Mang Duc doopravdy viděl, a v tu ránu pochopil, proč bylo nutné starce zabít. Přitáhl si telefon a začal vytáčet číslo.

* * *

Dostavila se bledost. A s ní beznaděj.

Stephen Leeds strávil ve vězení už deset dnů a pravidelná rutina, na kterou si stěžoval Matthewovi, si na něm začínala vybírat svou daň. Pošlete člověka na delší dobu do vězení, a nakonec ho zničíte stejně dokonale, jako kdybyste ho upoutali do elektrického křesla.

Seděl na opačném konci protáhlého stolu v S.H. – což je zkratka pro soukromou hovornu. Byl to ponurý kamrlík určený pro porady vězňů s jejich právníky. Vysoko ve stěně za ním bylo jediné zamřížované okno. V pátek v devět hodin ráno venku vytrvale pršelo. Slyšeli, jak déšť rachotí v listoví palem, lemujících ulici před vězením. Ve zvuku padajícího deště ta malá, těsná místnost působila bezmála útulným dojmem. Leeds držel své velké ruce sepjaté na stole před sebou a pozorně naslouchal Matthewovi, který se ho vyptával, jestli se svým švagrem dobře vychází, nebo snad…

„Nesnáším ho,“ prohlásil Leeds. „Proč?“

„Já jsem farmář a on je odsouzený zločinec. To samo o sobě už stačí, nehledě na další věci.“

„Proč jste ho zaměstnal?“

„Jessica ho tu chtěla mít.“

„Proč?“

„Prý chce dohlédnout, aby se zase nedostal do nějakého průšvihu. Jestli chcete něco vědět, takový chlap bude pořád lítat v nějakém průšvihu. Ta bankovní loupež nebyl jeho první trestný čin. Jenom první, za který ho zavřeli.“

„A co ještě provedl?“

„Všechno, na co si vzpomenete.“

„Například?“

„Drogy, napadení, znásilnění, vloupání…“

„Znásilnění?“

„Jo.“

„Kdy se to stalo?“

„Co přesně?“

„Začněte od začátku.“

„Poprvé ho zatkli kvůli marjánce, když mu bylo třináct nebo čtrnáct. Soudci se ho zželelo a dal mu jenom podmínku. Vypadal hrozně spořádaně, víte, jako andílek. Slušný americký chlapec. Sotvakdo byl schopen uvěřit, že je to takový násilnický parchant.“

„Povězte mi o tom napadení a znásilnění.“

„Napadení se dopustil v šestnácti letech. Přepadl v parku nějakou stařenku a utekl s její kabelkou. Jessie tvrdí, že ta stará paní identifikovala nepravého pachatele. Možná. Tu kabelku hledali všude možně, obrátili Nedův pokoj vzhůru nohama, ale nenašli nic.“

„A to znásilnění?“

„Nedovi bylo sedmnáct a té holce třináct. Navíc byla mentálně zaostalá.“

„A ono mu to prošlo?“ zděsil se Matthew.

„Jessie tvrdí, že to neudělal. A porota si to myslela taky. Jeho advokát sehnal pět svědků, kteří potvrdili, že v době toho znásilnění s nimi hrál kuželky, a porota jim uvěřila.“

Něco za tím bude, říkal Warren.

Neda Weavera v sedmnácti letech obvinili ze znásilnění. A byl osvobozen.

Jeho sestra se o mnoho let později stala obětí znásilnění. A opět byli pachatelé osvobozeni.

„Příště už takové štěstí neměl,“ pokračoval Leeds. „Právě při tom přepadení banky. Jessie pořád vykládá, že ho k tomu přinutili. Ned prý tomu Italovi dlužil peníze a on ho v rámci vyrovnání přinutil, aby mu pomohl s tou loupeží. To povídá Jessie. Prý jenom musel vyrovnat ten dluh. Tím se ovšem nevysvětluje, proč Ned vystřelil na toho strážného, co?“

„Ne, nevysvětluje.“

„Střelil po něm, protože je to násilnickej parchant. A stejně, podívejte se kolik dostal. Devět let. Celý život má štěstí na laskavé soudce a ovlivnitelné poroty.“

„Ale vaše žena si to nemyslí, že ne?“

„Ne, ne, podle ní je jako z alabastru. Jenom prý měl smůlu, to je všechno. Však on se zase do něčeho namočí, jen počkejte. A doufám, že příště ho zavřou už napořád.“

„Udala se všechna ta předchozí zatčení v Kalifornii?“ otázal se Matthew. Bylo mu divné, proč počítač našel jenom jedno zatčení a odsouzení. „Ty první případy se staly v Jižní Dakotě,“ vysvětlil mu Leeds. „Tam vyrůstal. A vyrostl z něj hajzl. Těžko uvěřit, že on a Jessie pocházejí z jedné rodiny. Ona je o sedm let starší, je jí už šestatřicet. Její rodiče zahynuli při dopravní nehodě a ona mu pak nahrazovala matku. Proto asi ho chtěla mít tady na farmě. Ale do San Diega se odstěhovali, až když mu bylo osmnáct, po té historii se znásilněním. Právě včas, aby se dostal do dalšího maléru, že? Mohl začít znovu v novém městě. Místo toho zase všechno zkazil.“

„Tam jste se s ní setkal? V San Diegu?“

„Ne, ne. Potkali jsme se tady, na Floridě. Ona dřív pracovala jako modelka, víte?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Ano. Dělala tady u Hyattů nějakou přehlídku. Dali jsme se do řeči, já ji někam pozval… no, a bylo to.“

„Kdy se to stalo?“

„Jsme spolu už skoro šest let.“ Ve tváři se mu znovu usadila beznaděj. Svatba. Vzpomínky. Zářivá minulost.

A budoucnost, jež vypadala temně, jako to deštivé počasí venku. „Vůbec jsem nevěděl, že má nějakého bratra,“ vykládal. „Když jsme se seznámili, byl ve vězení a ona se o něm vůbec nezmínila. Poprvé jsem se o něm dověděl, až když se loni v létě objevil u našich dveří. Byl to jeden z nejparnějších dnů v roce. Vzpomínám si…“

… slunce na obloze pálilo jako ohnivá koule, v polích pracovaly ostřikovače a od města se blížil žlutý taxík a vířil prach na míli vysoko. Leeds zrovna něco dělal ve stodole, už si nepamatuje, co to bylo, možná přišíval utržený sedlový řemen. Vždycky míval šikovné ruce. Už jako kluk. Rád spravuje rozbité věci. Vůbec si nedovedl představit, kde se tu na Timucuan Point Road bere taxík, a netušil, kdo je ten člověk, co z něj vystoupil.

Odložil sedlový popruh – teď si jasně vzpomíná, že spravoval sedlový popruh – a míří k mladému muži, který právě platí taxíkáři; řidič mu vrací drobné, kolem nich se ještě stále vznáší zvířený prach. Všiml si, že ten mládenec má stejnou barvu vlasů a očí jako jeho žena. Zelené oči, rezavé vlasy – nu, ona je má víc hnědé, taková narezlá hněď. Ale to je jen prchavý první dojem, nic z toho nevyvozuje, ani ho nenapadlo, že by mohli být sourozenci.

Mladík se otočí a podává mu ruku.

Na sobě má košili s krátkými rukávy a rozhalenkou, modré džíny a kovbojské boty.

Na pravém předloktí má vytetovanou mořskou pannu.

Ta mořská panna má dlouhé žluté vlasy, modré oči, zářivě rudé rty, červené prsní bradavky a modré šupiny na ocase.

Cizinec se představí jako Ned Weaver a pořád mu podává ruku.

To je samozřejmě Jessičino dívčí jméno. Jessica Wellesová-Weaverová – její matka se za svobodna jmenovala Wellesová. Je snad ten mladík nějaký bratranec nebo co?

Ale ne, žádný bratranec.

Z domu náhle zazní radostné výkřiky, Jessica se vyřítí ven v šortkách a zeleném tričku, bosá, a běží rovnou k mladému muži, který upustil svůj vak z hrubé vlněné látky, rozpřáhl náruč a přitiskl ji k sobě. Dlouhé rezavé vlasy – tehdy je ještě nosila dlouhé – mu zakrývají ruce, sepjaté na jejích zádech, splývají přes tu žlutovlasou mořskou pannu s červenými bradavkami. Ach, Nede, volá, bože, já jsem tak ráda, že tě vidím!

„Psala mu celý čas, co byl ve vězení,“ vysvětluje Leeds. „Zřídila si ve městě poštovní schránku, kam jí posílal dopisy. Že mu nabídla práci na farmě, jsem se dověděl až potom, co nás představila, a my, když skončilo všechno to veselí a vzdychání, seděli u bazénu nad skleničkou. Netušil jsem ani, že byl v base. Až večer v posteli mi pověděla ten smutný příběh. Její bratříček Ned byl vždycky jen nevinnou obětí, čistý jako sníh.“

Jmenuje se Norton Albert Weaver po svém otci, který měl to štěstí, že zemřel dávno předtím, než se z jeho jediného syna stal lump. Norton Albert Weaver, násilník, parchant k pohledání. Ale to Leeds nevěděl, dokud se nestala ta věc se psem.

„Muselo to být někdy…“

… koncem října. Loni. Hurikánová sezóna skončila a Ned už se na farmě zapracoval. Má pazoury, že by jimi mohl skály lámat, ale tady dělá předáka, huláká na lidi, před ženskými na poli se naparuje jako kohout a v kuchyni pořád obtěžuje malou Allii, která je k smrti zamilovaná do svého muže a kterou Nedovy nevítané pozornosti tak znechutily, že byla ochotna se vzdát jediného zaměstnání, které kdy měla. Pověděla o tom Jessice a Jessica jí slíbila, že bratrovi domluví. V soukromí však Leedsovi tvrdila, že jejich hospodyně s Nedem flirtuje. Tehdy se stalo to s tím psem…

Patřil Allii a jejímu muži Petovi, jenž tu byl předákem, než přišel Ned, a uměl to moc dobře, všechno běželo docela hladce, jakoby samo od sebe. Pete je veterán z Vietnamu. Je mu pětatřicet let – sotvakdo si uvědomí, že všem veteránům z téhle války je dnes už nejmíň třiatřicet, ale je to prostě tak. Pete je tichý člověk, když na něho promluvíte, sklopí oči, jako by se bál, že by v jeho očích někdo mohl spatřit odraz všeho, co jimi viděl a co kdy udělal. Těžko si představit, že tenhle muž někdy někoho zabil. Ale je dnes naživu. A každý, kdo by jako Pete bojoval ve Vietnamu a nezabíjel při tom lidi, by se dneška nedožil. To je jednoduchá rovnice.

Vždycky, když ujížděl ve svém náklaďáku po poli, seděl vedle něho na předním sedadle jeho pes. Jmenoval se Jasper. Byl to takový skvrnitý kříženec bůhví čeho – nikomu se nikdy nepodařilo přesně stanovit, jaké měl předky. Ale mělo se za to, že byl zčásti dalmatin. Tvářil se vždycky trochu přitrouble a byl stejně mírný jako jeho pán. V ten říjnový den…

Bylo svěží, jiskřivé ráno, jaké občas oblaží tuto část Floridy. V takové dny všichni přistěhovalci ze severu znovu a znovu blahořečí své šťastné hvězdě za to moudré rozhodnutí a za boží dobrotu. Bezmračná obloha, klenoucí se nad žírnými lány farmy, je modrá jako pondělí a od zálivu vane svěží větřík. Na farmě je umělé jezírko s nasazenými pstruhy. Brouzdá se v něm spousta vodních ptáků, kteří však okamžitě vzlétnou, jakmile zahlédnou aligátora.

Zákony státu Florida zakazují střílet aligátory. Aligátoři jsou chráněný druh.

Farmář či pěstitel pomerančů si občas po nějakém vystřelí a na stole při večeři se pak objeví aligátoří steaky. Ale nikdo o tom moc nemluví. Ve státě Florida existuje i spousta jiných věcí, o nichž lidé nemluví. Jednou z nich je deštivé počasí. A jinou zase chladné počasí. Také se nemluví o střílení aligátorů a orlovců říčních. Nicméně, během let Leeds zastřelil, upekl a snědl celkem tři aligátory, kteří se rozhodli usídlit se v jeho pstruzím jezírku. Toho jiskrného, jasného říjnového dne v jezírku sídlil už čtvrtý aligátor.

„Uslyšeli jsme Jaspera naříkat,“ vyprávěl Leeds. „Znělo to jako lidský nářek. Naříkal jako děcko. Křičel a křičel. To už jsme všichni běželi k jezírku. Aligátor chudáka psa ještě žvýkal. Čumák měl celý od krve… viděl jste někdy aligátoří zuby? Někdo uvázal Jaspera ke starému dubu poblíž jezírka. Ke kmeni byl ještě pořád přivázaný provaz. Jasper před aligátorem utíkal, pořád obíhal strom, jenže pak mu došel provaz a aligátor ho dostal.“ Leeds potřásl hlavou. „Toho psa ke stromu přivázal můj švagr.“

„Jak to víte?“

„Vlastně mi to řekl.“

„Kdy?“

„Hned po tom procesu. Všechny nás ten rozsudek rozzlobil, víte, jak! Ty chlapy nechali běžet po tom, co udělali Jessii. Ned prohlásil, že být to na něm, zašel by si pro ty tři, přitáhl by je k jezírku a přivázal je k dubu, jako to někdo udělal s Jasperem. V tu chvíli jsem si uvědomil, že to udělal on. Podezíral jsem ho od začátku – všichni jsme si to mysleli –, ale až v ha chvíli jsem získal jistotu, že to byl on. Viděl jsem mu to na očích.“

„On tedy vlastně prohlásil, že by chtěl ty tři muže zabít?“

„No, ano. Ale jde o to, že je chtěl zabít stejně jako Jaspera…“ –

„Ano, rozumím. Myslel to vážně, když to říkal?“

„Stejně vážně jako kdokoli z nás,“ přisvědčil Leeds. „Všichni jsme si přáli jejich smrt.“

„Ano, ale já se ptám – domníváte se, že to byla jenom planá hrozba? Myslím to, co váš švagr řekl…“

„O tom, že by si pro ně zašel?“

„Ano. Nemyslíte, že za nimi doopravdy šel?“

„Inu, já…“

„Nemyslíte si, že je zabil?“

Bylo zřejmé, že něco takového Leedse až dosud nenapadlo. Ned Weaver mstitelem své sestry? Ned Weaver jako bdělý ochránce? Ale jestli…

„Chcete říct…?“

Začínalo mu docházet, co by z toho vyplývalo. Jestli Ned opravdu za těmi lidmi šel, jestli je opravdu zabil, pak také pohodil na místě činu jeho peněženku. Ned to na něho narafičil.

„Ten zkurvenec,“ vydechl Leeds.

„Mohl to být on?“ otázal se Matthew.

„Taková ničemnost by byla v jeho stylu, o tom není pochyb,“ mínil Leeds.

„Viděl jste ho někdy během toho večera, kdy došlo k vraždám?“

„Ano, zaskočil k nám hned po večeři.“

„Míval ve zvyku k vám občas zajít?“

„Ale ano. Jessie je přece jeho sestra. Jsou si moc blízcí.“

„Proč k vám vlastně zašel?“

„Jenom popřát dobrou noc. Bylo asi chvíli před osmou, právě jsme dojedli a chystali jsme se, že se podíváme na ten film.“

„Jak dlouho u vás zůstal?“

„Jenom pár minut. Jessie mu nabídla skleničku – právě jsme si po večeři dali venku drink. Ale on že ne, prý má ještě nějakou práci.“

„Jakou práci,“ zajímal se Matthew.

„To neříkal.“

„V kolik hodin odešel?“

„V osm? Něco po osmé? Později to nebylo. Ještě jsme seděli u stolu za domem, u bazénu.“

„Vyprovázel ho někdo z vás ke dveřím?“ zeptal se Matthew.

„Ne. Co tím myslíte? Zná přece cestu. Bývá u nás každou chvíli.“

„Takže odešel ke dveřím sám?“

„Ano.“

„Prošel skrz dům?“

„Myslím, že ano. Ano.“

„Prošel tedy vaším domem k venkovním dveřím.“

„Ano.“

„A vy s Jessií jste zůstali vzadu.“

„Ano.“

„Jak dlouho mu trvalo, než odešel?“

„Promiňte, teď vám nerozumím.“

„Dal vám venku za domem dobrou noc a prošel skrz dům k venkovním dveřím…“

„Asi ano.“

Tu noc, kdy došlo k vraždám, někdo přijel do přístaviště v Jessiině maserati a nastoupil do Leedsova člunu. Ten někdo měl na sobě žlutou větrovku a čepici a později byl viděn u Kickers a v Malé Asii. Leedsova žlutá bunda a čepice visely ve skříni v hale, hned za domovními dveřmi. A do pracovny to odtud byly jenom dva kroky. Klíče od Jessiina maserati visely na mosazném háku na stěně pracovny. Na stejném místě visel i klíč od Leedsova člunu.

„Slyšel jste, jak za sebou zavřel dveře?“ vyptával se Matthew.

„Já… to opravdu nevím.“

„Takže ani nevíte, jak dlouho zůstal v domě poté, co vám popřál dobrou noc?“

„Ne, to nevím,“ přiznal Leeds.

Matthew přikývl. Bylo to přinejmenším možné.

Ale Leeds se už zase začínal tvářit zoufale, pohled měl zastřený, ústa ochablá. Věděl, na co Matthew myslí, a nevěřil tomu. Vůbec ne. V jeho pohledu se zračila pustá beznaděj.

„My nemusíme vypátrat vraha, to přece víte,“ povzbuzoval ho Matthew.

„To vím,“ přitakal Leeds a opět před sebou sepjal ruce na stole.

„Potřebujeme jenom důkaz, že jste to nemohl být vy.“

„Ano.“

„A to se nám začíná docela dařit.“

„Vážně?“

„Jistěže,“ tvrdil Matthew. „Máme svědka, který viděl poznávací značku, která neexis…“

„Mrtvého svědka,“ přerušil ho Leeds.

„Všechno, co Trinh vypověděl, je na pásku. Máme jeho výpověď. A jeho vražda může našemu případu jedině prospět.“

„Rád bych věděl, jak.“

„Protože ten, kdo ho zabil, možná zabil i ty ostatní.“

„V novinách píšou, že je to okopírovaná vražda.“

„V novinách píšou, co jim nakuká státní zástupce.“

„Nenávidí mého otce,“ stěžoval si Leeds. „Protože je chtěl koupit.“

„O tom vím. S novinami si nedělejte starosti. Noviny nejsou ani soudce, ani porota.“

„Vypadá to, jako by byly.“

Pohlédl na své sepjaté ruce. Sklonil hlavu. Za ním vytrvale dotíral liják na koruny palem. Jeho beznaděj byla téměř hmatatelná. Matthew už nevěděl, co by řekl, aby ji rozptýlil.

„Taky se nám povedlo získat Stubbse,“ dodal.

Žádná odpověď.

„Je ochotný dosvědčit, že ten člověk, co mu telefonoval, jste nebyl vy.“

Nic.

„To je moc dobrá zpráva. Byl to jeden z jejich nejlepších svědků.“

Bez odpovědi. Leeds seděl, prohlížel si ruce, za ním se snášel déšť. Potom, aniž by vzhlédl, zašeptal tak tiše, že ho Matthew sotva uslyšel. „Bylo by fajn, kdyby to byl Ned, že ano? Ale když si proberu oběti, které si vybíral v minulosti…“ Potřásl hlavou. „… nemyslím toho strážného v bance, ten se mu prostě připletl do cesty. Ale ti ostatní…“ Pořád vrtěl hlavou a shlížel na svoje ruce. „… stará paní… retardovaná holka… ten hodný, mírný pes…“

Konečně zvedl oči.

Měl je plné slz.

„Ne, pane Hope,“ řekl. „Nemyslím, že to byl Ned. Ten by na to prostě neměl kuráž.“

* * *

Čekal na něho vzkaz, že mu telefonovala Mai Chim. Matthew pohlédl na hodinky. Za chvíli bude poledne. S nadějí, že ji zastihne ještě před obědem, vytočil číslo, nechal telefon zazvonit šestkrát a už se chystal zavěsit, když se ozval ženský hlas: „Longstreet a Powers, dobrý den.“

„Dobrý den,“ pozdravil Matthew.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Mohl bych mluvit se slečnou Leeovou, prosím?“

„S Mary? Jistě. Okamžíček.“

Mary, pomyslel si a čekal.

„Haló?“

Zpěvavý hlásek. S příměsí smutku.

„Mai Chim? Tady je Matthew.“

„Ach, ahoj, Matthewe, jak se máte? Jsem moc ráda, že jste zavolal.“

„Je všechno v pořádku?“

„Ano, docela v pořádku. Děkuji. Četl jste o panu Trinhovi?“

„Četl.“

„Takový milý, starý pán.“

„Ano.“

„Matthewe, cítím se hrozně kvůli tomu minulému večeru.“

„Pročpak?“

„Protože jsem se chovala jako blázen.“

„Ale ne.“

„Strašně hloupě.“

„Ne.“

„Dětinsky.“

„To si já vůbec nemyslím. Opravdu, Mai Chim…“

„Je mi už skoro jedenatřicet, Matthewe.“

„Já vím.“

„Takže už nejsem dítě.“

„To vím taky.“

„Matthewe, nechtěl byste se mnou zítra povečeřet?“

„Moc rád s vámi povečeřím,“ ujistil ji.

„Prosím, pochopte, že tentokrát zvu já vás.“

„Ano, to si uvědomuju.“

„Dobrá, takže domluveno. Myslím, že znám moc pěkné místo. Můžete pro mě přijet v osm hodin?“

„V osm to bude nejlepší.“

„Třeba se opravdu navzájem líp poznáme.“ Zavěsila. Matthew se zahleděl na sluchátko.

* * *

Záznamník Warrena Chamberse umožňoval poměrně snadno nahrávat telefonický rozhovor bez vědomí osoby na druhém konci drátu. Stačilo stisknout tlačítko PLAYBACK, vytočit číslo a – jakmile ten dotyčný zvedl sluchátko – stisknout současně RECORD a START. Neozvalo se žádné pípání, které by toho druhého mohlo poplašit. Takovému postupu se říká tajná operace.

Telefonoval z malé kanceláře, která kdysi patřila Samalsonově detektivní společnosti, dokud Otto Samalson neodešel z branže. Otto Samalson odešel, protože ho někdo zastřelil. Takové věci se soukromým očkům stávají jenom v detektivních románech nebo ve filmu, ale Ottovi se jaksi podařilo nechat se zabít ve skutečném životě. Číňanka, která pro něho pracovala – Warren si nemohl vzpomenout, jak se jmenuje, ale byla to moc schopná ženská –, krátce nato odletěla na Havaj a kancelář zůstala neobsazená, až si ji nedávno pronajal Warren a odkoupil zařízení od člověka, kterému je prodaly Ottovy děti.

Dveře z mléčného skla, kudy se vcházelo do Chambersovy detektivní agentury, vedly do předpokoje o rozměrech šest krát osm stop, kde se tísnil psací stůl s psacím strojem, dřevěnou židlí, čalouněným křeslem, zelenými kovovými registračkami a policemi, kopírkou a věšákem a na stěnách visely fotografie Warrenovy matky, jeho dvou sester a jejich saintlouiských rodin. Warren si říkal, že kdyby snad si ho někdo nechtěl najmout, protože má na stěnách obrázky svých černošských příbuzných, pak by se musel podívat rovnou na něho, aby zjistil, že je černý také.

Zatím ještě neměl sekretářku; její funkci zastával záznamník. Když si na čas najal někoho na výpomoc, takový člověk nikdy nepracoval v předpokoji. Jeho vlastní kancelář byla prostornější. Neměla jen osm krát šest, ale osm krát deset stop. Byla však stejně přeplněná věcmi. Měl tam však alespoň okno, které, spolu s několika čtverečními stopami navíc, dodávalo kanceláři vzhled mnohem větší místnosti než předpokoj, i když oknem bylo vidět jenom na budovu banky naproti přes ulici.

Když Warren vytáčel číslo Leedsovy farmy, po okně stékal déšť. Ozvala se mu Jessica Leedsová osobně. Warren se představil, vyměnil si s ní několik poznámek o příšerném počasí a požádal, jestli by si mohl promluvit s panem Weaverem. Neřekl ovšem „Mohl bych mluvit s vaším bratrem“. Měl pocit, že bude nejjistější nechat ji v domnění, že o jejich příbuzenství nic neví. Čekal. A během čekání stiskl tlačítka RECORD a START. Nahrával, zatím naprázdno. Ale je to lepší, než kdyby se prozradil nějakým cvaknutím, až Weaver zvedne sluchátko. Po okně stékala dešťová voda. Podíval se oknem na banku. Všechno bylo šedivé, ponuré, neveselé. Čekal.

„Haló?“

A už jedeme, pomyslel si.

„Haló; pan Weaver?“

„Ano?“

„Tady je Warren Chambers, doufám, že nevolám nevhod.“

„Ne.“

„Chci se především omluvit za to malé nedorozumění minule. Chápu, že…“

„No dobře.“

Ten chlap ale mluvil úsečně!

„Chápu, že když někdo vypadá, jako by se snažil dostat do domu…“

„Říkám, že je to v pořádku.“

Tentokrát šest slov. To není špatné. Weaver doufal, že jich z něho vytáhne i víc.

„Jestli máte chviličku čas…“

„Jasně.“

„… chci se vás zeptat na několik věcí.“

„Jasně.“

„Pane Weavere, vzpomínáte si, že by si pan Leeds někdy vyjel na člunu na malou projížďku při měsíčku?“

„Na co?“

„Na malou projížďku při měsíčku.“

„Jasně, každou chvíli.“

„Rozumíte, na co se ptám?“

„Samozřejmě. Na malou projížďku při měsíčku.“

Výborně. Řekl přesně totéž, co Stubbs slyšel v telefonu. Na malou projížďku při měsíčku. Dosáhl značného úspěchu, když z něho dostal najednou tak dlouhou větu.

„A v kolik hodin byste řekl, že vyrážel na tyhle večerní plavby?“

„Různě.“

Zase už šetří slabikami.

„O půl osmé?“

„Později.“

„O půl deváté?“

„Někdy.“

„V kolik byste řekl?“

Řekni v deset nebo o půl jedenácté, prosil ho v duchu Warren. Potřebuju slova v deset a o půl jedenácté.

„V jedenáct, o půl dvanácté,“ mínil Weaver. „Tomu říkám projížďka při měsíčku. Teda, pokud zrovna svítí měsíc.“

Humor. Kriminálnický žertík. A také více slov, než kolik z něho Warren dokázal vyloudit od počátku jejich rozhovoru. Jenomže Weaver neřekl to, co od něho Warren potřeboval slyšet. Bylo by to fajn, protože ten, kdo volal Stubbsovi, odhadl svůj příjezd právě na půl jedenáctou.

„Neměl jste o něho starost, když vyjížděl s člunem tak pozdě večer?“

„Ne.“

„Všude je tma a…“

„Není, když svítí měsíc.“

Další vtípek. Tenhle Ned musel být v base pěkné číslo.

„Ale když nebyl měsíc… když si občas vyjel v noci a nesvítil měsíc, nepoplašilo vás to?“

Řekni to, modlil se Warren.

„Poplašilo?“

Bingo!

„Ano, nepoplašilo vás to?“

„Ne.“

„Čím to? Víte přece, na co se ptám, že ano?“

Opakuj to, myslel si Warren.

„Jasně,“ přisvědčil Weaver. „Jestli mě to poplašilo.“

Díky, řekl v duchu Warren.

„Ano. Když byl na lodi v úplné tmě…“

„Přece s tím člunem umí zacházet, ne?“ Warren si představoval, jak Weaver na druhém konci dráha krčí rameny.

„Tak vám děkuju, že jste mi to pomohl objasnit,“ řekl. „Dělalo nám to trochu starost.“

„Proč?“ divil se Weaver.

„Jde o něco v dokumentech, které nám poslal státní zástupce,“ vysvětloval Warren.

„Aha,“ zabručel Weaver. „Tak ještě jednou děkuju, moc jste mi pomohl.“

„Jo,“ zavrčel Weaver a zavěsil.

Tak, ty hajzlíku, pomyslel si Warren, a teď se podíváme, jestli jsi třináctého srpna večer někam telefonoval.

* * *

Za chlapeckých let v Chicagu Matthew míval ve zvyku běhat kolem jezera. Doufal, že jednou dosáhne takových běžeckých kvalit, aby se mohl stát členem školního atletického mužstva. Ale nikdy se mu to nepovedlo. Příliš lehký na fotbal, příliš pomalý na atletiku, a tak se dal na hokej a zlomil si nohu. Vlastně mu ji zlomil někdo jiný, hned v prvním zápase sezóny. Za špatného počasí ho ta noha pobolívala ještě teď. Jako třeba dneska. Běhal po oválu v policejní tělocvičně (kam měl volný, nikým nezpochybňovaný přístup díky detektivu Morrisi Bloomovi) a noha bolela jako čert. Ale cítil, jak se přebytečná váha rozpouští.

Dnes v osm hodin ráno, poté, co stokrát přeplaval svůj bazén – dokonce v dešti –, vážil sto čtyřiaosmdesát liber. To se blížilo váze čtyřiaosmdesáti kilogramů, kterou měl v Římě, kde maličko přibral, a bylo to o trochu víc než v Londýně, kde se cestou domů zastavil u jednoho kamaráda, co nyní tráví spoustu času v Hawkhurstu v kentském hrabství. Zítra ráno, pokud nebude pršet, ho čeká další tenisová lekce s Kitem Howellem, který mu v sobotu dal tak do těla. Matthew doufal, že tentokrát bude nejméně o šest liber lehčí a mnohem rychlejší.

Pravidelné údery jeho tenisek o syntetický povrch oválu ho neuspávaly, spíše vytvářely jeho myšlenkám zvukovou kulisu. Stejně to fungovalo, když byl na nějakém koncertu. Zajímalo by ho, jak je to možné. Jak to, že bezduchá fyzická námaha stimuluje myšlenkové procesy stejně účinně jako přítomnost v koncertní síni, kde na člověka útočí jedna vlna složitých zvuků za druhou. Před ním kroužili po oválu jiní dva běžci. Jeden byl vysoký, hřmotný, v černé teplákové soupravě a druhý štíhlý, asi pět stop a devět palců vysoký, v šedivém úboru a s modrou čepicí staženou přes uši. Matthew se je nepokoušel předběhnout. A oni také nevypadali na to, že by chtěli lámat rychlostní rekordy. První běžel ten řimbaba a ten menší asi třicet stop za ním. Matthew uzavíral řadu ve vzdálenosti dalších třiceti stop. Udržovali pravidelné tempo i vzdálenosti mezi sebou, jako cizí lidé, když běhají na cestičce v parku. Ale tohle bylo uvnitř, v policejní tělocvičně, do jejíž střechy vytrvale bubnoval déšť. Přemýšlel, proč asi někdo zabil Trinha.

To byla úplně nejdůležitější událost od počátku celého případu. Muž, který viděl vraha nastupovat do auta zaparkovaného u chodníku v Malé Asii, byl sám zavražděn. Tu informaci zveřejnil milovaný plátek všech Calusanů, místní Herald-Tribune: Trinh Mang Duc, jeden z klíčových svědků v procesu se Stephenem Leedsem, obviněným z vraždy, údajně viděl poznávací značku auta, kterým prý odjel vrah. Tak to napsali. Vyloženě si koledovali o to, aby ho někdo zabil. Což je dostatečný důvod k žádosti o přeložení procesu do jiného města.

Ale proč potom vrah nezabil i Tran Sum Linha, který pokuřoval na schodech před domem s jedním ze svých mnoha bratranců a viděl v měsíčním světle utíkat nějakého člověka ve žlutém oblečení k domu, kde bydleli ti zavraždění? On je přece také důležitý svědek; bez jeho svědectví by Trinhova výpověď nebyla k ničemu. Proč tedy zabil jednoho a druhého ne? Nebo snad je Tran další obětí na seznamu? Běžci před ním prodloužili krok.

Matthew také přidal a udržoval stále stejnou vzdálenost mezi sebou a druhým z těch dvou. Atlet v modré vlněné čepici byl zbrocený potem; na zádech, na šedivém tričku i na nohavicích šedivých kalhot prosakovaly tmavé mokré skvrny. Podrážky jeho tenisek neúnavně bušily do oválu. Matthew byl také mokrý, spokojeně se koupal ve vlastním potu. Zítra ráno vyběhne na kurt štíhlý a pružný jako Ivan Lendl. Báác! Udeří raketou do míčku a ššššš! Míček přesviští nad sítí – další eso pro Matthewa Hopea, dámy a pánové, již čtvrté v tomto vzrušujícím setu. Muselo mu jít o tu poznávací značku. Kterou Trinh viděl.

Sice ji nepřečetl správně, jak se ukázalo, ale přesto ji viděl. Protože jinak, pokud by se vrah snažil zametat stopy, snažil by se odstranit všechny svědky: Trana, který ho viděl chvíli po jedenácté, a tu ženu, jejíž jméno se objevilo ve včerejších novinách – tentokrát až potom, co státní zastupitelství Matthewa informovalo o obsahu její výpovědi. Díky bohu i za malé dárky. Jmenuje se Sherry Reynoldsová, pracuje u Kickers a tvrdí, že viděla toho všudypřítomného muže ve žluté větrovce a čepici vystupovat z pětapadesát stop dlouhého Mediterraneanu, což je náhodou typ člunu, který vlastní i Leeds. Viděla ho vystoupit z lodi ten večer o půl jedenácté a nastoupit do zeleného oldsmobilu, který se později objevil v Malé Asii a měl poznávací značku, jíž si nevšiml nikdo jiný než Trinh. Na té značce je číslo, jaké se ve státě Florida nemůže vyskytnout. Tak proč ho zabil? Taková značka prostě neexistuje.

Jenomže vrah to nemohl tušit, protože noviny o čísle nic nepsaly. Alespoň to si Patricia Demmingová nechala pro sebe.

Takže vrah nevěděl, že se Trinh spletl.

Věděl jen tolik, že Trinh viděl poznávací značku. Trinh identifikoval auto, a jestli o tom ví státní zástupce, určitě to ví i policie a všechno je v háji.

Proč tedy zabil Trinha?

Proč sakra nevypadl z Calusy, jak nejrychleji uměl? Proč neutekl do Číny nebo na severní točnu, proč neuprchl z města dřív, než tu značku vysledují až ke dveřím jeho domu?

Něco tu nehrálo.

Protože…

Kdyby si vrah myslel, že prokurátor a policie už mají číslo jeho vozu, věděl by, že všechno prasklo a utíkal by, aby si zachránil život. Nebo by se vzdal. Jedno nebo druhé. Ale určitě by nešel po Trinh Mang Dukovi, který už prozradil, co viděl. To nedávalo smysl.

Možná mají Bloom i Patricia pravdu a je to okopírovaná vražda.

Anebo vrah věděl – ale jak by mohl? –, že Trinh uvedl nesprávné číslo, a tím pádem ho napadlo, že se Trinha zbaví dřív, než si vzpomene na to správné.

Zatraceně, tak to musí být!

Vrah musel vědět…

Náraz byl docela nečekaný.

V jednu chvíli Matthew ještě pravidelným tempem běžel, ponořen do svých úvah, hubl a staral se jen o sebe a v příštím okamžiku se ten propocený sportovec před ním zastavil a než stačil zastavit i Matthew, narazil do něho. Zřítili se na zem v nepohodlném objetí. Matthew vztáhl ruku v marné snaze zabránit srážce a ten druhý se napůl otočil, když si uvědomil, že do něho někdo zezadu vrazil, úder ho zasáhl do kyčle a povrch dráhy se proti nim prudce zvedl. „Do hajzlu!“ zaklel ten druhý. Matthew poznal jeho hlas a uvědomil si, že ta změť paží, nohou a šedivého sportovního úboru není nikdo jiný než náměstkyně státního zástupce Patricia (nikoli Pacinka ani Trish) Demmingová. Poznal ji ještě dřív, než se překulila na zadek a strhla si čepici, zpod níž se vyřinula záplava zvlhlých blonďatých vlasů. „Vy,“ vyhrkla.

„Pořád do sebe narážíme,“ konstatoval Matthew. Seděli uprostřed dráhy, oba úplně bez dechu, tváří k sobě, s pokrčenými koleny a s nohama v teniskách těsně u sebe. Měla úplně promočené tričko.

„Tentokrát je to vaše chyba,“ obvinila ho Patricia.

„Není; vy jste najednou zůstala stát.“

„Rozvázala se mi tkanička.“

„Měla jste mě upozornit.“

„Nevěděla jsem, že za mnou někdo běží,“ namítla a vstala. Matthew se také zvedl. Ten druhý běžec mezitím absolvoval další okruh a mířil k nim. V obličeji byl celý rudý, ztěžka odfukoval, na uších měl sluchátka od walkmana a máchal rukama, jako by zuřivě plaval prsa; dával jim tím najevo, aby koukali zmizet z dráhy, než dojde k další havárii. Přehnal se kolem nich jako lokomotiva mířící do Albuquerque v Novém Mexiku nebo kam, z obličeje a z krku mu odstřikoval pot, botami dusal po dráze, a Patricia s Matthewem se v obavách o holý život přitiskli k zábradlí.

„Jste úplně promočený,“ poznamenala.

„Vy taky.“

„Připomíná mi to staré časy,“ zašklebila se.

Vzpomněl si, jak vypadala v těch červených hedvábných šatech. Bradavkami málem potrhala hedvábí. A oba stáli na dešti.

„Myslím, že už vím, proč Trinha zabili,“ oznámil jí.

„Spíte vůbec někdy?“

„Nechcete zajít na skleničku a promluvit si o tom?“

„Nikoli, pane obhájce,“ odmítla. „Ráda jsem vás potkala.“ Plácla se vlněnou čapkou do stehna a vrtíc hlavou, svižným krokem zamířila ke dveřím, kudy se odcházelo z běžecké dráhy.

Rychlík se už zase blížil.

Matthew mu uhnul z cesty.

* * *

Policisté stojící na dešti vypadají na celém světě stejně. Zvlášť když se při tom sklánějí nad mrtvolou. Nikde neuvidíte žádný deštník. Poldové v uniformě někdy nosí nepromokavé pláštěnky a tajní chodí v pláštích, ale ať jsou v uniformě, nebo v civilu, na tom nesejde, nikdo z nich nenosí deštník. Nad mrtvým tělem v odvodňovací strouze stálo osm policistů, někteří v civilu a většina z nich v uniformách.

Bylo teprve devět hodin, pátek večer, víkend ještě ani pořádně nezačal. Nikdo z policistů nečekal, že se tak brzy objeví nějaká mrtvola. Kromě toho, v tomto městě se nacházejí mrtvá těla jen zřídkakdy. Ach, ano, teď, v drogové éře, jich bývá i několik za měsíc, ale drogy zaplavily celou Ameriku; drogy jsou ostuda národa.

Jedním z detektivů, kteří se tu sešli nad mrtvolou, byl Morris Bloom. Měl na sobě modrý oblek, bílou košili a tmavomodrou kravatu se skvrnou od hořčice. Déšť zeslábl a proměnil se ve vytrvalé mrholení. Stál tam v dešti prostovlasý, bez kabátu a shlížel na ležící tělo. U mrtvého klečel policejní lékař. Ta strouha měla zaoblené dno. Mrtvý ležel na boku, zády k silnici. Zatím se ho nikdo nedotkl. A nikdo o to ani neměl zájem. Ten Člověk měl proraženou lebku. Strouha byla plná krve a krev zalila i lesklý asfaltový povrch silnice, kudy to tělo táhli, než je hodili do strouhy.

Policejnímu lékaři dělalo potíže zaoblení okrajů strouhy. Bylo tam kluzko, a on při ohledávání mrtvoly pořád ztrácel balanc. Zatím se ještě nikdo nepokusil mrtvého identifikovat. Všichni čekali, až s ním skončí doktor. Vlastně, až konečně začne.

Cooper Rawles, dosud rozmlouvající s policistou, který první reagoval na hlášení o nálezu, přistoupil blíž. Stejně jako Bloom i on přišel bez klobouku a bez pláště. Až do této chvíle zkoušel dělat volavku v baru pro homosexuály, kde se údajně kšeftovalo drogami přímo u pultu, jako by to byly nakládané fazole, a měl na sobě hnědé, na míru šité kalhoty, hnědé střevíce s třásněmi, růžový bavlněný svetr s véčkem na holém těle a v pravém uchu zlatou náušnici.

„Vypadáš úžasně,“ pochválil ho Bloom.

„Díky,“ odvětil suše Raweles. „Ten chlap z vozu G tvrdí, že když sem přijel, byl už ten motorista pryč.“

„Jaký motorista?“

„Ten, co to ohlásil. Udal jenom místo a vypařil se.“

„Není divu,“ mínil Bloom. „To dělá ta náušnice, chápeš?“

„Já bych řek, že moje náušnice je docela elegantní,“ namítl Rawles. Od dodávky techniků k nim kráčel nový velitel caluských detektivů Rush (celým jménem Rushville) Decker. Nedávno nahradil ve funkci kapitána Hoppera, kterému Bloom přezdíval Jeho kokoti veličenstvo. Za jeho zády. Zdálo se, že Decker je dobrý chlap. Zatím. „Jak to jde?“ zeptal se doktora. „Můžete mi víc posvítit?“ požádal lékař.

Nastavili auta tak, aby jejich reflektory mířily přímo na místo činu; také spustili generátor a postavili pár luceren – silnice v těchto místech u výstaviště byla docela temná –, ale ani takové osvětlení ještě nestačilo. Kolem místa, kde leželo ve vodě mrtvé tělo, se hemžili lidé a vrhali dlouhé stíny; světlo také rozptyloval padající déšť.

„Zařiďte tu pro doktora víc světla,“ zavolal Decker a od shluku policejních aut přiběhli dva uniformovaní poldové v oranžových pláštěnkách a svými dlouhými baterkami ozářili strouhu i mrtvolu v ní. Za policejními auty zastavil vůz se znakem státního zastupitelství na dveřích a k Bloomovi přistoupil nějaký muž, kterého nikdy předtím neviděl, a představil se jako náměstek prokurátora Dom Santucci. Decker mu podal ruku a představil mu Blooma a Rawlese.

„Škaredá věc,“ konstatoval Santucci.

Bloom už viděl horší.

„Víte už, čím to udělal?“ otázal se Decker lékaře.

„Nějakým tupým předmětem,“ odpověděl doktor. Stále ještě klečel u ležícího těla; zdálo se, že teď už si našel pohodlnější polohu. Ti dva policajti v pláštěnkách vytrvale svítili na zátylek mrtvého, kde bylo vidět kolem díry v lebce hnědé vlasy slepené krví.

„Jako třeba čím?“ dotíral Decker. „Kladivem?“

„Těžko říct. Ať to bylo cokoli, udeřilo ho to značnou silou. Pojďte mi ho někdo pomoct převalit.“

Nikdo se do toho nehrnul.

„Pomozte doktorovi,“ štěkl Decker na ty dva poldy v pláštěnkách.

Oba muži odložili baterky na zem a rozkročili se nad strouhou. Baterky ležící na silnici vysílaly do noci bláznivě široké vějíře světla. Policisté s rozkročenýma nohama vyzkoušeli pevnost podkladu a hledali, za co by měli mrtvolu popadnout. Nechtěli si umazat ruce od krve.

„Ráz, dva, tři, hop!“ zahulákal jeden z nich a převalili tělo na druhý bok.

„Světlo, prosím,“ požádal lékař.

Policisté se chopili svých baterek a osvítili tvář mrtvého.

Ten muž z kanceláře státního zástupce krátce, slyšitelně zalapal po dechu.

„To je přece Frank Bannion,“ řekl.

* * *

Váha dnes ráno ukázala sto dvaaosmdesát liber; doufal, že to bude už jenom sto osmdesát. Před snídaní opět uplaval sto bazénů a teď, dvacet minut před osmou, tu stál převlečen do bílého tenisového úboru a připraven na cestu do klubu. Cítil se o něco více fit než minulou sobotu, kdy mu Kit Howell udělil tu zničující levorukou lekci.

Cítil, jak nesmírně ho uspokojuje vstávat za rozbřesku, probouzet se se sluncem a ptáky a nasnídat se dřív, než se z ulice ozve jakýkoli zvuk. Když vyjížděl s pronajatým autem z garáže, trávník před domem se leskl ranní rosou. Naproti přes ulici uviděl paní Hedgesovou, jak jde v županu k poštovní schránce pro noviny. Brýtro, paní Hedgesová. Brýtro, pane Hope. Má dlouhý růžový župan a sešlapané růžové pantofle. Napadlo ho, jak asi ve tři čtvrtě na osm ráno vypadá Patricia Demmingová. Jestliže dokáže vypadat úžasně, i když má na sobě šaty nasáklé deštěm nebo skrz naskrz propocený cvičební úbor, jak asi vypadá po ránu? Spíte vůbec někdy? Takhle se ho zeptala. Ale to bylo ještě předtím, než Franku Bannionovi někdo rozbil lebku tupým předmětem.

Na parkovišti před klubem byl klid a mír. Matthew přemítal, jestli časní hráči, kráčejících od svých automobilů, četli dnes ráno noviny. Jestli vůbec vědí, kdo to byl Frank Bannion. Po včerejším dešti dnes přišlo slunné, svěží ráno; nebylo tak příšerné horko jako dosud. Bude nádherný den. Kdo by v takový den přemýšlel o zavražděném vyšetřovateli? Pomyslel si, že o něm možná přemýšlí Patricia Demmingová. A byl by rád věděl, zda si pořád ještě myslí, že jde o okopírovanou vraždu, jejíž pachatel je stále na svobodě, zatímco Stephen Leeds úpí v žaláři.

Odskočil si do pánské šatny na záchod, umyl si ruce, podíval se na sebe do zrcadla a pomyslel si: Dokážeš to, Hope. Porazíš Kita Howella. Kývl na svůj obraz v zrcadle, utřel si ruce, uchopil raketu a sebejistě vykročil na kurt.

„Vy máte jeden problém,“ tvrdil Kit. „Že si nepromýšlíte hru předem. Musíte si naplánovat nejmíň dva tři údery dopředu. Jinak vás vždycky něco překvapí.“

„Šest nula, to mě tedy překvapilo,“ připustil Matthew.

Seděli v klubové kavárně, velké zasklené místnosti poblíž bazénu. Jako každou sobotu ráno i dnes byl bazén plný ječících děcek. Většina dospělých mužů ještě neskončila své ranní zápasy a kavárna byla plná žen, čekajících, až si budou moci zahrát. O sobotách a nedělích měli muži na dvorcích přednost. Pokud ovšem žena nemohla prokázat, že je pracující ženou. Že maká od devíti do pěti. Jako Patricia Demmingová. Spíte vůbec někdy?

Matthew a nejméně tucet dalších mužů, které by mohl jmenovat, hlasovali proti zavedení tohoto pravidla, ale podlehli mínění většiny. Jeho bývalá žena Susan nicméně dospěla k názoru, že v klubu Bath and Racquet převládají nepokrytě sexistické názory, a přestoupila do klubu na Sabal Key, přestože to znamenalo, že tam ze svého domu – v němž s ní kdysi bydlel i Matthew – bude dojíždět o patnáct minut déle. Její protest byl dosti mírný. V Caluse se našly ženské, které vám vyrazily po krku, když jste jim jenom dali přednost ve dveřích.

Když byl Matthew malý, maminka ho naučila, že má dámě vždycky otevřít dveře a dát jí přednost. Dámě, povídala. To je další tabu, pomyslel si. Slovo dáma. Maminka tvrdila, že je správné podržet dveře a nechat dámu projít jako první. Gentleman dámě vždycky podrží dveře, tvrdila. Dnes ovšem dámě podrží dveře jenom zavilý sexista.

Všude kolem něho a Kita zurčela ženská konverzace, v tuto ranní hodinu zněla živě, vesele, občas zazvonil smích. Až sebou trhl, když si uvědomil, že polovina těch mladých maminek, co tu vysedávají, tlachají a smějí se nad šálkem kávy, by ho na tenisovém dvorci v singlovém zápase porazila. Není i tohle sexistická poznámka? K čertu s tím, pomyslel si; v téhle netýkavé době je nebezpečné i být naživu.

„Když plánujete třeba jen na chvíli dopředu,“ pokračoval Kit.

„Kdo tvrdí, že vůbec plánuju?“ naježil se Matthew.

„Inu, musíte přece mít nějaký plán,“ namítal překvapeně Kit.

„To se mi stane jen málokdy.“

„Aspoň v tom zlomku vteřiny, než udeříte do míčku.“

„Nu, to ano.“

„Musíte mít představu, kam ten míček umístíte, že ano?“

„Ano. Ale on tam pokaždé nedoletí.“

„To chápu. Chci vám jen vysvětlit, že tu hru musíte vidět jako sérii logicky na sebe navazujících úderů. Když pošlete míček na určité místo, měl by existovat jen jediný způsob, jak ho já můžu odehrát zpátky. Vy musíte předvídat, kam ho odehraju, a čekat tam na něj. A protože já stojím tam, kde stojím, váš plán by měl zahrnovat i představu o tom, kam míček odpálit tak, abych na něj nedosáhl, rozumíte?“

„Ano. Jenomže mně dělá potíž už jenom odehrát míč zpátky přes síť. Natož abych si ještě dělal starosti s dvěma dalšími údery.“

„Ale o tom právě mluvím. Dělá vám potíže vracet mi mé míče, protože já mám plán. Pošlu vám míček sem a vy ho vrátíte sem,“ vykládal. Stůl se stal dvorcem a on po něm přejížděl špičkou ukazováku. „Nemáte na vybranou. Buď ten míč zahrajete jediným možným způsobem, anebo ho úplně zkazíte. Takže dopadne semhle,“ opět ukázal prstem, „kde na něj čekám a odehraju ho sem, kam nemáte šanci doběhnout včas. Ale řekněme, že se vám podaří přeběhnout celý kurt,“ rychle přejel prstem na opačnou stranu stolu, „a dokonce zasáhnete míč raketou. Jediné místo, kam ho můžete poslat – protože to máte z backhandové strany – je tadyhle, podle čáry. A já už na něj čekám právě proto, že to je jediná možnost. Pak vám ho napálkuju na opačnou stranu dvorce a mám bod.“

„Takhle to zní docela jednoduše,“ přiznal Matthew. „Když máte plán, je to opravdu jednoduché,“ ujistil ho Kit. „Svým způsobem to připomíná šachy. Nejlepší je ten hráč, který si dokáže promyslet nejvíc tahů dopředu. Samozřejmě, tenis je míň předvídatelná hra, v tenisu nejsou žádné pevně určené tahy… nu možná jsem použil nesprávné přirovnání. Tenis je spíš jako bitva. V té taky nemůžete jenom bez rozmyslu střílet, jinak se najednou propadnete do sraček – promiňte. Ale když postupujete podle plánu, když například víte, že nepřítel je tady, a třeba i víte, v jakém počni, můžete své lidi rozestavit tak, že palba, vedená z tohoto místa, vyvolá konkrétní, předvídatelnou reakci.“ Opět pohyboval prstem po stole. „A vy mezitím přesunete ostatní jednotky do jiného postavení,“ zase pohyb prstem, „a zasypete nepřítele minometnou palbou zleva nebo ho překvapíte obchvatem zprava a tak dál. Jde jenom o to, mít pořád na mysli, jaké jsou možnosti nepřítele, a být na ně připraven, abyste ho mohl rozdrtit. Chce to prostě plán,“ zakončil Kit. „Docela jednoduše.“

„Jistěže,“ souhlasil Matthew.

„Ale doopravdy. Připravte si na příští sobotu nějaký herní plán, ano? Třeba si to nakreslete na papír, jestli vám to pomůže. Odkud budete podávat, kam to dopadne na mé straně dvorce, jakým způsobem já můžu reagovat, kam se musíte postavit, abyste zachytil můj return, kam vyšlete další míč, abyste využil mého postavení na dvorci, a tak dál. Připravte si plán na nějakých pět šest úderů a příští týden to vyzkoušíme.“

„No dobře,“ přikývl Matthew pochybovačně.

„Bude to fungovat, uvidíte,“ sliboval Kit. Usmál se a pohlédl na hodinky. „Už musím jít,“ omluvil se. „Tak příští sobotu v osm, ano?“

„Nashle,“ pozdravil Matthew.

* * *

Telefon zazvonil chvíli před desátou dopoledne, když byl zrovna ve sprše. Vylezl, omotal si kolem pasu ručník, doběhl do pracovny a zvedl sluchátko.

„Haló?“

„Matthew?“

„Ano?“

„Patricia Demmingová,“ představila se.

„Přirozeně, už jsem zase celý mokrý.“

„Omlouvám se, jestli volám nevhod. Četl jste už noviny?“

„Ano.“

„Co vy na to?“

Zaváhal. Ona je přece nepřítel a Kit ho dnes ráno naučil něco o tom, jak nepříteli účinně Čelit, ať už na dvorci, nebo na bitevním poli. A kromě toho, když vám dáma, která má v úmyslu usmažit vašeho klienta, zavolá v deset dopoledne a zajímá ji, co říkáte na skutečnost, že někdo zavraždil jejího vyšetřovatele…

„A co na to říkáte vy?“ opáčil.

Minomety zleva, pomyslel si. Pak jí zahraj míček do backhandu, a když ho vrátí po lajně, napálkuj ho napříč kurtem tam, kde není.

„Ráda vám to povím,“ odvětila k jeho naprostému překvapení. „Mohl byste se asi tak za hodinku zastavit u mě v kanceláři?“

„Tak dobře,“ souhlasil.

„Díky, Matthewe.“ Zavěsila.

Matthew by byl rád věděl, oč jí vlastně jde.

* * *

Na baseballovém hřišti vedle bývalého motelu, kde dnes sídlilo státní zastupitelství, hrály nějaké děti. Jejich hlásky se rozléhaly tichem sobotního dopoledne, nesly se přes plot hřiště a doléhaly až na nádvoří motelu. Na okamžik ty hlasy přenesly Matthewa zpátky do Chicaga. Vzpomněl si na jejich dům, na školu, na park, kde si on a jeho sestra jako děti hráli, to všechno se mu objevilo v mysli jako zažloutlé fotografie ze starého alba. Se sestrou už nemluvil víc než měsíc. Najednou si uvědomil, jak mu schází. Z hřiště se přes plot nesly dětské hlásky. Hlasy léta. Hlasy baseballu. Povzdechl si, jako by ho něco nesmírně tížilo, a rychle vykročil k Patriciině kanceláři.

Na tuto denní dobu bylo poměrně chladno, ale přesto měla v kanceláři zapnutou klimatizaci. Byl oblečená neformálně; džíny, sandály, bílé tričko, světlé vlasy stažené do ohonu. Měla dnes volno; kancelář státního zástupce je o víkendu zavřená. Kromě nich dvou tu nikdo nebyl. Připadalo mu zvláštní, že neslyší klapot psacích strojů, zvonění telefonů a kroky lidí, pobíhajících kolem s lejstry v modrých šanonech.

„Pozvala bych vás domů,“ omlouvala se, „jenže tam dneska mám malíře.“

„Oceán Street 407, Fatback Key,“ recitoval.

„Máte dobrou paměť,“ pochválila ho.

„Sem je to blíž.“

„Whisper Key je mnohem blíž, to je fakt.“

„Ale Fatback je hezčí.“

„Nu, tím si nejsem tak jistá.“

„Přinejmenším divočejší.“

„Je tam ještě kousek divočiny, to je pravda,“ uznala. „Vypadá to víc jako opravdová Florida.“

Zdejší lidi pořád vzdychali nad tím, jak Florida vypadala v minulosti. Doufali, že taková místa ještě někde najdou. Jenže žádná už nezůstala. Ani v Everglades. A možná to platilo o celé Americe.

„Potřebuju, abyste mi pomohl,“ začala.

Zvedl obočí.

„To není žádný trik, Matthewe.“

Čekal.

„Nikdy v životě mě žádný případ tak nezmátl,“ tvrdila. Pořád čekal.

„Jestliže mám ve vězení vraha,“ pokračovala, „tak je to hlupák. Ale jestli je opravdový vrah ještě na svobodě, musí být taky hlupák.“

„Je na svobodě, tím jsem si jistý,“ přikývl Matthew.

„Tak proč zabíjí další lidi? My jsme přece už jednoho člověka obvinili, tak proč toho nenechá?“

„Nikdo netvrdí, že by vrah měl být nukleární fyzik.“

„Jistě. Ale mně jde o to…“

„Já vím, oč vám jde.“

„Jestliže už je v bezpečí…“

„Možná si to nemyslí.“

„Ale proč by pokoušel štěstí kvůli tak malé pravděpodobnosti?“

„Třeba má strach.“

„Z čeho? Ze svědka, který ani nepřečetl tu značku správně?“

„Jenomže Trinh se možná zmýlil jenom o málo. A vrahovi to třeba dělalo starosti.“

„Tohle všechno je čistě akademická debata, je vám to jasné?“

„Je mi to jasné.“

„Protože já zatím nepřipouštím, že je vrah na svobodě.“

„Rozumím. Jenom zkoumáme možnosti.“

„A hned se zase vrátím k vašemu klientovi.“

„To mě napadlo.“

„Ale řekněme, akademicky, že jsme se zmýlili, ano? Že nemáme pravého pachatele. Čistě akademicky.“

„Čistě akademicky.“

„A řekněme taky – i o tom jsem ochotna uvažovat – řekněme, že mu dělalo starost, že Trinh viděl číslo jeho auta, a proto ho zabil. Svědci se zabíjejí každou chvíli, to přece víte…“

„Vím.“

„Takže to není nepravděpodobné. Ale jestli si myslel, že máme správné číslo, proč prostě nezdrhnul z města dřív, než po něm skočíme? Proč zabil Trinha? To přece nedává smysl, nebo jo?“

„Ne, nedává.“

„A proč potom vyrazil po Bannionovi? Po vyšetřovateli prokuratury? To taky nedává smysl. Ten chlap musí být blázen.“

„Možná, že je.“

„Já v tom prostě nedokážu najít žádný smysl, Matthewe. Připadá mi to jako hotová sebevražda. Máme ve vězení muže, který byl z těch vražd obviněn; tak proč by pachatel náš případ znovu zpochybňoval? A tím se dostávám k panu Leedsovi.“

„Leeds je ve vězení, sama jste to právě řekla. Neběhá po ulici a nezabíjí…“

„Jeho žena ve vězení není, Matthewe. A jeho švagr taky ne. Náhodou má záznam v trestním rejstříku, víte o tom?“

„Ano, vím.“

„Pěkná rodina.“

„Nejsou pokrevní příbuzní, jestli jste to myslela takhle.“

„Zapomeňte na to, byla to hloupá poznámka. Já chci říct…“

„Neříkejte to, Patricie.“

„Vyslechněte mě, zkoumáme možnosti.“

„No dobrá, tak zkoumejte, ale opatrně.“

„Předpokládejme, že Leeds je vinen ve smyslu obžaloby. Dále předpokládejme, že…“

„Možná bychom toho měli nechat hned teď.“

„Hergot, Matthewe, nejsme přece v soudní síni!“

Pohlédl na ni.

„Oukej?“ otázala se.

„Oukej,“ přikývl.

„Dobrá. Předpokládejme, že si Leeds uvědomil, že nemá šanci se vykroutit… tím nechci nijak snižovat vaše schopnosti…“

„Díky.“

„… vidí, co všechno na něj máme, přečetl si všechny ty nápisy na zdi v cele a ví, že další bod na programu bude elektrické křeslo. Dobrá.“ Odmlčela se a začala si okusovat ret. Uvědomil si, že přemýšlí, jak dál, se svraštělým obočím si připravuje další postup. Prostě se teprve teď snaží celou tu teorii vyšpekulovat. Najednou k ní pocítil důvěru. Alespoň do jisté míry.

„Řekněme, že jeho manželka ještě pořád zuří nad tím uhozeným výrokem poroty. Mimochodem, Matthewe, snažili jsme se ze všech sil. Není pochyb o tom, že byla znásilněna. A že jsme vypátrali skutečné pachatele. Měla prostě smůlu – a my taky –, že jsme narazili na tak měkkou porotu.“

Matthew přikývl. „Dopovězte mi zbytek,“ vybídl ji.

„Zbytek je o jeho švagrovi. O Weaverovi. Který má za sebou dlouhý čas ve vězení a ví něco o tom, jak ubližovat lidem. Pravda, ještě nikdy nikoho nezabil, ale takový krok se udělá docela snadno, že? Jestliže jste se už jednou pokusil někoho zabít, tak udělat to podruhé doopravdy je hráčka.“

„Možná.“

„Věřte mi.“

„Dobře.“

„Leeds má tedy rozzlobenou manželku a švagra násilníka. A kdyby je dokázal…“

„Vy tvrdíte…“

„Že tyhle vraždy mohl naplánovat a řídit jejich provedení z cely.“

„Jenže to neudělal.“

„Jak to víte?“

„Vím to.“

„Ptal jste se ho na to?“

„Ne.“

„Takže to nevíte určitě.“

„Pokud jde o první tři vraždy, je nevinný. Proč by…“

„Protože státní zastupitelství nevěří, že je nevinný. Matthewe, stát ho strčil za mříže, chce ho pohnat před soud a soudit ho pro tři vraždy!“

„Tak se stát mýlí.“

„Ano, Matthewe. Stát se mýlí, já se mýlím a vy jste ten jediný, kdo se nemýlí. Jenže neposloucháte, co vám povídám.“

„Ale poslouchám, nebojte se.“

„Copak vám to nepřipadá ani trochu myslitelné?“

„K čertu, to víte, že ne!“

„Tak mě přesvědčte.“

„Za prvé,“ začal Matthew, „Leeds a jeho švagr se nemají v lásce. Představa, že by mu Weaver prokázal službu, je směšná. Natožpak, že by pro něho zabil dva lidi.“

„A co jeho žena?“

„Kolik váží? Sto, nanejvýš sto dvacet liber? Dovedete si představit ji a Banniona…“

„Oukej,“ přerušila ho Patricia.

„A to je druhá věc. Předpokládám, že vám neuniklo, že Banniona nezabili nožem.“

„Sarkasmus vám nesluší, pane obhájce.“

„Jestli má ta vaše teorie…“

„Ano, ano, vím, kam míříte. Vlastně je to dobrá myšlenka.“

„Děkuju vám.“

„Vlastně… možná víc než dobrá.“

Opět se zakousla do rtu. Musí si tenhle její zvyk zapamatovat pro přelíčení. Pokud k nějakému vůbec dojde. Když se kouše do rtu, snaží se něco vymyslet. A když na to přijde…

„Bannion ho musel překvapit,“ prohlásila.

Jejich pohledy se střetly.

„Toho vraha,“ dodala.

Upřeně na sebe hleděli.

„Protože jinak…,“ začala.

„By použil nože,“ dopověděl Matthew.

* * *

Charlie Stubbs se zabýval lodním motorem, když za ním chvíli před polednem přišel do přístaviště Warren.

„Zrovna jsem chtěl vypadnout na oběd,“ oznámil mu. „Málem jste mě zase prošvih.“

Všude kolem něho na betonové podlaze plechové kůlny, přiléhající ke kanceláři, se válely součástky motoru. Táhla, písty, ventily, zdvihátka, vahadla, vačková hřídel, klika… Warren nechápal, jak to vůbec dokáže dát zase dohromady. Jemu hlavolamy nikdy nešly.

„Včera jsem byl v Brandentownu na funuse,“ vysvětlil Stubbs. „Proto jste mě nenašel, když jste se tu zastavil.“

„Váš syn mi to řekl,“ odvětil Warren.

„Celej den lilo. Báječnej den na pohřeb, co říkáte?“

„Když už to musí být, asi by při tom mělo pršet,“ soudil Warren.

„Se mi zdá, že čím dál častějc pohřbívaj mý kamarády,“ bručel Stubbs. „Aťsi prší, nebo ne. Vypadá to, že jdou dneska pohřby do módy.“

Otíral si ruce od oleje hadrem; vypadalo to jako roztrhané dámské bombarďáky. Ne kalhotky. Bombarďáky. A hodně veliké. Warren nikdy neviděl Stubbsovu ženu, ale jestli ty bombarďáky naznačují…

„Ten včerejší nebožtík se kdysi přistěhoval na Floridu, protože měl strach, že tam nahoře v Clevelandu umře na zápal plic. Že prej je na severu drsný klima, který nesvědčí dejchacím cestám. Anebo uklouzne na ledě, upadne na páteř a bude nadosmrti mrzák. Pořád měl strach, co všecko by se mu mohlo na severu stát. Třeba že ho přepadne pouliční gang a takový věci. Nebo ho při přestřelce omylem zastřelej pašeráci drog. Na severu prej se člověku můžou stát neuvěřitelný věci. A víte, na co umřel tady?“

Warren zavrtěl hlavou.

„Utopil se,“ řekl Stubbs.

Odhodil špinavé bombarďáky na sud od benzinu a poznamenal: „Hádám, že ten motor bude muset chvíli počkat.“ Potom vykročil za Warrenem k molu. „Tohle je člun pana Leedse, tady ho máte,“ ukázal. „Felicity. Stojánka číslo dvanáct. Od ty noci, co si s ním vyjel, na něm nebyla živá duše.“

„Pořád jste si jitý, že to byl on?“ zeptal se Warren.

„No, nejsem. Vůbec si nejsem jistej,“ odtušil Stubbs. „Od ty doby, co mi pan Hope přehrál ten pásek. Protože to docela určitě nebyl ten hlas, co jsem slyšel v telefonu. Takže mě napadlo, že to asi nebyl pan Leeds, kdo si tu noc vzal jeho člun. Ale vypadal jako on. Povídám vám, že je to divný.“

„Třeba by nám pomohlo tohle.“ Warren vytáhl z kapsy maličkou magnetofonovou kažena a sevřel ji mezi palcem a ukazováčkem.

„Už zase,“ zabručel Stubbs.

„Kdyby vám to nevadilo,“ řekl Warren a z druhé kapsy vytáhl přehrávač mikrokazet. Měl na sobě měkkou sportovní vestu z lehkého irského plátna, která se mačkala i za nejlepších podmínek. Vypadal jako policista z Miami Vice. Vesta měla hluboké kapsy. Objednal si ji v jednom newyorském obchodě a dodali mu ji teprve včera. Už se nemohl dočkat, co tomu řekne Fiona, až ji uvidí. Přehrávač značky Realistic Micro-72 byl tak maličký, že se mu vešel do dlaně, a daly se na něm přehrávat kazety z jeho záznamníku.

„Poslechněte si, prosím, několik důležitých slov,“ požádal. „Malá projížďka při měsíčku, poplašit a třicet. Ta slova použil člověk, který vám telefonoval. Vzpomínáte si?“

„Tak trochu,“ mínil Stubbs.

„Řekl vám přece: ‚Chci vám jen říct, že si ještě večer vezmu člun na malou projížďku při měsíčku, asi tak v deset, o půl jedenácté. Nechci, abyste se poplašil, až mě uslyšíte chodit po molu.‘ Pamatujete si to?“

„Asi jo,“ řekl Stubbs.

„Teď ovšem neuslyšíte celou tu větu,“ vysvětloval Warren. „Tak dávejte pozor hlavně na ta vybraná slova, ano? Malá projížďka při měsíčku, poplašit a třicet. Bude to trochu těžší než to, co vám přehrával pan Hope.“

„Taky mi to tak připadá,“ přitakal Stubbs.

„Ale kdybyste si něco chtěl poslechnout ještě jednou, stačí říct, a já ten pásek zastavím. Povězte mi, až budete připravený, ano?“

„Jsem připravený už teď,“ zavrčel Stubbs.

Warren stiskl tlačítko.

Telefonický rozhovor s Nedem Weaverem byl kostrbatý. Byla to urputná bitva s cílem vytáhnout z něho výrazy, jichž použil ten, kdo sem telefonoval v noci, kdy došlo k vraždám. Warren si nebyl jistý slovem třicet, ale doufal, že alespoň slova poplašit a malá projížďka při měsíčku jsou dostatečně výrazná, aby se podle nich dal volající spolehlivě identifikovat.

Slova malá projížďka při měsíčku Weaver vyslovil až po dvaatřiceti vteřinách přehrávání.

„Přetočte to ještě jednou,“ požádal Stubbs. Warren přetočil pásek a přehrál rozhovor znovu. Pane Weavere, vzpomínáte si, že by si pan Leeds někdy vyjel na člunu na malou projížďku při měsíčku? Na co?

Na malou projížďku při měsíčku. Jasně, každou chvíli. Rozumíte, na co se ptám? Samozřejmě. Na malou projížďku při měsíčku. Warren stiskl tlačítko STOP. „Poznáváte ten hlas?“ otázal se.

„Těžko říct. Přehrajte mi ještě kousek.“

Warren znovu spustil přehrávač. Po dalších dvaadvaceti vteřinách Weaver řekl slovo poplašit.

Stubbs zamračeně hleděl na přehrávač. O šest vteřin později Weaver to slovo zopakoval.

„Pusťte tenhle kousek ještě jednou,“ žádal Stubbs. Warren mu jej pustil ještě jednou.

Ale když nebyl měsíc, když si občas vyjel v noci a nesvítil misie, nepoplašilo vás to?

Poplašilo?

Ano, nepoplašilo vás to?

Ne.

Jak to? Víte přece, na co se ptám, že ano?

Jasně, jestli mě to poplašilo.

Ano. Když byl na lodi v úplné tmě…

Přece s tím člunem umí…

Warren zastavil pásek.

„Tak, co myslíte?“ zeptal se.

„To není ten chlap, co mi volal,“ prohlásil Stubbs.

„Víte to jistě?“

„Určitě. Ten, co volal, vyslovoval to slovo tak legračně. Myslím to poplašit. Tehdy jsem si toho ani nevšiml, protože jsem myslel, že je to pan Leeds, ale když teď poslouchám ten pásek… on to slovo neřekl takhle. Poplašit. Neumím to opakovat tak, jak to povídal ten člověk v telefonu, ale…“

„Měl snad nějaký přízvuk? Tak to myslíte?“

„Ne, ne.“

„Třeba španělský?“

„Ne.“

„Nebo britský?“

„Ne, nic takové…“

„Francouzský?“

„Ne, vůbec to neznělo cize. Rád bych vám pomohl, ale já se v těchhle věcech moc nevyznám. Znělo to zkrátka… jinak. To, jak vyslovil poplašit.“

„Ne tak, jak to vyslovuje ten člověk na pásku?“

„Ne, ne, vůbec ne.“

To je úžasný, pomyslel si Warren.

„Podobně mluví jeden slavnej člověk,“ vykládal Stubbs. „Jenže si nedovedu vzpomenout, kterej.“

* * *

„Vy jste přijel tím pronajatým vozem, pane?“ otázal se chlapec od obsluhy parkoviště.

„Ano,“ řekl Matthew.

Ten kluk musí být jasnovidec, pomyslel si. Na jeho fordu nebylo nic, z čeho by se dalo poznat, že je z půjčovny. Žádná nálepka na nárazníku, ani etiketa na předním skle, vůbec nic.

„Vždycky poznají, které auto je z půjčovny,“ poznamenal k Mai Chim. „Je to odvěká záhada.“

„Třeba je něco na klíčích,“ nadhodila.

„Určitě.“

Jenomže ten chlap v servisu minulé pondělí nemohl klíče vidět.

Čí je to auto z půjčovny?

Tak to ten chlápek řekl.

Mohl byste s ním uhnout? Potřebuju vyjet s jedním vozem.

Mai Chim dnes přišla v krátké bezové sukni a v krémové hedvábné blůze na knoflíčky s dlouhými rukávy. Horní dva knoflíčky měla rozepjaté, aby bylo vidět perlový náhrdelník. Vysoké podpatky, dlouhé nohy bez punčoch. V Caluse je léto a bylo by nesmyslné nosit punčocháče nebo punčochy v takovém vedru. Po dobu večeře se chovala uvolněně, hodné toho namluvila – snad proto, že vypila dva koktejly s tropickým ovocem a štědrou dávkou rumu. Kromě toho se s Matthewem podělila o láhev Pinot Grigio. Nyní zasněně hleděla na hladinu, zavěsila se do něho a položila mu hlavu na rameno, pozorujíc světla lodí v Caluské zátoce.

Mladík přivezl půjčený ford, vyskočil, přeběhl na stranu pro spolujezdce a otevřel jí dveře.

„Děkuji.“ Nastoupila do vozu. Na stehnech se jí vyhrnula sukně. Vůbec se ji nepokusila urovnat.

Matthew dal chlapci dolar a přešel na svou stranu vozu. „Díky pane,“ zavolal hoch a otočil se k šedovlasému muži, který pravé vyšel z restaurace. „Vy máte toho lincolna, že ano, pane?“ Už zase všechno věděl.

Matthew zabouchl dveře auta a hned rozsvítil stropní světlo. Natáhl se pro klíče a pohlédl na plastový přívěsek. Samozřejmě, že na něm bylo jméno půjčovny. Ale stejně nevěděl, jak to dokázal ten chlap v servisu. Čije to auto z půjčovny?

„Nesnáším záhady,“ postěžoval si Mai Chim a zhasl světlo. „Já nesnáším mývaly,“ odvětila záhadně. Napadlo ho, že je možná trochu opilá.

„Ve Vietnamu nejsou mývalové. Žije tam spousta různých zvířat, ale mývalové ne.“

Matthew projel po okruhu před vjezdem do restaurace a zamířil k hlavní silnici. Obsluha z parkoviště přeladila rádio na jinou stanici. To mu vždycky vadilo. Představoval si, jak v jeho autě sedí úplně cizí člověk, poslouchá rádio a vybíjí mu baterii, zatímco on večeří. Přepnul na jazzovou stanici, kterou obvykle poslouchal – na jedinou jazzovou stanici v Caluse.

„Máte ráda jazz?“ otázal se. „Co to je?“ nevěděla. „To, co posloucháme.“ Naslouchala. Gerry Mulligan.

„Ano,“ nejistě pokývla hlavou. „Ve Vietnamu byl jenom rock,“ vyprávěla. „Ulice Saigonu byly plné rockové hudby. Rock nemám ráda,“ dodala. „A mývaly také ne. Vypadají jako velké krysy, nemyslíte?“

„Jenom tady na jihu. Na severu jsou roztomilí a chlupatí.“

„Třeba bych se měla přestěhovat na sever.“ Slovo třeba vyslovila opět poněkud zastřeně. „Na severu je spousta měst,“ poznamenal. Přikývla a odmlčela se, jako by o tom vážně uvažovala. „Mohli bychom jít ke mně do bytu?“ zeptala se. Interiér vozu zaplnil zvuk Mulliganova saxofonu. Matthew si právě říkal, jak by bylo úžasné, umět takhle hrát na saxofon.

To není dobrý nápad, pomyslel si o jejím návrhu. Myslel na to, že toho dost vypila a že je-li pravda, co mu předtím pověděla, nechce být tím, kdo ji jako první pomiluje, když je opilá nebo skoro opilá.

Přijeli k jejímu domu na Sabal Key. Stavební restrikce, které se mezitím změnily, způsobily, že žádná ze zdejších budov nesměla přesahovat výšku pěti pater. Bylo přes ně vidět na oceán. Zajel na parkoviště označené nápisem NÁVŠTĚVY, vypnul zapalování a zhasl světla.

„Půjdete nahoru na závěrečnou skleničku?“ otázala se.

Za tohle nemohla opilost, ale to, že nemluvila svou mateřštinou.

„Musím zítra brzy vstávat,“ omluvil se. „Smím vám někdy brnknout?“

Po tváři jí přelétl nechápavý výraz. Tohle slovo neznala.

„To znamená zavolat,“ vysvětlil s úsměvem.

Upřeně mu hleděla do tváře.

„Odvedu vás nahoru,“ nabídl se jemně.

Obešel auto, otevřel dveře a podal jí ruku. Vystoupila z vozu nejistě, zdálo se, že je trochu dezorientovaná a překvapená, že je už opravdu doma. Vzal ji kolem pasu, aby ji podepřel. Opřela se o něho.

„Děkuji,“ zašeptala.

U domovních dveří vyhrabala z kabelky klíč, zasunula jej do zámku, otočila jím, opět k němu vzhlédla a zeptala se: „Opravdu se ještě uvidíme, Matthewe?“

„Doufám, že ano,“ ujistil ji.

Ani nevěděl, jestli to myslí doopravdy.

* * *

U chodníku před jeho domem stálo Warrenovo auto. Warren seděl u volantu a spal. Okno na straně pro řidiče bylo spuštěné; Matthew jím protáhl ruku a jemně se dotkl Warrenova ramene. Warren sebou škubl a ruka mu zajela pod sako k ramennímu pouzdru. Najednou držel v ruce velikánskou pistoli.

„Hej!“ zařval Matthew a ucouvl.

„Promiňte, polekal jste mě.“

„Já vás?“

Warren vrátil pistoli do pouzdra a vystoupil z auta. Spolu vykročili po chodníku k domu. Matthew odemkl a rozsvítil.

„Něco k pití?“ otázal se.

„Trochu skotské, bez ledu, prosím,“ požádal Warren. „Mohl bych si zatelefonovat?“

„Jistě, telefon je támhle na stěně.“

Matthew pohlédl na hodinky. Čtvrt na jedenáct. Napadlo ho, jestli by neměl zavolat Mai Chim a snad se i omluvit. Ale za co vlastně? Warren u kuchyňské linky už vytáčel číslo. Matthew přistoupil ke sklápěcímu baru a nalil do nízké sklenice trochu whisky. Uvažoval, jestli si má dát martini. Přemýšlel, jestli se dnes večer zachoval správně. Warren mluvil s nějakou Fionou. Matthewa napadlo, jestli je to černoška. Fiona? To zní irsky. Fiona je přece irské jméno. Zdalipak s ní Warren spí? Přemítal, jestli je to Irka, běloška, a jestli s ní Warren spí jen proto, že je bílá. Nevěděl.

Odvrátil se od kuchyňského pultu, kde Warren ještě pořád telefonoval, a začal si míchat martini.

„Warrene,“ zavolal, „už jste hotový?“

„Vteřinku,“ odpověděl Warren. Řekl do sluchátka „zatím nashle“ a zavěsil.

„Já si taky musím zavolat,“ oznámil mu Matthew a odnesl si martini k telefonu do pracovny. Napil se, přitáhl si telefon a vytočil číslo Mai Chim. Ozvala se po čtvrtém zazvonění.

„Haló?“

„Mai Chim?“

„Ano?“

„Tady je Matthew.“

„Ach, ahoj, Matthewe.“

„Jste v pořádku?“

„Ano. Ale opilá.“

„No, možná jenom trochu v náladě.“

„Co to znamená, v náladě?“

„Opilá,“ odpověděl.

Oba se zasmáli.

Ale smích pojednou ustal a na lince se rozhostilo ticho.

„Děkuji, že jste mi neublížil,“ řekla.

Byl by rád věděl, jestli ví, co říká, jestli pro ni anglické slovo ublížit znamená totéž co pro něho.

„Matthewe, zaplatil někdo účet?“ zeptala se. „Ale ano. Přece vy.“

„Ach, díky bohu, nemohla jsem si vzpomenout. Napadlo mě, propána, já ho pozvu a pak ho to nechám zaplatit.“

Propána. Úsloví naprosto cizí jejímu jazyku. A jak roztomile to řekla. „Moc jsem pila,“ vysvětlovala. „Nejsem zvyklá tolik pít.“

„Prosím vás, nedělejte si s tím starosti,“ uklidňoval ji. „Měla jsem strach, víte?“ Neodpověděl.

„Myslila jsem si, že… když se trochu napiju, nebude to tak hrozné.“ Oba se odmlčeli.

„Zkusíme to znovu,“ navrhl.

„Ano, někdy jindy.“

„Až se doopravdy dobře poznáme,“ doplnil.

„A poznáme se někdy opravdu dobře?“ zeptala se.

„Doufám, že ano.“ Tentokrát to myslel vážně. „Nepřál bych si, aby to bylo…“

„Ano. Jenom běloch s Asiatkou,“ dopověděla a on si pomyslel, že už se možná znají lépe, než si oba uvědomují.

„Brzy se vám ozvu,“ slíbil.

„Musíte mi zabrnkat,“ řekla.

„Brnknout,“ opravil ji s úsměvem.

„Ano, brnknout.“

„Spěte dobře,“ rozloučil se.

„Pořád se mi zdá o helikoptérách.“

Ve sluchátku to cvaklo.

Uchopil skleničku martini a vydal se do kuchyně. Warren ještě stál u pultu. V pravé ruce držel sklínku se skotskou.

„Učíte se abecedu?“ prohodil.

„Cože?“ podivil se Matthew.

Warren ukázal na proužek papíru, připíchnutý ke korkové tabuli vedle telefonu.

aáábcddeéghiklmnoóopqrstuifvxy

„Aha,“ pochopil Matthew, „to je vietnamská abeceda.“

„Chybí tam spousta písmen, všiml jste si toho?“

„Ne, nevšiml.“

„Proto já jsem detektiv a vy ne. Chybí tam F, J a W. Taky tam není Z. Zato jsou tam tři A, dvě D a E, tři O a dvě U a vůbec příšerný zmatek. Co je to za legrační značky?“

„Diakritická znaménka.“

„Vážně, jo?“ Warren pozvedl sklenici k přípitku. „Ťukneme si, Matthewe.“ Napil se. „Áááách. To je lahoda. Weaver není ten člověk, co telefonoval.“

„Tak na zdraví,“ řekl kysele Matthew a také zvedl sklenku na pozdrav. Napil se, pochvalně pohlédl na skleničku a zeptal se: „Kdo je Fiona?“

„Fiona Gillová,“ odvětil Warren. „Pracuje na daňovém úřadě. To ona mi pověděla, že s tou poznávací značkou není něco v pořádku.“

„Bílá? Černá?“

„Černá. Proč?“

„Tak mě to napadlo.“

„Vy snad máte nějakou černou?“ zajímal se Warren. „Ne, ne.“

„Měl jsem dojem…“

„Ne.“

Ale je to dost blízko, pomyslil si Matthew

„Jsem jen trochu unavený,“ omluvil se. „Co vám ještě Stubbs pověděl?“

„Jenom to, že ten chlap mluvil jako nějaký slavný člověk.“

„Slavný?“

„Slavný. Prý když vyslovil poplašit.“

„Jak říkají poplašit slavní lidi?“ divil se Matthew.

„To jste mě dostal, kamaráde,“ vzdychl Warren. „Radši už poběžím. Fiona mě čeká.“ Zaváhal a dodal: „Určitě si nechcete o něčem promluvit?“

„Ne, mockrát děkuju.“

„Kdybyste si to rozmyslel, budu na tomhle čísle.“ Warren je napsal do poznámkového bloku pod telefonem. Dopil sklenici, podal Matthewovi ruku a šel. Matthew slyšel, jak venku nastartoval svůj buick. Po chvíli se hluk motoru ztratil v dálce. Přenesl si sklenici k pultu, posadil se na stoličku a hleděl na číslo, které Warren napsal.

Podle předčíslí 381 poznal, že Fiona bydlí na pevnině. Vytrhl list z bloku a připíchl jej na tabuli pod abecedu, kterou pro něho okopírovala Mai Chim. Když studoval na Severozápadní univerzitě, jeden jeho kamarád chodil s čínským děvčetem, jehož otec měl restauraci na třídě La Salle…

Zasnil se; před očima se mu odvíjel mnohamilionový film, v hlavních rolích Li Mej Čchim a Matthew Hope – nebo obráceně. V první scéně by se vyskytoval zelený Oldsmobile Cutlass Supreme, parkující ve stínu velkého pepřovníku v Malé Asii, v překrásném centru města Calusy. Na přední sedadle se objímá mladý pár. To jsou naši hrdinové – Leslie Storm a Lotosový květ; tak by se v tom filmu jmenovali. Náhle by kamera přestala snímat jejich spojené rty a na plátně by se objevil čistý, detailní záběr na oranžovobílou floridskou poznávací značku s číslem 2AB 39C.

Matthew načmáral do bloku:

Podíval se na svůj výtvor a napsal to ještě jednou:

A ještě jednou a znovu a znovu a znovu…

Psal to číslo znovu a znovu, čím dál rychleji, až několikrát za sebou napsal:

… číslice 2 vypadala jako…

Chybí tam F, J aW. Taky tam není Z.

Střelil pohledem po abecedě připíchnuté na tabuli.

aáábcddeéghiklmnodopqrstuifvxy

Není tam Z. Ale dvojku určitě znají. Ach, ano, používáme arabské číslice. Neznají Z, ale dvojku ano! A když člověk v noci skrz skleněné dveře uvidí písmeno Z a přitom vůbec neví, jak takové Z vypadá, snadno si je může splést s dvojkou! „Dalmácie – decimálka, hodinky – holínky, Z a 2!“

Trinh viděl ŽAB 39C, ale jeho oči a mozek to okamžitě přetvořily do známější podoby: 2AB 39C.

Matthew strhl z vidlice sluchátko a vytočil číslo, které mu dal Warren. Telefon zazvonil jednou, dvakrát…

„Haló?“

„Slečna Gillová?“

„Ano?“

„Tady je Matthew Hope…“

„Ano, pane Hope.“

„Omlouvám se, že vám volám v tuhle hodinu…“

„Neblázněte…“

„Dorazil už Warren?“

„Ještě ne.“

„Mohla byste mu, prosím, vyřídit, aby mi zavolal, až… vlastně byste mi mohla pomoct i vy.“

„S radostí.“

„Existují na Floridě poznávací značky, které začínají písmenem Z?“

„Ale jistě,“ odvětila Fiona. „Y i Z. Těmito písmeny začínají čísla aut z půjčoven.“

„Z půjčoven?“

Z půjčoven, pomyslel si. Zatracená práce, z půjčoven. Není divu, že vrah musel…

„Hertz, Avis, Dollar a jak se všechny jmenují,“ pokračovala Fiona. „Všechna tahle auta mají značku, která začíná na Y nebo Z. Ověřte si to.“

„To udělám,“ ujistil ji. „Mockrát vám děkuju, slečno Gillová, opravdu jsem vám vděčný za vaši pomoc.“

„Není zač,“ mínila. „Má vám ještě Warren zavolat?“

„Ne, leda by něco potřeboval.“

„Vyřídím mu to. Dobrou noc,“ rozloučila se. „Dobrou noc,“ řekl i on a položil sluchátko.

Auto z půjčovny, opakoval v duchu. Proto ti jasnovidci vždycky vědí, s čím jezdím; podívají se na číslo. Přitáhl si telefonní seznam a přejížděl prstem po stránkách s názvy autopůjčoven, když tu zazvonil telefon.

„Warrene?“ řekl do sluchátka.

„Pan Hope?“ otázal se mužský hlas.

„Ano, kdo volá, prosím?“

„Charlie Stubbs. Omlouvám se, že vás vyrušuju doma, ale zkoušel jsem se dovolat tomu druhýmu chlapíkovi a tam to nikdo nebere. Už vím, koho mi ten hlas připomněl. Pamatujete si, že jsem říkal, že to znělo jako hlas nějakýho slavnýho člověka? Vyřídil vám to?“

„Ano, vyřídil.“

„Tak jsem si už vzpomněl, koho mi připomínal.“

„A koho, pane Stubbsi.“

„Johna F. Kennedyho,“ řekl Stubbs.

* * *

Bydlel v jednom z těch malých domků na kůlech, lemujících pláž severně od Whisper Key Village. V tuto roční dobu a zejména v tuto noční dobu obklopovalo řadu dřevěných staveb na mořském břehu ticho jako v hrobě. V sezóně tu dlouho do noci zní hudba, smích, hlučné výlevy mladých lidí, procvičujících si svaly i hormony. Dnes v noci tu bylo absolutní ticho. Domy na kůlech připomínaly velké brodivé ptáky; jejich siluety se ostře rýsovaly proti obloze nad pobřežím. Byla už skoro půlnoc, ale v bytě v prvním patře ještě svítilo světlo. Matthew vystoupal po schodech a zaklepal.

„Kdo je to?“

Výrazný hlas, zřetelně známý, i když jste jej nečekali. Hlas Johna F. Kennedyho.

„To jsem já,“ zavolal. „Matthew Hope.“

„Okamžik, prosím.“

Tentokrát zněl hlas udiveně; byla přece už skoro půlnoc.

Dveře se otevřely.

Měl na sobě jen tenisové šortky. Holá hruď, bosé nohy. Bylo mu už čtyřicet jedna, ale vypadal pořád jako klučina, jak to často bývá u sportovců tohoto věku. Dobře viditelné svaly na pažích, na nohou a na hrudi, rozcuchané blond vlasy. Přátelsky se usmíval. Průměrný, slušný americký hoch. Jenomže spáchal pět vražd.

„Dobrý vece, Kite,“ pozdravil Matthew. „Omlouvám se, že jdu tak pozdě.“

„Ne, to nevadí,“ ujistil ho. „Pojďte dál.“

Matthew vstoupil do bytu. Garsonka s maličkým kuchyňským koutem, odděleným závěsem na tyči. Dvojité lůžko u okna s vyhlídkou na oceán. Na stěnách zarámované fotografie. Většinou na nich byl Christopher Howell v akci na tenisovém dvorci. Na jedné uviděl Christophera Howella ve vojenském se skupinou asi deseti jiných amerických vojáků, všichni se usmívali do objektivu a všichni měli na sobě helmy, na zádech plnou polní a někteří třímali v rukou zbraně. V koutě stálo několik tenisových raket, opřených o zeď. Také tu stálo křeslo potažené vzorovanou kašmírovou látkou. Telefon na nočním stolku u postele. A vedle něj lampa. Ta byla rozsvícená. Neměl tady klimatizaci, a proto otevřel okna. Venku dorážel oceán na písčitou pláž.

„Myslím, že už mám ten herní plán,“ poznamenal Matthew.

Howell zamrkal.

„Chcete si to poslechnout?“

„No…“

Bylo mu vidět na nose, co si myslí: Je přece půlnoci „Ale… jistě,“ zakoktal.

„Víte,“ začal Matthew, „že ve státě Florida mají všechna auta z půjčoven poznávací značky, které začínají písmeny Y nebo Z?“ Howell se na něho zadíval. „Ne, to jsem nevěděl.“

„Je to málo známá skutečnost,“ vykládal Matthew s úsměvem. „Ale je to tak.“

„Aha,“ zabručel Howell.

„A víte, že si půjčovny vedou záznamy o tom, komu který vůz půjčily? Jména a adresy zákazníků a tak dál?“

„Hm… promiňte, pane Hope,“ namítl Howell, „ale je už pozdě a…“

„Je později, než si myslíte,“ ujistil ho Matthew.

Venku se s hromovým rachotem roztříštila příbojová vlna. Následoval šeptavý zvuk ustupující vody. A zase bylo ticho.

„Než jsem k vám přišel, vyřídil jsem několik telefonátů,“ vysvětloval Matthew. „Zavolal jsem všem půjčovnám automobilů ve městě. Vlastně ne všem, už u šesté jsem našel to, co jsem hledal.“

„Pane Hope, je mi opravdu líto…“

Modré, nevinné oči. Udivený chlapecký pohled.

„… ale nechápu, o čem to mluvíte.“

„Já myslím, že víte, o čem mluvím, Kite.“

„Ne, opravdu, já…“

„Mluvím o autě, které jste si pronajal.“

„O autě?“

„O tom, které jste si vypůjčil třináctého srpna,“ vykládal Matthew. „Oldsmobile Cutlass Supreme s číslem ŽAB 39…“

Matthew ani nestačil doříci větu a v Howellově ruce se náhle objevila tenisová raketa. V pravé ruce. Svíral ji pevně. Měl silný forehand a zničující backhand a kromě toho uměl hrát oběma rukama. Matthew náhle pochopil, jaký tupý předmět prorazil lebku Franka Banniona.

„Tak mi povězte svůj herní plán,“ vybídl ho Howell a švihl raketou po Matthewově hlavě.

Matthew žádný plán neměl. Raketa k němu mířila hranou. Howell přece nechtěl zasáhnout míček, nešlo mu o to, aby balónek dopadl na výplet, na měkké místo. Měkkým místem teď byla Matthewova hlava. Howell se ho snažil zasáhnout a ublížit mu. Hliníkový rám rakety je sice lehký, ale dostatečně pevný a tak masivní, že při úderu do zdi strhne omítku. Přesně to se stalo v následující vteřině, protože Matthew udělal jediné, co mu zbývalo – uskočil a přikrčil se. Ze stěny spadl velký kus omítky a odhalil dřevěné latě a nějaké drátěné pletivo. Howell odtančil kousek stranou a připravil se k dalšímu úderu.

„Hádejte, kterou rukou?“ Zašklebil se, přehodil si raketu do levé ruky a hned zase zpátky do pravé. Poskakoval na bosých chodidlech. Připravoval se k velkému zápasu. Matthew ovšem nestál o to mít lebku otevřenou jako mezinárodní mistrovství Spojených států.

Když je váš protivník ozbrojený a vy ne…

Bloomův hlas. V tělocvičně, minulé úterý. Když ho učil trikům svého řemesla. Vlastně ho vyučoval hernímu plánu.

Nepokoušejte se ho odzbrojit. Zemřete, ani nebudete vědět jak.

Howell poskakoval, kroužil kolem něho. Přehazoval si raketu z ruky do ruky. Hádej, kterou rukou? Odkud to přiletí? Zprava, nebo zleva?

Nevšímejte si zbraně.

Příští úder už bude eso.

Tím příštím roztříští Matthewovi lebku.

Vyrazte po tom chlapovi.

Howell se napřáhl k ráně. Tentokrát to měl být úder levou rukou; backhandem. Matthew viděl ten backhand na dvorci. Jeho síla by mu utrhla hlavu. Howell teď držel paži šikmo přes prsa, napřáhl raketu, ústa měl sevřená do úzké linie, oči mu plály, paži měl napjatou jako pero, za okamžik už udeří, ruka se vymrští, okraj rakety…

Matthew ho praštil dřív, než stačil máchnout raketou.

Vrazil do Howella ramenem ve chvíli, kdy spočíval celou vahou na jedné noze. Howell se překvapeně zapotácel, snažil se udržet rovnováhu, raketu držel pořád připravenou k ráně, váhu na pravé noze, právě to je nejlepší postoj pro úder, ale váha vlastního těla teď působila proti němu. Souboj s gravitací nakonec prohrál a zřítil se na podlahu. Dopadl s žuchnutím na pravý kyčel a právě se chtěl překulit, když mu Matthew šlápl do rozkroku. Nenakopl ho tam. Prostě šlápl. A nešlápl na něho špičkou, ale podpatkem. Zašlápl mu koule do koberce, jak ho to naučil Bloom.

Ztěžka oddychující Matthew pak zamířil k telefonu.

Howell se kroutil na podlaze.

* * *

Na farmu na Timucuan Point Road dorazil až po druhé hodině ráno. Nikde ani světélko. V obytném domě, ani v domku pro hosty, kde přebýval Ned Weaver. Matthew zazvonil. A tiskl tlačítko zvonku znovu a znovu. Na opačné straně domu se rozsvítilo. To bude ložnice. Zvonil dál.

„Kdo je to?“

Hlas Jessiky. Ozval se hned za dveřmi.

„Matthew Hope.“

„Cože?“

„Prosím, otevřete.“

„Cože? Co?“

Nevěřícně. Jsou přece dvě hodiny ráno.

„Prosím, otevřete mi, paní Leedsová.“

Ticho.

A pak: „Počkejte okamžik.“

Čekal. Trvalo jí skoro pět minut, než otevřela dveře. Určitě si odběhla do ložnice pro župan, který má teď na sobě přes noční košili. Zelený nylon. Na bílém nylonu. Bosá. Stejné jako byl bos i Howell, když mu přišel otevřít.

„Víte, kolik je hodin?“ vyjela na něho.

„Ano, vím,“ ubezpečil ji Matthew. „Smím dovnitř?“

„Proč?“

„Protože policie právě zatkla Christophera Howella a obvinila ho z pěti vražd. Potřeboval bych se vás zeptat na několik věcí, paní Leedsová.“

„Na co?“

„Oba si přejeme, aby byl váš manžel zproštěn obvinění,“ řekl. „Já chci jenom zajistit, že ho do toho Howell nezaplete.“

To byla lež.

„Howell?“ opakovala. „Myslíte Kita! Toho učitele tenisu z našeho klubu?“

I tohle byla lež.

„Smím dovnitř, prosím?“ opakoval.

„Ano, jistě. Promiňte, já… spala jsem a najednou to zvonění… nechtěla jsem být hrubá. Říkáte Kit! Co ten má s tím vším společného?“

Stiskla tlačítko vypínače u dveří obývacího pokoje a uvedla ho dovnitř. Posadila se na koženou pohovku. On usedl do koženého křesla naproti ní. Za zády měla velký zelený polštář, stejné barvy jako její oči a župan. Rozpomněl se, že tahle dáma miluje zelenou barvu.

„Přijel jsem rovnou z policejní stanice,“ řekl. „Snaží se tam spojit se Skye Bannisterem, aby se mohl zúčastnit oficiálního výslechu. Odjel na víkend na Sanibel, nevědí přesně, kam.“

„Skye…?“

„Bannister. To je státní zástupce. Jeho úřad bude mít co vysvětlovat.“

„Já pořád ještě nerozumím…“

„Howell se k těm vraždám přiznal.“

„Kit?“

„Ano.“

„To je divné.“

„Že ano?“

„Takový tichý, skromný člověk,“ vrtěla hlavou.

„Ano.“

„Proč by… říkáte, že je zabil všechny?“

„Ano.“

„Divné,“ opakovala.

V pokoji nastalo ticho. Celý dům byl tichý. Seděla uprostřed pohovky s rukama v klíně a hleděla na něho. On seděl naproti ní a pozoroval ji.

„A vy myslíte, že by mohl do toho Stephena zaplést?“ zeptala se.

„Ano.“ Další lež.

„Jak?“

„Mohl by tvrdit, že ho k tomu Stephen navedl.“

„A řekl to snad?“

„Ne. Zatím ne.“

„No… a co tedy vlastně řekl?“

„Jak povídám. Přiznal se, že zabil tři muže, kteří vás znásilnili…“

„Ano, to jsem pochopila.“

„A taky toho staříka, co viděl poznávací značku toho auta z půjčovny…“

„Jednoho z těch Vietnamců, co svědčili?“

„Ano. A taky vyšetřovatele, který přišel na to, jaké číslo ve skutečnosti na té značce bylo. Zabil jich všech pět. V tomto smyslu už učinil výpověď.“

„Už rozumím. Promiňte, ale já nevím… o jakém vyšetřovateli to mluvíte?“

„Vy jste nečetla dnešní noviny?“

„Ne, lituju.“

„Byl to vyšetřovatel z úřadu státního zástupce. Jistý Frank Bannion.“

„A on přišel na… na co to vlastně přišel?“

„Uvědomil si, jaké číslo bylo na té značce.“

„Chápu.“

„A to ho dovedlo k Howellovi.“

„Aha.“

„Stejně, jako to k Howellovi dovedlo i mě.“

„Už rozumím.“ Zaváhala. „Řekl…?“

Opět zaváhala. Přemítala, jak by měla tu otázku formulovat.

„Vysvětlil Kit… proč ty vraždy spáchal?“

„Ano.“

„A proč tedy?“

„Kvůli vám,“ odpověděl.

„Kvůli mně?“

Téměř ji to pobavilo.

„Kvůli mně? Vždyť já ho sotva znám!“

„Paní Leedsová…“

„To je vyloženě směšné!“ pohoršila se. „Kvůli mně? Zbláznil se snad?“

„Paní Leedsová, kromě…“

„On tvrdí, že to udělal kvůli mně?“

„… představitelů zákona, kteří pracovali na tom případu…“

„Nemůžu uvěřit, že…“

„… jenom dva další lidi znali číslo na té poznávací značce.“

Pohlédla na něho.

„To číslo, které Trinh popletl.“

Upřeně na něho hleděla.

„Jenom vy a váš manžel,“ dodal Matthew.

„To ne,“ bránila se.

„Ano,“ trval na svém Matthew. „Já jsem o něm pověděl vašemu muži a on to řekl vám.“

„Nevzpomínám si, že bych…“

„Mluvili jsme o tom spolu i později, paní Leedsová. Znala jste to číslo a…“

„Neznala!“

„… řekla jste o něm Howellovi.“

„To se mýlíte. Já toho člověka přece skoro neznám, jenom…“

„Přiznává to.“

Znovu se na něho zahleděla.

„Přiznal se, že se ho dověděl od vás.“

Pořád se na něho dívala.

„Přiznal se, že Trinha zabil kvůli tomu číslu.“

Najednou se dala do pláče.

* * *

Dnes večer se ho nemůže nabažit.

Jsou čtyři dny před Vánoci, čtvrtek jedenadvacátého prosince. Jsou spolu v motelovém pokoji a ona je nenasytná. Ví, že ho o svátcích neuvidí, šestadvacátého odjíždí s manželem do New Yorku a vrátí se až druhého ledna. Takže jí to dnešní milování bude muset vydržet až do té doby. Nemůže se ho nabažit, je jako narkoman, píchající si poslední dávku před očekávaným obdobím nedostatku.

Oblékla se kvůli němu vyzývavě. Vždycky se tak pro něho obléká. Černé krajkové kalhotky. Černý podvazkový pás. Černé nylonové punčochy. Žádná podprsenka. A černé kožené střevíce na vysokých podpatcích. On vždycky tvrdí, že vypadá jako rajda z Bojové zóny. Vysvětlil jí, že to je nějaké místo v Bostonu. Kde se předvádějí všechny štětky. Zeptala se ho, jestli to někdy dělal s prostitutkou. Prý jenom ve Vietnamu. Vyprávěl jí, že ve Vietnamu zabil sedm lidí. To ji vzrušuje. Ta představa, že někoho zabil. Její manžel také zabíjel lidi – ve stejné zemi, v téže válce. Ale když jí Kit vypráví, jak jim řezali ptáčky, vzrušuje ji to.

Scházejí se už téměř rok, od té doby, co začal pracovat v klubu. Bůh slunce. Vešel na dvorec se skloněnou hlavou a vlajícími blond vlasy, pak náhle vzhlédl a zasvitly jeho modré oči. Dobré jitro, paní Leedsová, jsem Christopher Howell. Říkají mi Kit.

No nazdar, Kite, pomyslela si.

Jsi k pomilování, Kite.

Jste připravena na dnešní lekci? zeptal se jí.

Ach, ano. Jsem připravena na lekci, Kite.

Dává jí lekce už téměř celý rok. Na dvorci i mimo něj. Neumí si už představit, jaký to vedla život, než se objevil on. Je stejně starý jako její muž, ale Stephen proti němu vypadá mnohem starší. Stephen a jeho člun. Pořád ten zatracený člun. Felicity. Nenávidí to jméno. Přichází z člunu celý slaný, i jeho polibky chutnají slaně. Nesnáší ty polibky, vždycky má chuť si vypláchnout pusu. Stephen je velký chlap, ale tloustne. Kit je stejně starý, oba bojovali ve stejné válce, ale Kit je štíhlý, tvrdý a divoký. Nemůže se ho nabažit.

Často spolu mluví o tom, že od Stephena odejde. Rozvede se s ním. Ale soudy na Floridě nejsou tak shovívavé, co se týče výživného, jako jinde ve Spojených státech. Většina soudců vám přizná nárok na výživné jenom na takzvané přechodné období, a pak už jste na svém – plavte, nebo se utopte. Snaží se přijít na způsob, jak ho přemluvit, aby farmu přepsal na ni. Řekla mu, že kdyby se, bože chraň, s ním něco stalo, daň z dědictví by ji zničila. Vláda by dostala dost peněz na novou válku na Grenadě. Pořád před ním mluví o Grenadě. Neměl rád Reagana, když byl prezidentem, nelíbila se mu invaze na Grenadu ani bombardování Libye. Přitom sám kdysi zabíjel lidi. Je to divné. Musí zkusit nějak zařídit, aby přepsal farmu na její jméno. Farma znamená jmění. Jen ať ji přepíše na ni, a může ho poslat do háje a prožít s Kitem slunný život plný milování. I dnes večer o tom mluvili. Vždycky o tom mluví. Leží jeden druhému v náručí a povídají si o tom, jak ona opustí Stephena, jakmile přepíše farmu na její jméno.

Hodinky si odložili na prádelník, leží tam vedle sebe, její drobné zlaté s úzkým černým řemínkem a jeho masivní ocelové s digitálním ciferníkem a tlustými, krátkými tlačítky.

Hodinky odpočítávají vteřiny.

Minuty.

A další minuty.

Oni se v posteli opět milují, zaplaveni touhou, a dychtivě vnímají poslední vášnivé chvíle před dlouhým odloučením. Konečně spočinou hlavami na polštáři, její hlava těsně vedle jeho. On má ruku položenou na jejích ňadrech, leží klidně, spokojeně, tiše. Po U.S. 41 ujíždí hasičské auto s ječící sirénou.

Někde hoří, poznamená ona.

Mhmm, zamručí on.

Poslouchají, jak tón sirény v dálce slábne, a pokoj opět ztichne, až na tikot hodinek na prádelníku. Kolikpak je asi hodin, poznamená ona a vyleze nahá z postele, bosky přejde přes pokoj, vezme do ruky hodinky a…

Ježíšikriste!

Čtvrt na dvanáct!

V tu chvíli ta noční můra začala.

Ne později.

Právě teď.

V tomto okamžiku.

Na parkoviště u nákupního centra se dostane nejdřív za patnáct minut. To znamená, že do svého maserati nasedne někdy o půl dvanácté, o hodinu a půl později, než měla v úmyslu. Další půl hodiny pojede na farmu; přijede domů nejdřív o půlnoci! Ani nápad, že by na ni přepsal farmu. Vykopne ji z domu, jestli přijede o půlnoci! Vyhodí ji na ulici! Hned ráno poběží požádat o rozvod! Jak mohli být tak pitomí, že nikdo nehlídal, kolik je hodin? Tohle všechno ječí na Kita, zatímco se obléká, spěšně si nasazuje podvazkový pás, natahuje si punčochy a připíná je k pásu. On mě zabije, vzlyká a natahuje si krajkové černé kalhotky. Nemůžu uvěřit, že jsme dopustili něco takového. Ještě krátkou černou sukni a bílou hedvábnou blůzu bez rukávů; zapíná perleťové knoflíčky. Co mu řeknu? Zoufá si. Co mu tak asi řeknu?

Když přijela na parkoviště, bylo nákupní středisko zavřené už půl druhé hodiny. Hodinu a půl bude muset vysvětlit. Kina už skončila, dokonce i v restauraci je už zavřeno. Parkoviště je prázdné, všude tma, ticho, až na jedinou žárovku, svítící nad zadním vchodem do restaurace, a také v úzkém okně vedle dveří se svítí. Kit ji zavezl přímo k jejímu autu. Ani ho nepolíbila a vystřelila z vozu. Promýšlí všechno dopředu. Ještě stále neví, co má povědět manželovi. Má pocit, že hodinu a půl dlouhé zpoždění se prosté vysvětlit nedá, je konec, hotovo, určitě ji zabije. Rychle odemkne dveře maserati.

Zaparkovala za restaurantem Pagoda. Je to drahý vůz a v tom provozu před střediskem by riskovala nabouraný blatník. Proto nechala auto tady, kdyby přišla dřív, stála by tu i jiná auta. Usedne za volant, zamkne dveře a nastartuje.

Hodiny na palubní desce ukazují dvacet minut před půlnocí.

Zvuk motoru Kita ujistí, že je všechno v pořádku, ale stejně mu zabliká světly a on také, na rozloučenou, a začne couvat. Ona také zařadí zpátečku. Kit vykrouží široký oblouk a už ujíždí ke vjezdu na parkoviště. Raději by neměla jet hned za ním. Noc má oči. Čeká, dokud ve zpětném zrcátku neuvidí, že vyjel z parkoviště. Potom šlápne na plyn a začne couvat od plotu a v tu chvíli si uvědomí, že má prázdnou pneumatiku.

Noční můra se blíží vrcholu.

Ví, jak vyměnit prázdnou pneumatiku. V životě to dělala už mnohokrát, není žádná bezmocná ženuška, co vysedává v křesle nad romantickou novelou a při tom mlsá bonbony. Vytáhla z kufru hever, zvedla náhradní kolo a položila je na zem vedle zadního nárazníku. Potom si klekla k zadnímu pravému kolu, aby uvolnila matice. Sňala jednu a položila ji na kapotu, když tu…

Nejprve zaslechla, jak se otevírají zadní dveře restaurace.

Potom hlasy.

Cizí hlasy.

Je to čínská restaurace, a tak ji napadlo, že mluví čínsky.

Zadními dveřmi vyšli z restaurace tři muži. Rozprávějí a smějí se; poznala, že jsou to ti tři, co zde před třemi hodinami a čtyřiceti minutami kouřili, když tady večer odstavila auto. Tři mladíci pokuřovali u zadních dveří. „Dobrý večer, hoši,“ zavolala na ně vesele – no, možná to bylo trochu koketní. Byla právě na cestě za svým milencem, a když žena míří ke svému milenci, má pocit, že po ní touží celý svět. „Dobrý večer, hoši.“ To bylo před třemi hodinami a čtyřiceti minutami.

Jeden z nich se natáhl dovnitř a zhasl světlo v místnosti. Teď už svítí jen žárovka nade dveřmi. Druhý zavřel dveře. Klapnutí zámku zazní do noci jako výstřel. Ti tři si ještě pořád povídají mezi sebou, stojí zády k ní, ještě ji nezpozorovali. Jeden z nich se tiše zasmál. Potom se odvrátili ode dveří a…

„Mířili už od restaurace pryč,“ vypráví, „když mě zahlédli. Zůstali… stát a jeden… ten jejich vůdce… Ho… se na mě usmál a… a… tou svojí pisklavou angličtinou povídá: ‚Doblý večél, hošíí.‘ Posmíval se mi. A potom…“

Odmlčela se.

Z krabice na stolku vzala papírový ubrousek a osušila si oči.

Matthew čekal.

„Zbytek už víte,“ dodala. „Všechno jsem vám pověděla. Musela jsem lhát o časových údajích, ale všechno ostatní byla pravda.“

„Takže jste riskovala, že je neodsoudí…“

„Ano.“

„… protože jste musela chránit svou lež.“

„Chránila jsem svůj život!.“

„Dovolila jste, aby ty tři násilníky pustili…“

„Oni byli moje alibi.“

„Cože?“

„Stephen mi věřil, na ničem jiném nezáleželo. Věřil, že jsem odešla z obchodního centra v deset hodin a o patnáct minut později jsem byla znásilněna. Věřil tomu.“

„Ale porota ne.“

„To jsem musela risknout. Jinak bych přišla o všechno.“

„I tak jste přišla o všechno.“

„Ne, to si nemyslím,“ potřásla hlavou. „Stephen mi bude věřit dál.“

„Ale státní zástupce ne. Kit pověděl policii, že jste to naplánovali společně.“

„Ale? Copak jsme naplánovali?“

Na tváři jí nyní pohrával potutelný úsměv. Ten úsměv dobře znal. Tak se usmívají lidé, kteří se rozhodli lhát, ať to stojí, co to stojí, protože se jim už nic horšího nemůže stát. Kit Howell přiznal všechno. Jessica Leedsová nepoví nic.

„Mají jeho výpověď pod přísahou,“ prohodil Matthew.

„On lže. A vůbec, je to jen nějaký budižkničemu z tenisového klubu.“

„Ať je to kdokoli, podepsal…“

„Poslyšte,“ usmála se Jessica, „když se takový zamilovaný tenisový trouba sám od sebe rozhodne pomstít čest farmářovy ženy… pak za to přece ta dáma nemůže.“

„Jaká dáma?“ podivil se Matthew a šel pryč.

* * *

Výslech začal v kanceláři kapitána Rushvilla Deckera v budově veřejné bezpečnosti pět minut před půl sedmou ráno v neděli 26. srpna. Přítomni byli: sám kapitán, který v úhledně vyžehlené uniformě vypadal dokonale probuzený i v tuto časnou hodinu. Christopher Howell v džínách a modrém triku. Skye Bannister, jehož konečně vypátrali v domě jeho sestry na Sanibelu, vysoký, světlovlasý, opálený a elegantní, v obleku z tmavomodrého tropika a hedvábné kravatě. Patricia Demmingová; dnes v šedém kostýmu s úzkými proužky a v botách s nízkými podpatky vypadala překrásně a tvářila se nadmíru vážně. Matthew Hope, který celou noc nespal, potřeboval se oholit a pořád ještě měl na sobě šaty, které nosil celý včerejší den. A konečné policejní zapisovatel. Ten obsluhoval magnetofon, činil si těsnopisné poznámky a tvářil se naprosto znuděně. Bannister poučil Howella o jeho právech, Howell potvrdil, že si jich je vědom, a dále potvrdil, že si nepřeje – ano, nepřeje – přítomnost svého právního zástupce. Výslech mohl začít.

Bannister: Můžete mi povědět své celé jméno?

Howell: Christopher Leslie Howell.

B: Kde bydlíte, pane Howelle?

H: Oceán Drive 2115, Whisper Key.

B: Číslo bytu?

H:2A.

B: Pane Howelle, dnes ráno jste učinil dobrovolnou výpověď detektivu Howardu Saphierovi od caluské policie, je to tak?

H: Je.

B: Ukážu vám tento dokument a zeptám se: Je to zápis vaší výpovědi?

H: Ano.

B: Je pod ní váš podpis?

H: Ano.

B: A datum vedle vašeho podpisu odpovídá skutečnosti?

H: Ano.

B: Když dovolíte, pane Howelle, rád bych s vámi prošel několik věcí, o nichž jste pověděl detektivu Saphierovi. Abychom s jistotou věděli, že je máme zaznamenané správně.

H: Jistě.

B: Pověděl jste detektivu Saphierovi, že jste třináctého srpna v noci přijel vypůjčeným automobilem do takzvané Malé Asie a tam jste přepadl a zavraždil tři Vietnamce, jmenovitě… Pat, máte ta jména?

Slečna Demmingová: Ano, pane Bannistere, tady jsou.

B: Tak tedy… to je… Ho Dao Bat… a Ngo Long Khai… nejsem si jist, zda to vyslovuji správně… a Dang Van Con? Jsou to ti muži, k jejichž vraždám jste se přiznal?

H: Ale v jiném pořadí.

B: Pardon?

H: Ho byl poslední.

B: Pane Howelle, snad by bylo nejlepší, kdybychom si události té noci prošli v chronologickém pořadí. Stále ještě je řeč o třináctém srpnu večer, kdy byli tito tři muži zavražděni. H: Kde mám začít?

B: Pověděl jste detektivu Saphierovi, že jste zatelefonoval do přístaviště Říční vyhlídka…

H: Ano.

B: A představil jste se jako Stephen Leeds…

H: Ano.

B: Hovořil jste s mužem, jménem Charles Stubbs…

H: Ano.

B: Přibližně v devět hodin večer.

H: Ano. Řekl jsem mu, že si večer chci vyjet na člunu.

B: Odkud jste mu telefonoval?

H: Ze svého bytu.

B: Co jste udělal potom?

H: Čekal jsem, až mi Jessie zavolá.

B: Tou Jessií míníte Jessiku Leedsovou?

H: Ano.

B: A proč vám měla telefonovat?

H: Aby mi dala vědět, že můžu přijít.

B: Přijít kam?

H: Na farmu.

B: Myslíte Leedsovu farmu?

H: Ano.

B: Co jste udělal, když vám zatelefonovala?

H: Jel jsem tam.

B: Proč jste tam jel?

H: Pro nějaké věci.

B: Pro jaké?

H: Jednak pro Jessiino auto. Maserati.

B: Co ještě jste tam vzal?

H: Větrovku a čepici jejího manžela.

B: Stephena Leedse?

H: Ano.

B: Ještě něco?

H: Klíče od člunu. A jeho náprsní tašku.

B: Čí náprsní tašku?

H: Jejího manžela.

B: Musel jste vejít do Leedsova domu, abyste ty věci odcizil?

H: Pro auto ne. To stálo před domem.

B: Proč se usmíváte, pane Howelle?

H: No, přece to auto nemohlo být v domě, ne?

B: Vám to připadá zábavné?

H: Ano. Když se ptáte, jestli jsem musel pro auto do domu.

B: A co ty ostatní věci? Větrovka, čepice, náprsní taška a…

H: Ano.

B: Pro ty jste musel vejít do domu, je to tak?

H: Ano.

B: Kde byli pan a paní Leedsovi, když jste tohle všechno prováděl?

H: Jessie mi pomáhala. Její muž spal v ložnici.

B: Spal celou tu dobu, co jste byl v domě?

H: Spal až do rána.

B: Pane Howelle, pověděl jste detektivu Saphierovi, že jste věděl, že pan Leeds bude spát, protože mu jeho žena dala prášky pro spaní?

H: Dala mu dvě pilulky. Do pití. Dali si po večeři drink, než si pustili ten film. Jakmile usnul, zatelefonovala mi.

B: Věděl jste, o jaké pilulky se jedná? Znal jste název toho léku?

H: Byly na předpis. To je všechno, co o nich vím.

B: O jakém filmu jste se to zmínil?

H: O filmu z půjčovny. Dívali se na něj po večeři.

B: A pan Leeds už tedy spal, když jste přijel…

H: Ano.

B: Kolik bylo hodin?

H: Asi deset.

B: Spal ještě pořád, když jste z farmy odjížděl?

H: Ano.

B: Jak jste odjel z farmy?

H: V Jessiině autě.

B: Značky Maserati?

H: Ano.

B: A kde jste nechal svůj vůz?

H: V garáži.

B: V kolik hodin jste opustil farmu?

H: Asi deset minut po desáté.

B: Kam jste jel potom?

H: Do přístaviště Říční vyhlídka. Na Willowbee Creek.

B: Proč jste tam jel?

H: Pro člun. Měl jsem na sobě jeho větrovku a čepici…

B: Větrovku a čepici pana Leedse?

H: Ano. Doufal jsem, že kdyby mě na té lodi někdo viděl, bude si myslet, že je to on. To byl ten plán. Aby mě lidi viděli a myslili, že je to on. Protože jsem se předem telefonicky ohlásil. Jsme oba asi stejně velcí. On je trochu těžší, ale v podstatě máme stejnou postavu.

B: Když jste řekl ‚To byl ten plán‘… jaký plán jste měl na mysli?

H: Jessiin a můj. Náš plán.

B: Aby vás lidé považovali za Stephena Leedse?

H: Ano. To bylo to hlavní. Proto jsem si dal tu práci s telefonováním do přístaviště, že si vezmu člun, a pak jsem tam přišel v jeho oblečení a pohodil jsem jeho peněženku na místě, kde ji určitě musel někdo najít. To všechno bylo součástí plánu.

B: Kdy jste ten plán připravili?

H: V pondělí ráno.

B: V pondělí ráno? Týž den, kdy došlo k vraždám?

H: Ano. Já mívám v pondělí volno.

B: Pročpak se teď usmíváte, pane Howelle?

H: Napadlo mě, že to byl moc dobrý plán na to, že nás celý napadl jen tak během chvilky.

B: Chcete říci, že jste si v pondělí dopoledne s paní Leedsovou sedli…

H: Vlastně jsme leželi v posteli.

B: Chápu.

H: V pondělí jsme se obvykle scházeli.

B: Rozumím. A vymysleli jste…

H: Úplně všechno. Celý plán. Dvě mouchy jednou ranou.

B: Jak to myslíte?

H: Umožňoval nám zlikvidovat ty rákosníky, co ji znásilnili, a současně se i zbavit jejího manžela.

B: Takže jste zajel do přístaviště autem paní Leedsové…

H: Jo, to s tím taky souviselo. Aby to auto určitě někdo viděl.

B: Na sobě jste měl větrovku a čepici pana Leedse…

H: Jo.

B: Vyplul jste s jeho člunem…

H: Felicity, ano. Měl jsem klíče.

B: A kam jste na něm odplul? Kam jste jel s tím člunem, pane Howelle?

H: Ke Kickers. To je hospoda kousek od kanálu, na třiašedesáté míli, blízko jižního mostu na Whisper. Willowbee je na dvaasedmdesáté, dá se tam dojet jedna dvě, zvlášť v noci, když není na vodě žádný provoz. U Kickers jsme také odpoledne připravili to auto z půjčovny.

B: Připravili?

H: Já a Jessie. Půjčil jsem si auto a zajel s ním ke Kickers a ona mě pak odvezla svým autem ke mně domů.

B: Proč jste to vypůjčené auto odstavil u Kickers? Tak se to správně jmenuje? Kickers?

H: Jo, Kickers. Abych si je mohl vzít, až vystoupím z lodi. Protože jsme nechtěli, aby někde poblíž Malé Asie, kde ti rákosníci bydleli, někdo viděl červené maserati.

B: Tím vypůjčeným autem jste tedy odjel do Malé Asie?

H: Ano.

B: A co jste tam dělal?

H: Postaral jsem se o ty rákosníky.

B: Těmi rákosníky míníte muže, o nichž zde byla řeč? Pat, přečtěte znovu prosím ta jména, ano?

Slečna Demmingová: Ho Dao Bat, Ngo Long Khai a Dang Van Con.

H: Jo, to jsou oni.

B: Co myslíte tím, že jste se o ně postaral?

H: Probodl jsem je. Oslepil. A uříznul jim ptáky. Promiňte, slečno.

B: A co bylo dál?

H: Hodil jsem na zem tu peněženku.

B: Náprsní tašku pana Leedse?

H: Ano.

B: A potom?

H: Zajel jsem zpátky ke Kickers, nechal tam to auto z půjčovny, pak jsem nastoupil do člunu a vrátil jsem se na Willowbee. Potom jsem odvezl maserati na farmu a jel jsem domů svým autem. To je všechno.

B: Proč se zase usmíváte, pane Howelle?

H: Protože to všechno tak bezvadně vycházelo. A vyšlo by to až do konce, kdyby mě ten starej rákosník neviděl nasedat do auta a odjíždět. Sice si spletl číslo, ale ne o moc a mně došlo, že si časem vzpomene, jak je to správně. Takže jsem ho musel sejmout taky. Mluvili jsme o tom s Jessií a došli jsme k názoru, že musí zmizet. Že je třeba ho zabít. A tak jsem to udělal.

B: Zdá se, že si pro ty vraždy neděláte žádné výčitky.

H: No, byli to jen rákosníci, to víte.

B: Těmi rákosníky míníte Vietnamce?

H: Ano, rákosníky.

B: Ten výraz jste pochytil ve Vietnamu?

H: Samozřejmě.

B: Za války?

H: Ano.

B: Sloužil jste za války ve Vietnamu?

H: Byl jsem v armádě, ano.

B: Zažil jste nějaké bojové akce?

H: Zažil.

B: Jak dlouho jste tam byl?

H: Přijel jsem před Novoroční ofenzívou.

B: Chápu.

H: Je na tom snad něco špatného?

B: Ne, ne.

H: Na tom, když někdo slouží své vlasti, nemůže být nic zlého.

B: Jenom mě tak napadá… že jste nedal najevo žádné výčitky svědomí, ani pokud jde o vraždu pana Banniona. A ten určitě nebyl žádný, jak vy říkáte…

H: To bylo něco jiného.

B: Jak jiného?

H: Najednou se objevil! Ten zasranej – promiňte, slečno – chlap se objeví u mých dveří, zamává odznakem a sdělí mi, že je konec, protože už ví, že jsem si vypůjčil to zasraný auto – promiňte, slečno. Co jsem měl dělat? Nechat ho, aby mě sebral? Všechno to potopit? Už jsme byli za vodou, copak to nechápete? Rákosníci byli mrtví a Jessiin muž seděl v base za to, že je zabil. Ona by dostala farmu, úplně všechno. Byl to skvělý plán. Vážně. Jistě, pár věcí se nepovedlo, ale to neznamená, že to nebyl dobrý plán. Mělo to vyjít. Vsadil bych na ten plán svůj život.

B: To jste také udělal.

H: Cože?

B: Pane Howelle, chcete ještě něco dodat k tomu, co jste zde vypověděl?

H: Ne, nic.

B: Nebo něco opravit?

H: Nic.

B: Tedy žádné dodatky, ani opravy?

H: Ne.

B: Takže je to všechno. Děkuji vám.

Zapisovatel s cvaknutím zastavil magnetofon. Kapitán Decker stiskl tlačítko na svém stole a do místnosti vešel policista v uniformě. Kapitán na něho jenom kývl. Policajt přistoupil k Howellovi se slovy: „Tak jdeme, pane.“ Howell vstal z místa, kde seděl, a ještě jednou, jenom tak do vzduchu, zopakoval: „Byl to dobrý plán.“ Potom odešel s policistou z místnosti.

„Musíte někoho poslat pro tu ženskou,“ prohlásil Bannister.

„Hned to zařídím,“ ujistil ho Decker a sáhl po telefonu.

Bannister se otočil k Matthewovi s kajícným výrazem ve tváři. Určitě z něho bude dobrý politik.

„Co mám na to říct?“ otázal se a vztáhl ruce dlaněmi vzhůru a s roztaženými prsty.

„Měl bys říct, že mého klienta zbavuješ všech obvinění ve smyslu obžaloby,“ prohlásil Matthew.

„No, samozřejmě, že ano. Úřední postup zahájíme okamžitě, že ano, Pat.“

„Ano, pane,“ odvětila Patricia.

„Vážím si toho, že jste sem přišla tak časně ráno.“ Objal ji kolem ramen a kamarádsky ji k sobě přitiskl.

„Matthewe,“ zavolal a podal mu ruku. „Jsi dobrý advokát a dobrý chlap, vždycky jsem to věděl.“

„Díky,“ utrousil Matthew suše a stiskl podávanou ruku.

„Kdyby byly nějaké problémy, dejte mi vědět, Rushi.“

„Provedu.“

„Zítra si promluvíme, Pat,“ řekl ještě a odkráčel.

Patricia zamračeným pohledem sledovala jeho vzdalující se pozadí.

„Půjdu s vámi dolů,“ oznámila Matthewovi.

Slunce vyšlo už skoro před půl hodinou.

Všechno venku smáčela ranní rosa.

Všechno sladce, čistě, čerstvě vonělo.

Všechno vypadalo jako na Floridě za starých časů.

„Nechcete se mnou posnídat?“ navrhla Patricia.

Pohlédl na ni.

„Malíři už jsou pryč,“ dodala. „Otevřu šampaňské. Oslavíme vaše vítězství.“

Ještě chvíli na ni hleděl.

Pak řekl: „Díky, ale jsem úplně vyčerpaný. Někdy jindy, ano?“

„Samosebou,“ odvětila. „Tak nashle.“

Díval se, jak odchází k parkovišti za budovou. Sebejistě se pohupující boky, dlouhý krok, blond vlasy, odrážející sluneční svit… Opravdu se ještě uvidíme, Matthewe?

Opravdu se ještě uvidíme, Matthewe?

Za rohem byla telefonní budka.

Vytočil zpaměti Mai Chimino číslo. Ozvala se po pátém zazvonění.

„Haló?“

Vysoký, zpěvavý hlásek, ještě omámený spánkem.

„Nechcete se mnou posnídat?“ zeptal se.

* * *

Tři slepé myšky

Vazba: Pevná s přebalem lesklá

ISBN: 80-7257-412-4

Jazyk: CZ

Stran: 229

Vydavatel: BB ART

Autor: Ed McBain

Podnázev: Matthew Hope a dozvuky z vietnamské války

Datum vydání: 2001

Výška: 211,0 mm

Šířka: 150,0 mm

Tloušťka: 22,0 mm

Hmotnost: 0.4 kg

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai