To veliké zlé město

Ed McBain

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Mrtvá dívka nalezená na ulici velkoměsta není pro detektivy z 87. revíru nic nového. Tentokrát však přece – uškrcená ležící na cestičce v Groverově parku je totiž jeptiška. Pátrání po vrahovi a příčině jeho činu se od dívčiných příbuzných a spolupracovníků t nemocnice, kde byla zaměstnána jako zdravotní sestra, rozšiřuje až k rockovým hudebníkům, mezi nimiž by laskavou a obětavou sestřičku rozhodně nikdo nehledal. Smrt mladé jepřišky není však jediným problémem Steva Carelly a jeho kolegů. Sonny Cole, vrah Carellova otce, který se pro nedostatek důkazů octl na svobodě, se necítí bezpečný, dokud je Carella naživu. A je tu i prapodivný zloděj, zvaný Cukrář, který nechává ve vyloupených bytech krabičku vlastnoručně upečeného cukroví. I on se však mimoděk zaplete do ošklivé vraždy. A propletené jsou i osudy dalších hrdinů tohoto nového příběhu z 87. revíru.Nový Mcbainův příběh patří opět k těm knihám v nichž kromě vzrušujícího napětí znovu oceníte skvělý autorů smysl pro ironii a nadsázku i jeho brilantní postřehy o Americe konce tisíciletí. Tato kniha je mimo jiné pozoruhodná tím, že se na jejich stránkách setkají hrdinové obou McBainových románových sérií – Steve Carella a Matthew Hope.

ED MCBAIN

To veliké zlé město

Přeložila Alena Maxová

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1999

Copyright © 1998 by HUI Corporation All rights reserved

Z anglického originálu THE BIG BAD CITY (First published in Great Britain in 1998 by Hodder & Stoughton) přeložila © 1999 Alena Maxová

Redakce textu: Robert Kubánek

Grafická úprava © 1999 Bohumil Fencl

Sazba: Studio PROXIMA, s.r.o. Jazyková korektura: BABYKA, Praha Tisk: CENTA s.r.o.,

Brno, Vídeňská 113

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-066-8

Věnováno opět mé ženě Dragici Dimitrijevičové-Hunterové

1

Detektivové ani nevěděli, že se ti dva muži znají. Jeden byl v cele předběžného zadržení, protože nerozvážně zastřelil korejského obchodníka, který mu bránil ve snaze vyprázdnit v jeho krámku pokladnu. Toho druhého do cely právě vedli. Chytili ho, když prchal z dějiště vloupačky do obchodu s lihovinami na Culverově nedaleko Dvanácté.

Kromě zaměstnání neměli ti dva nic společného. Jeden byl běloch, druhý černoch. Jeden vysoký, druhý malý. Jeden měl modré oči, druhý hnědé. Jeden měl postavu vzpěrače snad proto, že strávil dva roky ve vězení na severu pro dřívější trestný čin. Ten, kterého právě přiváděli, byl obtloustlý. Někdy je třeba dát si bacha právě na ty obtloustlé.

„Dovnitř, marš!“ řekl Andy Parker a postrčil ho do cely. Parker později vyprávěl každému, kdo byl ochotný poslouchat, jak automaticky předpokládal, že zatýkající policista pachatele prošacoval hned na místě. „Copak jsem moh vědět, že ten chlap má kudlu zastrčenou mezi šunkama?“

tomto případě nebyly „šunky“ výrobek uzenářského průmyslu. Detektiv Parker měl na mysli prostor mezi oběma mohutnými hýžděmi tlouštíka, který z tohoto úkrytu vytáhl tenký nůž, jen co spatřil vzpěrače přikrčeného na druhém konci cely. Parker zase, jakmile spatřil tlustého eskamotéra vytáhnout ze zadnice tenký dlouhý nůž, přibouchl dveře cely a otočil klíčem. V tu chvíli Carella a Artie Brown přiváděli do služebny devět spoutaných hráčů basketbalu. Oba detektivové okamžitě vycítili nebezpečí.

Potíž nebyla v tom, že by baculatý mužík třímající nůž ohrožoval policisty, to ne. Ale kulturista byl ve vazbě, a tedy pod ochranou policie, a všichni muži v místnosti do jednoho si představovali gigantický soudní proces proti městu za to, že připustilo, aby černoch - černoch, prosím - přišel k úrazu v cele, kde byl zamčený - zamčený, prosím - s tlustým bílým vrahounem, který před sebou mával nožem a pořád opakoval: „Jo tak? Jo tak? Jo tak?“

Carella vystřelil do stropu.

„Jen minutu předtím, než jsem to chtěl udělat já,“ tvrdil později Parker.

„Vy tam!“ zařval Carella a skočil ke kleci.

„Ne aby vás něco napadlo,“ varoval Brown devět basketbalistů, kteří sice nebyli právníci, ale už ze sebe chrlili učená rozhodnutí Nejvyššího soudu o neoprávněném zatýkání a občanských právech a podobně. Jen pro případ, že by jeden z nich odvlekl zbytek svých připoutaných kámošů na chodbu, vytáhl Brown pistoli a v celé své výšce a šířce stál výhružně mezi hráči a laťkovým hrazením, které oddělovalo služebnu od chodby.

„Jo tak?“ řekl znova majitel nože v cele a mával jím ve vzduchu. Kulturista couval a kroužil před sebou rukama. Pár chlapů s nožem už v životě zažil a čekal na další výstřel od někoho mimo celu v naději, že policajti zarazí toho šílenýho tlustýho hajzla, který na něj útočí nožem a řve „Jo tak?“, jako kdyby on měl vědět, co „Jo tak“ znamená! „Jo tak?“ řekl zas ten obézní debil a hrnul se na něj.

„Slyšíš, co říkám?“ zařval Carella už těsně u klece. „Zahoď ten nůž, hned!“

„Dej mu přes hubu!“ křikl jeden basketbalista.

„Jo tak?“ zaječel tlusťoch a znova zaútočil, tentokrát doopravdy.

Vzpěrač ucukl pravou rukou, jako by mu dlaň popálil oheň, říznutí nožem muselo koneckonců působit stejně. Když otočil ruku dlaní nahoru a spatřil hlubokou řeznou ránu zející od malíčku až k palci, zpopelavěl. Zabiják mezitím ucítil krev, dostal strach a chystal se k smrtící ráně.

Parker, který stál ve služebně s pistolí v ruce, a Carella, stojící vedle něho také s pistolí v ruce, měli deset následujících vteřin na rozhodnutí, jestli mají podle směrnic právo toho chlapíka zneškodnit. Právo vytáhnout zbraň na člověka, který chce ve vazbě použít nůž, a právo varovat ho měli, tím si byli jisti. Carella tedy znova zařval „Zahoď ten nůž!“ a Parker „Ani se nehni!“, ale tlouštíka ani nenapadlo zahodit nůž nebo se nehýbat.

Neposlechl a postupoval blíž a blíž k černému vzpěrači, z jehož dlaně nebezpečně stříkala krev, mával nožem před sebou a mumlal: „Jo tak? Jo tak?“

„Ty hajzle jeden bláznivá, co blbneš?“ vykřikl černoch, ale ten druhý se valil pořád blíž a blíž jako tank a mával nožem. „Jo tak? Jo tak?“

„Steve?“ zeptal se Parker.

„Zaraž ho,“ řekl Carella, vystřelil první ránu a zasáhl útočníka do pravého stehna, takže klesl na kolena. Parker vystřelil o zlomek vteřiny později a zasáhl ho do horní části pravé paže, takže chlap pustil nůž. Když břinkl o podlahu cely, černoch se po něm vrhl.

„Necháš to,“ pronesl Carella velice tiše.

Důvod, proč ve služebně bylo jen devět basketbalistů a ne deset, pět z každého mužstva, spočíval v tom, že na pivotmana někdo vystřelil, když běžel po hřišti ke koši. Pravděpodobně vystřelil někdo ze zbývajících devíti hráčů, protože šlo jen o trénink na opuštěném hřišti bez diváků, odehrávající se za parného srpnového večera.

Přesto, že bylo tak dusno, oba policisti v hlídkovém voze Adam 4 moc dobře poznali, že slyší ránu ze střelné zbraně. Vlastně dvě. Ozvaly se jedna za druhou, pif paf jako v komiksech. Zabrzdili před drátěným plotem právě včas, aby zastavili devět mladíků, kteří se horempádem snažili rozprchnout; v téhle čtvrti to bylo zvykem, jakmile se vzduchem rozlehla muzika z bouchaček.

Mládencům bylo podle policistů od sedmnácti tak do pětadvaceti let, všichni byli v tričkách a, jak to popsal jeden polda z Adama 4, v „kalhotách na půl žerdi“, což znamenalo, že jim sahají pod kolena. Bílí měli trička bílá, modré mužstvo modrá. Ten, co ležel na zemi se dvěma dírami po kulce v hrudi, byl - nebo vlastně býval - členem bílého mužstva, ale po tričku se mu teď rozlévala červená skvrna.

Policisti z Adama 4 našli na zapleveleném okraji toho zpustlého hřiště pistoli značky Smith & Wesson ráže dvaatřicet. Z těch devíti mládenců nevěděl nikdo nic o pistoli, natož o tom, proč z ní někdo vystřelil na Jabeze Courtneyho. Všichni, i ten, který Jabeze zastřelil, si stěžovali, že je policie obklíčila a odvedla na stanici jen proto, že jsou černí. Všichni si nejspíš velice dobře vzpomínali na proces s O. J. Simpsonem a vzali si z něj ponaučení.

Teprve teď, za deset minut osm večer, se Carella a Brown dostali k tomu, aby začali psát hlášení. V srpnu se totiž tempo ve městě zpomalovalo, poručík Byrnes říkal té době „povolená“ - a nemínil tím dovolenou. Velice zvolna se do poněkud překotného tempa policejní stanice přiloudala i nastupující směna. Ve všední dny byly služby rozděleny do tří směn. První, denní, trvala od osmi ráno do čtyř odpoledne, další byla večerní od čtyř odpoledne do půlnoci a poslední, ta nejmíň příjemná, byla ranní a trvala od půlnoci do osmi ráno. Jednotlivé party se obvykle střídaly čtvrt hodiny před začátkem směny, v srpnu však ne. V srpnu byla dobrá třetina pátračky na dovolené a mnoho detektivů pracovalo přesčas, tedy dvě směny za sebou. Tím se vysvětluje, že Carella a Brown, kteří nastoupili ráno ve tři čtvrtě na osm, tu byli ještě po víc než dvanácti hodinách.

Ve služebně vládl v ten čas jakýsi ospalý klid. Přes hluk, který tropilo devět hráčů basketu a jejich právní zástupci, kteří přicházeli po zuby vyzbrojení argumenty o masových a náhodných zatýkáních, připravení vyvolávat duchy holocaustu a japonsko-amerických koncentráků z druhé světové války…

Přes příchod zdravotnického týmu, který naléhavostí a spěchem připomínal herce v televizi, a bleskurychle položil raněného vzpěrače na nosítka a snesl ho po železném schodišti do čekající sanitky, i když pacient stále namítal, že ksakru chodit může, nohy má přece v pořádku…

Přes příchod druhého zdravotnického týmu, mládenců neméně zkušených v napodobování televize, kteří energicky a šikovně vyzdvihli na další nosítka obézního útočníka; ten krvácel z ramene a stehna a křičel na své dobrodince, že ten chlap, jehož pobodal, mu svedl manželku, což jeden laboratorní technik odbyl útěšnou poznámkou „Klídek, amigo,“ ačkoli muž s nožem nebyl Hispánec…

Přes příchod dvou detektivů z vnitřního oddělení, kteří chtěli vědět, co se tady sakra děje, jak to, že jeden zatčenej je zraněnej druhým zatčeným, a jak to, že někdo vytáhne osobní zbraň a střílí - a chrlili ze sebe spoustu blábolů, které Parker a Carella a dokonce i Brown, co pouze ve vší nevinnosti přivedl oněch devět basketbalistů, museli zodpovědět, než to budou moct zabalit…

Přes opraváře z oddělení, jemuž se lichotivě říkalo Policejní odbor údržby a oprav, který se přišel podívat na obstarožní klimatizaci, samozřejmě nefungující v den, kdy teploměr ukazoval 92 stupňů Fahrenheita nebo 33° Celsia, jak si kdo přeje…

Přes to, co nezaujatému divákovi mohlo připadat jako přehnané kmitání a rozruch, ale co pro přicházející a odcházející detektivy byla jen obvyklá atmosféra, v níž pracují, plus minus několik čerstvě raněných…

Přes to všechno vládl ve služebně jakýsi domácký klid.

Carella, Parker a Brown odříkali základní informace těm dvěma detektivům dychtivým šplhnout si u starosty poukazem na další případ nepřiměřeného násilí spáchaný trojicí brutálních policistů…

Parker si hlučně postěžoval nejdřív těm dvěma detektivům a pak kolegům, že ty zatracený poldové z hlídkovýho vozu měli toho tlustýho debila prošacovat, než mu nasadili klepeta a než ho přivedli k výslechu…

Načež přišli zvenčí Meyer a Kling; vraceli se od majitele zastavárny, kterého vyslýchali ohledně lupiče přezdívaného Cukrář, kterážto přezdívka byla ukázkou toho, že skutečný život napodobuje umění. Každý sprostý zloděj v knize, filmu nebo televizním pořadu o zločinu totiž dostane od novinářů nebo policajtů šťavnatou přezdívku; fikce zpodobňuje realitu a výmysl ovlivňuje skutečnost v nekonečném kruhu…

„Nechává v bytě hned za dveřma talířek s čokoládovým cukrovím,“ řekl Meyer Brownovi.

„Fakt?“ zabručel Brown lhostejně.

„Lepší, než když nasere oběti do bot,“ řekl Parker.

„Jo, dělají i to,“ souhlasil Kling.

„Přišli jste o pěknej maglajs, co jsme tu měli,“ řekl Carella.

„Vypadá to, že ještě zdaleka ne o všecko,“ odvětil Meyer vesele.

Telefony zvonily, hlasy se překřikovaly a mísily a Carella si uvědomil letní srpnové zvuky vnikající do služebny zpod žaluzií na otevřených oknech. V záři lamp hráli v postranní ulici kluci hokej. Z Groverovy třídy se ozýval dusot koní vezoucích kočáry do parku. Jednu chvíli odkudsi vytryskl průzračný pramínek dívčího smíchu. Nevěděl už, jak je to dávno, co četl ten příběh, ani nedovedl spočítat, kolikrát se mu v podobných letních dnech připomněl, ale vždycky, když slyšel melodický dívčí smích, vzpomněl si na dívky Irvina Shawa v lehkých letních šatečkách a znalecky se usmál. Žlutá. Ta smějící se dívčina někde dole na ulici bude mít žluté šaty.

Ještě se usmíval, když šel k dřevěné desce, na níž se zapisovaly příchody a odchody - staromódní způsob, jak mít přehled ve věku e-mailu a počítačů, to jistě, ale dosud užitečný a srozumitelný na jediný pohled - a právě chtěl přemístit své jméno z Příchodů na Odchody, protože se teď, za deset minut devět, dvanáct hodin poté, co přemístil svou jmenovku opačným směrem, konečně chystal jít domů.

Dveře od kanceláře poručíka Byrnese se otevřely.

„Steve? Artie?“ zavolal. „To jsem rád, že jste mi neutekli!“

Mrtvá dívka ležela jak široká tak dlouhá na štěrkové cestičce před lavičkou v Groverově parku, pár metrů od Groverovy třídy. Na sobě měla bílou blůzičku a světlemodré kalhoty, bílé ponožky a tenisky zn. Reebok; už kolem ní bzučely mouchy a pásly se na jejích široce otevřených očích. Nikde nebyly stopy krve. Na to, aby poznali, že je uškrcená, nepotřebovali detektivové doktora. Jejich první domněnku potvrzovaly modřiny na dívčině krku.

„Sahali jste na něco?“ zeptal se Carella.

„To se ví, že ne,“ odpověděl jeden strážník pohoršeně.

„Takhle jste ji našli?“ přidal se Brown.

Zaráželo ho, že nikde kolem nevidí kabelku. Carella myslel na totéž. Stáli vedle sebe v matné záři pouliční lampy osvětlující zatáčku štěrkové cestičky necelé dva metry od lavičky. Brownova barva pleti odpovídala jeho jménu, byl hnědý do černa, měřil metr osmdesát devět a byl stavěný jako nákladní loď. Carella byl běloch, měřil rovný metr osmdesát a v dobrých týdnech vážil jednaosmdesát kilo. V létě, kdy se člověk živí všelijak a nekvalitně, to obvykle dotáhl přibližně na šestaosmdesát. Oba detektivové pracovali v sedmaosmdesátce už dlouho a častěji ve dvojici spolu než s jinými. Téměř si navzájem četli myšlenky.

Asistent policejního lékaře dorazil pět minut po nich, postěžoval si na letní dopravu, přivítal se s detektivy, které znal už z dřívějších případů, a pustil se do práce, zatímco strážníci natahovali kolem místa činu žluté pásky, aby zadrželi rostoucí dav čumilů. Nic neměli občané města radši než takovéhle pouliční divadlo, obzvláště v létě. Brown se vyptával strážníků, jak mrtvolu našli. Jeden ze dvou uniformovaných mu odpověděl, že nějaká paní zastavila jejich vůz a řekla jim, že v parku na cestičce leží ženská a že je buď nemocná nebo mrtvá nebo tak něco.

„Zadrželi jste ji?“ zeptal se Brown.

„Ovšem. Tamhle stojí.“

„Mluvili jste s ní?“ otázal se Carella.

„Dali jsme jí jen pár otázek, nic víc.“

„Viděla někoho?“

„Neviděla. Jen šla parkem a narazila na oběť.“

Carella a Brown se podívali k lampě, v jejímž světle stála ta paní.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Carella.

„Susan… jak… počkejte moment, má italský jméno,“ zamračil se strážník a vytáhl notes. Jakmile něco jenom trochu zní neanglicky, vyvede je to z míry, pomyslel si Carella. „Androttiová,“ řekl policista. „S dvěma té.“

„Díky,“ řekl Carella a znova se podíval na ženu. Mohlo jí být kolem čtyřicítky, možná o trochu víc, byla vysoká a hubená, ruce měla zkřížené na prsou a krčila se, jako by se snažila udržet si tělesné teplo, i když teploměr stál pořád ještě hodně vysoko. Detektivové k ní přistoupili.

„Slečna nebo paní Androttiová?“ řekl Carella.

„Přejete si?“

Vypadala jako omráčená. Hezká asi nikdy nebyla, ale šok z toho, že málem zakopla o mrtvolu, zbavil její obličej jakéhokoli výrazu. Znali to. Susan Androttiová určitě nebude dneska dobře spát.

„Musíme vám položit několik otázek, madam, jestli dovolíte,“ řekl Carella.

„Jasně,“ přikývla.

Mluvila tiše a nezvučně.

„Mohla byste nám říct, v kolik hodin jste zavražděnou našla, slečno Androttiová?“

„Muselo být kolem osmé, aspoň myslím. Doma bylo strašně horko, tak jsem se šla projít.“

„Sem do parku,“ řekl Brown.

„Ano.“

„A zahlédla jste ji tady na cestičce, že?“

„Ano. Nejdřív jsem nevěděla, co to je. Myslela jsem, že je… promiňte, ale myslela jsem, že je to balík šatstva nebo takovýho něco. Pak jsem si uvědomila, že je to žena.“

„Co jste udělala?“

„Myslím, že jsem vykřikla.“

„Ovšem.“

„A vyběhla jsem z parku a hledala telefonní budku. Nebo policejní hlásič. Pak jel kolem hlídkový vůz, tak jsem na vaše kolegy zamávala, aby zastavili, a ukázala jsem jim, kde… kde je to tělo.“

„Když jste ji tam našla, slečno Androttiová, viděla jste někde poblíž ještě někoho?“

„Ne. Jen ji.“

„Něco jste zaslechla?“

„Ne.“

„Nějaký šramot v křoví?“

„Ne.“

„Zvuk, jako by někdo utíkal…“

„Ne, nic.“

„Kudy jste vešla do parku, slečno Androttiová?“

„Z křižovatky na Larsenový.“

„Potkala jste na cestičce někoho, kdo by přicházel proti vám?“

„Ne.“

„Nebo viděla někoho, kdo by šel směrem od vás?“

„Taky ne.“

„Jak dlouho vám trvalo, než jste došla z Larsenovy k místu, kde jste objevila mrtvolu?“

„Pět minut? Nebo o něco míň?“

„Potkala jste za tu dobu někoho?“

„Nikoho.“

„Děkujeme, slečno Androttiová,“ řekl Carella.

„Víme, že vás to rozrušilo,“ dodal Brown.

„To tedy ano.“

„My to známe.“

„Máme vaši adresu, a pokud budeme mít ještě nějaké dotazy, spojíme se s vámi,“ řekl Carella. „Mezitím se pokuste na to nemyslet.“

„Budu se snažit, děkuju.“

„Dobrou noc, slečno Androttiová,“ řekl Brown.

Ani se nehnula.

„Slečno?“ řekl Carella.

Pořád se nehýbala.

„Co je s vámi?“ zeptal se.

Potřásala hlavou a nemohla přestat.

„Slečno Androttiová?“

„Já mám strach,“ řekla.

A on si uvědomil, že se krčí, aby se nerozklepala.

„Požádám strážníky, aby vás odvezli domů,“ řekl.

„Děkuju,“ hlesla.

„I helemese, copak to tu máme?“ řekl někdo a Carella a Brown se otočili.

K lavičce se kolébavě blížili Monoghan a Monroe. Ve městě byla přítomnost detektivů z odddělení vražd na místě násilné smrti povinná, i když případ fakticky patřil detektivům toho revíru, který o něm přijal zprávu. Oddělení vražd fungovalo jako dozor a poradce. Za starých časů tomu tak nebylo; detektivové z oddělení vražd se pokládali za elitu a detektivové z revírů za pouhé praktiky mezi policejními specialisty. To platilo kdysi, ale v dnešním policejním světě příslušníci pátracích skupin z revírů, tedy muži, kteří se případy skutečně zabývají, obvykle vítali příchod detektivů z oddělení vražd bez nadšení. Lékař právě vsunul stetoskop pod dívčinu blůzičku. Monoghan se tvářil poněkud pohoršeně. Monroe taky.

„Kolik je jí, vosmnáct?“ zabručel.

„Devatenáct?“ přidal se Monroe.

„Tohle město je samej barbar,“ řekl Monroe a podíval se dívce do obličeje. „Jakej máte názor, doktůrku?“

„Na první pohled bych řekl, že ji někdo uškrtil,“ řekl lékař.

„A přefiknul?“ zeptal se Monroe.

„Nemůžu říct, dokud se na ni nepodíváme u nás.“

„Chlapi, co škrtěj holky, je vobyčejně nejdřív přefiknou,“ poznamenal Monroe. „Čau, Carello.“

„Čau,“ řekl Carella.

. Brown si uvědomil, že jeho Monroe ani Monoghan nepozdravili. Ale asi jsem někdy přecitlivělý, pomyslel si. „Mluvíš ze zkušenosti?“ zeptal se. „Chceš říct, že uškrcený teenageři bejvají oběti znásilnění?“

„Já takovou zkušenost mám, to teda jo,“ přikývl Monroe. „Většinu uškrcených teenagerů nejdřív někdo znásilnil.“

„Znásilnil?“

„Jo.“

„Kolik případů uškrcených teenagerů jsi už vyšetřoval?“ zeptal se Brown.

Carella se snažil nesmát.

„Našly by se, mladej,“ zavrčel Monroe.

„V případě mordu neplatěj žádný pravidla, to se ví,“ řekl Monoghan na obhajobu svého kolegy. „Ale dá se říct, že zpravidla jsou uškrcený holky nejdřív znásilněný.“

„Bylo by zajímavý to zjistit,“ zamumlal lékař téměř pro sebe. „Jenže ona vypadá starší.“

„Na každej pád bych byl rád, kdybyste nám to oznámil,“ řekl Monroe. „Teda jestli byla znásilněná…“

„Jak byste řek, že je stará?“ zeptal se Monoghan.

„Mezi dvaceti a třiceti,“ řekl lékař.

Oba muži z oddělení vražd byli v ten parný večer v černém; černá je barva smrti, a proto si ji vybrali. Ve městě byla u všech detektivů z oddělení vražd černá barva tradiční. Černé obleky a černé klobouky.

Isole potřebovali detektivové z oddělení vražd už jen sluneční brýle, aby vypadali jako filmoví Blue Brothers. Nebo jako pronásledovatelé mimozemšťanů v Mužích v černém. Jenže tam byl jeden z nich černý a Brown ještě nikdy neviděl, že by policajt z oddělení vražd byl černoch, jedině v televizi. Jakpak se asi cítí tihle pánové v černém, bílí jak lilie, když berou platy za prakticky neexistující činnost, pomyslel si. Dohlížejí a radí - starou bačkoru, říkal si. Flákárna prvního řádu, akorát sedí na zadku. Nejhorší je, že vydělávají víc než on nebo Carella. Brown jim ještě nezapomněl, že ho nikdy nepozdraví.

„Existujou nějaký svědci?“ zeptal se Monroe. „Ne,“ odpověděl Carella.

„Jak se na ni přišlo?“ zeptal se Monoghan.

„Našla ji jedna paní při procházce.“

„Mluvili jste s ní?“

„Před pár minutama. Nikoho neviděla, ani neslyšela.“

„Víte, kdo to je?“

„Jmenuje se Susan Androttiová.“

„Ta mrtvá?“

„Ne, ta co…“

„Já myslel tu holku.“

„Nenašli jsme žádný doklady. Ty jsi něco našel?“ obrátil se na lékaře.

„Co například?“ zeptal se lékař a zdvihl hlavu.

„Něco, co by měla kolem krku nebo zápěstí? Něco, podle čeho by se dala identifikovat.“

„Nic.“

„Slečna Bezejmenná,“ řekl Brown.

„Paní Bezejmenná,“ řekl Monroe. „Todle je přece snubní prsten, ne?“ Všichni se podívali na tenký zlatý prstýnek na prostředníku dívčiny levé ruky. „Mladá nevěstinka,“ dodal Monroe.

„Ale kozy nemá špatný,“ podotkl Monoghan, nemohl si pomoct. „Máte všecko?“ zeptal se, Monroe.

„Máme.“

„Pošlete nám kopii.“

„Tri kopie.“

Brown uvažoval, jestli se s ním rozloučí.

„Čau, Carello,“ řekl Monroe.

Monoghan neřekl nic. Následoval kolegu a oba černé obleky zmizely v houstnoucí noční tmě. Lékař si vzdychl, zaklapl tašku a vstal. „Já jsem hotov,“ oznámil. „Teď jste na řadě vy.“

„Můžeme sundat ten prstýnek?“ zeptal se Carella.

„Žádná mladá nevěstinka,“ řekl lékař, jako by mu teprve teď došla Monroeova poznámka. „Je jí tak dvaadvacet, třiadvacet.“

„Můžeme?“ zeptal se znova Carella.

„Samo, dejte se do toho.“

„Řekněte saniťákům, že potřebuju pár minut.“

„Klidně si dejte na čas,“ řekl lékař a šel k muži a ženě v nemocničních uniformách, kteří se opírali o sanitku. Vlahý noční vzduch byl plný šelestu vyluzovaného neviditelným hmyzem. Carella poklekl vedle mrtvé dívky.

létě se prsteny často obtížně sundavají, ale tenhle se svlékl docela snadno. Přidržel ho u světla. Uvnitř prstýnku byla vyryta tři písmena: IHS.

„Je to jeptiška,“ pronesl skoro šeptem.

„Musíš si zapsat za uši,“ řekl Žužu, „že ten chlápek na tebe nikdy nezapomene.“

„Jo, to vim.“

„Vůbec bych se nedivil, dyby té byl do toho namočil von.“

„Jako teďkonc?“

„Jo, teďkonc, tady a teď. Nalíčil to na tebe, aby tě dostal zasejc za katr, brácho.“

„Je to posraným navrch,“ řekl Sonny. „Budu venku, až za mě advokát zacáluje kauci.“

„A hnedka budeš zase zpátky, dokud má tvůj případ tendle chlápek.“

„Žužu, já bych řek, že von s timdletim neměl nic společnýho, fakt. Dyť to ani nebylo tam u nich. Todlenc je přece ňáký město, Žužu.“

„To je fakt, furt se někde něco mele. Ale voni maj svý metody.“

„Jak to myslíš, metody?“

„Policajtský. Jednou si jejich případ a voni vědí, kde si vod rána do večera, každou minutu. A von dělá na tvým případu, Sonny.“

„Asi jo.“

„Věř mi! Tendle chlupatej na tebe myslí v jednom kuse. Ani chrápat kvůli tobě nemůže. Dyť ty si odkrouh jeho fotra, brácho. Von na to…“

„Psst!“

„Von na to nezapomene,“ řekl Žužu a ztlumil hlas. „A taky ti to nevodpustí.“

celách předběžného zadržení byl rámus, nebylo vůbec třeba šeptat, stejně by je nikdo neslyšel. Bylo půl desáté večer, nikdo ještě nespal a všichni se dožadovali právních zástupců; nic se tak nepodobá zoologické zahradě jako městský kriminál. Sonnyho zatkli večer, protožezmlátil prostitutku, která - sama černá jako saze - mu řekla, že je „černej neřád“. Legrační bylo, že dva dny předtím vyloupil krám s potravinama, ale kvůli tomu ho nikdo nepopotahoval, protože nikdo nevěděl, že to udělal on. Místo toho je tu pro nesmyslné obvinění z napadení, které se do tří čtyř měsíců, než přijde před soud, vypaří, jak alespoň doufal. Anebo to zastavěj rovnou, přemítal dál, vždyť kdo by bral vážně černou štětku, a ještě k tomu feťačku? Jestli ne, tak ta potvora bude litovat, že se narodila! Ale zatím, až se dostaví ten advokát s tou zatracenou kaucí, bude už vocaď pryč.

„A nezapomeň na další věc,“ pokračoval Žužu. „Ten polda se nespokojí jen tim, že tě strčí do lochu, brácho.“

Žužu byl jedním z lidí, s kterými se seznámil, když přišel do města; je sranda, jak člověk v různejch lapácích vždycky znova natrefí na ty samý lidi. Co je to za spravedlnost, když si každá sprostá štětka může postěžovat a hned tě klofnou za napadení, i dyž si na ni sotva šáh? Moh by za ní zajít, i v případě, že z tohodle nic nebude, a ukázat potvoře, s kým má tu čest.

„Moh mě vodkrouhnout,“ řekl Sonny. „Možnost měl.“

„Vo kom to mluvíš?“

„Vo tom poldovi. Carellovi. Dyť víš. To je ten syn…“

„Moh tě vodkrouhnout?“

„Hele, byli jsme na tý tmavý chodbě sami. Von, já a eště jeden brácha.“

„Jakej brácha?“

„Eště jeden polda.“

„Polda není žádnej brácha, vole, co to meleš?“

„Furt mu řikal, ať to udělá. Eště ho slyším, jak v tý chodbě šeptá: „Udělej to! Jsme tu sami. Udělej to!“

„Ale von to neudělal.“

„Proto si myslim, že v tomdlenc nejede.“

„Brácho, dybys mi voddělal tátu, tak bych v tom jel vod večera do rána, to mi věř. Ten fízl prostě jenom čekal na nejlepší příležitost, aby tě dostal.“

„Tak proč mě nevodkrouh, dyž moh?“

„Byl tam svědek,“ vysvětlil Žužu.

„Ale to byl jenom další polda, už jsem ti to přece řek.“

„Poldové svědčej proti poldům, úplně kliďánko.“

„Já myslim, že von neni takovej ten, co se chce pomstít,“ vedl si svou Sonny.

„Vážně si to myslíš?“

„Já jen myslim, že neni takovej.“

„No nevim.“

„Byl by mě přece vodkrouh, dyž moh.“

„No nevim.“

„Myslim, že jo.“

„Dyž seš si tim jistej,“ pokrčil rameny Žužu. „Protože, esli nejsi, tak se musíš vohlížet na každým kroku. Von tě nenechá vydechnout, brácho. Pude po tobě. A až tě natrefí…“

Sonny teď poslouchal velice pozorně.

„Tak tě vodkrouhne, brácho.“

Sonny přisvědčil.

„Chceš, abych ti poradil? Voddělej ho dřív, než von voddělá tebe. A bacha, protože první, po kom pudou, budeš ty. Hezky čistě, žádný pomocníky, rychle tam, rychle zpátky, maucta, bylo mi ctí.“

Žužu se podíval Sonnymu rovnou do očí.

„A na tendle rozhovor zapomeň,“ řekl.

IHS.

Carella viděl ty iniciály poprvé na sošce Krista přibitého na kříži v kostele, který navštěvoval jako kluk. Písmena byla na tabulce nad trnovou korunou na Kristově hlavě. Když se zeptal babičky, co znamenají, odpověděla, Ihned Hospodina slavte.

Carella si byl skoro jistý, že Ihned Hospodina slavte neznamenají, protože to by byla anglická věta, a v Jeruzalémě přece mluvili buď latinsky nebo hebrejsky. Zeptal se tedy sestry Heleny, řádové sestry, která ho vyučovala katechismu tři odpoledne v týdnu v rámci přípravy na první svaté přijímání, a ta mu vysvětlila, že ta písmena jsou monogramem našeho Pána a znamenají JESUS HOMINUM SALVATOR, což v překladu znamená „Ježíš spasitel lidstva“. Bylo mu teprve deset let, a tak se jí zeptal, jestli lidstvo jsou muži, ženy a děti, a ona řekla, to se rozumí, že ano, a ať si jde v kostele sednout do zadní lavice.

Několik týdnů potom, za deštivé soboty, kdy se na katechismu objevily jen dvě další děti, vzala ho sestra Helena stranou a řekla mu, že je panna zasvěcená Kristu. A když jim nad hlavami zaburácel hrom a blesk ozářil vysoká okna s barevnými skly, sňala z prostředního prstu levé ruky tenký zlatý kroužek, ukázala mu písmena IHS vyrytá uvnitř, a uctivě zašeptala, že nosí ten prstýnek na paměť svého zasnoubení nebeskému manželovi.

Carella nevěděl, co je to panna.

Teprve v šestnácti nebo sedmnácti, když už věděl, co jsou a nejsou panny, začal znova přemýšlet o písmenech IHS. Do kostela přestal chodit a už zřídkakdy si lámal hlavu náboženskými problémy, ale kdykoli šel kolem krámu, kde se prodávaly náboženské předměty, viděl ta písmena nad Kristovou hlavou. Nenáviděl tajemství tehdy jako dnes, a tak zašel do knihovny a začal hledat. Zjistil, že nomina sacra - tak se říkalo různým pojmenováním Krista - byla často zkracována a že jednou z těch zkratek jeobrázky2místoobrázky3obyčejně následovaná

obrázky4a rozuměl tomu asi stejně jako slovům JESUS HOMINUM SALVATOR sestry Heleny. Pátral tedy dál a dověděl se, že řeckéobrázky5se překládá jako IESOUS CHRISTOS neboli Ježíš Kristus aobrázky6je prostě IHS čili řecká zkratka pro Ježíše.

Proboha, on to skutečně rozluštil!

A teď, málem po třiceti letech, nalézá iniciály IHS vyryté uvnitř zlatého prstýnku na ruce zavražděné! Vzpomněl si opět na sestru Helenu a na iniciálky v jejím prstýnku a věděl, aniž se musel koho ptát, že ta dívka ležící vedle lavičky v Groverově parku je řádová sestra. Carella měl na stole poslední výtisk Oficiálního katolického adresáře arcidiecéze města, v němž nalezl šest set třicet řádových sester žijících v pětatřiceti klášterech a rezidencích. Po celém státě bylo dalších čtyřiačtyřicet klášterů a Carella se rozhodl nepočítat, kolik sester v nich žije - to na něm nemůže nikdo žádat!

Zavolal na číslo arcidiecéze, jež měl, a mluvil s knězem, který vyslechl jeho otázky a řekl, že neví a nemůže vědět, jestli některý klášter nepohřešuje jednu z řádových sester. Navrhl Carellovi, aby kláštery obvolal, ale…

„Vy určitě víte, pane detektive… anebo snad nevíte.“

„Co, otče?“

„Je to tak, víte… za našich dnů a v našem století nežijí všechny sestry v klášterech. Mnoho z nich bydlí někde blízko míst, kde pracují.

Buď si najmou malý byt nebo malý domek s nějakou další sestrou, nebo sestrami, nebo žijí úplně samy.“

„Existuje ještě nějaký seznam?“ zeptal se Carella.

„Prosím?“

„Seznam jejich bydlišť.“

„Bohužel ne. Sestry jdou tam, kde je potřebují a kam jsou poslány. Jejich mateřské kláštery samozřejmě vědí, kde jsou a kdy, jenže… nevíte-li, kdo je ta jeptiška, nebudete znát ani její mateřinec, že?“

„Víte, které řády stále ještě nosí snubní prsteny?“ zeptal se Carella.

„Snubní prsteny?“

„Symboly zasnoubení s…“

„Ach! Ne, to bohužel nevím.“

Takže Carella mohl strávit celý příští týden a ještě kus dalšího pátráním po řádech, jejichž sestry stále ještě nosí snubní prsteny s vyrytými iniciálami IHS, nebo mohl strávit příštích šest neděl telefonováním do všech klášterů v seznamu - u žádného ovšem nebylo uvedeno telefonní číslo, což bylo nesporně další plus - ale dalo se to udělat snadněji.

Zaručeným americkým způsobem.

Obrátil se rovnou na sdělovací prostředky.

2

„Představte si, že nasednete do autobusu a řidičem je Dustin Hoffman! Chci říct, že ten chlap sedící za volantem vypadá úplně jako Dustin Hoffman, ale vy víte, že Dustin Hoffman to není, protože kolem nejsou kamery, v autobuse se nenatáčí film nebo něco podobnýho. Je to úplně obyčejnej autobus a normální řidič, kterej náhodou vypadá, jako by Dustinu Hoffmanovi z oka vypad. Chápete, co chci říct?“

„No ano,“ přikývl Carella.

„Takhle jsem si připadala, když jsem viděla policejní portrét Mary na titulní stránce novin. Pomyslela jsem si: To není Mary, to nemůže být Mary. Tak jako bych si řekla To není Dustin Hoffman, to je jen řidič autobusu. Prozraďte mi, je to Mary?“

„To musíte povědět vy nám,“ namítl Carella.

„Chci říct, že jsem s ní ještě včera mluvila… a vůbec…“

Seděli v sedanu, v němž Carella a Brown jezdili, když byl jejich oblíbený vůz v servisu, jako právě dneska. Dívka - brali ji jako dívku, protože jí bylo jen něco přes dvacet - se jmenovala Helen Danielsová, seděla na zadním sedadle a kouřila. Byla ošetřovatelka, ale kouřila. Do telefonu jim oznámila, že žena na titulní straně dnešního bulvárního raníku je pravděpodobně sestra Mary Vincencie. Byla parná sobota 22. srpna před polednem a jeli do márnice.

„Kdy včera?“ zeptal se Brown.

„V nemocnici.“

Což byla odpověď na kde, ale ne na kdy.

Čekali.

„Měly jsme stejnou směnu. Od sedmi ráno do tří odpoledne.“

„Byla ošetřovatelka?“

„Pézeteska. Svatá Markéta je řádová nemocnice. Pracovala na oddělení nevyléčitelně nemocných. Většinou rakovina.“

„Co znamená ta zkratka?“

„Pomocná zdravotní sestra. Ale byla lepší než leckterá diplomovaná ošetřovatelka, to mi můžete věřit.“

„To jste ji viděla naposledy? Včera ve tři? Když směna…“

„Ano. Vlastně ne přesně ve tři, po směně jsme ještě šly spolu na kafe.“

„Co potom?“

„Já jsem šla na metro.“

„Kam šla ona?“

„To nevím.“

„Neřekla vám, kam jde?“

„Myslela jsem, že jde domů. Byly už čtyři nebo půl páté.“

„Jak dlouho jste ji znala?“ zeptal se Carella.

„V září to bude půl roku. Co začala pracovat v naší nemocnici.“

„Jak si tam vedla?“

„Výborně.“

„Byla dobrá ošetřovatelka?“

„Výborná.“

„S ostatními řádovými sestrami vycházela?“

„Ano.“

„A s civilními ošetřovatelkami?“

„Ano, samozřejmě.“

„S doktory?“

„Ano.“

„Když jste byly na té kávě…,“ začal Brown. „Ostatně, kde to bylo?“

„V bistru naproti nemocnici.“

„Nevšimla jste si, že by vás někdo pozoroval? Že by jí věnoval nezvyklou pozornost?“

„Ne, nevzpomínám si na nikoho.“

„Že by někdo šel z bistra za vámi?“

„Myslím, že ne.“

„Když jste se rozloučily, šla pěšky, nebo si vzala taxíka nebo co?“

„Šla pěšky.“

„Kterým směrem?“

„Zašla za roh a pak dál do města.“

„K parku?“

„Ano, směrem k parku.“

Helen Danielsová byla nemocniční sestra, a tak při příchodu do márnice nejevila rozpaky. Nebylo to sice přímo její pracoviště, ale přesto vkročila na známou půdu. Následovala detektivy do nerez místnosti s nerez pitevními stoly a nerez chladicími boxy, a přihlížela, když zaměstnanec mající službu vytáhl lehátko na kolečkách, na němž ležela neidentifikovaná mrtvola. Podívala se jí na obličej, řekla: „Ano, to je Mary Vincencie,“ a šla se ven vyzvracet.

První věc, kterou si člověk musel o tomhle městě uvědomit, bylo, že je veliké. Těžko vysvětlit někomu, kdo přišel ze Záplatovic v Indianě, že celé jeho rodné město by se vešlo do kouta nejmenší z pěti částí tohohle velikého města a ještě by tam zbylo místo pro celé rušné správní středisko jako je Dvoustromí ve Wyomingu nebo Ovcestřihy v Jižní Dakotě.

A tohle veliké město bylo taky nebezpečné. To jste museli mít na paměti hned na druhém místě. Na optimistické výroční zprávy starostovy kanceláře nedejte. Požádejte pana starostu, aby se ve dvě hodiny ráno vydal bez doprovodu na procházku pustými měsíčními krajinami města; druhý den ráno ho jděte navštívit do nemocnice a zeptejte se ho na klesající kriminalitu a zlepšující se stav policejních hlídek. Nebo se každý večer v jedenáct hodin dívejte na prvních deset minut televizních zpráv a v okamžiku se dovíte, co všechno jsou obyvatelé tohoto města schopni provést svým milovaným spoluobčanům. Právě ve včerejších nočních zprávách obyvatelstvo, zvyklé dovídat se o mrtvolách objevených v kontejnerech na odpadky nebo ve vyhozených vanách, poprvé slyšelo zprávu o neznámé mrtvé řádové sestře. Ošklivé věci se děly v tomhle městě každou denní a noční hodinu a děly se v něm všude. Takže pokud jste sem přišli s představou, že dojde k zajímavé vraždičce v předměstské vilce a nějaká stříbrovlasá dáma obarvená na modro ji rozřeší v čase, kdy se zrovna nestará o růže ve své zahrádce, pak jste se octli v nesprávném městě v nesprávnou dobu.

tomhle velikém městě si musíte dávat pozor. V tomhle velikém městě se něco děje pořád a všude a nemusíte být zrovna detektiv, abyste ucítili ve vzduchu něco nekalého.

Přišla domů z práce včera večer a zjistila, že její byt je „okradený“, jak se vyjádřila, když telefonovala na policii. Dva uniformovaní policisté, kteří brali telefon, ji poučili, že se říká „vyloupený“, jako by na tom záleželo, a pak jí položili spoustu idiotských otázek o „přístupu“ a „zabezpečení“, které, jak se domnívala, znamenaly Kdo má klíče k venkovním dveřím a Které okno se otvírá na únikové schodiště? A teď - jen o den později - tu jsou dva detektivové v civilu a kladou jí tytéž pitomé otázky. Její nejlepší přítelkyně Sylvia, jejíž byt byl vyloupen před rokem ve stejnou dobu, jí řekla, že v tomhle městě se nestává, aby policie chytla toho, kdo něco udělal, nebo vypátrala ukradený majetek; je to všechno jen ztráta času a mrhání penězi daňových poplatníků. A přišli ještě k tomu v sobotu, bylo za pět minut tři čtvrtě na jednu a ona měla před nedělí spoustu věcí k vyřizování.

„Promiňte, že vás obtěžujeme,“ spustil ten holohlavý. Byla si jistá, že se představil jako Meyer Meyer, ale takhle se přece nemůže nikdo jmenovat? Byl to velký rozložitý mužský v světle modrých kalhotách a lehkém sportovním saku, košili měl rozhalenou a límec vyhrnutý přes límec saka, jako to nosila v Americe dospívající mládež ve čtyřicátých letech a jak to nosí dnes ruští gangsteři podle fotek v časopise Life.

„Kdy jste se vrátila včera večer z práce?“ zeptal se blonďák. Celkem fešák, pokud si tedy potrpíte na venkovské mládence krev a mlíko, kteří se ale dovedou poprat. Byl o pár centimetrů vyšší než jeho kolega, měl stejně široká ramena a oba byli mezi třicítkou a čtyřicítkou, jak odhadovala; na ni příliš mladí, ne že by ovšem měla zájem. Annii Keamesové bylo skoro na den přesně dvaačtyřicet, slavila narozeniny minulé úterý, 18. srpna, narodila se ve znamení Lva, jak hrdě sdělovala při prvním rande. Annie si na první rande potrpěla. Jestlipak je někdo z těch dvou ženatý, napadlo ji. Protože být policajtem je dnes mimořádně nebezpečné zaměstnání…

„Většinou se vracím domů před šestou,“ odpověděla.

„A včera?“

„Taky.“

Myslí si snad ti dva, že jim říká před šestou, protože právě včera se vrátila až v sedm? Nač taková podezíravost? Anebo se ji snaží chytit za slovo, jako kdyby svůj byt okradla, nebo vyloupila či jak to říkají, ona sama? Pracovala u firmy Mašličky M a M, která vyrábí lesklé červené a zelené a modré a zlaté, hezky uvázané stužky, z nichž se strhne papírek a pak se přilepí na dárky. Srpen byl pro firmu M a M (Marek a Miller) nejrušnější měsíc v roce, protože právě v něm chodí vánoční objednávky, které se pak v říjnu odesílají. Včerejší lupič byl to poslední, co teď mohli potřebovat.

„Jak to tu vypadalo?“ zeptal se Meyer.

„Promiňte, ale říkal jste Meyer Meyer?“ zeptala se Annie.

„Ano, správně.“

„To je zvláštní.“

„Je to zvláštní,“ přisvědčil Meyer.

Choval se slušně a jemně jako zubař, ke kterému chodí hlavně děti. Jestlipak je ženatý? Škoda, že není zubař. Přivést matce domů policajta, panečku, to by bylo něco! Blonďák si prohlížel zarámovaný obraz na stěně, na kterém byl pan Müller s manželkou v norkovém kožiše, jak lepí obrovskou mašli na obrovský balík před největším obchodním domem ve městě o Vánocích před sedmi roky, kdy se chumelilo o sto šest. Minulé Vánoce nesněžilo vůbec. Nesněžilo ostatně celou zimu. Lidi byli za to mírný počasí vděčný, mysleli si: Pane jo, to máme štěstí, říkalo se po celým městě. A teď je takový vedro, že člověk přímo teče a lidi klečí na ulicích a spínají ruce a modlí se za sebemenší vánek, člověk zkrátka nikdy neví, říkala si v duchu.

„To je pan Müller,“ vysvětlila trochu koketně. „Jeden můj šéf.“

„Opravdu?“ řekl.

Typická poznámka idiotskýho policajta!

Opravdu?

Bert Kling se jmenoval. Jméno zřejmě odpovídá jeho inteligenci!

„Tak jak to tu vypadalo, když jste se vrátila domů?“ zeptal se Meyer.

„Jako vždycky,“ odpověděla.

Když tě tak zajímá, jak to tu vypadalo, proč jsi nepřišel včera večer, abys to viděl hned po tom okradení? Není divu, že jakživo nikoho nechytnete, myslela si.

„Byl tu nepořádek nebo tak?“ zeptal se Kling.

„Ne. Pořádek jedna radost,“ odsekla Annie.

„Kdy jste si uvědomila, že tu někdo byl?“

„Když jsem našla ten pytlík cukroví.“

„Na posteli?“ zeptal se Meyer.

Čtenář myšlenek, pomyslela si. Nebo mu ty dva legrační poldové ze včerejška opakovali, co jim řekla?

„Jó, na polštáři. Čokoládový cukroví.“

To cukroví ji dopalovalo ještě teď. Taková troufalost! Ten mizera se vloupá do bytu, ukradne jí všechny šperky a kožíšek z červený lišky, co stál ve velkoobchodě dva tisíce dolarů, a pak má tu drzost, že jí nechá škatulku čokoládovýho cukroví na polštáři! Jako kdyby jí plivnul rovnou do obličeje! Čeká snad, že to zatracený cukroví sní? Kdo může vědět, co v něm je, co za jed do něj dal, blázen bláznivá?

„Chceme se jen přesvědčit, jestli je to tentýž člověk,“ pokračoval Meyer. „Mluvilo se o něm v televizi a psalo v novinách, možná že se po něm jenom někdo opičí.“

„Dali vám ten seznam?“ zeptala se Annie.

„Policisti, s kterými jste mluvila? Ano, dali. Už na něm pracujeme.“

„Říkají mu Cukrář,“ doplnil Kling.

„Vtipný,“ ušklíbla se. „Jestli ho dostanete, já mu dám cukroví!“ Zaváhala a pak dodala: „Dostanete ho?“

„Pokusíme se,“ řekl Meyer.

„Jasně, ale dostanete ho?“

„Rozešleme seznam do všech zastaváren ve městě, třeba nám někdo zavolá, kdo ví?“ přidal se Kling.

„Kromě toho,“ pokračoval Meyer, „zatkneme každý týden několik lidí, jejichž činy spolu sice navzájem nesouvisí, ale třeba někdo z nich plácne něco i o tomhle, kdo ví?“

„Jak to myslíte?“

„Zloději se spolu baví a dovědí se ledacos, co pak používají k vyjednávání s námi.“

„Jako například?“

„Jako například kdyby se ten chlapík, co nechává cukroví na polštáři, prořekl, že byl před dvěma dny v bytě na Jižní dvanácté,“ vysvětloval Kling.

„Opravdu vám tohle někdo řekl?“

„Ne, to jen jako příklad.“

„Takže vlastně tvrdíte, že záleží na štěstí, tak to myslíte?“

„Ne, vůbec ne,“ řekl Kling.

„Vůbec ne,“ přidal se Meyer.

„Asi je tu ozvěna,“ poznamenala Annie. „A co je to teda, když ne štěstí? Pošlete seznam do zastaváren a doufáte, že si některej majitel všimne mýho safírovýho prstenu a brnkne vám. Nebo zatknete nějakýho nemravu, co znásilňuje, nebo koho, a doufáte, že vám prozradí svýho nejlepšího přítele, a to je náhodou ten váš Pekař…“

„Cukrář.“

„Jasně,“ ušklíbla se znova. „Co to teda je, když ne štěstí?“

„No, kus šťastný náhody v tom je,“ připustil Meyer. Ten hodnej zubař.

„Jenže my vedle toho taky pátráme, a důkladně,“ dodal Kling.

„Jak například?“

„To by bylo vysvětlování na celý den.“

To ti akorát věřím, myslela si.

„Já bych řekla, že se můžu se svýma věcma s pláčem rozloučit. Mám pravdu, ne?“

„Třeba vás překvapíme,“ usmál se Kling.

„Radši překvapte toho pana Cukráře,“ řekla.

Když se vrátili do služebny, čekal na Carellu na jeho stole vzkaz od nějaké Annetty Ryanové. Stálo v něm, že může identifikovat mrtvou jeptišku, kterou viděla ráno v televizi, a žádala, aby jí laskavě zavolali. Když se k ní Carella ve dvě hodiny odpoledne dovolal, zjistil, že Annetta Ryanová je řádová sestra. Annetta Ryanová mu sdělila, že byla duchovní matkou Mary Vincencie od té doby, co Mary přijela do města z mateřského sídla řádu v San Diegu. Carella požádal, jestli by ji mohl navštívit, a ona mu dala adresu kláštera v Riverheadu. Položil sluchátko a otočil se k Brownovi, který se právě uveleboval za svým stolem.

„Moc si nesedej.“

Hondu, kterou řídil Sonny Cole, mu půjčila jedna devatenáctiletá dívka, seznámil se s ní před třemi měsíci. V posledních týdnech se občas scházeli, šli spolu do kina a tak podobně, takové ty úvodní srágory. Když její máma nebyla doma, byla ochotná vzít ho do pusy, ale mezi nohy ho nepustila, bála se, aby z toho nebylo dítě. Se štětkama je to snazší, člověk se nemusí zdržovat namlouvacíma cavykama, nemusí se vomezovat. Omezování Sonny Cole nesnášel.

„Proč chceš pronásledovat toho chlapa?“ ptala se Coral. Jmenovala se Coralee, tak ji pokřtila její jižanská matinka, ale ona zkrátila Coralee na Coral, hned jak jí bylo patnáct a zjistila, co je co. Studovala druhý rok na Ramseyově univerzitě a měla z ní být televizní reportérka. Čistá jak dětskej mléčnej zoubek! Udělej to čistě, brácho, protože budeš první, po kom se budou shánět. Čistě, žádný pomocníky, rychle tam, rychle zpátky, maucta, bylo mi ctí.

„Dluží mi prachy,“ řekl Sonny. „Ví, že po něm du, a zdrhá.“

„Proto musíš za ním v mým autě.“

„V tvým nebo jiným. Ale je vod tebe hezký, žes mi pučila to svý.“

„Proč za ním prostě nezajdeš a nepožádáš ho o ty peníze?“ zeptala se Coral.

„Nejde to, brouku.“

„Za co ti je vůbec dluží?“

A tak si Sonny musel vycucat z prstu dlouhou historku o tom, že ten člověk je policajt a má za ženu jeho sestřenici…

„Tvá sestřenice si vzala policajta?“

„Vzala, ale před třema měsícema se rozešli.“

„A jejda,“ řekla Coral.

To máš tak, vysvětlil Sonny. Sestřenice byla ve špitále a potřebovala drahou operaci a on, Sonny, šel do banky a vyzvedl skoro všechny své celoživotní úspory a půjčil je manželovi, který mu zachránil život v poušti během války v Zálivu - všechno pustý výmysl. A ta dívka, ta Sonnyho sestřenice se uzdravila a Sonny chtěl na manželovi, aby mu prachy vrátil, protože má teď v pácu velkou obchodní transakci. Ale ten chlap se s ní mezitím rozvedl a Sonny se teď pokouší zjistit, kam se odstěhoval on nebo sestřenice, protože když byl naposledy u nich v kvartýře, domácí mu řekla, že oba odjeli bůhsuď kam - všechno samozřejmě vycucaný z prstu. A proto ho sleduje, aby zjistil, jestli je to možný, kde je sestřenice, chápeš, ta, co operace jejích ledvin stála všechny jeho těžce vydělaný prachy. Doufá, že se dovolá jejího dobrýho srdce, aby zakročila u manžela, kerýho on, Sonny, až dosud pokládal za nejlepšího kámoše na světě - a všechno to bylo jen vodění Coral za nos.

Ale vůz mu půjčila.

Sonny byl dobrý řidič. Přilepil se na sedan před sebou, ale současně od něj udržoval slušnou vzdálenost. V příštích několika dnech bude znát každý Carellův pohyb. Najde místo, kde si ho bude moct vyčíhat a vyřídit si to s ním. Musí ho zastihnout samotnýho. Praštit ho zezadu. Tě zdravim, Nemesis, což je osoba, o níž se ve slovníku praví, že „se neúprosně mstí a ničí“, našel si to hned, jak za něj právník zaplatil kauci a propustili ho.

Mezitím, brácho, vopatrně! Pomalu a potichu. Sleduje policajta a dá se čekat, že v tomhle se voni vyznají. Zase černobílá dvojice, jako domino, všiml si. Páruje snad policie kvůli klidu naschvál černýho s bílým? Pro bílé, co přešli do nepřátelskýho tábora, měl Sonny jen opovržení.

A kam vůbec ty chlapi jedou?

Klášter řádu sester Milosrdenství Kristova stál v ulici s dvěma řadami stromů v té části Riverheadu, která se dala snadno pokládat za novoanglickou vesničku. Nad květinami lemovanou cestičkou vedoucí ke klenutým vratům do skromné kamenné budovy, jež byla domovem sestry Annetty Ryanové a jedenácti dalších řádových sester, se toho horkého srpnového odpoledne vznášeli motýli. Na jedné straně kláštera byl hřbitov, na druhé menší kamenná budova. Řádovou sestru v řeholním oděvu neuvidíte v dnešní době často, navíc sestře, která odpověděla na zazvonění, bylo přinejmenším sedmdesát, měla na sobě prosté černobílé roucho svého řádu, kolem krku zavěšený krucifix, na třetím prstu levé ruky tenký zlatý kroužek. Vedla detektivy po tiché holé chodbě a diskrétně zaklepala na klenuté dveře na jejím konci.

„Ano, pojďte dál, prosím,“ ozval se ženský hlas.

Sestra Annetta Ryanová…

„Prosím, říkejte mi Annetto,“ požádala je ihned.

… byla vysoká štíhlá žena, podle Carelly jí mohlo být něco přes padesát, oblečená do dlouhých kalhot, bleděmodrého bavlněného svetru a polobotek. Měla vysoko položené lícní kosti a velká ústa, šedivějící rusé vlasy přičesané těsně k hlavě, oči barvy svěžího trávníku, který se zelenal za klenutými okny s tabulkami zalitými do olova. Jeptišku, která jim otevřela, představila jako sestru Beryl, pravděpodobně z úcty k jejímu věku, a zeptala se detektivů, jestli chtějí čaj.

„Děkuji, ano,“ přikývl Brown.

„Ano, díky,“ přidal se Carella.

„Jak ho pijete?“ zeptala se sestra Beryl. „S mlékem? S citronem? S cukrem?“

„Já jen mléko,“ poprosil Brown.

„S citronem, prosím,“ řekl Carella.

Sestra Beryl se mile usmála a odcupitala. Carellovi se vždycky zdálo, že sestřičky se ve svém černém rouchu pohybují rychle jako natahovací panenky. Snad proto, že jejich pohybové ústrojí se skrývá v objemné a dlouhé sukni. Dveře se za ní s vrzáním zavřely. Pracovna plná knih ztichla. Zvenčí doléhal ke Carellovi zvuk postřikovače zalévajícího trávník.

„To jsou nedobré zprávy,“ řekla Annetta a potřásla hlavou.

„Špatné,“ souhlasil.

„Víte už něco?“

„Nic.“

„Jak vám mohu pomoct?“

„Víme, kde pracovala…,“ začal Carella.

„Teprve odnedávna,“ přerušila jej jeptiška.

Brown už se díval do notesu.

„Přibližně šest měsíců. Zjistili jsme to od ošetřovatelky, která se jmenuje Helen Danielsová.“

„Ano, to je pravda. Svatá Markéta je jedna ze tří nemocnic spravovaných našimi sestrami. Náš řád byl původně založený právě kvůli péči o nemocné, zvláště o chudé nemocné, víte. Došlo k tomu samozřejmě už dávno, v roce 1837 v Paříži. Za ta léta se naše charisma poněkud změnilo…“

Co asi je charisma, myslel si Carella, ale neodvažoval se zeptat.

„… a teď také vyučujeme postižené osoby. Například tady vedle máme školu pro hluchoněmé, a další pro slepce v Calm’s Pointu.“

Carella uvažoval, jestli se má zmínit o tom, že jeho žena je hluchoněmá a že ji nepokládá za postiženou. Nechal to být.

„Mary pracovala u nevyléčitelně nemocných. Uměla to s pacienty skvěle.“

„To jsme slyšeli.“

„Byla to velice zbožná sestra,“ řekla Annetta. „A jedinečná osobnost. Bylo jí teprve sedmadvacet, víte, ale byla tak zralá a bylo v ní tolik soucitu!“

Na okamžik odvrátila hlavu, snad aby ukryla slzu, a zadívala se jakoby nevidoucíma očima na otevřené okno, za nímž se dosud činil postřikovač. Někdo zaklepal na dveře. Vešla sestra Beryl s podnosem, který postavila na nízký stolek.

„Tady to je,“ pravila neobyčejně bujaře na ženu jejího věku. „Nechte si chutnat.“

„Děkuji, sestro Beryl.“

Stará sestra pokývala hlavou, podívala se na stůl, jako by jejím dílem byl nejen čaj, ale také podnos. Potěšená tím, co viděla, pokývala znova hlavou a pospíchala z pokoje; sukně dlouhého hábitu šustila po kamenné podlaze.

„Kde pracovala Mary předtím?“ zeptal se Carella. „Řekla jste, že teprve odnedávna…“

„Ano, přijela právě ze San Diega. Tam je náš mateřský klášter. Vlastně není přímo v San Diegu, ale ve městě San Luis Elizario.“

„Takže jste ji znala jen od té doby, co přijela sem na východ?“ řekl Brown.

„Ano. Seznámily jsme se v březnu. Naše vyšší představená mi zavolala ze San Diega a požádala mě, abych pomohla Mary usadit se tady.“

„Vaše vyšší…?

„Dřív se říkalo matka představená. Časy se mění, ach, a jak! To víte, druhý vatikánský koncil,“ dodala a obrátila oči vzhůru, jako by v ní pouhá zmínka těch slov vyvolala představu reformy, která zachvátila církev v šedesátých letech. „Už i vyšší představená je trochu z módy.

některých klášterech se vrátily k názvu převorka, někde také prezidentka a provinční představená a generální představená a provinciálka a vyšší delegátka anebo prostě administrátorka. Je to velmi matoucí.“

„Bydlela Mary Vincencie tady?“

„Myslíte tady v klášteře? Ne ne, tady je nás jen dvanáct.“

„Kde tedy bydlela?“ zeptal se Brown.

„Měla pronajatý malý byt nedaleko nemocnice.“

„To řádové sestry smějí?“

Annetta potlačila úsměv.

„Dneska je to jiné,“ řekla. „Dneska už se nesoustřeďujeme na skupinu, nýbrž na jednotlivce.“

„Můžete nám sdělit její adresu?“ zeptal se.

„Ovšem.“

„A jméno a telefon vyšší představené v San Diegu?“

„Samozřejmě,“ řekla Annetta.

„Když říkáte, že jste byla její duchovní matka,“ řekl Brown, „co tím myslíte?“

„Její rádce a učitelka, její přítelkyně. Každý potřebuje někoho, s kým by si občas promluvil. I věřící ženy mají problémy, víte. Jsme taky jen lidé.“ Věřící ženy, pomyslel si Carella, ale opět se na nic nezeptal.

„Kdy jste spolu mluvily naposledy?“ řekl.

„Předevčírem.“

„Ve čtvrtek?“ podivil se Brown.

„Ano.“

Oba detektivové mysleli na to, že navštívila svou duchovní matku den předtím, než ji někdo zabil. Oba by byli rádi věděli, proč. Brown se odhodlal.

„Měla nějaké starosti?“ zeptal se.

„Ne, kdepak. Měla jen chuť si popovídat. Setkávaly jsme se vždy po několika týdnech. Buď přišla ona sem do kláštera na večeři, nebo jsem se s ní já setkala ve městě.“

„Takže to nebyla neobvyklá návštěva?“

„Naprosto ne.“

„Nic zvláštního ji netížilo?“

„Nic.“

„Žádné duchovní problémy?“

„O ničem se nezmínila.“

„Zdálo se vám, že ji něco trápí?“

„Působila na mě jako obyčejně.“

„Nezmínila se o nějakých výhružných telefonátech?“

„Ne.“

„Nebo dopisech?“

„Ne.“

„Nepotloukal se někdo kolem domu, kde bydlela?“

„Ne.“

„Nebyl někdo nespokojený s její péčí?“

„Ne.“

„Třeba příbuzný nebo přítel někoho, koho ošetřovala.“

„Nic takového.“

„Někdo, kdo by si aspoň trochu stěžoval…“

„O nikom se nezmínila.“

„… nebo měl nějakou malichernou výtku?“

„Nikdo.“

„Máte tušení, co dělala včera v Groverově parku?“

„Ne.“

„Nemluvila o tom, že tam třeba půjde?“

„Ne.“

„Měla ve zvyku tam chodit?“

„To nevím.“

„Jít přes celé město až do parku? Sedět tam na lavičce?“

„Nedovedu si představit, že by to udělala.“

„Nesvěřila se vám, že by se tam chtěla jít modlit nebo něco podobného?“ zeptal se Brown. „Meditovat, nebo tak něco?“

„Ne, modlívala se ráno doma. Půl až tři čtvrtě hodiny, než odešla do nemocnice. A jednou nebo dvakrát týdně chodila na mši.“

„Kam by to bylo?“

„Do kterého kostela?“

„Ano.“

„Do kostela u Panny Marie Růžencové. Dám vám adresu, budete-li chtít. A jméno tamního faráře.“

„Když budete tak hodná,“ řekl Carella.

Annetta majestátně vstala a přeplula přes pokoj, jako kdyby měla na sobě řeholní roucho. V dlouhém stole otevřela zásuvku a vyňala z ní v kůži vázaný adresář. Listovala v něm a přes rameno řekla: „Prosím vás, najděte toho, kdo to udělal!“

Znělo to skoro jako modlitba.

Bylo pět minut po třetí, když se dostali zpátky na služebnu a zavolali do mateřského kláštera v San Luis Elizario. Žena, s níž mluvili, se představila jako sestra Frances Kelleherová, zástupkyně vyšší představené. Zprávou o smrti Mary Vincencie byla otřesená a překvapená. Omluvila se za nepřítomnost sestry Carmelity, která je právě v Římě.

„Očekáváme její návrat za tři dny, kdybyste to zkusili znova,“ řekla.

Carella si zapsal ten den do svého kalendáře - 25. srpen.

„My se totiž snažíme najít nějaké příbuzné, kterým bychom to mohli oznámit,“ vysvětloval. „Měly byste nějaké informace o její rodině?“

„Určitě ano,“ řekla sestra Frances. „Přepojím vás na kancelář.“

Sestra v kanceláři se ozvala veselým „Louise Trachtová, dobré jitro“, a pak se hned opravila: „A jejej, ono už je poledne pryč!“

„Tak tedy dobré odpoledne,“ usmál se Carella, představil se a řekl jí celkem totéž, co sestře Frances. Opět následovala zděšená reakce, i když sestra Louise přiznala, že Mary moc dobře neznala. „Já se podívám do kartotéky,“ řekla a na pár minut odešla od telefonu. Když se vrátila, řekla: „Oba její rodiče jsou mrtví, ale mám adresu a telefonní číslo jejího bratra ve Filadelfii, jestli chcete.“

„Prosím,“ řekl Carella.

Vincent Cochran spal, když se ho Carella dovolal tu sobotu odpoledne ve tři čtvrtě na čtyři. Vysvětlil Carellovi, že je povoláním komik, vystupuje sólově a někdy se dostane do postele až ve čtyři nebo pět ráno…

„Tak o co jde?“ zeptal se.

Zněl mrzutě a otráveně. Nebyl to asi ten nejvhodnější okamžik oznámit mu sestřinu smrt. Carella se zhluboka nadechl.

„Pane Cochrane,“ řekl, „strašně nerad vás volám kvůli takovému sdělení, ale…“

„Stalo se něco Anně?“ zeptal se Cochran okamžitě.

Carella nevěděl, kdo je Anna.

„Ne, týká se to vaší sestry,“ řekl a vzmužil se. „Včera večer ji někdo zavraždil tady u nás v Groverově parku.“ Na druhé straně bylo ticho.

„Zjistili jsme, o koho jde, teprve dnes ráno.“ Ticho se prodlužovalo. „Získali jsme vaše jméno a číslo telefonu v jejím mateřském klášteře v San Diegu. Je mi líto, že mám pro vás takovou zprávu.“

Ticho.

„Mluvím s jejím bratrem, že?“

„Kdysi dávno,“ řekl Cochran.

„Prosím?“

„Dokud byla ještě Mary Cochranová, tak ano. Byl jsem její bratr, než se z ní stala sestra Mary Vincencie.“

„Prosím?“

„Než se z ní stala jeptiška.“

Na konci linky zavládlo opět ticho.

„Pane Cochrane,“ pokračoval Carella, „ostatky vaší sestry jsou v současné době v márnici nemocnice Buona Vista tady v Isole. Jestli chcete zařídit pohřeb…“

„Proč bych ho měl zařizovat?“ podivil se Cochran. „Mluvil jsem s ní naposledy před čtyřma rokama, jen mluvil. Proč bych ji měl chtít vidět teď?“

„Já jsem…“

„Ať si ji pohřbí ta její milovaná církev, řekněte jim to. Třeba se tak dostane dřív do nebe.“

Ve sluchátku to cvaklo.

Carella se podíval na telefon.

„Přijede?“ zeptal se Brown.

„Myslím, že ne,“ řekl Carella.

Carl Blaney měl fialové oči, na lékaře snad trošku příliš exotické, nicméně nebyly modré ani šedivé, nýbrž fialové, takové prý měla Elizabeth Taylorová. A byly trochu smutné, jako by viděly příliš mnoho vnitřních orgánů v nejrůznějším stadiu poškození.

Tu sobotu odpoledne za deset minut pět přivítal Carellu v márnici a byl tak slušný, že se nezmínil o jeho téměř tříhodinovém zpoždění - měli se setkat ve dvě. Carella ihned vysvětlil, že se ploužil celou cestu až do Riverheadu po ucpaných silnicích, a když se konečně dostal do služebny, ještě musel vyřídit několik telefonů. Na Blaneyho to neudělalo nejmenší dojem.

Řekl Carellovi, že v márnici stejně nikdo nespěchá, a mimoto právě dopitval tu dívku, která přišla do márnice jako neznámá Jane, okamžitě dostala přezdívku Jeptiška Jane a pak Jane Nikdo, když se márnice dověděla, že se pořád ještě neví, o koho jde - ale to už není pravda, informoval ho Carella.

Stopy typické po uškrcení rukama ukázala už první Blaneyho prohlídka. Modročemé otisky špiček prstů, už trochu vybledlé a neohraničené, jejich oválný tvar a polokruhovité stopy po nehtech. Potom Blaney podložil mrtvole ramena, vyňal vnitřnosti, vyjmul mozek a nechal ze spodiny lebeční vytéct krev. Když přestala téct i z hrudníku, začal zkoumat nedotčené krční orgány. První řez provedl hned pod bradou; umožnil si tím ničím neztíženou prohlídku, aniž se musel dotýkat orgánů před vlastní pitvou.

„Při škrcení rukama,“ vysvětlil, „dochází běžně ke zlomenině larynxu. Hledal jsem výrůstky, protože ty jsou obzvlášť slabou částí štítné chrupavky, a proto…“

„Výrůstky?“

„Konce jazylky. Zlomeninu zvápenatělé jazylky nacházíme někdy u starých lidí, kteří prodělali smrtelný pád nebo utrpěli blíže neurčený úder do krku. Ale obyčejně způsobí zlomeninu jazylky a chrupavky škrcení. Tím nechci říct, že by se k nám nedostali starý lidi, který někdo uškrtil. Nebo dokonce uškrtil a znásilnil. Jak stará byla ta vaše jeptiška?“

„Sedmadvacet.“

„V pořádku. K zlomeninám může dojít i při pitvě, ale pak nenásleduje ložiskové krvácení. Když však krvácejí tkáně sousedící se zlomeninou larynxu, třeba jen slabě, znamená to, že ke zlomenině došlo, dokud byla oběť naživu. Krev jsme našli. Někdo ji uškrtil, Steve, beze všech pochyb.“

„Taky znásilnil?“

„Jakmile je obětí uškrcení žena, je prohlídka pohlavních orgánů pravidlem. K tomu patří i hledání spermatu v děložní dutině a určení kyselé fosfatázy. Nikdo ji neznásilnil, Steve.“

„Řeknu to oddělení vražd.“

„Mimochodem…“

Carella se na něj podíval.

„Víš určitě, že byla jeptiška?“

„Proč?“ zeptal se Carella. „Co jsi ještě našel?“

„Implantaci prsů,“ řekl Blaney.

3

„Tak to není jeptiška,“ prohlásila Carellova matka.

„Nebuď tak staromódní,“ řekla jeho sestra.

„Jakápak staromódní, Angelo? Jeptiška si prsa prostě operovat nedá a puntík.“

Carella očekával, že zkříží prsty a plivne si na ně, jako to dělávala, když byl malý. Na znakové řeči je špatné, že prsty nemůžou šeptat, pomyslel si. Když po večeři vyprávěl Teddy o Blaneyho objevu, vůbec netušil, že dvojčata - hrála scrabble na druhém konci pokoje na podlaze pod napodobeninou lampy od Tiffanyho - poslouchají, každé po svém uchváceno tím, o čem hovoří rodiče.

Podle Blaneyho existovaly před rokem 1992 tři druhy náplně pro implantáty: silikonový gel, fyziologický roztok nebo kombinace obou, přičemž roztok byl obsažený v jedné části elastického obalu, silikonový gel v druhé. Když se zjistilo, že gel může obalem prosáknout a proniknout do dalších částí těla s možností způsobit rakovinu, byly implantáty ze silikonového gelu zakázány.

U sestry Mary Vincencie šlo o fyziologický roztok.

Neznamenalo to nutně, že její implantáty pocházejí z doby po roce 1992, protože výrobky z fyziologického roztoku byly na trhu víc než deset let před zákazem silikonového gelu. Původně průzračný obal se však ještě nezkalil, a proto se dalo důvodně předpokládat, že implantáty jsou nedávného data. Když je totiž obal na místě už delší dobu, oxydující složky těla na něj zaútočí a zkalí jej. U Mary k tomu ještě nedošlo. Vzhledem k tomu, že jí bylo teprve sedmadvacet a vzhledem k délce zákazu silikonového gelu i k tomu, že obal byl dosud průzračný, soudil Blaney, že implantáty jsou staré nanejvýš tři nebo čtyři roky.

Tohle všechno vyslechla předpubertální dvojčata a pokládala za nutné zopakovat to babičce hned jak se rodina shromáždila u ní na trávníku za domem na velkém pikniku. Soudě podle dřívějších sobotních hodů u matky v dětství i potom, věděl Carella, že se vrátí domů až k osmé večer a televizní zprávy Šedesát minut už budou pryč, co se dá dělat.

Povídavost dvojčat doplňoval Angelin nový přítel, člen okresního státního zastupitelství Henry Lowell; nebyl to nikdo jiný než ten, kdo připustil, aby člověk, který zabil Carellova otce, odešel ze soudní síně volný jako pták. Teď měl tu drzost, že řekl: „Tohle je tajná informace, viď, Steve?“, na což Carella odsekl: „Jen kdybych ji prozradil já, Henry,“ a ten debil pokračoval: „Zná ji někdo?“ a Carella na to řekl: „Mark a April, je jim dvanáct.“

„Co kdybyste toho nechali?“ okřikla je Angela.

Muži stáli, Carella otáčel rožněm a Lowell kladl na gril kuřecí prsa pro ty, kdo dávají přednost bílému masu. Teddy právě vycházela z domu s mísou špaget, které se ohřívaly na velkém sporáku v kuchyni. Posuvné dveře za ní zaklaply a slunce ji pozlatilo zářivými skvrnami. Podle toho, jak společensky korektně se chtěl člověk vyjadřovat, byla Teddy Carellová buď hluchoněmá, nebo sluchově a řečově postižená, či orálně a vokálně handikapovaná. Nebo byla prostě Carellova manželka a nejkrásnější žena na světě, tmavovlasá a tmavooká, elegantní a půvabná. I teď, když nesla vrchovatou kouřící se mísu k dřevěnému zahradnímu stolu a postavila ji na něj. Carella se na ni díval. Díval se na ni strašně rád. Postřehla jeho pohled a na okamžik zaujala vyzývavý postoj. Usmál se. Matčina výtečná rajská omáčka okamžitě přilákala hmyz. Teddy vzala mikroténový sáček, odehnala vosy a přikryla mísu, ze které se jen kouřilo.

„Angelo,“ zavolala matka. „Salát a chleba!“

Angela se rozběhla do domu, její tříletá dvojčata běžela za ní. Bum bác a zase bác bouchaly dveře. U Carellů se rodila dvojčata. Dnes tu byly dva páry, Carellovy dvě děti a Angeliny. A k nim Angelina sedmiletá Tessa.

„April! Marku! Mindy! Cindy! Všichni! Henry! Pojďte! Tess! Večeře!“ volala matka, i když ve dvě odpoledne to nebyla večeře, ani oběd, ale jen nedělní rodinný sraz v zahradě - jezte všichni, až prasknete, podle italského zvyku.

Vzpomínal, jak se jako děti schovávali se sestrou pod jídelním stolem. Z toho pitomce, jejího bývalého manžela, je teď narkoman a její přítel nechal vraha jejich otce odejít bez trestu, bože, jak ten čas utíká.

Matce pořád ještě nedaly pokoj ty implantace.

Bez přestání vykládala, že ta holka v parku nemůže být řádová sestra, protože jeptišky takové věci prostě nepotřebují nebo nechtějí. Někdy to s ní bylo těžké. Ale ne, teď už je na tom líp, už tak často neupadá do nekonečných hodin hlubokého mlčení, v němž se nejspíš uchyluje do zcela soukromých sfér, které dále sdílí se zabitým manželem. A mým otcem, na to nezapomínej, říkal si Carella. Mým mrtvým otcem. Chci říct, že o tatínka jsme přišli všichni, maminko. Ale já se nikam neuchyluju, neodvažuju se, panebože, já bych se rozbrečel.

Dnes však matka nemlčí, zaujala ji jeptiška a katolická církev. Zřejmě už zapomněla, že v kostele nebyla kolik? Dvacet let? O zpovědi raději nemluvit. A tak pořád dokola hovoří o jeptišce, která je zřejmě podvodnice, zatímco Henry sedí naproti němu u stolu, nervózní z toho, že detektivova rodina je obeznámená s detaily případu, který detektiv vyšetřuje. Vlez mi s tím na záda, Henry, buď tak hodný!

Carellovi bude v říjnu čtyřicet.

Ano ano, už ne třicet a něco, na to, kamaráde, zapomeň. Četl někde, že když Hollywood chce natočit film o dvanáctiletém, zadá scénář dvanáctiletému, protože čtyřicetiletému autorovi jako kdyby dvanáct nikdy nebylo. Z toho vyplývá, že sedmdesátiletý autor si u filmu neškrtne, protože vlastně nikdy nebyl čtyřicátník, a Hollywood obsadí sedmdesátníka do hlavní role jedině jako partnera čtyřiatřicetileté ženy na základě teorie, že gonády si pamatují to, co srdce a hlava už dávno zapomněly.

Někdy pozoroval stařenky plahočící se namáhavě přes ulici, kde je ohrožují autobusy, a byl si jistý, že v těch scvrklých tělech jsou zářící obličeje čtrnáctiletých děvčátek.

Angelina tříletá dvojčata žvatlala svým vlastním tajným jazykem; vzpomínal na Marka a April v jejich věku, na ten nerozlučný, miniaturní gang. Teď jim je dvanáct. April vyrůstá v mladou ženu, už je větší než její bratr Mark, který je v podstatě pořád ještě kluk. Východ slunce, západ, kam se ten čas poděl? Mark je po otci, chudák. April jako by z oka vypadla Teddy, která právě vysvětlovala znakovou řečí Angele - a Angela se jí snažila rozumět že má obsílku k soudu na devět zítra ráno a strašně se bojí, že ji shledají vinnou a pošlou do vězení.

„Nepošlou, mami,“ ozval se rychle Mark a zapomněl, že ho neslyší. Pak jí poklepal na ruku, a když se obrátila, sdělil jí to v jazyku, který jeho ruce zvládly, ještě když byl docela malý.

„Nikdo tě neprohlásí za vinnou,“ řekl Carella nahlas a současně jí to vysvětlil znakovou řečí, i když věděl, že nejde jen o zanedbatelnou hloupost. Napadení je přestupek, za který by Teddy mohla strávit rok ve vězení, kdyby byla odsouzena. Událost, která vedla k jejímu obvinění, se stala už tak dávno, že si oba přesně nepamatovali kdy, ale kvůli pomalé práci soudů na ni dojde teprve zítra dopoledne.

„Kdo to bude soudit?“ zeptal se Lowell.

„Jmenuje se Franklin Roosevelt Pierson, znáš ho?“

„Spravedlivej poctivec. O co vůbec jde?“

Teddy začala ukazovat a Carella začal současné s ní mluvit, takže mu ustoupila, aby to bylo rychlejší. Lowell znakové řeči nerozuměl.

Stalo se tohle. Nějaká paní zacouvala svým červeným stejšnem značky Buick do chladiče Teddyina malého červeného vozu. Okresní státní zástupce tvrdil, a) že nehodu způsobila Teddy, b) že uštědřila ženě kopanec a c) že využila povolání svého manžela, policejního detektiva, a strážníkovi, který se tam objevil, vyhrožovala. Z toho všeho byla pravda jen to, že Teddy tu paní kopla, ale teprve potom, co ji ta ženská popadla za ramena a cloumala s ní, jako to dělají některé chůvy s dětmi.

April už to všechno slyšela, a tak se otočila k tetě a zeptala se jí, jest už ví o tom novém laku na nehty, který schne za devadesát vteřin.

situační komedii by ji Mark nejspíš poučil, že je na lak na nehty příliš mladá, a April by ho napomenula slovy: Nekecej, ty cucáku. Ale tady na babiččině trávníku se odehrával skutečný život, Teddy dovolila dceři, aby si pro tu příležitost namalovala pusu, a Mark proto řekl: „Jo, to je super, ségro, viděl jsem to v televizi.“

Carella věděl, že to zítra může pro Teddy dopadnout špatně, protože žalobkyně je černoška a soudce černoch, a v tomhle městě se nerado vidělo, když si bílý policajt dovoloval na černošku, i když v tomto případě to byla jen bílá manželka bílého policajta. Nezmínil se však o tom Teddy ani slovem. Měl v úmyslu zúčastnit se zítřejšího stání - mrtvá sestřička musí počkat. I když je člověk u policie, mají některé věci přednost.

„Kdo tě zastupuje?“ zeptal se Lowell.

Pro znakovou řeč jsou vlastní jména nejtěžší. Zvlášť když ten, ke komu mluvíme, znakovou řeč neovládá. Teddy se bezmocně obrátila ke Carellovi.

„Jerry Flanagan,“ řekl.

„Dobrej právník,“ pokýval hlavou Lowell.

Na rozdíl od tebe, pomyslel si Carella.

Člověka to trochu vyvede z míry - ať je mu dvanáct, táhne mu na čtyřicítku nebo má na krku sedm křížků -, když sedí naproti právníkovi, který měl nezvratný řetěz důkazů o vražedné zbrani, a přesto nechal toho mizeru odkráčet ze soudní síně; zmršil případ tak, že porota pustila chlapa na svobodu, vraha, který zabil Carellova otce… Ale co chcete, záleží na tom snad někomu?

Dovedete si představit, že sedíte s hosty u večeře, po pravé ruce máte Carellu a Carella vám vykládá, jak se v případě jeho táty neučinilo spravedlnosti zadost a vrah si odešel volný jak ten pták, panečku to by byl společník jedna radost, to tedy ano; jsou všichni policajti tak zábavný jako ty, Steve?

Třeba to nějak souvisí s tou nadcházející čtyřicítkou?

Anebo s pocitem viny.

Carella osobně zatkl toho mizeru, chápejte, Carella do něj mohl vpálit kulku v opuštěné chodbě, kde jediným svědkem byl další policajt, a ten na něj naléhal, ať ten kohoutek zmáčkne, udělej to, udělej to, ale on to neudělal, nezabil otcova vraha, protože někde v hloubi duše cítil, že stát se vraždící šelmou je totéž jako se jí narodit.

A teď má pocit viny.

Pokud jde o pocit viny, jsou Italové jen o něco horší než Židé. Carella se nikdy nepokládal za Itala, proč taky, prosím vás, narodil se přece tady ve Spojených státech, a Ital je člověk, který žije v Římě. Nebo se snad mýlí? Taky se nikdy nepokládal za Italoameričana, protože to zas je někdo, kdo přišel do téhle země z Itálie, že? Imigrant. Jako například tatínkův otec, kterého neznal, protože zemřel, než se Carella narodil. To byl Italoameričan, člověk, který putoval celou tu dálku od hradbami obehnané vesničky v horách mezi Bari a Neapolí až sem; Ital na začátku své cesty, Ital, který dospěl ke zdejším břehům, k tomuhle velikému zlému městu a stal se Italoameričanem, teprve když pod přísahou složil slib věrnosti.

Carellův otec byl Američan, narozený a vyrostlý v téhle zemi. A ten, kdo ho zabil, byl taky Američan, ať už pocházel z bůhvíkterých dalekých končin; narodil se tu a vyrostl a získal svou zbraň v téhle zemi svobodných a vlasti statečných lidí, ale jen těch, co mají v ruce pistoli. Tenhle Američan se naučil užívat pistoli tady a užil ji proti Carellovu otci, dalšímu Američanovi - prásk prásk a je po tobě!

Měl jsem ho zabít, myslel si Carella.

Protože nakonec to dopadlo takhle.

Je parná srpnová neděle, ty tu sedíš a tvoje vlastní sestra přivedla ke stolu člověka, který propustil otcova vraha na svobodu, ona s ním spí, miliskuje se s ním uprostřed noci a tvoje matka nedokáže mluvit o ničem jiném než o jeptišce s falešným poprsím.

Asi je to tím, že mu táhne na čtyřicítku.

Jestlipak nezačne najednou šilhat po devatenáctiletých?

Podíval se na svou ženu.

Mrkla na něj.

Oplatil jí mrknutí.

To by se radši zabil.

Nedělní večer zrůžověl a postupně zčervenal, pak následovala rudofialová modř, po ní temněrudá a černá a zlatý den nakonec přešel v noc.

Bylo na čase jít koupit pistoli.

Přes přísné zákony se tady v městě dala pistole koupit právě tak snadno jako ve státě Florida. Protože zákony se dělají pro poctivé lidi. Poctiví lidé vědí, že chtějí-li si koupit pistoli, musí nejdřív dostat zbrojní pas z policejního oddělení pro Povolení vlastnit střelnou zbraň, které vydává čtyři druhy zbrojního pasu. První jsou pro majitele obchodů, které už byly jednou vyloupeny, nebo pro osoby, které nosí v noci vklady do banky: ti všichni dostanou povolení „nosit“ zbraň. Zbrojní pas můžete dále obdržet i na ochranu obydlí nebo obchodního objektu. „Zvláštní“ zbrojní pas se vydává trvale žijícím příslušníkům cizích států a „sportovní“ průkaz členům střeleckých klubů.

tomhle městě není dovoleno vlastnit nebo mít při sobě zbraň bez zbrojního pasu. Policie se však domnívá, že se ve městě nacházejí nejméně dva milióny ručních zbraní přesto, že průkazů vydala míň než padesát tisíc. Zloději zbrojní pas nepotřebují, zloději znají bezpočet způsobů, jak ke zbrani přijít nezákonně.

Jedním z těch způsobů byl Malý Nicholas.

Tu neděli večer ho šel navštívit Sonny.

Malý Nicholas obchodoval v zadním kumbále prádelny, kterou vlastnil a provozoval na Lyonsově ulici. Pračky a sušičky se vypínaly v půl jedenácté, proto tam Sonny šel až v jedenáct. Ohlásil se telefonem a Malý Nicholas ho očekával, ale i tak byl velice opatrný: zadní dveře svých Mýdlových bublin, jak se prádelna jmenovala, otevřel teprve, až když rozsvítil venkovní světla a kukátkem se ujistil, že návštěvníkem je skutečně Samuel Wilbur Cole.

„Tě zdravim,“ rychle zavřel za Sonnym dveře a dvakrát otočil klíčem. Oba muži si potřásli rukama, Nicholas ji měl masitou a upocenou. Oblečený byl do bílého tílka bez rukávů a krátkých kalhot objemných tak, že by se do nich vešli dva takoví jako on. V poutkách měl protaženou prádelní šňůru, zavázanou kolem pasu. Sonny usoudil, že měří necelý metr sedmdesát a váží kolem sedmdesáti kilo.

„Včera jsem dostal nový zboží z Georgie, něco extra,“ řekl Malý Nicholas. „Jeden z mejch lidí se tam stavoval a sehnal stříbrem kovanej mac-11, dva glocky-17 a jednu poloautomatickou pistoli 5.56, jeden colt pětačtyřicítku s laserovým zaměřovačem a čtyry raveny ráže 25. Co bys rád?“

„Chci jít na lov,“ řekl Sonny.

„Tak to potřebuješ zbraň s velkým oučinkem,“ řekl Nicholas. „Musí to bejt devítka. Devítka je všecko, co používá náboj ráže 357 neboli devítimilimetrovej.“

„Já devítky znám.“

Devítkou vodbouchnul Carellovýho tátu.

Část obchodního rituálu spočívala v tom, kdo koho umluví. Cena klesala nebo stoupala podle toho, kdo to vydržel déle.

„Tadle devítka má na svědomí jen za loňskej rok tři sta dvacet mrtvejch,“ řekl Nicholas.

„Nikdo přece nemluví vo vraždách.“

„Se ví, že ne. Jen sem si myslel, že by tě to mohlo zajímat. Vo jakejch prachách sme to mluvili?“

„Na prachách mi nezáleží.“

„Takovejch řečí sem už slyšel. Dokuď neřeknu, kolik.“

„Tak řekni kolik.“

„Mám devítky vod sedmi kil do jednoho tácu. Ty větší sou dražší. Cobray M-ll a Tec 9’11 přídou na dvanáct až patnáct kilo, podle toho. Ty velký se ale nedaj skovat, leda pod zimák, jenže v tomdle hicu zimák nosit nebudeš, nebo jo? Nebo pudeš na lov, až se trochu vochladí?“

„Potřebuju bouchačku na teď.“

„Takže chceš něco, co strčíš za vopasek nebo dáš do futrálu, že jo?“

„Jo,“ přisvědčil Sonny.

„Ale ne ty hračičky, co stojej půl kila nebo kilo?“

„Chci bouchačku, na kerou je spoleh. Ukaž mi ty devítky.“

„Bude mi ctí,“ řekl Malý Nicholas a odkolíbal se ke stěně s půl tuctem skříňových dveří. „Máš něco proti Židům?“ zeptal se.

„Nic víc než proti vostatním lidem.“

„Něco proti Izraeli?“

„Ani ň.“

„Mám totiž bezva izraelský devítky, jesli tě zajímaj. Arab nejseš, nebo jo?“

„Vypadám snad na to?“ zeptal se Sonny a Nicholas se zachechtal.

„Todlenc jsou fakticky košer zbraně, abys věděl,“ pokračoval a otevřel jedny dveře. Z police vzal pistoli, která vypadala trochu jako paprskomet z některého filmu s Buckem Rogersem. „Tohle je devítka uzi,“ řekl. „Kratší a lehčí verze. Vem ji do ruky, no tak, nežinýruj se!“

„Trochu těžká, ne?“ řekl Sonny.

„Ve srovnání s tou berettou co sis prohlížel, jo. Mám berettu model 1951, jesli ji chceš vidět. Ale to co držíš má kapacitu zásobníku dvacet ran. Kam se na ni hrabe beretta!“

„Ňák se mi nelíbí,“ řekl Sonny.

„Chceš se tou bouchačkou šťourat v zadku, nebo z ní chceš střílet?“

„Kolik vůbec stojí?“

„Že seš to ty, tak máš mít tudle nádhernou zbraň za jedenáct kilo, co řikáš?“

„Řikám, že chci vidět eště něco jinýho.“

„Stačí, abych ti řek meno, a máš plný kalhoty.“

„Zkus to.“

„Pouštní vorel. Desert Eagle.“

„Eště sou suchý.“

„Mě z tebe klepne pepka,“ řekl Nicholas a zase se zachechtal. Otevřel jiné dveře a sáhl po něčem, co Sonnymu připadalo jako kolt pětačtyřicítka s dlouhou hlavní. „Dýlka deset a půl palce,“ řekl Nicholas a podal mu pistoli. „Tohle je teda něco!“

Sonny převracel pistoli v dlaních.

„Zkus si, jak ti sedí, sakra!“

Sonny potěžkal pistoli.

„Neváží ani čtyry libry,“ řekl Nicholas. „Je sice lehká, ale kam se na ni hrabou vostatní poloautomatický!“

Sonny sevřel pistoli, napřáhl ruku a namířil.

„Dělá se ve třech běžnejch rážích,“ řekl Nicholas. „Náboje do padesátky mají v průměru půl palce. To je síla, kamaráde.“

Sonny udělal „pif paf puf“ jako kluk s dětskou pistolkou.

„Touhle hračkou vodbouchneš slona, dyž budeš chtít. Jesli teda deš lovit slony.“

Sonny obrátil pistoli proti Nicholasovi a znova udělal „pif paf puf“.

„Náboj ti udělá díru velkou jak citron, a tam, co vyjde, jako meloun. Dybys tu potvoru přimontoval na tank, bude se tam cejtit jako doma.“

„Jakou kapacitu má zásobník?“

„Sedum, vosum nebo devět nábojů, záleží na ráži. Do týhle padesátky se jich vejde sedum. Tak co řikáš?“

„Myslím, že si ji vemu,“ řekl Sonny. „Kolik za ni chceš?“

„Nechám ti ji za čtrnáct kilo.“

„To dostanu jinde lacinějc.“

„Dobrý, tak třináct a půl, ale to je poslední slovo.“

„Jedenáct,“ řekl Sonny.

„Dvanáct a půl. A přidám ti škatulku s padesáti nábojema. Vyber si, chceš poloplášťový nebo tříštivý?“

„Dvanáct a náboje.“

„Vožebračíš mě.“

„Buď tak, nebo nic,“ řekl Sonny.

„Že seš to ty,“ řekl Nicholas a oba si plácli na uzavřený obchod. Bylo už pondělí 24. srpna, deset minut po půlnoci.

Teddy Carellová jedla jako vlk.

Seděla naproti Carellovi v malé italské restauraci nedaleko budovy trestního soudu, kde strávili celé dopoledne, a ne a ne přestat jíst. A taky ne a ne přestat mluvit o jednání u soudu. Carella seděl a pozoroval pohyb jejích úst a kmitající se prsty a překvapilo ho, jak se jí daří jíst tím divokým tempem a současně chrlit slova; vidlička v její pravé ruce se jen míhala, zatímco prsty levé ruky vyprávěly o tom, co dnes oba prožili u soudu. Nebyl to malý výkon.

„Ten soudce je báječnej,“ řekla Teddy.

„Taky si myslím,“ souhlasil Carella a sledoval bleskurychlý pohyb jejích prstů.

Soudce Pierson se náhodou narodil v Diamondbacku, v srdci toho velikého zlého města. Unikl ghettu tím, že si otevřel cestu do světa bílého muže, nikdy se neucházel o ničí přízeň a nežádal sympatie, za celý svůj život se ani jednou neoháněl svou rasou, což, jak tušil, udělal právě ten den v soudní síni okresní státní zástupce - aspoň tak rozuměla dynamickým událostem toho rána Teddy. Pierson obvinění zamítl, doporučil žalobkyni, aby příště jezdila opatrněji, a dokonce ji upozornil, že by mohla žít déle, kdyby se pořád tak nerozčilovala, copak neví, že stres patří k hlavním příčinám srdečních záchvatů?

Okresní státní zástupce se postavil na zadní a oznámil soudci, že má v úmyslu se odvolat, ale Pierson jen zavrtěl hlavou a řekl: „Prosím, jak si přejete, udělejte z toho klidně federální kauzu, pane doktore. My přece zrovna nemáme na práci žádné důležité případy, viďte?“ Tím my myslel kolektivně všechny černochy, kteří trpěli a dosud trpí; jen běžte a udělejte federální případ z téhle malicherné stížnosti! To četla Teddy v soudcových slovech, viděla v jeho očích a slyšela v jeho drsném hlase, aspoň tak tomu rozuměla.

„Měli jsme štěstí,“ řekl Carella.

Já vím.

„Mohlo to klidně dopadnout naopak. Mohl jsem ti dneska nést cigarety do vězení.“

Já nekouřím.

„Já taky ne,“ usmál se. „Co kdybychom si spolu někam zašli?“

Já jsem vdaná, pane, oznámila mu prsty a sklopila oči jako panna.

Byl by ji chtěl v tu chvíli popadnout do náručí, restauraci ať veme čert, zlíbat ji a říct jí, že je jeho měsíc a hvězdy a celý jeho život. Místo toho ji však jen pozoroval; dosud upírala pohled dolů, tmavou hlavu skloněnou nad talířem. Pozoroval delikátní ovál jejího obličeje, krásná ústa a dlouhé tmavé řasy. Zdvihla oči a on roztál v tmavohnědém laserovém paprsku jejího upřeného pohledu.

Neřekla nic.

Mluvit samozřejmě nemohla, ale mohla mu něco sdělit znaky. Neříkala nic a místo toho za ni mluvily oči. Natáhl ruku přes stůl a položil ji na její. Oba se usmívali jako zamilovaný univerzitní pár, kterým nikdy nebyli. Přál si, aby nemusel jít na schůzku s Brownem. Ona si přála totéž. Podíval se na hodiny na stěně. Ona také. Byly skoro dvě. Přivolal vrchního, Teddy odešla na toaletu. Klimatizace provázela koketní zavlnění její sukně a houpavý pohyb jejích boků hlučným bručením. Díval se za ní, dokud mu nezmizela z očí.

Místnost hlučela nepřetržitými rozhovory, cinkáním příborů o porcelán, chrastěním kostiček ledu v zamlžených sklenicích, melodickým smíchem černošky u vedlejšího stolu. Hosté v této „restauraci s nízkými cenami“ - alespoň podle vyjádření informativní příručky o restauracích - tvořili náhodnou směs různých národností. Město bylo místem barevných kontrastů. Černá a bílá, žlutá a hnědá, khaki, okrová a šedivá. V zimě byly dny mrazivé šedé, noci inkoustové a ponuré. Letní barvy byly jemnější, delší dny zlaté, noci purpurové.

Zaplatil účet a čekal, až se Teddy vrátí.

Stýskalo se mu po ní, když nebyla s ním, a míval obavy, když s ním nebyla příliš dlouho. Věděl, že nemůže volat o pomoc, kdyby to bylo třeba, hlas jí byl odepřen od narození. Také nevnímala signály varující před nebezpečím, jako to dovedou slyšící lidé. Ve svém mlčelivém světě, v tom městě šelem, byla Teddy snadnou kořistí.

Když ji konečné spatřil, jak se vrací ke stolu, odstrčil židli, šel jí naproti a vzal ji za ruku.

Musí to bejt jeho holka, říkal si Sonny, žádnej chlap na světě se nemůže koukat na manželku tak, jak se Carella kouká na tu ženskou. Dnes poprvé si pořádně prohlédl toho detektiva, proti kterému seděl u soudu, kde se projednávala smrt jeho otce. Teď stál na chodníku na protější straně ulice hned před restaurací, držel svou společnici za obě ruce a shýbal se, aby ji políbil. Sako měl rozepnuté a Sonny viděl pažbu něčeho, co vypadalo jako devítka, vyčuhovalo to z podpažního pouzdra. Pak ta ženská odešla a Carella se za ní díval. Díval se, dokud mu nezmizela z očí, otočil se a šel k místu, kde zaparkoval svůj sedan.

Sonny počkal minutu a taky nastartoval.

4

Dům, v němž bydlela Mary Vincencie, byl na rohu Yarrowské třídy a Faberovy, přibližně kilometr od nemocnice, deset minut jízdy metrem. Důvod, proč šla Mary ve čtvrtek do Groverova parku místo rovnou domů, se zdál detektivům dost důležitý. U nemocnice byl slušně veliký park táhnoucí se až k řece Dixu. Kdyby zatoužila po trošce čerstvého vzduchu, mohla jít tam. Místo toho se trmácela v jednom z nejparnějších dnů roku hezky daleko přes město až ke Groverovu parku a pak skrz něj až k lavičce na vzdálenějším konci. Proč?

Carella se sešel s Brownem před tím domem ve čtvrt na tři, řekl mu, že soudce zamítl žalobu proti Teddy…

„Hurá,“ řekl Brown.

… a omluvil se, že jde pozdě, a zeptal se, jestli už Brown našel domovníka. Brown odpověděl, že dorazil právě před chvilinkou, a tak se ho vydali hledat společně. Našli ho na zadním dvorku, jak se snaží spravit porouchanou kladku u šňůry na prádlo. Šňůra spadla a s ní všechna běloskvoucí prostěradla. Domovník byl z toho vlhkého vedra celý nesvůj. „Já pocházím z Montany,“ oznámil detektivům, „a tam fouká vítr.“ Pro lidi z Montany nebylo obvyklé usadit se v tomhle městě, pokud nehledali slávu a bohatství v televizi nebo na divadelních prknech. Na ulicích jste domovníky, kteří přiharcovali z Montany na koni, běžně nepotkávali. Když se to tak vezme, Carella se s nikým z Montany ještě nesetkal. Brown taky ne. Carella si dokonce nebyl jistý, kde Montana vlastně je. Brown na tom byl stejně.

Nathanu Hardingovi bylo něco přes šedesát, jak usoudili, byl statný a plešatěl a mohutně se potil v pruhovaném tričku a modrých džínech. Na Mary Vincencii se nedokázal hned upamatovat, ačkoli v celé budově bylo jen čtyřiadvacet bytů. Když mu vysvětlili, že byla řádová sestra a pracovala v nemocnici svaté Markéty, řekl, že neví, kde to je, čímž neodpověděl na jejich otázku. Dodali tedy, že Mary Vincencii bylo sedmadvacet let a byla sestra řádu Milosrdenství Kristova. Odpověděl, že má v domě několik děvčat toho věku, ale nepamatuje se, že by některá vypadala jako jeptiška. Carella a Brown se v tom vedru necítili dobře a začínali mít toho člověka po krk. V pondělí odpoledne se to stávalo.

„Nemáte někde seznam nájemníků?“ zeptal se Brown.

„O co se jedná?“ zeptal se Harding.

„O vraždu,“ řekl Carella.

Harding se na něj podíval.

„Mohl byste nám ukázat ten seznam?“ zeptal se znova Brown.

„To můžu,“ zabručel Harding a zavedl je do svého bytu v přízemí. Dům byl to, čemu se říká dům s volným vchodem bez, to znamená bez vrátného a bez výtahu. Hardingův byt vypadal, jako kdyby tam nedávno tábořila kambodžská armáda. Hrabal se v malém psacím stole v kancelářičce vedle kuchyně, až našel kus papíru popsaný na stroji, na němž stálo, že Mary Vincencie bydlí v bytě 6 C.

„Otevřete nám ho?“ chtěl vědět Brown.

„Že by jeptiška někoho zabila?“ zeptal se Harding.

„Naopak,“ řekl Carella a podíval se Hardingovi do tváře. Nic se na ní neobjevilo. Harding jen přikývl.

„Tak jo, to můžu.“

Koukej moct, pomyslel si Brown, ale nechal si to pro sebe.

Oba detektivové byli udýchaní, když došli do šestého patra. Harding, původem z Montany, vyšel nahoru jako nic. Na poschodí byly tři další byty, ale dům byl v půl třetí odpoledne prakticky tichý, skoro všichni nájemníci byli v práci.

„Jak dlouho tu bydlela?“ zeptal se Carella.

„Jestli je to ta, co myslím,“ řekl Harding, „tak se nastěhovala asi tak před půl rokem.“ Mezi klíči na kroužku hledal ten k bytu 6 C.

„Bydlela sama?“

„To nevím.“

Detektivové si vyměnili pohled. V domě bylo větší horko než venku na ulici; v té úzké chodbě v šestém poschodí pod střechou se soustředilo snad všechno celodenní parno. Trpělivě vyčkávali. Brown se už málem chystal vytrhnout domovníkovi ten zatracenej kroužek z ruky, když Harding klíč konečně našel a strčil ho do dírky. Vklouzl tam lehce. Otočil jím, odemkl dveře a otevřel je dokořán. Do chodby se vevalila vlna ještě teplejšího vzduchu.

Carella vešel první.

Nebylo to sice dějiště trestného činu, ale pro každý případ si natáhl bavlněné rukavice, než otevřel jedno okno. Zvenčí z ulice se dovnitř protáhl slabý závan jen o málo chladnějšího vzduchu. Ozvalo se houkání sanitky, které porušilo odpolední ticho.

„Garsonka?“ zeptal se.

Harding přisvědčil.

Byla to mimořádně malá garsonka. U jedné stěny postel, na nočním stolku vedle ní telefon. Na druhé straně pokoje knihovnička, křeslo, stojací lampa a dřevěný nenalakovaný prádelník. Zamčené okno vedle prádelníku vedlo na požární schodiště ústící do zadního dvorku. Kuchyňka se velikostí podobala skříni. Lednička s dvěma pomeranči uvnitř, karton s netučným mlékem, bochník černého chleba, balíček mražené zeleniny a kostka margarínu. V mrazáku bylo šest zmrzlých jogurtů a láhev vodky. Koupelna byla malá a bez poskvrnky. Lesknoucí se bílá vana, umyvadlo, dřez a záchodová mísa. Nad umyvadlem visela skříňka se zrcadlem obsahující několik druhů léků na předpis, zřejmě antibiotik, a obvyklou sbírku běžných léků proti bolestem a kašli, jaké se dnes najdou v každé lékárničce. A to bylo všechno. Nikde žádný obrázek nebo fotografie. Byt byl bezbarvý, neosobní, nezajímavý a deprimující.

Brown otevřel dveře jediné skříně v pokoji. Byly tam tři sukně, čtvery kalhoty, dvoje šaty, vlněný zimní kabát, plášť do deště, několik párů praktických bot. Carella otevřel horní zásuvku prádelníku. Bavlněné kalhotky a podprsenky. Bílé punčocháče. Ponožky. Tmavší punčocháče. V prostřední zásuvce blůzy. Šátky. V dolejší svetry. Ani sebemenší šperk nebo náznak něčeho opravdu osobního.

zásuvce nočního stolku našli adresář, kalendářík a rozpočtový notýsek.

„Tyhle věci bychom si rádi vzali s sebou,“ řekl Carella a listoval kalendářem.

„To teda ne,“ naježil se Harding.

Oba detektivové se na něj podívali.

„Dáme vám potvrzení,“ řekl Brown.

„Ani nápad.“

Detektivové se na sebe podívali.

„Ty věci nejsou moje,“ bránil se Harding. „Nemám právo vám je vydat.“

Carella si ho změřil pohledem, pod kterým by se rozpustilo Grónsko. Posadil se do křesla a začal opisovat záznamy z kalendáře Mary Vincencie za poslední dva týdny před vraždou. Pak se vrátil k nočnímu stolku, dal všechny tři věci zase do šuplíku, znova si změřil Hardinga a řekl: „My se vrátíme.“

Když byli zpátky v autě, prohlásil Brown: „Ten chlap zatracená nás nutí, abysme si dali vystavit povolení k prohlídce.“

„Celkem vzato má pravdu,“ řekl Carella.

„Většině lidí by přece stačilo potvrzení.“

„Lidi nemají rádi policajty, to je ono. Připomínáme jim esesáky.“

„Ty a já?“

„My všichni.“

„Asi se líp domluvěj s byrokratama,“ povzdechl si Brown.

„Pravděpodobně.“

„Chceš pro potvrzení dojet teď hned?“

„Ten doktor ale říkal, že odchází ve čtyři.“

„Když si nepospíšíme, tak zase nezastihneme soudce,“ namítl Brown.

„Pojďme nejdřív za doktorem a za farářem. Toho kovboje z Montany si necháme na konec. Co říkáš?“

„Dobře Na každej pád nás kvůli tomu zabedněnci čeká půlhodina cesty navíc.“ Carella ani Brown si nevšimli malé zelené hondy, která jela asi šest vozů za nimi.

Vedoucí lékař z oddělení, které se v nemocnici svaté Markéty eufemisticky nazývalo oddělení extenzivní péče, se jmenoval Winston Hall, což připomínalo název ložnice ve studentské koleji. Detektivové odhadovali jeho věk na čtyřicet let. Byl to vysoký, opálený, hranatý muž s nakažlivým úsměvem, příjemným chováním a tichou řečí. Měl na sobě pomačkané plátěné sako nažloutlé barvy a pískově zbarvené kalhoty, bledě modrou košili a nekřiklavou, modře a žlutě pruhovanou kravatu. Jak tak seděl ve čtvrt na čtyři toho pondělního odpoledne za svým stolem ve třetím poschodí, připadalo detektivům, že se chystá spíš na okružní výlet parníkem než na službu v kanceláři.

Vysvětlil jim, že na patře je čtyřicet lůžek, většinou obsazených dlouhodobě nemocnými pacienty, z nichž většina by patřila spíše do hospiců než do nemocnic.

„Ty hospice nám je sem odlifrujou, jakmile jde o něco vážnějšího, a doufají, že už si je necháme nadobro. Někdy to uděláme, ale u mnoha pacientů je to ‚nadobro‘ hodně krátké.“

„O jaký druh pacientů se starala Mary?“

„Na tomhle patře máme všechny možné druhy,“ řekl Hall. „CHPO, rakovina v konečné fázi, Alzheimer…“

„Co je CHPO?“

„Chronická plicní obstrukce. Astma, emfyzém, chronická bronchitida. Většina z nich je na kyslíku. Máme tu paní s Whippleovou nemocí, umírá už tři roky a nevzdává se. Má do břicha zavedenou kanylu, říká se jí PEG, tudy ji živíme a podáváme léky…“

„Co znamená PEG?“ zeptal se Brown.

„PEG je zkratka pro podkožní endoskopickou gastrostomii,“ vysvětlil Hall. „Ta paní s Whippleovou nemocí má kanylu v břiše a stálý katetr v hrudníku. Neovládá končetiny, nemá zuby, na temeni hlavy ztrácí vlasy, protože ať ji otočíme, jak chceme, vždycky nakonec leží naznak. Měla by být UN, ale nechce nám podepsat povolení.“

„Oč jde?“ zeptal se Brown.

„Co je UN? Umírající, neléčit. Velký nápis v patě lůžka. UN. V podstatě to znamená, že ji máme nechat zemřít.“

Carella si pomyslel, že by tuhle práci nedělal ani za milion dolarů.

„Jeden náš pacient má rakovinu prostaty, která metastázovala do kostí,“ pokračoval Hall. „Jiný rakovinu plic, metastázovanou do kostí a mozku. Máme pacienta s oboustrannou amputací, který je inkontinentní, má rozrušenou kůži a stálou kanylu v trachey…“

Ani za deset milionů dolarů, myslel si Carella.

To víte, zábavné to tady není,“ řekl Hall.

Čte mi myšlenky, napadlo Carellu.

„Mary u mě začala pracovat před šesti měsíci. Přešla sem z hospice v San Diegu, kde je, pokud vím, její mateřský konvent. Myslím, že si tam promluvila s vyšší představenou a ta ji odkázala na administrátorku. Jsem rád, že ji poslali sem, to mi věřte. Věřící žena bývá často obětavější než nejsvědomitější lékař. V případě Mary to rozhodně platilo.“

Carella, jehož mozek pracoval rychle, si odvodil, že „věřící žena“ je nejspíš společensky přijatelný název jeptišky. On sám dával přednost jeptišce nebo řádové sestře, zrovna tak jako policajtovi před policistou.

„Máme tady u svaté Markéty čtyři sta deset lůžek,“ vysvětloval Hall. „Čtyři stovky zaměstnanců včetně sester řádu Milosrdenství Kristova. Druhá nemocnice zaměstnávající sestry ze stejného řádu je dokonce ještě menší. Vláda nám totiž snižuje rozpočet a přibližně sedmdesát procent našich pacientů je buď úplně nemajetných, nebo zcela odkázaných na zdravotní pojišťovnu. Sestřičky vycházejí jen taktak, ale u nich je služba nemajetným povinnost. Vloni přijala svatá Markéta téměř dva a půl tisíce pacientů. Měsíčně jsme provedli dvanáct set vizit u nás a devět set pohotovostních, čtyři sta pacientů jsme navštívili doma. Tohle je chudá čtvrť. Moc nás tady potřebujou. Můžu vám říct, že budu Mary postrádat. Byla dokonalý profesionál a skvělý člověk.“

„Víte o někom, kdo by si o ní myslel opak?“ zeptal se Carella.

„Absolutně o nikom. Pracuju s řádovými sestrami už deset let a každá je docela jiná - jako ženy vůbec. Určitě se mezi nimi najdou přesně taková dětinská stvoření nebo přísné pedantky, jaké vídáme v televizi, chichotají se, když nosí mísy a balíky prádla, nebo se mračí a tlučou kluky přes prsty pravítkem. Ale já osobně jsem se nikdy nesetkal s řádovou sestrou, která by tomuhle stereotypu odpovídala. Většinou jsou to vyzrálé a inteligentní bytosti, které mají společné jen jedno - bezvýhradnou oddanost Bohu. Mary pokládala svou práci tady za dar a Boží vnuknutí. Sestry tomu říkají charisma, víte, práci, ke které je určil sám Bůh. Maryina práce byla mimořádně těžká, ale pracovala pro Boha neúnavně, poslušně a radostně. Ještě ji slyším…“

Hlas se mu zlomil.

„Ona… ona někdy pacientům na pokojích zpívala, měla krásný hlas. Každý, kdo se ocitl v její blízkosti, měl povznesený pocit a ulevilo se mu… Všichni ji budou postrádat.“

„Měl jste službu v pátek, pane doktore?“ zeptal se Carella.

„Ano, měl.“

„Připadala vám Mary stejná jako obvykle?“

„Ano, přívětivá jako vždycky.“ Chvíli uvažoval, pak pokýval hlavou a dodal: „Pracovali jsme spolu střídavě celý den. Nevšiml jsem si, že by byla jiná.“

„Nic divného nebo…“

„Vůbec nic. Byla přívětivá jako vždycky. Promiňte, že užívám pořád to slovo, dalo by se to asi vyložit i jako přihlouplá. Ale Mary se chovala tak, že člověka uklidnila a současně potěšila. Bylo v ní něco… něco nesmírně milého. V úsměvu a v očích. Působila jako člověk, který dosáhl dokonalé vnitřní harmonie, a proto roznáší radost jako nákazu. Promiňte…,“ odvrátil na chvilku obličej. „Měl jsem ji moc rád. Všichni jsme ji tu měli rádi.“

Z krabice na stole vytáhl papírový kapesník, utřel si oči a vysmrkal se. Detektivové čekali.

„Promiňte,“ omluvil se ještě jednou.

„Pane doktore,“ pokračoval Brown, „nezmínila se v pátek náhodou, kam půjde po práci?“

„Nezmínila.“

„Kdy jste ji viděl ten den naposledy?“

„Musím si vzpomenout.“

Čekali.

„Řekl bych, že těsně před koncem směny.“

„V kolik hodin to bylo?“

Helen Danielsová jim sdělila, že Mary odešla z nemocnice chvilku po třetí. Pokoušeli se ověřit si to.

„V půl druhé?“ řekl doktor Hall. „Ve tři čtvrtě na tři?“

„Odešla z nemocnice?“

„Ne, to ne. Služba končí ve tři. Takže něco málo před tím.“

„Kde jste ji viděl?“

„Před šatnou sester. Mluvila s jednou ošetřovatelkou.“

„Vzpomněl byste si s kterou?“

„Bohužel,“ řekl Hall. „Byla ke mně zády.“

„Kolik sester mělo to odpoledne službu?“

„To je každý den jiné.“

„Existuje nějaký záznam o tom, kdo tu byl?“

„ovšem.“

„Mohli bychom ho dostat, pane doktore?“ požádal Carella. „Aby na něm byli sestry i lékaři,“ dodal.

Hall se na něho podíval.

„Doktoři taky, samozřejmě,“ přisvědčil.

Sonny si pořád lámal hlavu, proč Carella a jeho kolega - předpokládal, že ten černej frajer je jeho kolega - pendlují mezi nemocnicí svaté Markéty a všemi těmi dalšími církevními budovami. V sobotu to byl klášter nahoře v Riverheadu, teď ve čtyři odpoledne je to tady ten kostel, celkem blízko činžáku, kde se stavovali předtím. Panna Maria Růžencová bylo vyryto nad klenutou bránou.

Jako kdyby někdo voddělal toho jejich povedenýho papeže!

Otec Frank Clemente byl padesátník v černém bavlněném svetru, černých kalhotách a černém tričku. Vypadá skutečně jako farář, myslel si Carella, ale mohl by zrovna tak dobře být znuděný elegán a pochutnávat si na cappuccinu u stolečku na chodníku Jeffersonovy třídy. Místo toho seděl ten dobrý muž s oběma detektivy na černých kovových židlích kolem velkého kamenného stolu na kamenné noze a popíjel s nimi limonádu, kterou sám vyrobil.

„Mary tu byla minulý týden na mši,“ řekl. „Mary…“

„Kdy minulý týden?“ zeptal se Carella.

„V úterý večer.“

Tři dny předtím, než ji někdo zavraždil, pomyslel si Carella.

„Pak jsme si dali drink.“

Láhev vodky v její ledničce, vzpomněl si Brown.

„Vypadalo to, že má starosti,“ pokračoval otec Frank. „Byla vždycky tak veselá a sdílná, ale ten večer…“

To úterý večer osmnáctého srpna se mu zdá trochu cizí. Jako kdyby ji tížilo něco, s čím by se ráda někomu svěřila, ale zdráhá se to prozradit. Zná ji od února, co přišla do města, zbožná jeptiška, která chodí na mši nejmíň jednou týdně, někdy i dvakrát. Ví, jak těžce pracuje v nemocnici, a tak ho napadá, že jí možná dnes zemřel pacient, má jich přece tolik nevyléčitelně nemocných. Ale ne, to ne, utěšuje ho Mary, v nemocnici je všechno v pořádku, Franku, jste hodný, že se staráte.

Některé řeholnice mají potíže s pitím, někteří kněží koneckonců taky. Cesta, kterou si zvolili, není snadná, a těžkosti života v Kristu se mohou někdy zdát nepřekonatelné. Nešťastníkům, kteří potřebují pomoc, nabízí církev pomocnou ruku, ale Mary k nim nepatří a on taky ne.

pracovně ve skříni má láhev dvanáct let staré whisky, a tak jí připraví drink. Na dva prsty skotské do vysoké benátské sklenice, kterou otec Anthony přivezl z Itálie, když tam byl vloni v létě na audienci u papeže Jana. Tři kostičky ledu a po okraj sodovky. Totéž pro sebe. Odnesou si sklenice do zahrady a posadí se k témuž stolu, u něhož teď farář sedí s oběma detektivy.

Letní hmyz je toho večera hlučný.

Naslouchají noci, která se rozprostírá kolem nich.

„Něco tě trápí?“ zeptá se jí konečně.

„Ne, Franku.“

„Zdáš se… já nevím, trochu zamlklá.“

„Ne ne.“

„Jestli se něco děje, svěř se mi, prosím. Třeba ti pomůžu.“

„Cítíte někdy…?“ zeptá se Mary a zaváhá.

On čeká. Ví, že nesmí naléhat. Jestli se mu chce svěřit s tím, co ji trápí, udělá to z vlastní vůle. Co sem přijela, chodí k němu ke zpovědi každý týden. Ví, že mu může důvěřovat. Čeká.

„Že minulost a přítomnost…,“ začne znova Mary a zase umlkne.

Hluk hmyzu se náhle zdá ohlušující. Přál by si, aby se dal ztišit, přál by si umlčet zvuky vesmíru a diskrétně nahlédnout do Maryiny mysli, najít tam, co ji dnes zastřelo závojem, pomoct jí, aby mu to sdělila, svěřila to Bohu, jeho porozumění a milosrdenství. A jeho odpuštění, pokud je co odpouštět.

Přesto čeká.

Upije ze sklenice.

Čeká.

Hmyz bzučí jako o závod.

„Chci říct…,“ Mary se opět odmlčí. „Franku, cítíte někdy, že minulost je určována přítomností?“

Není to spíš obráceně?“ namítne kněz.

„Vůbec ne.“

„Říkáš, že přítomnost určuje…“

Ano, určuje minulost. To co děláme dnes, rozhoduje o tom, co jsme udělali včera.“

„Pouštíme se snad do diskuse o svobodné vůli?“

„Doufám, že ne.“

„O destinaci? A o predestinaci?“

„To není to, co…“

„Dvojí predestinaci? Kalvinismu? Copak jsem zpátky v semináři?“

„Já nežertuju, Franku.“

„To si vážně myslíš, že budoucnost rozhoduje…?“

„Ne budoucnost. Přítomnost.“

„V minulosti je přítomnost budoucností, Mary.“

„Ano, ale já mluvím o tom, co je teď. O bezprostřední přítomnosti.“

„Můžeš mi uvést konkrétní příklad?“ přeruší ji v domnění, že přiměje-li ji, aby od obecných úvah přešla ke konkrétním skutečnostem, může se dovědět, co ji opravdu trápí. Je jasné, že jí nejde o metafyzickou diskusi…

„Řekněme například…“

Pomalu upíjí ze své sklenice.

„Řekněme, že tu sedíme a pochutnáváme si na skotské…“

„Což fakticky činíme.“

„Tady a teď. Tenhle okamžik je přítomnost.“

„To docela jistě je.“

„Je mi líto, že se tomu smějete, Franku.“

„Odpusť.“

„Snažím se vám vysvětlit, že… myslíte si, že to, jak popíjíme skotskou, tady a teď v přítomnosti, je důvodem, proč jste tu skotskou koupil tenkrát v minulosti?“

„Ne, nemyslím.“

„Proč ne?“

„Protože jsem ji nekupoval. Dostal jsem ji darem od Charlese. Přivezl mi ji z Glasgowa.“

„Tak ji tedy kupoval on, to je jedno, kdy to bylo…“

„Před třemi měsíci.“

„Byl ten jeho nákup ovlivněný tím, že pijeme tu skotskou právě teď v tomhle okamžiku? Věděl nějak už tenkrát před třemi měsíci v Glasgowě, že vy a já budeme dneska večer sedět tady v zahradě… kolikátého je dneska?“

„Osmnáctého.“

„Červenec, červen, květen,“ řekla a počítala měsíce nazpátek. „Věděl otec Charles osmnáctého května, tušil nebo dokonce předvídal, že budeme dneska večer pít skotskou, kterou právě kupuje v Glasgowě? Rozhodla přítomnost… dnešní večer, 18. srpen v… kolik je hodin?“

„Půl desáté.“

„Rozhodla tato hodina a tato minuta v této zahradě o zakoupení whisky před třemi měsíci?“

„Nemyslel jsem si, že je tak silná,“ usměje se kněz a dívá se do sklenice, jako by v ní hledal tu skrytou sílu.

„Já mluvím vážně, Franku. Dejme tomu, jako příklad… dejme tomu, že rozhodnutí, ke kterému jsem došla před čtrnácti dny v neděli… fakticky tady na mši…“

„Jaké rozhodnutí to bylo?“ ptá se kněz rychle.

„Na tom nezáleží. Rozhodnutí. Řekněme, že duchovní rozhodnutí.“

„Dobrá.“

„Myslíte si, že moje rozhodnutí mohlo určit obsah dopisu napsaného den potom, co jsem k tomu rozhodnutí došla?“

Frank se na ni podívá.

„Co to bylo za dopis?“

Dokonce i hmyz najednou utichl.

„To jsou všechno jen úvahy,“ říká Mary.

„To si uvědomuju. Od koho byl ten dopis?“

„Řekla jsem vám, že uvažuju čistě teoreticky.“

„Dostala jsi nějaký dopis, Mary?“

„Je to všechno hloupost, viďte? Mluvme radši o skutečném světě, ano?“

Vhodný okamžik je pryč.

Rozhovor přejde na jiné téma.

Mary odchází z kostela chvilku před desátou, děkuje mu za skotskou a slibuje mu, že přijde v neděli na mši.

„Jenže samozřejmě… v neděli už byla mrtvá.“

Zahrada je teď tak tichá, jako musela být to úterý, kdy mu málem prozradila, co ji trápí.

„Dostala doopravdy nějaký dopis?“ zeptal se Carella.

„Nemám tušení.“

Tentokrát se tam vypravili se soudním povolením, které je opravňovalo zabavit kalendář sestry Mary Vincencie, její adresář a notes s jejím rozpočtem. Dále je opravňovalo hledat v bytě dopis adresovaný jí a taktéž si ho odnést.

Harding nebyl rád, když je zase spatřil.

Zřejmě si to ověřoval u nějakého přítele policajta, právníka nebo pouhého studenta práv, a dověděl se, že jeptiščin byt není místem trestného činu, a že policajti proto nemají právo Hardinga otravovat každých deset minut a žádat na něm, aby jim odemkl.

„Tak fajn,“ pokrčil rameny Carella. „Chcete, abychom ty dveře vykopli?“

„Nemáte právo…“

„Pane Hardingu, máme soudní povolení a vy…“

Harding se na něj podíval. „Tak já vás vemu nahoru,“ řekl nakvašeně.

Pachtili se za ním po schodech až do šestého patra. Před dveřmi do bytu 6 C trpělivě čekali, až zase přehrabe klíče na kroužku. Konečně dveře odemkl, otevřel je a řekl: „Můžu vidět to povolení, o kterým mluvíte?“

Carella mu je ukázal, Harding si je přečetl slovo po slově, pak ho vrátil a ustoupil stranou, aby detektivové mohli vejít do bytu.

Někdo tam byl před nimi.

Byt byl vzhůru nohama.

Dvířka lednice byla otevřená, její obsah rozházený po podlaze kuchyňky. Pohledem do koupelny zjistili, že vetřelec prohledal lékárničku a nádrž nad záchodovou mísou, víko nechal ležet na sedátku mísy. Postel byla svlečená, dveře od skříně otevřené, Maryino skromné oblečení roztahané po celém pokoji. Zásuvky od prádelníku…

-“Tady je otevřené okno,“ řekl Brown.

Okno bylo ve stěně vedle prádelníku. Při minulé návštěvě bylo pevně zavřené. Teď zelo dokořán. Několik hliněných kořenáčů s rozkvetlými květinami se válelo venku na požárním schodišti, jeden kořenáč byl převržený, jak vetřelec pospíchal pryč.

„Viděl jste dneska odpoledne někoho na zadním dvorku?“ zeptal se Carella.

„Já jsem dneska odpoledne na dvorku nebyl,“ odsekl Harding.

„Mělo by to být někdy po třetí,“ řekl Brown.

„Proč po třetí?“

„Ve tři jsme odešli.“

„Neviděl jsem nikoho ani dřív, ani potom, protože když jsem spravil tu kladku, tak už jsem na dvorek nešel.“

„Proč jste pořád tak nakvašený, pane Hardingu?“ řekl Brown.

„Nemám rád, když se mi tu roztahujou policajti, to je všechno,“ zavrčel Harding.

„Třeba byste radši přišel na policejní stanici a odpověděl na pár otázek tam,“ řekl Brown dopáleně. „To byste chtěl, pane Hardingu?“

„Nemáte důvod mě zatknout,“ odsekl Harding.

„Jen si zkuste překážet průběhu vyšetřování vraždy…“

„Nech to, Artie,“ řekl Carella.

„Ten chlap mě začíná dožírat! Někdo tady spáchal vraždu a on si počíná, jako by…“

„Nech to být,“ opakoval Carella. „Radši se podívejme po tom dopise.“

Když prohledávali pokoj, Harding stál ve dveřích s rukama zkříženýma na prsou a spokojeně se usmíval. Brown měl chuť mu jednu vrazit, mizerovi! V zásuvce nočního stolku našli ty sešitky a knížečky, které se už jednou pokoušeli odnést…

„Teď si to vezmeme,“ řekl Carella.

Harding přikývl.

Dopis, o kterém se Mary Vincencie zmínila otci Frankovi, nenašli.

Ani žádný jiný.

nočním stolku, ani nikde jinde.

„Jestli jste tady skončili,“ ozval se Harding, „já mám moře práce.“

Brown si připomněl všechna porušení protipožárních a domovních opatření, kterých si všiml při tom namáhavém šplhání do šestého patra: vyhořelá žárovka na chodbě v 1. patře, zamalované okno do světlíku ve třetím, odkryté elektrické vedení v pátém, hromada lepenkových kartonů, bránící průchodu v šestém patře.

Usmál se jako Buddha.

Jestliže byl kalendářík Mary Vincencie pravdivým ukazatelem jejího společenského života, pak byla sestřička v posledních dvou týdnech před svou smrtí hodně zaměstnaná. V kalendáři stálo:

11. srpna: 16.30 Felicia v klášt.

srpna: 19.00 Jenna a Renée u mne

srpna: 19.30 Michael v nem.

18. srpna: 18.00 Frank v kost.

20. srpna: 17.00 Annette v klášt.

S otcem Frankem Clementem v kostele Panny Marie Růžencové už mluvili a se sestrou Annettou Ryanovou v klášteře Milosrdenství Kristova také. Nahlédnutím do Maryina adresáře zjistili, že Felicia Locaste je sestra řádu Milosrdenství Kristova, Jenna di Salvo a Renée Schneiderová ošetřovatelky v nemocnici sv. Markéty a MUDr. Michael Paine tamější lékař.

Bylo pondělí večer, poměrně brzo.

Usedli k telefonu.

5

„Měla finanční starosti,“ řekla sestra Felicie Locasta. „Myslím, že za mnou ten večer přišla právě proto. Studovala jsem totiž na univerzitě matematiku, než jsem vstoupila do řádu. Mluvívaly jsme spolu o finančních záležitostech.“

Detektivové byli už zase zpátky v Riverheadu v klášteře sester řádu Milosrdenství Kristova. Začínalo svítat a oni seděli v malé místnosti vedle kaple, kde byl kávovar, lednička a dřez.

„Buďte tak hodní a říkejte mi jen Felicie, ano? Já vím, že některé jeptišky si potrpí na oslovení sestro, ale těm je nejmíň sto let.“

Felicii mohlo být mezi třiceti a čtyřiceti, měla černé oči a černé kučeravé vlasy svázané na temeni obyčejnou černou stužkou. Měla na sobě džíny, mokasíny na bosých nohou a bílé tričko s nápisem SESTRY MILOSRDENSTVÍ KRISTOVA.

„… sestra Carmelita by to sice nemusela pokládat za vhodné,“ pokračovala a zdůraznila poslední slovo, „ale je v San Diegu a já jsem tady. Ostatně já k řádu Milosrdenství Kristova patřím a chodím takhle jen tady, než jdu do práce. Kolik je vlastně hodin?“

Bylo sedm ráno, úterý 5. srpna a horko jako v peci, slunce sotva vyšlo, ale vedro už bylo, a jaké! Felicie jim včera večer řekla, že musí být v práci přesně v devět, takže jestli s ní někdo chce mluvit, ať přijde do kláštera nejpozději v sedm. Jejím zaměstnáním je učit ve vedlejší škole hluché děti matematiku, a pokud návštěvníci odejdou v osm, má čas se osprchovat a obléct si řádový oděv, než se pustí do práce.

Carella nevěděl, jestli se má zmínit o tom, že jeho žena je hluchá.

Divná věc, nikdy na ni nemyslel jako na hluchou.

Nechal to být.

„Mary dělalo vždycky potíže vyjít s penězi,“ řekla Felicie. „Nevím proč. Pořád jsem jí radila, ať požádá sestru Carmelitu o dovolení přestěhovat se sem do kláštera. Dáváme všechny peníze do společné kasy a vím, že nás to přijde mnohem levněji než žít každá sama ve městě. Ale ona tvrdila, že prý chce být blízko nemocnice. Člověk nikdy neví, co se může stát, říkávala. Některý můj pacient mě může potřebovat. Ona byla totiž strašně svědomitá, víte. Jednou v noci jsem s ní byla, když jí zemřel pacient, byla k neutěšení.“

„Chodila sem k vám často?“

„Nebo jsem já sedla na vlak a jela do města. Byly jsme důvěrné přítelkyně. Myslím to takhle - všechny nás spojuje víra, tedy nás řádové sestry, ale člověk přirozeně tíhne k někomu víc než k ostatním. Spřátelily jsme se brzo potom, co přijela ze San Diega. Seznámila nás Annetta. Její duchovní matka. Mluvili jste už s Annettou?“

„Ano, mluvili jsme s ní,“ přikývl Carella. „Bylo to někdy v únoru, viďte? Myslím, když jste poznala Mary?“

„V únoru nebo v březnu, tak někdy.“

„Jak často jste se vídaly?“

„Přibližně jednou za tři týdny jsme spolu šly na oběd. Obyčejně přijela sem, někdy jsme se sešly ve městě.“

„Podle těch zápisků,“ řekl Brown a díval se do Maryina kalendáříku, „byla tady v klášteře jedenáctého. V úterý večer. Má vás napsanou na půl sedmé večer.“

„Ano, to je hodina, kdy se v klášteře večeří. Hned po nešporách. To je večerní modlitba. Musíte chápat… tohle bude znít hrozně, já vím, ale bohužel je to tak. Víte, my skládáme slib chudoby, křesťanské lásky a poslušnosti. Chudobu nepředstíráme, opravdu jsme chudé. A tak, když sem Mary přišla na večeři… jak bych vám to… byla to zkrátka další ústa, která se musela nakrmit, chápete. Máme svůj rozpočet. Takže nám vždycky něčím přispěla a my jsme vděčně přijaly všechno, co si mohla dovolit, tedy co jí dovolily její finance.“

„A co když jste šly spolu někam na oběd?“

„My jsme nikdy nešly do drahého podniku. Divil byste se, kolik je ve městě malých laciných hospůdek. Obyčejně jsme si daly špagety, salát a skleničku vína. Někde vás nechají sedět a povídat. My jsme takových restaurací našly spoustu,“ dodala a v očích se jí zajiskřilo, jako kdyby znala státní tajemství. „A na jaře a v létě jsme chodily na procházku. Letos bylo nádherné jaro. Tady ve městě je moc chudých lidí, víte. A zdaleka ne všichni se pro tu chudobu sami rozhodli. My jsme si tenhle život zvolily samy, na to nesmíte zapomínat.“

„Řekla jste, že Mary měla finanční starosti…“

„Ano, měla.“

„Přišla za vámi proto?“

„Ano. Totiž, byly jsme opravdu dobré přítelkyně, a tak jistě taky chtěla být chvilku se mnou a s ostatními sestrami. Ale otázka peněz ji tížila, to ano.“

„Mluvily jste ten večer ještě o něčem jiném než jen o penězích?“ zeptal se Brown.

„Trápilo ji to,“ řekla Felicie. „Mluvily jsme většinou o tom.“

„Jen vy a Mary? Nebo se hovoru zúčastnily i jiné sestry?“

„Jen my dvě.“

„A vy říkáte, že byla ztrápená.“

„Ano.“

„Jen kvůli penězům?“

„O ničem jiném mi nepověděla.“

„Nezmínila se, že dostala od někoho dopis?“ zeptal se Carella.

„Nezmínila.“

„Nemluvila o nějakém rozhodnutí, které učinila před několika týdny?“

„Ne.“

„Mluvily jste jen o penězích.“

„Většinou. O tom, že se jí nedaří vyjít. A o problémech, které má se slibem.“

„Máte na mysli slib chudoby?“

„Slib chudoby, ano. Nechápu, proč ji najednou tak tížil. Byla členkou řádu už…“

„Dlužila někomu peníze?“ zeptal se Brown.

„Ne. Totiž jsem si jistá, že ne.“

„Jak si můžete být jistá?“

„Promiňte, ale něco takového by mě ani nenapadlo.“

„Nepila náhodou?“

„Ne nadmíru, to ne. Ovšem, že ne.“

„A co nějaké zlozvyky neměla?“

„To má být špatný vtip, pane detektive?“

„Cože? Aha! Ne, mám na mysli zlozvyky jako hazard nebo drogy, takové ty běžné neřesti.“

místnosti zavládlo ticho.

„Byla přece řádová sestra,“ namítla Felicie.

„My se na to ptát musíme,“ řekl Brown.

„Skutečně?“

Podívala se na nástěnné hodiny. Brown se dovtípil, že šlápl vedle. Čekal, až Carella položí další otázku, ale Carella myslel na to, že nebude lehké napravit tuhle botu. Felicie se znovu podívala na hodiny. Rozhodl se, že si nebude brát servítky.

„Jaký měla příjem?“ zeptal se. „Víte to?“

„Nějak vždycky vyšla.“

„Ale stěžovala si.“

„Jen mně. Já jsem byla její nejbližší přítelkyně. Pánu Bohu si stěžovat nemůžete, pánové, ale přítelkyni ano. Řekla jsem jí, že už si na to měla dávno zvyknout. Myslí si snad, že chudoba znamená šampaňské a kaviár? Řekla jsem jí, že bych to chápala, kdyby právě vstoupila do řádu. Ale po šesti letech? Proč složila konečný slib, když měla pochybnosti? Proč přijala zlatý prsten zaslíbení…“

„Ona se vám svěřila, že má pochybnosti?“

„Ne, řekla jen, že je to moc těžké.“

„Zčistajasna?“

„Já nevím, jestli to bylo zčistajasna. Třeba o tom přemýšlela už delší dobu. Já jsem to slyšela poprvé.“

„Ale říkala jste, že o penězích jste mluvívaly často?“

„Neexistuje řádová sestra, která by nemluvila o penězích.“

„Stěžovala si někdy předtím, že nevystačí?“

„Nikdy.“

„Tak proč zrovna teď?“ zeptal se Carella.

„Nevím, proč. Šest let!“ řekla Felicie a zavrtěla hlavou. „Vstoupila do řádu rovnou po skončení univerzity, Brownovy univerzity, pokud vím. A najednou nemá dost peněz na útratu! Chápete to? Já tedy ne.“

Večer předtím o něm byla zmínka ve večerních zprávách, ale nelíbilo se mu, že o něm mluvili jako o Cukráři. Připadal si jako tlustý kuchtík z obalu na mouku, jen ho dloubnout prstem do břicha, aby se zahihňal. A zatím byl nejen dospělý sedmadvacetiletý muž, ale taky vysoký a štíhlý a docela hezký, i když si to o sobě myslel hlavně sám. Mimoto zkušený lupič, který nepozorovaně vniká do bytů už od svých dvaadvaceti let, kdy ho propustili z armády Spojených států. A sloužil čestně a řádně, jděte a zeptejte se jeho mámy! Za celých pět let ho poldové ani jednou nedostali a taky nedostanou, to by tak hrálo!

Cukrář.

Ta přezdívka se mu vůbec nezamlouvala.

Nějak to snižovalo smysl všeho jeho počínání. Znevažovalo, dalo by se říct. To, co dělá, přece není debilní trik, poctivě se pokouší udělat z obětí - to slovo nesnášel - obdarovaný. Co byste se na mě zlobili? Byl jsem ve vašem bejváku, odnes sem si pár vašich věciček, vim, že vám na nich moc záleželo a teď jsou pryč. Chci ale, aby vám došlo, že proti vám nic nemám. Já se tím živím zrovna tak, jako vy ste burzián nebo vošetřovatelka, advokát nebo servírka. Já sem lupič a chci, abyste si vážili mý práce, jako já si vážím vaší. Proto sem se choval u vás doma slušně, nerozházel sem věci po podlaze, nenechal sem tam žádný svinstvo, no řekněte, nechal? Zůstalo to po mně tak, jak sem to našel, až na těch pár věcí, kerý sem si odnes. A na oplátku, protože já na mou duši nechci, abyste měli něco proti mně a zlobili se, vám nechávám to čokoládový cukroví, kerý sem sám upek. Ne že bysem chtěl za vaše věci platit, to byste mi špatně rozuměli! To neni žádnej obchod, já to spíš vidim jako výměnu dárků. Děkuju vám za vaše věci a ve vší skromnosti vám nabízím dárek - výtečný čokoládový cukroví, kerý upek váš oddanej služebník podle vlastního receptu a kerý vám s láskou nabízí. Je v nich, prosim, málo tuku.

Okna měl otevřená dokořán, bylo další horké dopoledne - pekl vždycky ráno - a teď si předehříval troubu. Když pekl, což bylo denněs výjimkou nedělí, představoval si, jak lidi v celém sousedství vystrkují hlavy ze svých rovněž otevřených oken a čichají příjemnou sladkou vůni jeho cukroví, táhnoucí se ven do tichého letního vzduchu. Na kuchyňském stole měl rozložené všechny přísady: cukr, margarín, mouku a kypřící prášek, vanilku, sůl, bílek a kousíčky čokolády. Trouba měla už skoro správnou teplotu. Začal vypracovávat těsto.

Nejdřív půl šálku krystalového cukru a čtvrt surového, hnědého. Pak čtvrt šálku rozehřátého margarínu a lžičku vanilky. Všechno do velké mísy, utřít dřevěnou vařečkou. Usmíval se. Míchající ruka se pohybovala v kruzích, požitek jedna radost! Pak do toho nasypeme šálek mouky a na špičku nože soli a přidáme kousíčky nepříliš sladké čokolády, půl šálku. Pouštěl je tam jeden po druhém a díval se, jak zapadají do bílé směsi jako vykřičníky, vmíchal je do ní, vdechoval nosem voňavý vzduch, usmíval se, otevřel troubu a ucítil na tváři její horký dech, takové blaho! Na nepomazaný plech nakladl lžičkou hromádky těsta asi pět centimetrů od sebe, pak strčil plech do trouby, nařídil kuchyňský budík na deset minut. Jedna dávka stačí přibližně na padesát kousků cukroví.

Posadil se s úsměvem ke kuchyňskému stolu, popíjel kávu bez kofeinu a v duchu viděl, skutečně viděl tu vůni, jak pluje vlna za vlnou od trouby přes pokoj k otevřeným oknům a ven na dvůr, nese se s větrem k dalším otevřeným oknům naproti a skrze ně nahoru a dolů do bytů vděčných sousedů, kteří se nestačí divit, kdo propána peče tyhle báječné pamlsky, a v životě je nenapadne že by to mohl být sám Cukrář.

Dnes odpoledne zanechá v bytě, do kterého se vloupá, ať patří komukoli, na posteli v bílé krabičce tucet kousků čokoládového cukroví, a to na polštáři, na nějž podle jeho domnění pokládá hlavu paní domu. Dárek od Cukráře, madam, dobrou chuť!

Přemílal tu přezdívku sem a tam a nakonec zjistil, že se mu vlastně docela líbí.

Když přišli v půl desáté ráno do nemocnice svaté Markéty, oznámila jim vrchní sestra, že Renée Schneiderová a Jenna DiSalvo jsou právě u pacientů. Šli po chodbě do místnosti pro návštěvy a usadili se v koutě s okny na parkoviště. Brown byl nezvykle tichý.

„Na co myslíš?“ zeptal se Carella.

„Na nic.“

„Ještě tě to mrzí?“

„Když to chceš vědět, tak mrzí. Nechoval jsem se správně, já si to uvědomuju. Ale musím ti říct, Steve, že je mi fakticky putna, jestli jsou to jeptišky nebo kněží nebo kterej ďas, matka představená nebo sám papež. Někdo prostě zavraždil člověka.“

„Nerozčiluj se tolik, Artie.“

„Promiň, ale co jsem řek tak hroznýho, můžeš mi to prozradit? Je snad vyloučený, že by řádová sestra měla problémy s alkoholem? Otec Clemente včera večer povídal, že jsou mezi nima takový.“

„Řekl taky, že Mary k nim nepatřila.“

„Prosím, ale máma mě učila, že nikdy neškodí zeptat se dvakrát.“

„Asi znala mou matku.“

„Musím se na zavražděnou dívat jako na normálního člověka. A lidi si běžně půjčujou prachy. Tak proč se to sestry Felicie tak dotklo? Plivnul jsem jí na růženec nebo co, když jsem se zeptal, jestli Mary někomu dlužila peníze? To je toho! A ona na to: No ne, takovýho něco by mě jakživo nenapadlo! Proč ne? Mary najednou potřebuje prachy, proč je teda tak nemožný, že by je někomu dlužila?“

„Byla řádová sestra, Artie.“

„A má bejt? Nemůže jeptiška sázet na koně? Nemůže si kupovat někde na ulici koks? Nemůže hrát s jinejma sestrama poker? Bydlela v tom svým bytě sama, Steve. Nikdo ji nehlídal.“

„Hlídal ji pánbůh.“

„Dej pokoj, prosím tě! Ty tomu věříš?“

„Já ne. Ale ona tomu určitě věřila.“

„Tak jo, ale proč myslíš, že potřebovala najednou víc peněz?“

„Proč myslíš ty?“

„Vydírání,“ řekl Brown.

„Promiňte.“

Oba se otočili ke vstupním dveřím. Stály tam dvě ošetřovatelky v uniformě, jedna blondýnka, druhá tmavovláska.

„Chtěli jste s náma mluvit?“ řekla blondýnka.

Detektivové vstali. Ošetřovatelky vešly do místnosti.

„Já jsem Jenna DiSalvo,“ řekla blondýnka.

Já Renée Schneiderová,“ dodala brunetka.

Detektivové se představili. Sestry se omluvily za zdržení a vysvětlily, že obvazovaly pacienta s dekubitem.

„To je proleženina,“ vysvětlila Jenna.

„Na kostrči,“ dodala Renée.

… a musely tam být obě, protože pacient byl tak slabý, že nevydržel ležet, když ho překulily na bok, a jedna z nich ho musela držet a druhá čistila tu pěticentimetrovou ránu fyziologickým roztokem, ta druhá ji pak přikryla gázou namočenou v roztoku, pak na to dala suchý obvaz a přelepila leukoplastí. Celé to trvalo patnáct minut, a proto se zpozdily. Znova se omluvily.

Ani za sto milionů dolarů, pomyslel si Carella.

Ošetřovatelky, nažehlené a bílé ve svých neposkvrněných uniformách se tvářily lhostejně, ale byly ve střehu. Věděly, že policie podezírá každého, kdo se v jisté době před vraždou stýkal s obětí. Viděly také mnoho televizních seriálů o neoprávněném zatčení a surovosti policie. Oba detektivové měli na sobě terylenové obleky, v tom vedru pomuchlané, propocené zapínací košile a hedvábné kravaty, které volaly po žehlení. Vypadali jako tvrdí hoši. Když se Brown zeptal, jestli by mohli mluvit s každou jednotlivě, byly si sestřičky jisté, že skončí ve vězení, kde je znásilní otrlí zločinci a sadističtí dozorci.

Jenna zavedla Carellu na konec chodby, kde byla sesterna.

Brown zůstal s Renée v čekárně pro návštěvníky.

Renée dostala toho černého policistu, a proto si představovala, že skončí na elektrickém křesle. Byla Židovka a věděla, že černoši, ti nevděčníci, nemají Židy rádi. Jenně připadl policajt s italským jménem a taky usoudila, že skončí na elektrickém křesle. Náhodou byla sama italského původu a věděla, že Italové si navzájem nedůvěřují.

„Posaďte se,“ řekl Brown, jako kdyby čekárna byl jeho obývák. Renée si odkašlala a složila ruce do klína. Byla hezčí z těch dvou a věděla to. Ale před elektrickým křeslem ji to nezachrání. Brown vytáhl z vnitřní kapsy saka notes.

„Čtrnáctého srpna,“ řekl. „To znamená týden předtím, než někdo zavraždil Mary Vincencii.“PARALELNÍ VÝSLECH

„Má vás zapsanou v kalendáři na sedm ten večer,“ spustil Carella. „Sešly jste se u ní v bytě, že?“

„Ano,“ řekla Jenna. „Něčeho se napít.“

„Šly jsme pak na večeři,“ řekla Renée.

„Kolik toho vypila?“ zeptal se Brown.

Nikdy neškodí zeptat se na totéž třikrát.

„Dala si jen jednu sklenici vína.“

„Přišla jste tam v sedm?“

„Ano. Jenna se trošku opozdila. Nešly jsme spolu.“

„Kam jste šly, když jste se napily?“

„Do čínské restaurace, je blízko.“

„Vzpomněla byste si, jak se jmenovala?“

„Ah Fong,“ řekla Jenna.

„Ah Wong,“ řekla Renée.

„Kdo platil tu večeři?“

„Všechny společně.“

„Každá za sebe.“

„Navrhla to Mary?“

„Ne, dělaly jsme to tak vždycky. Když jsme někam šly společně.“

„Jak často to bylo?“

„Jednou za čtrnáct dní,“ řekla Jenna.

„Jednou měsíčně,“ řekla Renée.

„Zmínila se Mary o penězích?“

„O penězích?“

„Při placení. Že je účet moc vysoký. Nebo něco podobného?“

„Ne. Proč by o tom měla mluvit?“

„Dělalo to asi devět dolarů za každou. Včetně spropitného. Proč by si měla myslet, že je to moc drahé?“

„Byla na tom finančně dost špatně, ne?“

„Jak bych to mohla vědět?“

„Nikdy se nezmínila, že je těžké vystačit s penězi?“

„Ne. A proč by to říkala? Měla slušný plat.“

„Víte, kolik vydělávala?“

„Dvaadvacet dolarů za hodinu, jako my. Aspoň myslím. Ne, počkejte, mohlo to být míň. Renée a já jsme diplomované ošetřovatelky a ona byla jen pomocná zdravotní sestra.“

„Mohla vydělávat tak patnáct nebo šestnáct dolarů za hodinu, „ řekla Renée. „Ale proč se na to ptáte?“

„Dověděli jsme se, že měla finanční starosti.“

„A co to má společnýho s tím, kolik vyděláváme my? Ostatně, kolikpak vyděláváte vy?“

„Nezmínila se o nějakých výhružných dopisech nebo telefonátech?“

„Ne.“

„Věděla byste, kdyby byla někomu něco dlužná?“

„Věděla,“ řekla Jenna. „Dlužila mi dolar pětasedmdesát za jízdenku v autobuse. Její průkazka už vypršela, a tak jsem jí půjčila na jízdenku.“

Renée později vykládala matce, jak ji ten negr vyslýchal jako sprostého zločince.

„To víš, tak s náma zacházejí,“ povzdechla si její matka.

Jenna se později tázala svého přítele, který byl právník, jestli může žalovat Carellu za to, že s ní zacházel jako s prostitutkou.

„Hlídala sis, jak sedíš?“ zeptal se přítel.

6

Cukrář nikdy nešel po velké kořisti. Tím se podle něj vyznačují amatéři. Každej to dělá pro peníze, to je sichr, ale amatéři do toho lezou taky pro parádu a vzrušení, pro slávu, jako by to bylo bůhvíco. Amatéři se pokládají za filmový hvězdy. Projít kolem ochranky v luxusní vile na kopci nad parkem, otevřít paklíčem zámek na dveřích, dostat se do sejfu pod obrazem vod Rembrandta a odkráčet s pokladem. Děkuju pěkně, je to pro mě velká čest, chci poděkovat taky svý matce, svýmu učiteli herectví a svýmu policejnímu psovi.

Amatéři.

Amerika je země úspěšných amatérů.

Cukrář na velkou kořist nikdy ani nepomyslel. Při pohledu na nóbl dámu v kožichu ze stříbrné lišky až na paty, jak pyšně vychází z luxusního domu, vrátný píská na taxíka, drží nad ní paraple a pomůže jí do vozu, šel vždycky klidně dál. To se ví, že kdyby se mu podařilo vloupat do jejího apartmá, našel by další dva kožichy, hromady briliantů, drahocenný umělecký předměty a bůhsuď co ještě. Ale nezapomeňte, že se s tím musíte taky dostat ven. Jednou se ti podaří projít kolem hlídače, když deš tam, ale když deš ven, musíš kolem něj projít znova. Ne projít jen tak, ale s nákladem ukradenejch věcí a teď se to snaž členům Akademie vysvětlit, děkuju mockrát, mám vás všechny moc rád, je to pro mě velká čest!

Už na začátku své kariéry se Cukrář naučil, že poklady mají i chudí lidé. Může to být medajlonek po babičce v plechovce od bonbonů nebo pět set dolarů zastrčených dole v žaluzii, každý má něco. Vlastně každý ne. Nechodil například do těch nejubožejších baráků v Diamondbacku, kde by nenašel nic než šváby a prázdné láhvičky od kokainu.

Cukrář se rozhodl pro zlatou střední cestu.

Pokládal se za umírněného.

Věděl, že v jeho profesi se najdou takoví, kteří si myslí, že když už se do toho pustíš, máš jít rovnou za něčím větším. Hrozí ti totéž, ať odejdeš s babiččiným medajlonkem nebo s kožichem nějaké prachaté paničky. Je to loupež tak jako tak. Existují samozřejmě různé stupně loupeže, závisí to na tom, jestli se tam člověk vloupá ozbrojený - takovou pitomost by nikdy neudělal - jestli je den nebo noc, jestli je to byt nebo kancelář, jestli tam v tu dobu někdo je nebo tam není ani noha. Všechny tyhle okolnosti určují délku pobytu ve vězení, kde Cukrář ještě nikdy nebyl, a kde neměl v úmyslu se někdy octnout, uctivě děkuju.

Jenže amatéři uvažujou jinak. Stojíš-li o pět, deset, dvacet nebo kolik let za katrem podle okolností - bůh chraň, abys během akce někoho zabil! Je to úkladná vražda a odsedíš si hezkou řádku let, radši se neptej, kolik -

Jenže amatér uvažuje jinak: Dejme tomu, že mě čeká deset let v lapáku, tak se to nezmění. Ať ukradnu co ukradnu, vyfasuju deset let a basta, chápeš? Kdo si chce hrát, musí chápat, že má před sebou deset let, když ho dopadnou.

Jenže Cukrář neměl v úmyslu dát se dopadnout.

Za prvé: nehodlal jít za opravdu velkou kořistí, to přenechával amatérům. Za druhé: protože se spokojoval malými zisky, nechodil a nebručel a nestěžoval si, nevykládal barmanům, že z něj moh bejt bůhvíkdo, nerozčilovalo ho, že přišel domů s dvěma nebo třema tisícovkama za týden místo pěti sty tisíci na jeden zátah. Cukrář si žil dobře a mimoto se bavil. A tu a tam udělal nějaký byteček a podívejme se, objevil liščí kabátek a plechovku plnou všelijakých cingrlátek a korálků. Kabátek zastavil za pět stovek, kamínky za dvě, což představovalo zisk patnáct set dolarů za jedno rozbité okno a dvacet minut pobytu v cizím kvartýře.

Když někdy šel a našel starou bačkoru, co se dalo dělat? Na první pohled viděl, že tady nepořídí, ale stejně pro každý případ byt zběžně prohledal, pro každý případ, aby náhodou o něco nepřišel, a zmizeltak rychle, jak přišel, nemá smysl dát se zašít pro nic za nic, rizika jsou pro amatéry. A žádný škatulky s cukrovím, děkuju vám za nic, madam!

Zato se snažil najít dobře udržovaný dům v poměrně spořádané čtvrti, nemusela to být zrovna nóbl vilová čtvrť, jen průměrné středostavovské prostředí, kde jsou domy bez vrátných, někde dokonce jen se schodištěm bez výtahů, to je jedno. Něco bez ochranky. Projde se tam třikrát nebo čtyřikrát, až se s barákem dokonale seznámí, vyhledá si schůdky, které vedou na zadní dvorek, párkrát si dům obejde ze všech stran. Když se ho někdo začne vyptávat, řekne, že je „městský inspektor“ a kontroluje „dodržování předpisů“ a přejde k dalšímu bloku. Když člověk neriskuje, tak mříže neuvidí.

Zadní dvorky jsou docela jiný svět.

Je to jako se octnout mezi moderními skulpturami: fantastický svět pleskajících šňůr na prádlo a telefonních sloupů a požárních schodišť a začouzených cihel s modrým nebem nad hlavou, samé bláznivé hrany a rohy, dřevo a železo a beton proti měkkým nadouvajícím se křivkám sušícího se prádla. Jiný svět. Z otevřených oken zní hudba, hlasy z televize se mísí se skutečnými, splachují se záchody, pachy kuchyně se táhnou přes ploty a zídky, je to soukromý svět ukrytý před ulicí. Navíc vzrušující, i když nezávisle na riziku. Vzrušující, protože poskytuje důvěrný pohled. Jako když dívka přehodí nohu přes nohu a vy zahlédnete kalhotky.

létě se člověk vyhne bytu, kde je otevřené okno. Obvykle to totiž znamená, že je někdo doma a lapá po trošce čerstvého vzduchu. Obývanému bytu je třeba se vyhnout za každou cenu, pokud není člověk amatér, který se raduje, když k smrti vyděsí starou babku v posteli. Byty s klimatizací jsou taky zrádné, protože v nich musí být zavřená všechna okna a nedá se říct, je-li tam někdo nebo ne. Takže je třeba najít si byt se zavřenými okny a s přístupem k požárnímu schodišti, a pak to zkusit. Jít nahoru, poslouchat přede dveřmi, obyčejně se pozná, jestli tam někdo je nebo není. Spousta oken bývá zavřených, ale vlastně jen přivřených, lidi jsou neopatrní, i v městě jako je tohle. Jestli je okno zavřené pořádně, tak ho vypáčíš. Při nejhorším se vyřízne sklo, i když v takovém případě je nejlepší nechat to plavat a jít o dům dál. Stačí upustit střep a zvuk rozbitého skla je nejlepší možný

poplašný signál. Ale když je okno otevřené, zbývá jen se nadechnout a vlézt dovnitř.

Byt, který si vybral ten den, byl ve druhém patře jednoho z těch domů z bílých cihel, které byly v módě před několika desítkami let. Časem se na ně nalepila všechna špína a saze velkoměsta a už nevypadaly tak parádně. A když jejich majitelé zjistili, že vyčistit je by stá lo hrůzu peněz, nechali je prostě zpustnout. V některých těch domech byli pořád ještě vrátní, ale ten, který si vybral, vrátného neměl, a stál mezi dvěma cihlovými činžáky bez výtahu. Cukrář dával přednost domům usazeným uprostřed bloku před rohovými. Když dům sousedí s dalšími domy, dá se vždycky uniknout přes střechy.

Zadní dvůr byl to odpoledne nezvykle tichý.

Nejdřív si myslel, že tu něco neklape, když je tak ticho. Jako ticho v lese, když se blíží šelma. Stál v průchodu vedoucím ze schodů přímo na dvůr, kontejnery na odpadky byly už teď v půl čtvrté odpoledne seřazené pro noční odvoz podle stěn průchodu, odpadky v tom tichu trochu páchly. Čekal. Jestli se domovník nebo někdo jiný potlouká po dvorku, sehraje svou roli městského inspektora a zmizí. Do domů, jako byl tenhle, obvykle vcházel po požárním schodišti a na odchodu použil výtah, pokud tam byl. Když ne, sešel dolů po schodech a prošel vestibulem. Nikdy s sebou neměl nic kromě malého kufříku s nářadím a krabičku čokoládového cukroví, které ráno upekl. Kufřík teď držel v pravé ruce.

Ještě vyčkával.

průchodu bylo strašně horko. Přešel až na konec, odkud viděl líp na dvůr, bílá prostěradla visela splihle v odpoledním bezvětří. Někde bylo puštěné rádio. Miloval tohle prostředí.

No tak, řekl si, deme, a vyšel do zářícího slunce. Dvůr byl prázdný. Z rádia se linula operní hudba, nevěděl z které opery. Rychle přešel k požárnímu schodišti, které si vyhlédl při posledním průzkumu, vyskočil, strhl zavěšený žebřík, stáhl ho dolů, vylezl po něm a začal rychle stoupat vzhůru. Okna v přízemí a v prvním patře byla zavřená. Rychle je minul a pokračoval do druhého patra. Tenorista v rozhlase se dostával do vysokých poloh a melodie visela v letním vzduchu průzračná a čistá a pak pomalu klesala, až ustala.

Skrčil se před zavřeným oknem a pozorně naslouchal.

bytě bylo ticho.

Jemně se dotkl okna. Jako zkušený řemeslník věděl, že nic se nemá dělat násilím. Vždycky začínal jemně, aby se přesvědčil, neotevře-li se pouhým dotykem. Někdy měl štěstí. Okno se pod jeho rukama otevřelo, ale nedovřené okno ještě neznamená, že byt je prázdný. Čekal a poslouchal. Někde četl, že profesionální lupiči vždycky chodí dovnitř dveřmi. Přeruší poplašné zařízení, otevřou zámek paklíčem a vstoupí dveřmi. Lupiči, kteří lezou do bytů oknem, se pokládají za nemehla, co všechno rozbijou a ukradnou, co můžou. Nemehlo není, ale lupič rozhodně ano. Ve skutečnosti je lupič profesionál, který právě teď leze dovnitř oknem. Pámbu se mnou, řekl si, protáhl se oknem a tiše se svezl na podlahu.

Octl se v jídelně.

bytě bylo šero, nikde nebylo rozsvíceno, a v tuto hodinu nepřicházelo okny směřujícími na východ žádné slunce. Přesně to, co se dá očekávat v půl čtvrté odpoledne - obyvatelé bytu v práci nebo na nákupech, byt patří jen jemu. Poslouchal. Nepřestával poslouchat ani na vteřinu. Člověk nikdy neví, kdy se někdo může nečekaně vrátit domů. Slyšel výtah pohybující se v šachtě. Slyšel zvonit telefon v bytě někde na stejném poschodí. Slyšel, jak se zapíná záznamník. Poslouchal. Nakonec vytáhl z kufříku kus semišové kůže, otočil se zpátky k oknu a otřel rám i parapet.

Nikdy nezačínal v jídelně, protože se nevyznal v drahých talířích a mísách a stříbrné příbory jsou těžké a nesnadno se prodávají. Taky nikdy nekradl televizory, protože táhnout těžký televizor z budovy je jistý způsob, jak si uhnat kýlu. Čekal ještě okamžik a pak i s kufříkem začal postupovat k zavřeným dveřím na konci pokoje. Zase opatrně. Pomalu a jemně pohnul klikou, otevřel dveře a vešel do dlouhé chodby táhnoucí se nalevo a napravo od otevřených dveří.

Nalevo visely na stěnách zarámované fotografie. Na konci chodby spatřil zavřené dveře. Vpravo byly otevřené dveře vedoucí do kuchyně. Lidi někdy schovávají šperky v táccích na kostičky ledu, a tak uvažoval, jestli se nemá nejdřív kouknout tam. Znova poslouchal. Bučí vedle, nebo o poschodí výš otočil někdo kohoutkem, tekla voda. Pak kohoutek zavřel. Opět ticho, až na to, co se už dávno naučil rozeznávat jako hluk z vedlejšího bytu.

Rozhodl se, že zkusí pokoj za zavřenými dveřmi na konci chodby, který pokládal za ložnici. V ložnici má člověk obvykle štěstí. Hlava rodiny tam mívá hodinky a manžetové knoflíky, paní náramky a náhrdelníky a prsteny. Taky hotové peníze, obyčejně v zásuvkách prádelníku nebo dokonce ve starých krabicích od bot. Bohatí lidé nosí své drahocennosti do banky a ukládají je v sejfech. Sejfem nižších středních vrstev a chudých je ložnice.

Fotografie na stěně byly rodinné, většinou černobílé, novější barevné. Blondýnka a zřejmě její manžel vévodili zarámovaným snímkům svateb a promocí a narozeninových oslav a pikniků a jiných domácích i veřejných událostí, které Cukrář nerozluštil a ani luštit nechtěl. Prošel tiše kolem usměvavých tváří po obou stranách a cítil, že kráčí soukromím někoho, kdo mu je z jakýchsi důvodů protivný. Než došel k těm dveřím na konci chodby, byl mírně nakvašený, ačkoli by nikomu nedovedl jasně vysvětlit proč, ze všeho nejmíň sobě samému.

Vzal za kliku a jemně ji stiskl.

Opatrně otevřel dveře.

Na posteli ležela na zádech nahá žena s široce roztaženýma nohama rukama. Mezi jejími stehny klečel muž, taky nahý.

Cukráři se octlo srdce až nahoře v krku.

Stál neviděn ve dveřích celý zkoprnělý a skoro se neodvažoval dýchat.

Chystal se couvnout, když se dvojice rozhodla změnit polohu. Muž se převalil na záda. Žena se posadila. V stejném okamžiku spatřili oba Cukráře. Žena byla ta blondýnka, která figurovala jako hlavní osoba na všech snímcích v chodbě. Mezi čtyřicítkou a padesátkou, usoudil Cukrář, s kulatým obličejem a vytřeštěnýma modrýma očima. Zato muž nebyl žádné z fotografií, nebyl to ten usměvavý, tmavooký muž s knírem, ten manžel. Ve skutečnosti nebyl ten naháč v posteli skoro ještě vůbec muž. Byl to šestnácti nebo sedmnáctiletý chlapec s křiklavě zrzavými vlasy, pihovatým obličejem a modrýma očima tak užaslýma, jako byly oči ženy.

Cukrář se náhodou octl na odpoledním představení, jehož hrdinou byl poslíček. Vstoupil rovnou doprostřed humoristického skeče, který mohl být k popukání, kdyby ovšem Cukrář nepřišel vyloupit byt.

„Pro kristapána,“ vykřikla žena celkem oprávněně, protože Cukráře v životě neviděla a teď tady stál v její ložnici s kufříkem v ruce, jako kdyby vešel do hotelového pokoje a našel ji tam v posteli se zpoceným mládenečkem jménem Jerry, jehož příjmení ani nezná, zatímco její manžel pilně pracuje ve městě v právní kanceláři pánů Hamlina, Gersteina a Konstantina, na jejichž křestní jména si někdy, jako třeba v tuto chvíli, nedokázala vzpomenout.

„Nelekejte se,“ řekl Cukrář. „Hned jsem pryč.“

Jenže poslíček měl jiný názor.

Cukrář si později nemohl vzpomenout na přesný běh událostí, které následovaly. Předpokládal, že první popud měl něco společného s vysokou hladinou testosteronu, která doprovází pohlavní vzrušení. Ten kluk prostě vyskočil z postele jako proslulý Pavoučí muž a vrhl se na Cukráře právě ve chvíli, kdy se chystal vzít nohy na ramena.

„Jerry, nech ho!“ vyjekla blondýnka.

„Zavolejte na policii, paní Cooperová,“ zařval kluk. Ale paní Cooperovou ani nenapadlo volat policajty, protože tu ležela nahá v posteli s tím holobrádkem Jerrym v půl čtvrté odpoledne. Policajty, to tak! To by mohla rovnou prodávat lístky, přijďte se podívat! „Zavolejte na policii,“ zařval znova mladík a držel se jako klíště Cukráře, který byl nucený vrazit mu loket do břicha. Prát se s někým bylo to poslední, co si přál, ale Jerry ho popadl za rameno, otočil a namířil na něj pěsti v klasické póze pouličního rváče; při tom byl nahý, pihovatý a s erekcí, o které by si člověk myslel, že už mohla zmizet, ale rvačka ho zřejmě udržovala v rozrušení.

Blondýna ještě pořád nezačala ječet a Cukrář doufal, že nezačne. Nepřál si nic jiného než vypadnout z bytu, vyběhnout hlavním vchodem a po schůdkách na ulici. Ale ten kluk se nedal, jako by chtěl dokázat, že je věrný ochránce a rytíř paní Cooperové. Mlátil Cukráře do obličeje, do očí a do nosu, až mu vytryskla krev, potok krve, takže Cukrář viděl doslova rudě. Paní Cooperová taky spatřila krev a zpanikařila. Ještě pořád neječela, ale propadla panice. Když ženská zpanikaří, jde o kejhák, ale Cukrář si to neuvědomoval, protože se snažil chránit si obličej před pěstmi toho kluka.

Krev z nosu mu tekla proudem a Jerry mu útočil na oči, aby ho oslepil. Nahá paní Cooperová se hrabala z postele po všech čtyřech a snažila se dosáhnout na noční stolek vedle postele, ale Cukrář to neviděl. Úporně se bránil před tím hajzlíkem - kdyby mu aspoň tak nestál - ale levé oko už měl napuchlé, takže na ně neviděl, a ten smrad mu zpracovával pravé. Na nočním stolku stál telefon, ale paní Cooperové nešlo o telefon, vytahovala ze zásuvky stolku pistoli. Cukrář ji zahlédl dosud vidoucím okem a teď pro změnu zpanikařil on. Z toho, co mělo být docela obyčejným vloupáním, se stávala nepěkná záležitost.

„Ty hajzle posranej,“ zařval a rozpřáhl se na kluka, vnikl mezi bušící pěsti, až těsně k němu a vrazil mu ostře a tvrdě koleno do rozkroku. Erekce dopadla neslavně a kluk taky. Zlomil se v pase a s nářkem couval, jednou rukou se držel za břicho a druhou natahoval v němé prosbě. Cukrář se otočil k blondýnce.

„Položte to, madam,“ řekl.

Pistole se jí třásla v ruce.

„Položte to!“ zařval.

„Střílejte!“ zaječel Jerry a spustil nový nářek.

Cukrář vykročil k blondýnce s napřaženou rukou.

„Prosím… Dejte mi tu pistoli. Pěkně prosím, madam. Nic se neděje. Prosím.“

Měl chuť jí říct, že byl včera v televizi.

„Nic se neděje, prosím,“ řekl a pistole vystřelila.

Cukrář se přikrčil, i když to nebylo třeba, aby se uhnul ráně. Ta ho minula, ale trefila Jerryho doprostřed hrudníku, přimáčkla ho zády k prádelníku, kde porazil fotografii paní Cooperové a jejího tmavookého kníratého manžela a teprve pak se svezl na podlahu. Naplnila se nejhorší Cukrářova představa: zpackané vloupání, kluk na podlaze s krví tryskající z hrudníku a s očima obracejícíma se v sloup. Trestný čin jako když ho vyšije, i když on ten kohoutek nezmáčkl. Obrátil se zase k té ženské, k té blondýně, paní Cooperové, nebo jak se ta zatracená baba jmenuje, a řekl: „Dejte mi tu bouchačku, madam, a hned!“, ale ta pitomá děvka klečela uprostřed postele s pistolí sevřenou v obou třesoucích se dlaních a mířila rovnou na jeho hlavu. Jestli vystřelí ještě jednou, tak ho určitě zastřelí, to věděl.

Skočil na postel a na blondýnu s pistolí, snažil se ji popadnout za obě ruce, za pravici s prstem na kohoutku a za levici, která ji přidržovala. Svalil se na postel s oběma rukama na jejích, blondýnka nahá a postříkaná kaná krví z jeho nosu, zeď postříkaná. A pistole znova vystřelila, až ze stropu spadla omítka. Cukrář už skoro plakal. Přistihne blondýnku v posteli s nedospělým výrostkem, kterej teď leží mrtvej na druhým konci pokoje, a ona neví, co si má počít, neví, co si má počít! Neodvažoval se odtáhnout ruce, protože pistole ještě pořád vězela mezi nimi jako nezvaný host a prst té ženské byl pořád ještě na kohoutku. Blondýna měla zdivočelý pohled a ústa se jí chvěla a byla zmazaná od krve a bez sebe strachy, a pistole vystřelila ještě jednou.

Cítil, jak žena náhle ochabla.

„Madam?“ řekl.

A odvalil ji ze sebe.

„Madam?“ řekl znova.

A podíval se jí do mrtvých modrých očí.

„Do prdele,“ zaklel.

Z takhle zřízenýho kvartýru nemůže přece odejít! Je tu v ložnici s dvěma mrtvolama! Instinkt mu napovídal, že má zmizet co nejrychleji, ale jestli vyjde na ulici takhle zakrvácený, zastaví dopravu. A co když ty výstřely někdo slyšel?

Roztřásl se.

Nos krvácel a krvácel.

Podložil si ho dlaní, aby nezamazal postel, ale prostěradla už byla beztak plná krve - jeho i té blondýny, paní Cooperové. Kdysi znal jednu rudovlásku, jmenovala se Connie Cooperová, Ježíši Kriste, proč se to všechno tak podělalo?

Čekal, jestli někdo zaklepe na dveře bytu.

Někdo přece ty výstřely musel slyšet!

Copak v tomhle domě není domovník?

Ale v tomhle stavu ven jít nemůže.

Tak čekal.

Slyšel, jak někde v bytě tikají hodiny. Podíval se na své hodinky. Za deset minut čtyři. Tak krátce to trvalo? Dvacet minut? Tolik krve jen ve dvaceti minutách? Musí pryč, než se lidi začnou vracet z práce… ten kníratej manžel, Ježíši, musí pryč!

Nos dosud krvácel.

Našel koupelnu a nacpal si pod hořejší ret kousek toaletního papíru, jak ho to učila matka, když mu tekla krev z nosu, pak se svlékl, pokapal krví všechno kolem, a pustil si sprchu. Umyl se do čista, utřel se a pak se vrátil do ložnice a prohledal prádelník. Našel manželovy spodky a ponožky a košili. Pihovatý mládeneček ležel na zádech na podlaze před prádelníkem. Erekci už neměl, scvrkl se. Cukrář objevil ve skříni džíny a oblékl si je. Boty měl taky od krve, a tak si vypůjčil manželovy mokasíny. Byly mu trochu velké, ale pořád lepší než malé. Svoje oblečení nacpal do kufříku, kde měl nádobíčko a malou bílou krabičku čokoládového cukroví.

Věděl, že krabičku tu nemůže nechat, spojitost s oběma vraždami by byla jasná. Není amatér a nikdy zbytečně neriskuje, nedělá to pro parádu a slávu. Vyndal z krabičky jeden kousek cukroví a zakousl se do něj, zavřel krabičku i kufřík a zvedl jej - zdál se mu najednou těžký. Když vycházel z pokoje, měl pocit, že nějak porušuje tradici a vymazává část své minulosti, a tedy i část sebe sama.

předsíni před ložnicí si znova ukousl. Stál tu obklopený rodinnými fotografiemi, které zachycovaly cizí minulost, žvýkal a vychutnával svůj vlastní výrobek, potěšený, že jej upekl sám, a sklíčený, že se o něj nemá s kým podělit. Uprostřed cizích tváří zachycených v uplynulém čase žvýkal a nakonec polkl poslední sousto. Pak šel rychle ke dveřím bytu, ani se neohlédl.

Přiložil ucho ke dveřím a chvíli poslouchal. Pak omotal semišovou kůži kolem kliky a teprve potom dveře otevřel. Stejným způsobem je zavřel. Pro jistotu otřel i venkovní kliku. Sešel dolů ze schodů, prošel vestibulem a vyšel na ulici.

Začínalo se ochlazovat.

Jestlipak budu dneska večer zase v televizi, pomyslel si.

7

Takže teď už měli v rozmezí pěti dnů tři vraždy. V průměru to dělá něco kolem 219 vražd ročně jen v tomhle revíru. Vyšlo to téměř na chlup, vzhledem k tomu, že ve městě bylo vloni spácháno 981 vražd a na revíry s menším počtem jich připadlo patnáct až dvacet. Detektivům ze sedmaosmdesátky to ovšem radost nedělalo.

První vtip na jeptišky se objevil na poradě ve středu ráno v kanceláři poručíka Byrnese. Všichni věděli, že je jen otázka času, kdy se tyhle vtipy vynoří, a nepřekvapilo je, že s prvním se vytasil Andy Parker. Sešli se u Byrnese všichni a čekali, až se poručík vrátí ze záchodu dole na chodbě. Snad právě to, kde byl, zavinilo předmět vtipu.

„Jede jeptiška v autě a dojde jí benzín,“ řekl Parker. „Znáte to?“ Neznal to nikdo.

„Jde půl kilometru nebo tak nějak k nejbližší benzínový pumpě a koupí si pět litrů benzínu, ale pumpař nemá do čeho by jí ho dal, jen nočník. Jeptišce je to jedno, chce hlavně jet dál. Tak odnese benzín v nočníku zpátky k autu a začne ho nalejvat, když chlap, kterej jede kolem, zabrzdí a povídá: „Já bych teda chtěl mít vaši víru, sestřičko.“

„Já to nechápu,“ řekl Kling.

„Ten chlápek si myslí, že leje do nádrže chcanky,“ vysvětloval Parker.

„Proč si to myslí?“ zeptal se Willis.

Byl nejmenší z detektivů na oddělení, ve službě horlivý a houževnatý, a seděl v poručíkově kanceláři, protože hlášku o ložnici plné krve přijal včera on a Parker.

„Protože nalejvá benzín z noční vázy,“ řekl Parker.

„Já myslel, žes řek nočník,“ podotkl Meyer.

‚Dřív se říkalo noční váza a znamená to nočník,“ opáčil Parker.

„Tak počkej, abych tomu rozuměl,“ přidal se Carella. „Je to anglickej vtip?“

„Americkej,“ odpověděl Parker.

„Jestli je americkej, taks měl říct šťávu, to je pravej americkej výraz, ne benzín.“

„A ještě,“ řekl Meyer, „proč to neudělala rovnou do nádrže, místo aby si šla až do benzínový pumpy pro nočník?“

„O to přece nejde,“ řekl Parker. „Jde o to, že jí do něj pumpař nalil benzín nebo teda šťávu, když chceš.“

„No jo, ale šťáva může bejt leccos, třeba elektřina nebo plyn. Nedal on jí ten pumpař do toho nočníku nakonec svý plyny?“ řekl Carella a Parkerovi to konečně došlo.

„Vy zatracený hovada,“ rozčílil se, „člověk tady ani nemůže povědět poctivej vtip.“

„Já to pořád nechápu,“ řekl Kling.

„Vlez mi někam,“ zavrčel Parker.

Dveře se otevřely a vešel Byrnes. „Odpusťte, že jste museli čekat.“

„Byl jsi u benzínový pumpy?“ zeptal se Brown.

„Takys používal noční vázu?“ dodal Meyer.

„Co to melete?“ nechápal Byrnes.

„Americkej humor,“ řekl Carella.

„K popukání,“ zamračil se Byrnes a energicky přešel ke svému stolu. Byl to podsaditý muž s ocelově šedými vlasy a netrpělivým výrazem, který zesílil, když se mu minulý večer objevily v revíru dvě mrtvoly. „Co máme novýho?“ zeptal se.

„Kterej případ myslíš?“ zeptal se Parker.

Na stole byly ráno tři případy. Vraždy z minulého večera, zavražděná řádová sestra a Cukrářova vloupání.

„Když ses ozval, tak mluv,“ řekl Byrnes.

„Myslíme si, že paní domu si to rozdávala s poslíčkem z obchodu s lihovinami ve stejný ulici,“ spustil Parker. „Nebo na to byli tři, to nevíme. Buď to, nebo tam někdo přišel dodatečně. Stopa krve se táhne přes předsíň až do koupelny. Máme vzorky, jen někoho chytit.“

„Kde byl manžel?“ zeptal se Byrnes.

Pokud se zúčastnil někdo třetí, byla to případná otázka.

„Ve městě v zaměstnání.“

„Má na to svědky?“

„Stovky svědků.“

„Manžela škrtnout. Co jinýho máte?“

„Dneska se nám má ozvat laborka s tím, co našli na místě vraždy. Jedna paní z třetího patra nám řekla, že kolem půl čtvrtý nebo ve čtyři slyšela rány a myslela si, že to je vejfuk auta. Jinak nikdo neslyšel ani neviděl nic.“

„Držte se laborky,“ řekl Byrnes.

„Já už jsem jim volal,“ přikývl Willis.

„A co s naším panem Cukrářem?“ zeptal se Byrnes.

„Včera ticho po pěšině. Třeba si dává lehára,“ řekl Kling.

„Obejdeme dneska zase všechny zastavárny,“ dodal Meyer. „Některý ty věci na seznamu jsou unikáty…“

„Například?“

„Vyřezávaná brož z lapisu. Majitelka nám ji přesně popsala. Emailový čínský korále. Dřevěná krabička na šňupavej tabák. Takový věcičky. Jestli to už zastavil, mohli bysme mít kliku.“

„Tak důležitej chlap jako on bude mít svýho dealera,“ řekl Parker. „Je důležitej jen proto, že z něj televize dělá hrdinu,“ namítl Byrnes. „Jinak je to obyčejná nula.“

„Mně to budeš povídat,“ řekl Meyer.

„Co je s jeptiškou?“

„Andy zná skvělej vtip o jeptiškách,“ řekl Carella. „Pověz ho poručíkovi.“

„Vlez mi někam,“ řekl Parker.

„Je to anglickej vtip o jeptiškách,“ přidal se Kling.

„O benzínu v nočníku,“ vysvětlil Willis.

Parker zavrtěl znechuceně hlavou.

„Ta jeptiška,“ připomněl Byrnes.

„Měla finanční starosti,“ řekl Carella.

„Kdo je nemá?“

„Něco z poslední doby.“

„Z jak poslední?“„Poprvé se s tím svěřila jedný sestře jedenáctýho.“

„A taky dostala dopis,“ řekl Brown.

„Co za dopis?“

„Nevíme.“

„Bylo v něm něco, co předvídalo rozhodnutí, který už udělala.“

„Předvídalo?“

„No… zní to divně, já vím.“

„Jaký rozhodnutí?“

„Nevíme.“

„Kde je ten dopis?“

„Nevíme.“

„Někdo se vloupal do jejího bytu den po vraždě,“ řekl Brown. „A obrátil ho vzhůru nohama.“

„Hledal ten dopis?“

„Snad.“

„Vrah?“

„Snad.“

„Jak jste se dověděli o tom dopise?“

„Zmínil se o něm kněz, otec Clemente,“ řekl Carella. „Pověděla mu o něm.“

„Jak s tím souvisí ten kněz?“

„Byl její dobrý známý. Měla jich spoustu. Právě na tom pracujem.“

„Co si zatím myslíte?“

„Vydírání,“ řekl Brown.

„Vydírání? Proč?“

„To se právě snažíme zjistit.“

„Co by mohl někdo vymámit na řádový sestře?“ zeptal se Byrnes. „Řádový sestry jsou přece chudý, ne?“

„V tom je ten háček,“ přisvědčil Brown.

„Ostatně vydírají se lidi, který něco tají,“ řekl Byrnes.

„Ona měla co tajit,“ řekl Carella.

„Co?“

„Implantáty prsů.“

„Jak chceš utajit velký kozy?“ zeptal se Parker a zasmál se vlastnímu šťavnatému humoru.

„To je vtip?“ zeptal se Byrnes.„Kéž by,“ povzdechl si Carella.

„Implantáty prsů?“ Byrnes zavrtěl hlavou. „Kdy si je dala udělat?“

„Blaney myslí, že tak před třema nebo čtyřma lety.“

„Byla už tenkrát členkou řádu?“

„Byla v něm celkem šest let.“

„Vystupovala ve vatikánským striptýzu,“ řekl Parker a zase se rozesmál.

„Pořiďte si seznam doktorů,“ navrhl Byrnes. „Musíte jít pět až šest let zpátky a najít doktora, co jí to dělal. Nejdřív ale zjistěte, proč si mohla řádová sestra chtít nechat zvětšit prsa. Implantáty prsů, to by arcibiskupovi ještě scházelo! Už teď má řečí…“

„Kde všude máme hledat?“

„Zatím jen tady ve městě. Odkud pocházela?“

„Z Filadelfie.“

„Pak to zkuste tam, zjistěte, jestli si nepořídila ty implantáty tam. A ještě v místě, kde vstoupila do kláštera.“

„V San Diegu.“

„Dobře, ale začněte tady, nemáme na rozhazování. Andy a Hale, ta krvavá lázeň, co jste vyfasovali, je sousto pro televizi, tak se snažte být s tím hotový co nejdřív! Berte, ty jim pomůžeš. Cukráře dejte zatím k ledu, ty jeho zlodějny si zrovna teď nezasloužejí naši pozornost.“

Ale to bylo předtím, než jim laborka sdělila, že prach a špína, které vysáli z Cooperovic ložnice a předsíně, obsahovaly mimo jiné drobečky z cukroví a několik malinkých kousíčků čokolády.

Isole bylo sto padesát devět plastických chirurgů. Šestnáct v Calm’s Pointu. Jedenáct v Riverheadu, devět v Majestě a šest v Bethtownu. Všem poslali oběžník s žádostí o informaci týkající se Mary Vincencie alias Kitty Cochranové, která si možná pořídila v posledních pěti letech implantáty prsů.

Pak si sedli a čekali.

Ve středu měl MUDr. Michael Paine volno. Žádná nemocnice, žádné kancelářské hodiny, prostě den odpočinku. Našli ho v šatně tenisového klubu, kde se právě po čtyřech odehraných setech osprchoval a převlékl. Měl teď na sobě béžové plátěné kalhoty, světle zelenétričko a hnědé italské mokasíny naboso. Zřejmě nebyl rád, že ho detektivové vystopovali až sem, ale přesto jim nabídl kávu a odvedl je do klubovny s vyhlídkou na plavecký bazén. Posadili se k zelenému kovovému stolku zastíněnému žlutým slunečníkem.

Paine byl hezký muž starý něco přes čtyřicet. Když se uváží, že „pain“ znamená bolest, bylo to pro lékaře trochu nešťastné jméno. Nicméně si své povolání zvolil sám a naštěstí nebyl zubař. Zeptal se, jestli by detektivové nedali přednost skleničce něčeho ostřejšího, a když to odmítli, objednal gin a tonik pro sebe a dvě kávy tady pro pány, buďte tak laskavá, Betsy. Hodiny ukazovaly jedenáct dopoledne a bazén byl plný matek a jejich vřískajících ratolestí. Oba detektivové měli taky děti, a tak shovívavě zvýšili hlasy, aby jásot a šplíchání z bazénu překřičeli. Žlutý slunečník vrhal na zelený stolek zářivé světlo.

„Je od vás hezké, že jste si pro nás udělal čas, když máte volno,“ začal Carella.

Paine pokýval hlavou.

„Chceme vám jen položit pár otázek ohledně večera, který jste strávil s Mary Vincencií.“

„Patnáctého,“ řekl Brown. „V sobotu večer.“

„Ano,“ přikývl Paine.

„Šest dní předtím, než byla zavražděna,“ dodal Carella.

Betsy přišla s ginem a dvěma kávami. Paine si nalil tonik, Brown si dal do kávy dvě lžičky cukru a kapku mléka. Carella pil černou. Děti v bazénu pištěly jako o závod.

„Můžete nám prozradit účel té schůzky?“ zeptal se Carella.

„To nebyla schůzka. Šli jsme spolu na večeři.“

„Chtěl jsem říct…“

„Sešli jsme se v podniku, který se jmenuje Il Mediterraneo. Chodili jsme tam často. Mary se tam moc líbilo.“

„Kdo platil?“ zeptal se Brown.

„Prosím?“

Sestřička měla finanční starosti, říkal si Brown; a otázka, kdo platil večeři, sedí.

„Platila ona? Nebo vy? Nebo jste se o účet rozdě…“

„Já jsem platil,“ řekl Paine. „Vždycky, když jsme spolu šli na večeři, platil jsem já.“

„Bylo to běžné, že jste spolu večeřeli?“

„Vídali jsme se…“ Paine pokrčil rameny. „Jednou měsíčně? Někdy častěji. Byli jsme dobří přátelé.“

„Jak dlouho jste ji znal?“ zeptal se Carella.

„Poznal jsem ji u svaté Markéty, když tam začala pracovat.“

„Asi před šesti měsíci, viďte?“

„Ano, více méně.“

„Jak to, že jste si s ní dal schůzku?“ otázal se Brown.

„Nedal jsem s ní schůzku,“ opáčil Paine. „Byla přece řádová sestra.“

Brown by byl rád věděl, proč se milý pan doktor začíná kohoutit. Pozvete někoho na večeři jednou měsíčně, někdy častěji - je to snad něco jiného, než si dát schůzku?

„Promiňte, pane doktore,“ řekl. „Jak byste to nazval vy?“

„Mně se nelíbí to, co se z toho dá vyvodit,“ Paine krátce pokýval hlavou, napil se a pak trochu příliš hřmotně postavil sklenici na stůl. „Byli jsme kolegové v práci a dobří přátelé. Pozvání na večeři nebyla schůzka.“

„Proč jste ji pozval na večeři poprvé?“ zeptal se Brown.

Paine se na něho podíval.

„Proč?“ opakoval Brown.

„Jedna její pacientka umírala na rakovinu a měla bolesti. Mary to nesla velice těžce. Šli jsme do bistra přes ulici, abychom si o tom promluvili…“

„A pak se to stalo pravidlem, ano?“ řekl Carella. „Že jste spolu chodili na večeři?“

„Ano. Jak jsem řekl. Jednou nebo dvakrát měsíčně. Mary byla dobrá společnice, byl jsem s ní rád.“

„Mluvili jste někdy i o něčem jiném? Kromě práce?“

„Ovšem, že ano.“

„Tak například toho patnáctého, nezmínila se vám náhodou… To jste ji viděl naposledy, že, pane doktore?“

„Společensky ano. Vídal jsem ji ovšem v nemocnici, kdykoli jsem tam byl.“

„Viděl jste ji ten den, co byla zavražděná?“

„Ano, viděl.“

„Kdy to bylo?“

„Jednadvacátého. To je datum vraždy, ne?“

„Ano. Ale nás by zajímalo, kdy přesně jste ji viděl.“

„Viděl jsem ji ten den několikrát. Doktoři a sestry se potkávají neustále.“

„A úplně naposledy jste ji viděl kdy?“

„Než jí skončila směna. Řekla, že si chce zajít na šálek kávy s Helen, a zeptala se mě, jestli nechci jít s nimi.“

„Mluvíte o Helen Danielsové?“

„Ano. Ošetřovatelce v nemocnici svaté Markéty.“

„Nezmínila se Mary náhodou, kam má namířeno potom?“

„Ne, o tom nemluvila.“

„Pane doktore, jestli je to možné, rádi bychom se vrátili k večeru patnáctého. Neřekla Mary něco o…“

„Poslyšte,“ řekl Paine, „nerad se ptám… ale jsem snad v téhle věci podezřelý?“

„Ne, pane doktore, nejste,“ odvětil Carella.

„Tak nač všechny ty otázky?“

„To je tak,“ řekl Carella. „Buď šla Mary na procházku do parku a stala se náhodnou obětí někoho, kdo jí ukradl kabelku, nebo šla do parku s úmyslem setkat se s někým, kdo ji zabil. Několik lidí, které jsme vyslechli, tvrdí, že měla velké starosti…“

„Co to má společného se mnou?“

„Nic. My se jen snažíme…“

„Chci vědět, nač jsou všechny ty otázky?“

Nechápali, proč je najednou tak rozčilený. Vyslechli za své společné kariéry deset tisíc dvě stě osmaosmdesát lidí a na opatrné odpovědi byli zvyklí. Ale proč je pan doktor Paine najednou v defenzívě? Oba detektivové rázem zpozorněli. Nerozezněly se zvony, píšťalky nepřehlušily křik dětí v bazénu, ale Carella i Brown, ačkoli se ani jeden nezačal chovat jinak - nanejvýš ještě ohleduplněji než před chviličkou - se začali na doktora Paina dívat jinak.

„Mysleli jsme si, že byste nám třeba mohl říct ještě něco k tomu, co jsme slyšeli od ostatních Maryiných přátel,“ řekl Carella.

„Vidíte, už jsme zase u toho,“ naježil se Paine.

Ano, už jsme zase u toho, pomyslel si Carella. „Pane doktore?“

„Ano! Přátelé! To je správné slovo. Vy nevěříte, že se muž může přátelit se ženou, která složila slib cudnosti?“

„My si myslíme, že může, pane doktore.“

„Chci říct, jestli je třeba dělat z toho něco jako sprostý vtip?“

„Pane doktore, nikdo…“

„Žijeme snad v roce 1830?“

„My se jen snažíme…“

„Jsou řádové sestry pořád ještě terčem pokleslé pornografie?“

„Pane doktore, my…“

„Mary byla přitažlivá žena, to se nedá popřít. Ale domnívat se… ne, opravdu… podívejte se, nechme toho.“

nastalém tichu připadaly detektivům pod zářivě žlutým slunečníkem zvuky z bazénu ohlušující.

„Dozvěděli jsme se, že měla starosti s financemi,“ začal Carella z jiného konce. Postřehl malé, téměř nepostřehnutelné Brownovo kývnutí na souhlas. „Zmínila se vám o tom?“

„Ne.“

Pain dopil gin a teď si pohrával s kouskem citronu, s odvráceným pohledem do něj šťoural slámkou z umělé hmoty.

„Kam jste šli ten večer po večeři?“ zeptal se Brown.

„Zpátky k ní domů.“

„A o finančních problémech se vám nezmínila ani tam?“ zeptal se Carella.

„Ne.“

„Za celý večer?“ řekl Brown.

„Ne.“

„Nezmínila se o dopise, který dostala?“

„Ne.“

„V kolik hodin jste od ní odešel, pane doktore?“

„Kolem desáté.“

„Kam jste šel?“

„Rovnou domů.“

„Pane doktore, mohli bychom se vrátit k vaší první společné večeři? Říkal jste, že to bylo v bistru přes ulici. Mohl byste nám o tom povědět něco víc?“

Paine si zhluboka vzdychl.

„Zdržel jsem se tenkrát v nemocnici dlouho,“ řekl, „a Mary taky. Potkal jsem ji, když vycházela ze sesterny. Plakala. Zeptal jsem se, jestli se něco stalo, a ona řekla Ne, nic, ale plakala tak usedavě, že mě napadlo, jestli není hysterická. Bylo mi ale jasné, že ať se stalo co stalo, nemíní o tom mluvit tady v nemocnici. Navrhl jsem tedy, abychom si šli naproti vypít šálek kávy. Ochotně souhlasila. Fakticky se zdálo, že se jí uleví, když si o tom s někým promluví. Bylo to tohle…

… na oddělení ležela jedna starší paní, Ruth Rosenbergová se, myslím, jmenovala. Byla velice vážně nemocná, měla rakovinu, jak jsem už řekl, a zbývaly jí dva nebo tři týdny života. Nebyla moc příjemná. Neznal jsem ji, než onemocněla, třeba byla učiněný anděl, bůhsuď! Ale teď byla vyloženě nepříjemná, od rána do večera bědovala, utrhovala se na doktory i na sestry, opravdu protivná osoba.

Člověk se zastavil u jejího lůžka ve snaze být k ní milý, zeptat se jí například, jak se jí daří, a ona hned spustila: „Jak si myslíte, že se mi může dařit? Podívejte se na mě! Vypadám, jako že mi je dobře?“ Bylo těžké s takovým člověkem sympatizovat, i když její stav byl vážný. Nebo jí sestra přinesla něco proti bolestem a ona na ni křičela, že už je na čase, a kde se courala tak dlouho! Velice obtížná pacientka.

Já jsem jí nepředepisoval léky, takže už si dobře nepamatuju, které brala, pravděpodobně nějaký derivát morfia, nejspíš MS Contin každých šest hodin. Jeden z morfiových sulfátů bývá v těchto případech obvyklý. Mary mi o ní vyprávěla, řekla, že už nemůže poslouchat, jak křičí bolestí, jak celé dny naříká, je to přece člověk, boží stvoření, měli bychom udělat něco, aby tak netrpěla. Ano, teď si vzpomínám. Dál byla napojená na infuzi Fentamylu celých čtyřiadvacet hodin, pravděpodobně padesát až šedesát miligramů za hodinu. A morfium samozřejmě.

Mary si myslela, že paní Rosenbergová by měla dostávat morfium každé čtyři hodiny místo předepsaných šesti. Hovořila o tom s lékařem paní Rosenbergové, řekla mu, že pacientce nehrozí nebezpečí stát se narkomankou, protože stejně do několika týdnů zemře. Nemohli by jí tedy ve jménu Božím dávat lék častěji?

Lékař vysvětlil Mary, že podle něho má paní Rosenbergová ještě šanci. Má prý s ní mít soucit, a má jí věnovat větší péči. Mary řekla: Ano, proč tedy ne? Co je špatného na větší péči? Její rodina o ni nedbá, nemá žádné návštěvy, celé dny proleží v posteli, sténá bolestí a prosí o léky. Co by bylo špatného na tom, kdybychom jí dali to, co tak zoufale potřebuje? Ale doktor řekl, že je ochoten přidat k pravidelné šestihodinové dávce jeden miligram, což bylo přirozeně minimum, spíš jen gesto, a kategoricky odmítl předepsat čtyřhodinový interval. Mary zuřila.

Tohle všechno mi svěřila u hamburgerů a kávy v protějším bistru. Slíbil jsem, že si s tím lékařem ráno promluvím a pokusím se něco udělat.“

Paine znova vzdychl.

„Ale paní Rosenbergová byla ráno mrtvá.“

„Který doktor to byl?“ zeptal se Brown.

„Úmyslně jsem neuvedl jeho jméno,“ řekl Paine.

„Jestli se na něj Mary zlobila..

„Určitě ne. Nebyla člověk, který se na někoho zlobí. Já jsem s ním nakonec skutečně mluvil o tom jeho stanovisku, mimochodem bylo podle mého soudu hloupé, a on uznal, že se mýlil.“

„V každém případě..

„Promiňte, pane doktore.“

Servírka, která je předtím obsluhovala, stála u stolu s koženou peněženkou v ruce.

„Až se vám to bude hodit, váš účet, pane doktore,“ řekla. „A pane doktore?“

„Ano, Betsy?“

„Právě volala vaše paní. Nemáte zapomenout na její opravenou raketu.“

„Děkuji, Betsy,“ řekl Paine a podepsal účet.

Detektivové mlčeli, dokud servírka neodešla.

Pak se Brown zeptal: „Jak se jmenoval ten lékař, pane doktore?“

„Winston Hall,“ řekl Paine.

„Takže na jedný straně máme toho chlapíka, přednostu oddělení, kterej na Mary pěje ódy jako na nejpřívětivějšího člověka pod sluncem, ach bože, já ji budu postrádat, šířila světlo a radost všude, kam vkročila, zpívala pacientům… A zapomíná říct, že se s ním hádala o léky. Pravděpodobně ho nemohla ani cítit za to, že nechal paní Rosenbergovou umřít v bolestech.“

Brown seděl za volantem. Když se rozčílil, řídil poněkud neopatrně. Carella doufal, že nepřejede žádné stařenky.„A pak tu máme dalšího doktora. Schází se dvakrát měsíčně s ženskou, která není jeho manželka,“ pokračoval Brown. „Neříkej mi, že je to řádová sestra. Pokud jde o mě, je ženatej a schází se s jinou ženskou. Naposledy dokonce v sobotu večer, ženatej chlap!“

„Máš červenou,“ řekl Carella.

„Vidím. A co dál, pochopil, že zašel příliš daleko. Proto najednou zmlknul, jako když utne.“

„Tam se stejně nehodilo o tom mluvit,“ řekl Carella.

„To vím. Jinak bych ho nebyl nechal. Vypadám snad, jako že se stydím?“

„To se ví, že jo, jseš úplnej Stydlín. Možná že ho budeme muset předvolat jako svědka. Zatím tu prostě máme člověka, kterýmu se líbí řádová sestra a nechce si to přiznat.“

„Sázím se, že to nepřiznává ani svý ženě,“ řekl Brown.

„Začínáš se podobat mý máti,“ usmál se Carella.

„A co ten náfuka Hall? Ubylo by ho, kdyby předepsal chudince babičce ještě jednu dávku? Stejně byla na umření, no řekni!“

„Koukej na cestu, Artie!“

„Nechá starou paní umřít v bolestech!“

„Artie…“

„Já už tomu rozumím. Vůbec se nezmínil, že se s Mary tenkrát pohádali, vzpomeň si! Podle něho to na jeho oddělení vypadalo jak v ráji. Mary tam poletovala jako anděl strážnej, ale o tom, že se dovedla dopálit, se nemluví, že jo?“

„Artie, to byl kočárek s dítětem!“

„Žádnej strach, vždyť jsem ho minul.“

„Jen taktak.“

„Měli bysme si s tím chlapem promluvit znova. A taky bysme měli zajet do Filadelfie a promluvit si s tím Maryiným bráchou, co měl tolik práce, že ji nemoh ani pohřbít.“

„Ve Filadelfii mají ve středu zavříno,“ řekl Carella. Narážel na bezpočet vtipů o obyvatelích Filadelfie, které se vyprávěly a které by nejspíš ocenil komik druhu Vincenta Cochrana, pokud by ovšem nespal ještě teď ve čtvrt na jednu po obědě.

Kalifornii bylo právě čtvrt na deset ráno.

Carella uvažoval, v kolik asi hodin se včera vrátila z Říma sestra Carmelita Diazová.

„Nahoře na tebe čeká nějaká Anna Hawleyová,“ hlásil seržant Murchison.

Carella žádnou Annu Hawleyovou neznal.

„Na mě?“

„Na tebe,“ odpověděl Murchison.

Ohlašovna sedmaosmdesátky byla tu středu odpoledne nezvykle tichá. Murchison velebně trůnil za velkým mahagonovým stolem, četl ranní noviny a strašlivě se nudil, protože telefon nezazvonil už deset minut. Na druhé straně místnosti chlapík z Údržby a oprav, stejný, co tu byl minulý pátek, kdy se ten předběžně zadržený chlap nahoře dočista zcvoknul, kontroloval na nástěnné polici krátkovlnné vysílačky, protože se pořádně nenabíjely. Klimatizace, kterou s kolegou dal do pořádku, teď sice fungovala, ale jen na čestné slovo. Murchison ve své služební košili s krátkými rukávy byl mokrý jak myš.

„Pověděla ti, proč přišla?“ zeptal se Carella.

„Kvůli tý mrtvý jeptišce,“ řekl Murchison a vrátil se ke svým novinám.

Nahoře bylo ještě větší vedro než v ohlašovně, patrně proto, že okna byla staršího data než ta dole. Anně Hawleyové mohlo být podle Carelly něco přes dvacet. Seděla na židli vedle jeho stolu, měla modrou bavlněnou sukni a bílou blůzičku, kabelku si položila vedle košíčku na poštu. V druhé části služebny Meyer a Kling jen v košilích bez saka seděli u telefonů a obvolávali zastavárny - už podruhé od té doby, co se ukázalo, že lupič mohl být zároveň dvojnásobným vrahem. Služebna se zdála tišší než obvykle. Kde všichni ty zatracený chlapi jsou, pomyslel si Carella.

„Slečna Hawleyová?“ řekl.

Otočila se. Krátké světlé vlasy, zelené oči, ostražitý výraz. Světlečervená rtěnka. Neklidné nohy, jako kdyby si potřebovala odskočit.

„Detektiv Carella,“ představil se. „Můj kolega, detektiv Brown.“

Carella usedl do židle za svým stolem, Brown se také posadil. Oba si ze zdvořilosti k návštěvnici nesvlékli saka. U oken řinčely klimatizační přístroje.

„Prý s námi chcete mluvit o Mary Vincencii,“ začal Carella.

„O Kitty Cochranové, ano.“

Slabý hlas, lehce rozechvělý. Detektivové čekali. Její nervozita byla zřetelná. Bylo patrné, že je nervózní, ale to se stává, když se lidé octnou na policejní stanici. Jenže ona přišla dobrovolně. Carella ještě chviličku čekal a pak se zeptal: „Chtěla jste nám říct něco k její vraždě?“

„Ne, k vraždě ne.“

„Co tedy, slečno Hawleyová?“

„Chtěla jsem se přesvědčit, jestli na vás Vincent neudělal mylný

dojem.

„Myslíte Vincenta Cochrana?“ zeptal se Carella.

Toho povedeného bratra, který nestál o to, aby viděl svou sestru mrtvou ani živou, děkuju vám, ne!

„Bratra Mary Vincencie?“

„Ano,“ přikývla Anna. „Ano, bratra Kitty.“

„Co je s ním?“

„Já totiž vím, že jste s ním před pár dny mluvili…“

Dvaadvacátého podle Carellova notesu.

„… bojím se, že jste si o něm mohli udělat nesprávný úsudek. Oni byli proti tomu všichni.“

„Proti čemu?“ otázal se Brown.

„Aby vstoupila do kláštera. To nebyl jen Vincent. Všichni jsme jí říkali, že je to hloupý nápad. Celá rodina a všichni přátelé.“

„A co jste vy, slečno Hawleyová? Příbuzná nebo přítelkyně?“

„Přítelkyně.“

„Přítelkyně Kitty nebo Vincenta?“

„Chodím s Vincentem.“

„Ale Kitty jste znala také, že?“

„Ano. Vyrostly jsme spolu.“

„Ve Filadelfii?“

„Ano. Do San Diega odjela teprve potom, co vstoupila do řádu. To byla další věc. Že musela odjet až do Kalifornie. Nikomu se to moc nelíbilo, to vám klidně povím.“

„Proč bychom si měli myslet o panu Cochranovi něco špatného?“ zeptal se Brown.

„Kvůli tomu, co vám řekl.“

„Co řekl?“

„Že si ji má pohřbít církev.“

„On vám o tom pověděl?“

„Ano. On se totiž bál, abyste si nemysleli… no… abyste si nemysleli, že ji neměl rád nebo tak něco.“

„Požádal vás, abyste sem přijela?“

„Ne.. V žádném případě. Jezdím do města pravidelně tak jako tak. Jsem redaktorka na volné noze. Odevzdávám tady práci, když jsem s ní hotová.“

„Kdy vám tedy pan Cochran vyprávěl o našem rozhovoru s ním?“

„V sobotu večer. V klubu. Řekl, že jste za ním ráno přišli, vlastně ho vzbudili. Proto byl tak nabručený.“

„V kterém klubu…“

„Jmenuje se Comedy Riot,“ řekla Anna.

„Tam vystupuje pan Cochran?“

„Ano. Ale jet sem byl můj nápad. Nechtěla jsem, abyste si mysleli, že Kitty pořád ještě něco zazlívá.“

„Co by jí měl zazlívat, slečno Hawleyová?“

„No přece… všechno. Vždyť víte.“

„Všechno?“

„Vůbec všechno. Od samého začátku. Od chvíle, kdy Kitty oznámila rodině, že se chce stát jeptiškou. Její rodiče tenkrát ještě žili a ona zrovna skončila studia na univerzitě. Byla jsem tam to odpoledne, když jim to oznámila. Vincent a já už spolu chodíme od střední školy, víte. Bylo to v lednu. Už je to víc než šest let. Pamatuju se, že byla hrozná zima. V krbu v obýváku hořel obrovský oheň. Všichni jsme po obědě pili kávu, seděla jsem u krbu a Kitty najednou přišla s tou bombou…“

„O čem to, holka, mluvíš?“ vykřikne otec.

Použil nadávku, i když mu dcera právě oznámila své přání vstoupit do římskokatolického kláštera. Pro Ronalda Cochrana, jenž ve třinácti letech vystoupil z katolické církve a považoval vstup do kláštera za totéž jako vstoupit do sekty Hare Krišna nebo podobně, se slova, která jeho dcera pronesla do jasného tepla obývacího pokoje, rovnala otcovraždě. Ronald Cochran přednáší politické vědy na univerzitě, jeho žena je psychoanalytička s kvetoucí praxí. A teď tohle? Jeho dcera se chce stát jeptiškou!

„To nemyslíš vážně,“ říká Vincent.

Je v tom studeném lednu před více než šesti lety o čtyři roky mladší než sestra, je mu sedmnáct a dodělává střední školu. Jeho sestra právě řekla rodině a jeho dívce Anně, že vstoupí do řádu sester Milosrdenství Kristova, jen co se podrobí určitým formalitám, přesně tahle slova užila. Očekává, že zahájí svůj noviciát už v létě. V mateřském klášteře v San Luis Elizario u San Diega.

„Kdo ti vymýval mozek?“ ptá se její matka.

Doktorka Moira Cochranová je freudovská psychoanalytička, která si až příliš dobře pamatuje, že sám veliký mistr pokládal náboženství za „skupinovou obsesivní neurózu“. A teď má její dcera „poslání“, přeje si stát se „nevěstou Kristovou“, chce složit slib čistoty, chudoby a poslušnosti, a jakmile dokončí postulát a noviciát, stane se řeholnicí jaksepatří…

„To ses naučila v té tvé nemožné škole?“ ptá se.

Ta „nemožná škola“ je jedna z nejprestižnějších univerzit ve Spojených státech a Kitty ji absolvovala s výbornými výsledky v oboru politických věd a psychologie - k radosti rodičů. Mezitím, protože má překrásný hlas a opravdu miluje hudbu, vstoupila ještě na univerzitě do pěveckého sboru a pak do chrámového. Tam se také seznámila s řádovou sestrou Beatricí Camdenovou z řádu Milosrdenství Kristova, která přišla pomoci sboru s nastudováním složitého hymnu o čtyřech částech, jejž složil Jacopone di Todi ve třináctém století.

Kitty není zbožná. S otcem jako Ronald a matkou jako Moira k tomu nemá nejmenší předpoklady. Zpívá v kostelním sboru, protože miluje zpěv, ale okouzluje ji i sestra Beatrice, která jí jako první sdělí, že její hlas může být darem od Boha. To je nesmysl, myslí si Kitty, a poví o tom ohromeným rodičům a bratrovi a jeho dívce.

„Já se domnívám, že jsem svůj hlas zdědila po předcích, je to tak, ne? Dar od Boha je prostě nesmysl.“

… a přesto ji ta představa trochu vzrušuje. Její hlas je dar od Boha a proto něco víc než pouhý lidský hlas, něco vznešenějšího. Když jednou večer pozve sestra Beatrice ji a ještě několik sester na večeři, rozpozná, že je to začátek přesvědčovacího procesu. Ale jejich pozornost jí lichotí. A kromě toho si začíná uvědomovat, že se jí tito lidé líbí. Ze všech těch mladých žen vyzařuje jakási obětavá oddanost, která chybí studentkám, mezi nimiž se Kate pohybuje. Děvčata, která zná, mluví jen o tom, s kým se vyspaly nebo o vdávání, zatímco členky řádu Milosrdenství Kristova hovoří o životě zasvěceném službě Bohu, o pomáhání lidem. Mluví o poslání, o duchovním stavu, o charizmatu. Hovoří o smysluplném životě…

„Smysluplný, to jistě!“ křičí Moira vztekle; je to vzácné u psychoanalytičky, která je zvyklá trpělivě poslouchat a nikdy nekomentovat. „Uzavřeš se před světem! Dostaneš se…“

„Teď už to…“

„… zpátky do dvanáctého století!“

„… není jako kdysi!“

Kitty pak vysvětluje čtyřem párům uší, které jsou čím dál tím méně ochotné poslouchat, že dostala informační knížky o řádu…

„Mimochodem, sestry mu říkají OSŘMK…“

… jako kdyby šlo o IBM nebo o mezinárodní aerolinie TWA. Mluví o sobě tak překvapivě moderním způsobem, že navěky zaženou její představy o řeholnicích v žíněných košilích. Celý minulý rok…

„To už to trvá tak dlouho?“ huláká Vincent.

… navštěvovala magistru kandidátek řádu a magistru novicek a duchovní matku, vypracovávala psychologické testy, pečlivě spravovala své finance…

„Nic než zatracená sekta,“ křičí otec.

… aby si vytvořila vlastní způsob života a nakonec individuální program nejlépe odpovídající jejímu nadání a potřebám.

„Budu ošetřovatelka,“ říká Kitty. „Tak nejlíp pomůžu lidem. A nejlíp budu sloužit Bohu. Vím, že obětuju vlastní domov, rodinu. Vím, že obětuju pohodlí a nezávislost. Ale jako nevěsta Kristova…“

„Já tomu nemůžu věřit,“ říká Vincent.

… ve spojení s Kristem obětuje pro spásu lidských duší taky sebe. Jako Kristus bude žít v chudobě, prostotě, čistotě a cudnosti. A tak, jak to může udělat jen choť, nabídne provždy lásku a útěchu jeho Nejsvětějšímu srdci.

Oznamuje rodičům, bratrovi a Anně Hawleyové, že odejde do mateřského kláštera, jakmile budou podepsány dokumenty…

„Podepisuješ si svůj ortel,“ hořekuje matka.

„Tohle je hrozný nesmysl,“ říká Vincent.

„Ale já to udělám,“ trvá na svém Kitty.

„Ne, neuděláš!“ křičí otec.

„Ale ano,“ odpovídá klidně. „Je to můj život, ne váš.“

Na to přirozeně neexistuje žádná odpověď.

Anna Hawleyová se odmlčela.

„Nemohli jsme jí to rozmluvit, nikdo,“ povzdechla si.

„A tak tedy odešla,“ řekl Carella.

„Ano, odešla. Koncem května.“

Anna znova zaváhala.

„Myslím, že Vincent by jí byl dřív nebo později prominul. Ale pak přišli o život rodiče.“

U svého stolu na konci místnosti říkal Meyer do telefonu: „Vydržte, pane, hned tam budeme. Mockrát děkujeme za oznámení.“

„Přišli o život?“ zeptal se Carella.

„Jak?“ řekl Brown.

„Berte, jdem,“ křikl Meyer.

„Při automobilovém neštěstí,“ řekla Anna. „Její otec řídil. Příliš mnoho pili.“

„Steve, my jdem. Objevily se nějaké šperky.“

„Kde je ten krám?“ zeptal se Kling a vyšel za ním ze služebny.

„Po tom jí už Vincent nedokázal odpustit,“ dodala Anna.

„Proč?“

„Dával jí to neštěstí za vinu. Začali totiž hodně pít teprve potom, co se Kitty stala jeptiškou, Víte.“

„To si myslí Vincent, že?“ řekl Brown.

„Ano a má pravdu,“ přikývla Anna. „Kdyby byla zůstala doma, byli by ještě naživu.“

„Snad.“

„Byla to její chyba.“

„Snad.“

„A proto ji nepřijel pohřbít?“

„To ale neznamená, že ji zabil,“ řekla Anna.

Brown si pomyslel, že někteří lidé by se měli naučit držet někdy jazyk za zuby.

„Místo toho poslal vás, abyste nám všechno tohle pověděla?“ zeptal se.„Ne, musela jsem přijet stejně.“

„Jezdíte sem každou středu?“

„Se sloupcovými korekturami.“

„Kdy jste tu byla naposledy, slečno Hawleyová?“

„Minulý pátek.“

8

V krámku přecpaném různým haraburdím a pozůstatky nejrůznějších ztroskotaných životů bylo ve středu v jednu odpoledne nesnesitelné horko. Meyer a Kling měli na sobě lehké sportovní bundy, ale ne proto, aby vypadali elegantně. Bundy měly zakrýt podpažní pouzdra s pistolemi, aby obyvatelstvo jejich krásného města nepropadalo na ulicích panice. Majitel krámku měl bílou sportovní rozhalenku, na krku mu na černé hedvábné šňůře visela klenotnická lupa.

Představil se jako Manny Schwartz. Na jeho živnostenském listě stálo Emanuel Schwartz a živnostenský list, černě zarámovaný, visel na stěně za ním vedle harmoniky, saxofonu, pozounu, několika trubek, tamburíny a ukulele. Meyera napadlo, že sem snad přišel zastavit své nástroje celý orchestr.

Schwartz vyndal z krabičky prsten a podal jim ho přes pult. „Tohle přinesla,“ řekl. „Islámskej. Sedmý až jedenáctý století před Kristem. Původem pravděpodobně z Velký Sýrie.“

Na čtvercovém pečetním prstenu byl vyryt obraz kozy nebo snad nějakého jiného zvířete s dlouhýma ušima, těžko říct, kterého. Kolem něho byly vyryté listy nebo okvětní lístky, opět se nedalo přesně určit, co vlastně. Po obou stranách zužující se lodyhy se plazili dva hadi nebo snad krokodýlové, a mezi nimi pták s dlouhým ocasem, od konce lodyhy vzhůru k pečeti plavaly dvě ryby. Meyer si přál, aby věděl, co ty symboly znamenají. Prsten byl vlastně docela veselý a Meyer se Podivil, proč se na tom Středním východě pořád válčí.

„Ty jejich kalifové povolávali ke dvoru řemeslníky, co znali řecký a římský tradice,“ řekl Schwartz, „a žádali po nich, aby přizpůsobili svou práci potřebám arabskejch boháčů. Tenhle prsten si pravděpodobně objednal příslušník nejvyšších vrstev. Byl to drahej prsten, i tenkrát. Dneska má cenu asi dvanáct tisíc.“

„Kolik jste za něj zaplatil vy?“

„Tři. Neměl jsem tušení, že je kradenej. A teď si ho můžu strčit za klobouk, že jo?“

Měl na mysli podivný rozdíl, který zákon činil mezi „nákupem v dobré víře za určitou cenu“ a „osobou vědomě vlastnící ukradené zboží“. Schwartz si přečetl seznam ukradených předmětů rozeslaných sedmaosmdesátkou a tak se dověděl, že ten syrský prsten je hledaný předmět. Mohl si toho nevšímat, prsten se ziskem prodat a předstírat, že seznam jakživ neviděl. Kdyby však nakonec vypátrali prsten u něho, byl by obviněn z trestného činu a hrozila by mu ztráta svobody na dva roky a tři až sedm měsíců. Místo toho zavolal na policii, která mu teď zřejmě prsten sebere jako důkaz. Jednou je člověk dole, jednou nahoře.

„Řekla vám ta žena, jak se jmenuje?“ zeptal se Meyer.

„Řekla. Ale asi to nebylo její pravý jméno.“

„Jak se jmenovala?“

„Marilyn Monroe.“

„Proč si myslíte, že to nebylo její pravé jméno?“ zeptal se Meyer.

„Marilyn Monroe?“

„Jednou jsme zatkli chlapa, který se jmenoval Ernest Hemingway a nebyl to Ernest Hemingway.“

„A kdo to teda byl?“

„Ernest Hemingway. Abyste rozuměl: nebyl to ten Ernest Hemingway, ale někdo, kdo se náhodou jmenoval taky Ernest Hemingway.“

„A kdo to je?“ zeptal se Schwartz. „Ten Ernest Hemingway?“

„Sázím se, že kdybychom se teď podívali do telefonního seznamu, najdeme tam tucet ženských, co se jmenujou Marilyn Monroe,“ řekl Meyer.

„To ale taky nebylo její pravý jméno,“ řekl Schwartz.

„Jak se jmenovala opravdu?“ zeptal se Kling.

„Ta holka, co přinesla ten prsten?“

„Ne, Marilyn Monroe.“

„Já nevím.“

„Tak jak ta ženská vypadala?“ zeptal se Meyer. Žralo ho, že si nevzpomíná, jak se Marilyn Monroe jmenovala doopravdy. Kling měl ve zvyku přijít vždycky s nějakou protivnou podrobností, která pak člověka pronásledovala celý den.

„Mohlo jí být třicet nebo pětatřicet,“ řekl Schwartz. „Vejška stoosmašedesát, váha čtyřiašedesát kilo, hnědý vlasy, hnědý oči, pěkná postava. V šortkách a tričku… to víte, tohle počasí! Sandály, modrý.“

„Vy jste si všiml, co měla na nohou?“

„Když přijde ženská v šortkách a má fešnou figuru, tak si jejích nohou člověk všimne.“

„Dala vám adresu?“

„Dala. Proto jsem si myslel, že by Marilyn Monroe mohlo být její opravdický jméno. Řekněte sami! Když se někdo rozhodne představit se falešným jménem, proč by si vybral tak slavný?“

„To máte pravdu,“ řekl Meyer.

„Jo, takhle jsem uvažoval.“

„Že by se původně jmenovala Norma, a ne Marilyn?“

„Norma se mi nezdá,“ řekl Meyer.

„Taky mi dala telefonní číslo.“

„Ukázala vám průkaz?“

„Ne. Řekla, že prsten zdědila a že ho musí zastavit, protože zapomněla peněženku v taxíku, měla tam prej fůru peněz.“

„Vy jste jí to věřil.“

„Možný to je. V tomhle městě se může stát všechno. A mimoto jsem dostal dvanáctitisícovej prsten za tři tácy.“

„Napadlo vás vůbec, že by mohl být kradený?“

„Napadlo. Taky mě napadlo, že ho moh někdo ztratit. Lidi obyčejně nehlásej ztracený věci policii. A když to nikdo nehlásil, neobjeví se to na žádným seznamu, nemám pravdu? A když to není na seznamu, pak nemůžu vědět, že je to kradený, a já to pořád ještě koupil v dobrý víře za přiměřenou cenu. Takhle jsem uvažoval.“

„Mohl byste nám dát adresu a číslo telefonu, které vám řekla?“

„Samozřejmě. Vy si ten prsten vemete, viďte?“

„Musíme.“

„No jo, jistě.“

„Dáme vám na něj potvrzení.“

„To se ví,“ řekl Schwartz, „někdy si přeju, abych nebyl tak poctivej.“

„Nebo spíš Jean?“ řekl Kling.

Tady v parku bylo chladněji. Slabé závany větru od řeky otupovaly ostří odpoledního parna a slibovaly možnou úlevu, snad i déšť. Carella se sestrou seděli na lavičce s vyhlídkou na vzdálenou vodu. Obě její dcerušky, dvojčátka, si hrály na hřišti, Cynthie a Melinda, zkrácené na Cindy a Mindy snad už v okamžiku, kdy je jejich matka pojmenovala, jak se Carella obával. Jejich starší sestra Tessa na tom byla líp. Tess, moderní a uhlazená, Tess, místo Terezy, která vyvolávala představu kočičích hlav na ulicích v horské vesničce Potenza. Tess dohlížela na dvojčata. Bylo jí už sedm a hlídala ty maličké. Cindy a Mindy se narodily 28. července, jedenáct dní po tom, co byl Carellův otec zavražděn. Napadlo ho, že jeho sestra je jedním z těch mála lidí na světě, kteří ho znají od malička. Čtyřicet, připomněl si. V říjnu ti bude čtyřicet!

„Je od tebe hezké, žes přišel,“ řekla Angela.

„To nic není,“ odpověděl.

Byly čtyři hodiny a on byl na cestě domů, ale se sestrou by se byl setkal kdykoli a kdekoli, protože ji měl strašně rád. To ona navrhla schůzku v parku, bude tam větší chládek než u ní doma, vysvětlila. Musíme si promluvit, řekla. Teď čekal, až začne. Ve svém zaměstnání získal velkou praxi s čekáním, až se lidi vymáčknou.

„Konečně se zdá, že už to brzo skončí,“ řekla.

Mluvila o svém rozvodu. Byla vdaná dvanáct let a teď se rozvádí. Carella nikdy nezapomene na datum její svatby. Ujížděl s Teddy do porodnice rovnou od svatební hostiny. V červnu tomu bylo dvanáct let a dvaadvacátého bylo dvanáct let jeho dvojčatům. A jemu bude v říjnu čtyřicet. Přestaň s tím, řekl si. Není to konec světa! Že ne? pomyslel si.

„Tommy se stěhuje do Kalifornie. Myslím, že se seznámil s dívkou, která tam žije, odjíždí koncem měsíce. Bude to lepší, Steve, vážně si to myslím. Pořád to ještě bolí, víš, kdykoli si přijde pro Tess a dvojčata, vzpomínám si, jaký to bývalo. Bolí to, Steve, rozvod je bolestivá záležitost.“

Lidé, kteří mají dvojčata, o nich nikdy nemluví jako o dětech nebo „o našich malých“, ale vždycky jen jako o „dvojčatech“. Jakpak to asi připadá samotným dvojčatům, že se o každém z nich mluví jen jako o polovině celku, jako o zábavné dvojici. Naposledy viděl svého švagra, když mu Tommy oznámil, že začíná s protidrogovou léčbou. Bylo to potom, co manželství zkrachovalo; Tommy tenkrát ukradl a zastavil doslova všechno, co měli, a jednou večer uhodil Angelu pěstí, když se mu snažila zabránit, aby odnesl stříbrná rovnátka na zoubky, která kdysi dostala od tety Josie z Floridy. Carella měl tehdy chuť ho zabít. Teď se tedy stěhuje do Kalifornie a Angela si myslí, že je to to nejlepší, co se mohlo stát, což je pravděpodobné - ale proto se s ním chtěla setkat dnes odpoledne ve čtyři v parku?

Čekal.

Byl zvyklý čekat.

„Steve,“ Angela se zhluboka nadechla, „Steve, bratříčku, tohle se ti nebude líbit.“

Ihned věděl, oč jde. A věděl, že se mu to skutečně líbit nebude, nelíbí se mu to už teď. Jenže Angela je jeho sestra, a když se tváří tak jako teď, vzal by ji nejradši do náručí a řekl jí Ale jdi, sestřičko, vždyť mě znáš, tak zlý to snad nebude! Jenže on věděl, jak zlé to může být, věděl, co se mu chystá říct, a nevěděl, jak se zachová.

„Já vím, jak se díváš na Henryho,“ pokračovala a znova se zhluboka nadechla, „vím, že podle tebe mohl poslat Sonnyho Colea do vězení, že to nějak zbabral…“

„Angelo…“

„Ne, prosím tě, Steve, nech mě domluvit. Mluvila jsem s ním o tom případu mockrát a on se opravdu snažil, jak mohl, Steve, něco z toho, co říkal obhájce, ho opravdu překvapilo…“

„Nemělo ho to překvapit,“ řekl Carella. „Soudce se nemá nikdy nechat překvapit. Sonny Cole zabil našeho tátu a Lowell ho nechal na svobodě.“

„Ty ale taky, Steve.“

Neměla mu to takhle vracet. Mluvil s ní jako bratr se sestrou, když jí vyprávěl o té noci v opuštěné chodbě, kde byl jen Sonny Cole a černý policista Randall Wade, který mu pořád šeptal do ucha Udělej to! Neřekl to nikomu na světě, jen své ženě a jí - a Angela mu to teď takhle vrací. Udělal prostě to, co pokládal za správné. Kdyby byl tu noc na Sonnyho Colea vystřelil… ne, nemohl to udělat.

„Já věřím v uznávaný řád,“ řekl teď.

„Já taky.“

„Věřím, že všeobecně přijatý řád…“

„Já taky. Ale Henry není všeobecně přijatý řád. To ten řád dovolil Coleovi zůstat na svobodě, ačkoli Henry udělal co mohl, aby byl zavřený. Musíš tomu věřit, Steve.“

„Proč bych tomu měl věřit?“

„Protože budu s Henrym žít.“

„Skvělý. Člověk, který…“

„Ne.“

„Ano. Zbabral to, Angelo. A proto Sonny Cole pořád ještě chodí po světě…“

Carella zvedl ruku, prstem ukázal přes vršek nad parkem, někam do blízkého neznáma…

„…Třeba právě teď zabíjí otce někoho jinýho!“

Z místa na travnatém kopečku, kde ležel na břiše a díval se dolů do parku, připadalo Sonnymu Coleovi v první chvíli, že si ho Carella všiml a ukazuje prstem rovnou na něj. Nevěděl, s kým to sedí na lavičce, ale najednou oba vyskočili, dívka ho začala objímat a Carella jen stál a vypadal bezmocně a hloupě a pak…

tom gestu bylo něco důvěrně známého.

… zdvihl ruku a položil ji na dívčinu hlavu, prostě ji tam položil. Sonny je pozoroval a vzpomněl si, že kdysi dávno měl sestřičku, která upadla a odřela si koleno a on jí položil velkou ruku na hlavičku tak, jako to udělal Carella té dívce tam dole v parku, hladil ji a uklidňoval -… Sonny v tu chvíli pochopil, že ta dívka je Carellova mladší sestra, jako byla Ginny jeho.

Nevěděl, proč se zčistajasna roztřásl.

Vstal a podíval se ještě jednou z travnatého svahu dolů. Carella bral dívku do náručí a oba stáli nehybně jako sochy, snad i plakali. Sonny to nedokázal rozeznat. Možná že plakali pro otce, kterého jim zabil.

Seběhl po travnatém svahu z druhé strany kopečku, pryč od toho výjevu tam dole, hledal, kde zaparkoval zelenou hondu. Musí to udělat brzo. Musí tu zasranou věc udělat co nejdřív.

Carella se zeptal obou městských telefonních operátorek, kolik bude stát rozhovor s Kalifornií. Šlo o služební záležitost a on byl jen chudý, přepracovaný a nedostatečně placený ochránce zákona, který doufá, že mu nadřízení ten hovor proplatí. Tady na východě bylo osm hodin a většina lidí právě dojídala večeři. V San Elizariu je pět hodin odpoledne, doufal, že řádové sestry nezačínají večeřet v tak časnou hodinu. Doufal, že nejsou ještě na nešporách nebo tak. Doufal, že sestra Carmelita Diazová, vyšší představená řádu sester Milosrdenství Kristova, si po té své včerejší cestě z Říma už pořádně odpočinula. Doufal, že jí Bůh našeptal do ucha jméno vraha, který zabil Mary Vincencii. Nebo Kitty Cochranovou, jak se to vezme.

„Haló,“ ozvala se. „Detektiv Carella?“

„Ano, jak se máte, sestro?“

„Celkem dobře,“ odpověděla. „Ještě jsem se docela nevzpamatovala z letu, ale jinak se mám moc dobře.“

Mluvila jen s nepatrným španělským přízvukem. Z neznámého důvodu si představoval velkou ženu. Vysokou, rozložitou, statnou. V tradičním černém řádovém rouchu, jaké měla sestra Beryl v riverheadském klášteře. Měl dojem, že slyší, jak tam v Kalifornii švitoří ptáci. Představoval si budovu ve španělském stylu, samá štuka a dlaždičky, podloubí a zídky, omítka smetanové barvy - pomník Bohu postavený na břehu moře.

„Je možné, že slyším ptáky?“ zeptal se.

„Ach ano. Máme tu nejrůznější ptáčky, mohl byste si myslet, že nás navštívil svatý František.“

Neodvažoval se zeptat, jak je stará. Hlas měla mladý a zvučný. Opět si představil velkou ženu kolem čtyřicítky.

„Jste u moře?“ zeptal se.

„U moře? Ne ne, vůbec ne. Jsme ve středu města San Luis Elizario, pokud se vůbec dá mluvit o městě. Moře? Kdepak, moře je odsud sedmdesát kilometrů. Řekněte mi, prosím, co se stalo. My se tady z toho pořád nemůžeme vzpamatovat, všechny jsme chudinku Kitty tak dobře znaly.“

Pověděl jí, že ji někdo zavraždil, řekl, že její mrtvola…

„Jak?“ zeptala se hned.

„Uškrtil ji.“… pověděl jí, že její mrtvola byla nalezena ve velkém parku uprostřed města…

„V Groverově parku?“ zeptala se.

„Ano. Vy jste tu někdy byla?“

„Mnohokrát.“

„… uprostřed města, dokonce nedaleko policejní stanice. Stalo se to v pátek jednadvacátého v noci. Pověděl jí, že mluvil s mnoha jejími přáteli a spolupracovníky, doktory a sestrami, s nimiž pracovala, s knězem, který se jmenuje otec Clemente…

„Od Panny Marie Růžencové,“ řekla.

„Ano.“

„Skvělý člověk.“

… ale že dosud nemají nejmenší představu o důvodu, proč ji někdo zavraždil. Pokud se ovšem nenajde něco, co o ní ještě nevědí. Něco, co mohla třeba prozradit sestře Diazové…

„Říkejte mi Carmelita, prosím vás,“ přerušila ho. „Vždycky mám pocit, že musím-li si říkat sestra, aby lidé věděli, že jsem řeholnice, tak nesloužím Bohu, jak se patří. Každý by si měl uvědomit, že jsem řádová sestra, jak se na mě podívá.“

„Potíž je v tom, že já vás nevidím,“ řekl Carella.

„Měřím metr šedesát pět a vážím necelých šedesát kilo. Mám krátké hnědé vlasy a hnědé oči, a zrovna teď kouřím cigaretu a sedím na sluníčku v malé zahrádce před svou kanceláří. Proto slyšíte ten ptačí rámus. Proč si myslíte, že Kitty něco skrývala?“

„To jsem neříkal.“

„Ale něco, co se jí týká, vás znepokojuje. Co je to, pane Carello?“

„Dobře,“ řekl. „My si myslíme, že se ji někdo pokoušel vydírat.“

Carmelita se rozesmála.

Její srdečný smích znova posílil představu statné ženy ve volném hábitu. Metr šedesát pět, připomněl si.

„To je čirý nesmysl,“ řekla. „Co by mohl někdo doufat, že vymámí z řádové sestry?“

Ohlas Byrnesových slov, pomyslel si Carella.

„Neměla dluhy? Zdá se, že si dělala velké starosti s penězi.“

„Mluvíte o jejích financích? Na ty si bohužel stěžovala pořád. Nikdy neměla dost na útratu. Pořád mě žádala, aby si mohla nechat víc. Pomoz mi, Carmelito, buď tak hodná! Abych si mohla tu a tam koupit nové boty. Snad byl problém v tom, že nebydlela v klášteře.

Každá sestra, která je členkou řádu, dostává běžný plat z diecéze, v našem případě je to deset tisíc ročně. Polovina té částky se vrací sem do San Luisu na podporu mateřského kláštera a starých nebo nemocných sester. Jako pomocná zdravotní sestra vydělávala téměř padesát tisíc ročně. Mateřinec jí z toho dával tolik peněz, kolik potřebovala, dost, aby mohla normálně žít. Přijala přece slib chudoby, jak víte. To sice neznamená, že by měla hladovět, ale také ne, že by si měla vyhazovat z kopýtka.“

„Takže to bylo něco nového? To, že si stěžovala na peníze?“

„Ani ne. Nějakou dobu však rozhodovala o svých financích sama. A když člověk žije venku, vypěstuje si určitý druh samostatnosti.“

Carella si poprvé této poznámky nevšiml, ale tentokrát ano.

„Jak to myslíte?“ zeptal se. „Pokud já vím, tak byla řádovou sestrou šest let. Mám pravdu?“

„Ovšem. Vstoupila do kláštera před šesti lety a tehdy začala její formace. Nejdřív byla postulantka… víte vůbec, jak to u nás chodí, pane Carello?“

„Ne tak docela.“

„Formace v našem řádu… řádů katolických sester je na světě mnoho, víte, a v každém je to trochu jinak. Všem společná je oddanost Kristu, to je samozřejmé. Ale pokud jde o to ostatní… ovšem,“ odmlčela se, „její rodina měla námitky proti tomu, aby vstoupila do řádu, to jistě víte. Určitě by je byla ranila mrtvice, kdyby viděli, že prochází tím, čemu já říkám Boží polepšovna…“

Bylo to, jako by vatikánský koncil nikdy neexistoval.

Magistra postulantek je jeptiška podobná feldvéblovi, řeholní roucho nosí jako brnění. To ona vede Katherine Cochranovou do kasárensky vyhlížející budovy, kde bude žít několik příštích let s osmnácti dalšími novickami. Místnost, do níž vstoupí, je podle každých měřítek strohá. Podlaha je z širokých prken, stěny jsou obílené. Vysoko v jedné stěně je malé okno vedoucí na zahradu, kde - v tom létě před šesti roky - Kitty slyší tytéž ptáčky, jimž dnes naslouchá sestra Carmelita, hovořící s jedním detektivem vzdáleným tři tisíce mil odtamtud. V místnosti je dřevěná postel s tenkou matrací a povlečený polštář, na němž spočívá prostý dřevěný krucifix. Je tu židle a závěs, za nímž se skrývá skříňka, police a tyč na pověšení šatů. Je tu i malý prádelník s umyvadlem a džbánem. Celou noc Kitty uvažuje, jestli se rozhodla správně, jestli si počíná správně. Slyší pochrupování postulantky v sousední cele. Je velmi daleko od domova. Konečně usne. A konečně nastane ráno.

Zazní zvon, který zve k modlitbě postulantky a novicky a čtyřiasedmdesát řádových sester, které žijí v mateřinci. Ještě nesvítá. Obloha za jejím malým okénkem je růžová ranním jasem. Dnes večer před spaním půjde pod společnou sprchu na konci chodby, teď si kusem obyčejného mýdla umyje jen obličej, ruce a podpaží, vodu nalila ze džbánu do velkého bílého umyvadla. Voda je studená. V budoucnu se Kitty může rozhodnout, jaké skromné šaty bude chtít nosit; během intenzivního období rozlišování se však obléká do tradičního řádového oděvu. Její uniforma sestává z tříčtvrteční černé sukně a černého trička, černých ponožek a černých střevíců s gumovou podrážkou. Na hlavě má černý čepec, přes něj nařasený bílý závoj. Mlčky následuje další novicky po bílé chodbě do kaple, ruce má sepjaté.

Magistra postulantek, jmenuje se sestra Clare, stojí před oltářem a dívá se na mladé ženy se sklopenýma očima a skloněnými hlavami.

„Pane, otevři mé rty!“ říká.

Ranní chvály jsou první ranní modlitbou.

Denní program je určen modlitbami.

Sedmi kanonickými hodinkami.

Prima je v šest hodin ráno. Tercie v devět. Sexta v poledne. Nona ve tři hodiny odpoledne. Večerní chvály večer. A kompletář před ulehnutím.

Vše má svůj přesný čas.

Rituál.

když se počet žen, které vstupují do řeholního života, neustále zmenšuje (současně s Kitty vstoupilo jen osmnáct žen, zatímco v roce 1965 jich bylo sto čtyři), intenzita formace se ani v nejmenším nezměnila. Postulantky nesmějí mluvit s novickami z druhého roku ani s profesními sestrami, kterým je všem kolem padesáti a šedesáti. Nesmějí vstoupit do pokoje jiné novicky. Nesmějí porušit zákon mlčení.

Nesmějí se opozdit na ranní modlitbu. Nesmějí se soukromě sejít s jinou sestrou. Nesmějí…

„Ano, připomíná to polepšovnu,“ Carmelita se opět směje. „Ale učí se opustit materiální svět a soustředit se na své duchovní já. Učí se radostné oběti, neboť ti, kdo následují Krista, jsou stonásobně odměněni“

Pro Kitty byl šestiměsíční postulát věčností.

Když se jí nakonec sestra Carmelita zeptala, jestli se skutečně cítí povolána, odpovídá: „Cítím, sestro.“

„Jsi připravena zahájit rok soustředěné duchovní přípravy na své první sliby?“

„Ano, sestro.“

„Jsi připravena cele se oddat apoštolátu?“

„Jsem, sestro.“

„Vzdát se všeho pro službu našemu pánu Ježíši Kristu?“

„Ano, sestro.“

„Neboť on, který odívá květiny na louce a krmí malé ptáčky, pečuje nekonečně víc o potřeby svých nevěst.“

Kitty je požádána, aby si zvolila nové jméno.

Zvolí si Mary, po Kristově matce Marii, a Vincencii - Vincenc je její bratr, ale také jeden světec. Až jednou složí všechny sliby a stane se profesní sestrou, může se sama rozhodnout, jestli si přeje nadále užívat jméno, které si vybrala na počátku noviciátu. Ale když se začne seznamovat se svatou řeholí a závazky slibů duchovního života, je sestra Mary Vincencie.

Rok nato, právě když je připravena složit první sliby, oznámí sestře Carmelitě, že by chtěla vystoupit z řádu.

9

„Říká se tomu akt podmíněné exklaustrace,“ řekl Carella.

„To zní neslušně,“ řekl Brown.

„Je to povolení opustit na čas diecézi. Kitty prostě chtěla na rok odejít.“

„To ti řekla ta hlavní vrána?“

„Včera v telefonu.“

„To se smí? Prostě říct Koukněte se, já chci jít na rok domů, nashle?“

„Tak snadný to není. Řídí se to složitými církevními pravidly. Podle toho, co mi pověděla Carmelita, není podmíněná exklaustrace trest, ale milost. Projev přízně. Jejím účelem je pomoct řeholnici nebo řeholníkovi, aby překonal osobní krizi. Uděluje se jen tehdy, když se dá rozumně předpokládat, že splní svůj účel.“

„Že se ta dotyčná vrátí zpátky, to očekávají?“

„Přesně tak. Carmelita si o tom promluvila se svým poradním sborem a společně se snažily najít nejlepší způsob, jak Kitty pomoct. Byla tenkrát Mary Vincencie, nezapomínej. Pročpak si asi vybrala bratrovo jméno?“

„Mají dovoleno používat mužský jména?“

„Carmelita řekla, že je to možné, pokud je to jméno světce.“

„Takže by tam mohly být sestřičky, který se jmenujou Petra Pavla?“

„Ty asi moc zbožnej nejsi, viď?“ řekl Carella.

„Myslíš? A co ti ještě ta jejich vrchnost řekla?“

„Řekla, věř tomu nebo nevěř, že když spolu mluvily, tak Kitty nepřemlouvaly, aby neodcházela. Naopak. Podporovaly ji, pomáhaly jí dojít k nejlepšímu možnýmu rozhodnutí. Řekla mi, že spousta sester opouští řád z nejrůznějších důvodů. Jsou otrávené, nevědí, co si myslet, zamilujou se, nebo si jen chtějí udělat v hlavě jasno.“

„A proč chtěla Kitty tak najednou odejít?“

„Chtěla se stát rockovou zpěvačkou.“

Brown se obrátil a podíval se na něho. Oba detektivové seděli vedle sebe ve vlaku, který odjížděl v 9.20 a v 10.42 měl být ve Filadelfii.

lehkých oblecích, košilích a kravatách vypadali dočista jako pravidelně cestující obchodníci - úředníci, s jedinou výjimkou: nečetli noviny. Vincent Cochran věděl, že přijedou, Carella mu ráno zavolal.

„Rocková zpěvačka?“ opakoval Brown.

„Jo.“

„Zpívající jeptiška.“

„Vzpomeň si, že právě proto se začala zajímat o kostel. Hlas jako dar od Boha.“

„A teď teda chtěla kvůli tomu vystoupit z řádu…“

„Jen na rok. Aby mohla brát hodiny zpěvu, vystupovat s nějakou kapelou…“

„To Carmelitu určitě potěšilo, co?“

„Přijala to velice klidně, jestli chceš vědět. Navrhla Kitty, aby navštívila psychiatra…“

„Tomu říkám opravdu klidně.“

„Poprosila ji, aby se neukvapovala, vysvětlila jí výhody exklaustrace…“

„Pořád mi to zní neslušně.“

„… a taky nevýhody. Řekla jí, že bude muset podepsat prohlášení, když se rozhodne odejít, vysvětlila, že rozhodne-li se po roce vrátit, řád ji nemusí přijmout zpátky.

„Já myslel, že je to dovolená.“

„Více méně. Carmelita je neobyčejná ženská, Artie, udělala na mě dojem. Je skoro vizionářka. Měla pocit, že když Kitty tak věří tomu, co chce podniknout, může to být právě to, k čemu ji Bůh určil. Poslání jinýho druhu. Nová kariéra, nová životní cesta. A jestli si to Bůh přeje, je Carmelitinou povinností Kitty v jejích úmyslech podporovat. Zkus to, řekla jí. Uvidíš, jak to dopadne. Jestli to myslíš se zpíváním vážně…“

„S rockovým zpíváním?“

„Měl jsem pocit, že by dala přednost opeře. Ale cesty Boží jsou nevyzpytatelné…“

„A tak ji pustily?“

„Nakonec ano. Trvalo čtyři měsíce, než podepsala a odešla ze San Diega. Zřejmě to musíš udělat ve svý původní diecézi. Kitty tedy odešla a byla volná, sama obhospodařovala svý peníze…“

„Zase peníze,“ řekl Brown.

„… a udržovala styk s klášterem, jak měla nakázáno…“

„Stala se z ní ta rocková zpěvačka?“

„Poslední, co o ní Carmelita slyšela, bylo, že podepsala smlouvu s nějakou agenturou.“

„S kterou?“

„To Carmelita neví.“

„Tady? V Los Angeles?“

„Nevěděla.“

„Musí to být jedno nebo druhý. Kde jinde jsou takový agentury?“

„V každým případě to nevyšlo.“

„Jak to nevyšlo?“

„Zaklepala na dveře kláštera šest měsíců potom, co odešla. Říkala, že se znova obrátila na víru. Spatřila prý světlo a chce být přijatá zpátky.“

„Ta tvoje Carmelita musela být bez sebe radostí.“

„Byla. V červnu složila Kitty poslední slib.“

„A teď je mrtvá.“

„A teď je mrtvá,“ řekl Carella. „A my jsme na místě.“

Najít rodinnou podobu nebylo snadné. Viděli Kitty už jen zavražděnou a její obličej začínal v tom vedru už ztrácet rysy. Vincent Cochran byl vysoký a hubený muž a měl sestřiny modré oči, jenže ty její byly vytřeštěné, když je poprvé spatřili. Měl jako ona světlé vlasy, i když ty její byly rozcuchané a slepené po zápase, který pro ni skončil smrtí na cestičce v parku. Cochran byl stejně popudlivý jako tehdy poprvé v telefonu, když v půlce rozhovoru zavěsil, a jako podruhé, tedy dnes ráno, kdy konečně souhlasil, že se s nimi sejde, pokud ovšem přijedou do Filadelfie. Důvod, proč souhlasil, byly telefonní účty. Carella mu je teď ukázal.

„Přišly dneska. Účty vaší sestry za poslední měsíc.“

„To jste mi oznámil už v telefonu,“ řekl Cochran.

Vypadal a mluvil jako ukňouraný a rozmazlený spratek. Brown měl tisíc chutí vlepit mu pohlavek.

„Vaše sestra vám v posledních dvou měsících volala třikrát.“

„A co má být?“

„Minule jste nám řekl, že jste s ní naposledy mluvil před čtyřmi roky.“

„Nechtěl jsem se zaplíst do její vraždy.“

„Už jste zapletený,“ řekl Brown. „O čem jste spolu mluvili?“

„Poprvé jsme nemluvili o ničem. Já jsem prostě zavěsil.“

„To je dost hloupý zvyk.“

„To má být vtip? Komický výstupy jsou moje parketa, pane Carello.“

„O čem jste mluvili podruhé?“ zeptal se Carella.

„O penězích.“

Zase prachy, pomyslel si Brown.

„A co s penězi?“ zeptal se.

„Řekla, že si chce vypůjčit dva tisíce dolarů.“

Vydírání, pomyslel si Carella. To musí být vydírání.

„To samý jako před čtyřma rokama,“ řekl Cochran. „Zavolala mi, jen co odešla z kláštera a přijela sem na východ, že by se chtěla se mnou sejít. Zeptal jsem se jí, jestli už se nabažila těch zatracenejch jeptišek, a ona povídala, že ano. Takže přijela do Filadelfie a hned zčerstva mě poprosila, abych jí půjčil čtyři tisíce dolarů. Pro začátek, řekla. Byl jsem takovej pitomec, že jsem jí je dal. Za půl roku byla zpátky, kála se, aspoň to tak vypadalo. Před dvěma týdny znova. Za celý čtyři roky ani slovíčko a najednou je tu zas. Nazdar, bráško, mohla bych si tentokrát vypůjčit dva tácy? Ani zmínka o tom, že nevrátila ty čtyry. Jeptiška, ale drzá jak opice, nemám pravdu?“

„Neřekla, nač ty peníze potřebuje?“

„Neptal jsem se. Zavěsil jsem.“

„Ale volala znova.“

„Jo. Za pár dní. Bratříčku, prosím tě, já ty peníze zoufale potřebuju. Jsem v hrozným průšvihu. Bratříčku, prosím tě, moc tě prosím!“ Cochran si těžce vzdychl. „Řek jsem jí ne. Zeptal jsem se jí, proč neřádila přijít na pohřeb. Naši rodiče zahynuli při automobilový nehodě a ona nenašla cestu do Pennsylvánie.“

„Třeba o tom nevěděla, pane Cochrane.“

„Tak jí to měl pánbu vzkázat.“

„Vy jste tedy odmítl dát jí ty peníze?“

„Odmítnul.“

„Řekla vám, v jakém průšvihu se to octla?“

„Chcete naznačit, že jsem vinen její smrtí?“

„Vůbec ne, my se jen snažíme vypátrat, kdo ji zavraždil.“

„Chcete říct, že ji někdo zabil, protože já jsem jí nedal ty dva tácy?“

„My nevíme, proč ji někdo zavraždil, pane Cochrane. Vy jste nám právě sdělil, že se octla v hrozném průšvihu. Kdybychom se dověděli, co to bylo za…“

„Vypadalo to… já nevím. Mluvila pořád o minulosti a přítomnosti, mně to připadalo jako nábožný řečičky. Řekla, že se za mě bude modlit, a já jí řek, ať se radši modlí, abych dostal zpátky ty čtyři tisíce, co jsem jí půjčil před čtyřma lety. Pak řekla…“ Potřásl hlavou. „Řekla Já tě mám moc ráda, bráško‘, a zavěsila.“

Chvilku na něj nemluvili, jen stáli a cítili se trochu hloupě. Jako vetřelci do cizího soukromí.

„Nezmínila se, že dostala dopis?“ zeptal se Carella.

„Ne.“

„Ani o nějakých rozhodnutích, ke kterým nedávno dospěla?“

„Ne. Jen, že je v hrozným průšvihu a potřebuje dva tisíce dolarů.“

„Nač je potřebuje neřekla?“

„Ne.“ Zase potřásl hlavou. „V jakým průšvihu může jeptiška bejt, to mi řekněte? Průšvih byl v tom, že se stala jeptiškou, to byl průšvih jak dům!“

Nastalo další rozpačité mlčení.

„Já jsem ve svých výstupech často vykládal vtipy o jeptiškách,“ řekl Cochran. „Mstil jsem se jí za to, že od nás odešla. Večer co večer vtip o jeptindách. Nejmíň tisíc jich bylo. Dokonce i když z kláštera odešla. Pořád jsem dával k lepšímu vtipy o nich. Jako kdybych věděl, že se tam brzo vrátí. Doufal jsem, že odešla nadobro, doufal jsem, že se vrátí domů, ale asi jsem věděl, že s klášterem neskoncovala doopravdy. Ten den, co jsem zjistil, že se tam zase vrátila, mě napadlo, že to stejně není k ničemu, a hned večer jsem přestal vtipy o jeptiškách vykládat. Ona totiž, abyste věděli, moje sestra byla ze všech vtipů o jeptiškách ten nejpovedenější.“

To odpoledne propuklo všechno naráz.

Ze všeho nejdřív začalo pršet.

Už skoro dva týdny ani nekráplo a bouřka, která se přihnala nad město ve čtvrt na čtyři odpoledne, byla zřejmě rozhodnutá si to vynahradit. Blesky se míhaly a hromy duněly. Dešťové kapky velké jako melouny - aspoň podle tvrzení některých starousedlíků - se valily z černé oblohy, provrtávaly ztemnělé odpoledne, bičovaly chodníky, čvachtaly a žbluňkaly, pleskaly a cákaly, až odpady a kanály přetékaly jako vroucí kotle. Déšť byl neúprosný. Každý byl šťastný, že je doma, dokonce i policajti.

Ze všech nejšťastnější byli to deštivé odpoledne Carella a Brown, kteří se vrátili do služebny a našli tam fax od doktora jménem George Lowenthal, který jim sděloval, že v dubnu před čtyřmi lety provedl na jakési Kitty Cochranové chirurgický zákrok.

Stejně šťastní byli i Meyer a Kling. Adresa a telefonní číslo, které dala Marilyn Monroe majiteli zastavárny, samozřejmě neexistovaly. Ale teď, potom co zkusili šest M. Monroeových z telefonního seznamu a žádná z nich nebyla Marilyn - dostali geniální nápad. Vždyť žena, která navštívila Mannyho zastavárnu, se mohla jmenovat Munro nebo Munroe, což jsou varianty jména Monroe. Ve všech pěti telefonních seznamech byly tři M. Munro a čtyři Munroe. Pak tam bylo ještě M. L. Munro, jehož nositel nebo nositelka žil za mostem, v Calm’s Pointu.

Meyer zavolal do telefonní společnosti, která mu poskytla nacionále svých klientů, příjmení a celá křestní jména, nejen začáteční písmena. Na tom, že čtyři byly zkratkou jména Mary a dvě představovaly Margaret nebylo nic zvláštního. Jedno z nich znamenalo Michael - což bylo trochu divné, protože muži obyčejně vypisují své jméno celé. Ale nebyla mezi nimi ani jedna Marilyn.

M. L. Munro v Calm’s Pointu se jmenovala Mary Lynne.

„Do hajzlu se vším!“ řekl Meyer.

To město je městem mostů.

Isola je ostrov - italsky znamená isola ostrov - spojený na jednom břehu mosty se zbytkem města a na druhém s vedlejším státem. Ze všech mostů klenoucích se nad oběma řekami je nejkrásnější ten calmspointský. Lidé na něj od pradávna psali písničky. Píšou je z čiré radostiže stojí na mostě vedoucím do Calm’s Pointu. Obloha za mostem byla ten den ve čtyři odpoledne zředěné zlato, město čisté a jako zbrusu nové po náhlé bouřce. Detektivové jeli s otevřenými okénky a vdechovali čerstvý a voňavý vzduch. Z drátů dosud kapala voda. Řeka Harb pod nimi se leskla v odpoledním slunci. V létě se občas vyskytly ve městě i takové dny.

Telekomunikace jim dodaly adresu Mary Lynne Munro, ale oni se jí neohlásili předem, protože přinesla do zastavárny ukradenou věc a třeba nebude pohledem na ně zrovna nadšená. Nevěděli, co můžou za dveřmi bytu 4 C očekávat. Ukradený syrský pečetní prsten nepocházel z Cooperovic bytu, kde Cukrář, nebo přinejmenším někdo, kdo tam upustil drobky z čokoládového cukroví, pravděpodobně zabil osmačtyřicetiletou ženu v domácnosti a šestnáctiletého poslíčka. Byl však ukradený z bytu, kde lupič nechal na polštáři v ložnici malou bílou krabičku s čokoládovým cukrovím. Takže, jestli žena, která zastavila prsten, zná člověka, který ho ukradl, a jestli ten člověk, který ho ukradl, je skutečně Cukrář - a jestli Cukrář doopravdy zabil ty dva lidi v bytě, který hodlal vyloupit - pak musejí jednat obezřetně. Těch „jestli“ bylo dost, to je pravda, ale když přistoupili ke dveřím, vytáhli pistole a byli připraveni na nejhorší.

To nejhorší byla, jak se ukázalo, žena, kterou jim Manny Schwartz včera popsal, vysoká asi metr sedmdesát, váha kolem pětašedesáti kilo, na sobě džíny a bílé tričko, bosa. Když otevřela dveře, detektivové ještě drželi v rukách služební devítky. Představili se sice jako policie, ale vytažené pistole přece jen nečekala. Div že jim nezabouchla dveře před nosem.

„Nelekejte se, madam,“ řekl Meyer a rychle mrkl do pokoje. Pistoli dosud držel. Nezastrčí ji, dokud se nepřesvědčí, že Mary Lynne je sama. „Je tu někdo s vámi?“ zeptal se.

„Není. Nač máte ty pistole?“

„Smíme dovnitř?“ zeptal se Kling.

„Máte nějaký průkaz?“

Oba detektivové se soustředili na pokoj. Rejdili očima. Hledali. Poslouchali. Po nikom vidu ani slechu. Meyer vytáhl svůj služební průkaz a Mary Lynne si ho prohlédla. Oba detektivové dosud stáli na chodbě přede dveřmi. Byl to běžný calmspointský byt se zahrádkou, příjemné tiché prostředí. Policajty s pistolemi v ruce by tu nikdo nečekal.

„Koho hledáte?“ zeptala se.

„Smíme vejít?“ otázal se Kling znova.

„Ne, dokud mi neřeknete, o co jde.“

„Zastavila jste ukradený prsten, madam,“ vysvětlil Meyer. „Chceme vědět, jak jste k němu přišla.“

„Ach tak. Tohle. Pojďte dál. Jsem tu sama.“

Ustoupila, aby mohli vejít do bytu. Rozestoupili se; s pistolemi v rukou, bez povolení k domovní prohlídce, musí být opatrní. Té ženě to jistě připadá absurdní - dva dospělí muži si tu hrajou na policajty a lupiče, jako v televizi. Bylo jim jedno, jestli vypadají pošetile. Záleželo jim jen na tom, aby neprovedli nějakou hloupost.

„Smíme se tu porozhlédnout?“ zeptal se Meyer.

„Jen na nic nešahejte.“

„Jste Mary Lynne Munro?“

„Jsem.“

Chodili po bytě.

„Smíme otevřít tyhle dveře?“

… ověřovali si, jestli jsou opravdu sami. Teprve pak zastrčili pistole do pouzder a zaměřili pozornost na ženu, která navštívila Schwartzovu zastavárnu.

„Ten prsten jsem dostala jako dárek,“ řekla hned. „Jestli vám jde o tohle.“

„Kdo vám ho dal?“

„Jeden pán, s kterým jsem se seznámila. Proč? Že by byl něco jako zloděj?“

„Je něco jako zloděj, madam,“ přikývl Meyer. „Jak se jmenuje?“

„Arthur Dewey.“

„Kde bydlí?“

„Nevím.“

„Dal vám prsten za dvanáct tisíc dolarů a vy ani…“

„Dvanáct? Ten parchant židovská mi za něj dal jen tři.“

Meyerovi se tím výrokem nezavděčila. Když dorůstal, kluci, kteří ho honili po ulicích, pokřikovali: „Meyer Meyerák, smradlavej židák.“ Nelíbilo se to ani Klingovi.

„Můj kolega je Žid,“ řekl.

„A má být?“

„Že si máte dát pozor na ústa.“

„Jo tak, on ten hajzl v tý zastavárně nebyl Žid?“

„Bude pro vás líp, když těchhle řečí necháte,“ řekl Meyer. „Proč nevíte, kde ten člověk bydlí?“

„Protože jsem se s ním seznámila v baru, proto.“

„Kdy?“

„Před dvěma týdny.“

„Seznámila jste se s ním v baru a on vám dal prsten za dvanáct tisíc dolarů?“

„V baru ne.“

„Kde tedy?“

„Tady.“

„Dal vám prsten, který jste předevčírem zastavila?“

„K ničemu mi nebyl. Mám menší prst.“

„Jak to přijde, že vám ho dal?“

„Asi ho omráčila moje krása.“

„Aha, tak to ano.“

„On mi ho nabíd, já jsem si ho vzala.“

„Smím vědět, čím se živíte, slečno?“

„Momentálně jsem nezaměstnaná.“

„Když nejste nezaměstnaná, co děláte?“

„Všelicos.“

„Co bylo vaše poslední zaměstnání?“

„To už je dost dávno.“

„Jak dávno?“

„Dva roky to budou.“

„Kde jste pracovala?“

„U McDonalda.“

„A od té doby?“

„Co má tohle být za výslech?“

„Snažíme se zjistit, proč vám úplné cizí člověk daroval prsten v ceně dvanácti tisíc dolarů.“

„Asi nevěděl, že má takovou cenu. Řeknu vám pravdu. Divila jsem se, když mi ten Žid nabídnul tři. Myslela jsem si, že má cenu nanejvýš pět set, jak povídal.“

„Kdo jak povídal?“

„Arthur. Jestli se tak jmenuje doopravdy.“

„Proč si myslíte, že ne?“

„Já nevím, jak se jmenoval doopravdy. Dost pánů, s kterýma se setkávám, mi neříkaj svý pravý jméno.“

„Vy tedy pracujete, slečno?“

„Před váma se na mou duši nic neutají.“

„A on vám nabídl ten prsten místo peněz za vaše služby, je to tak?“

„Sherlock Holmes je proti vám hadr.“

„Byla jste už někdy zatčená?“

„V životě ne. Zatknete mě teď?“

„Řekl vám ten Arthur - pokud se tak jmenoval, že ten prsten je ukradený?“

„Řek byste to vy?“

„Já se ptám, jestli to řekl on.“

„Ne, neřek.“

„Zmínil se, jak k tomu prstenu přišel?“

„Teda vážně, to jsou otázky!“

„Zmínil?“

„Bodejť by se zmiňoval!“

„Když jste ten prsten zastavila…“

„Jo, to už jsem slyšela.“

„Řekla jste panu Schwartzovi, že je to dědictví a že ho musíte prodat, protože jste ztratila peněženku se všemi svými penězi a kreditní kartou. Je to pravda?“

„Že jsem ji ztratila v taxíku, jsem řekla.“

„Proč?“

„A co jsem mu podle vás měla říct? Že mi jeden frajer dal prsten za super šoustačku?“

„Proto vám ho dal?“

„Já nevím, jestli to bylo super, i když prej jsem dobrá. Řekla jsem mu, že beru dvě kila. On řek, že mi dá zlatej prsten, kterej má cenu pět. Koukla jsem se na něj a odhadla, že může mít cenu tři nebo čtyři kila. Tak jsme si plácli.“

„Napadlo vás někdy, že může být kradený?“

„Proč by mě to mělo napadnout?“

„Člověk, který nosí starožitný prsten v kapse…“

„Neměl ho v kapse, měl ho na prstě.“

„Svlékl ho z prstu?“

„Než jsme začali.“

„Co pak?“

„Smeknul a odešel.“

„On měl klobouk?“

„To se přece tak říká.“

„Co měl na sobě?“

„Jak si to má člověk pamatovat?“

„Všimla jste si nějakých jizev, tetování, mateřských znamínek…“

„O co vám jde? O Clintonovýho ptáka?“

„Všimla jste si něčeho, co by mohlo sloužit k identifikaci…“

„Na pravý ruce mu chyběl prst. Všimla jsem si toho, když sundával prsten.“

„Který prst?“

„Malíček. Bylo to odporný.“

„Děkujeme vám, slečno.“

Nastalo náhlé ticho. Jejich krátké setkání skončilo, už nebylo o čem mluvit. Skoro jako kdyby detektivové byli její zákazníci a ona jim teď ukazovala, kde nechal tesař díru.

„Je tam po dešti hezky, viďte?“ řekla skoro smutně.

Když Carella s Brownem navštívili to odpoledne ordinaci MUDr. George Lowenthala, byla čekárna plná žen. Ordinace se nacházela na Stonerově ulici, odbočce z Jeffersonovy třídy, to znamená uprostřed města, ve čtvrti s vysokým nájemným a nízkou kriminalitou. Pacientky zvědavě vzhlédly, když do výlučně ženského společenství vkročili dva muži. Jedna dáma v zeleném klobouku z nich nespouštěla oči. Ty ostatní se vrátily ke svým obrázkovým časopisům. Detektivové řekli recepční, kdo jsou. Dáma v zeleném klobouku na ně nepřestávala civět a civěla ještě po deseti minutách, kdy byli uvedeni do soukromé ordinace MUDr. Lowenthala.

Lowenthalovi bylo podle Carellova soudu něco přes padesát, byl prošedivělý a měl bledé oči. Vypadal unaveně. Jako kdyby právě dokončil těžkou operaci, což ale nebyla pravda. Žaluzie za jeho zády byly stažené proti západnímu slunci, které už stálo nízko nad obzorem. Na stole před sebou měl rozevřené desky Kitty Cochranové.

„Pamatuju se na ni dobře,“ řekl. „Vypadala trochu bezprizorně a naivně, jako z jiného světa. Musím se vám přiznat. Nestává se často, že bych nějaké ženě rozmlouval zvětšení prsů, je to koneckonců její tělo. Předpokládám, že když se necítí dobře tak, jak je, a chce změnu, je to její věc, ne moje. Na mně je sloužit potřebám pacientů. Ale Kitty…“ Snažil se najít slova. „Řeknu to takhle: zdálo se mi, že její tělo přesně odpovídá jejímu něžnému dětskému chování. Podle mých záznamů jí bylo třiadvacet let, ale vypadala na čtrnáct.“

„Řekla vám, že je řádová sestra?“

„Jeptiška? Neřekla.“

„Řekla vám, že se jmenuje Mary Vincencie?“ zeptal se Brown.

„Ne.“

„Sestra Mary Vincencie?“

„Ne.“

„Tak se jmenovala,“ řekl Brown.

„Když za vámi přišla, měla dovolenou.“

„O tom jsem nevěděl.“

„My se snažíme najít spojitost mezi minulostí a přítomností, pane doktore. Jestli víte něco, co by nám mohlo pomoct..

„Co například?“

„Takhle… náš policejní lékař nám řekl, že nešlo o rekonstrukční operaci. Řekl to správně?“

„Ano. Šlo jedině o zvětšení. Po amputaci ukládáme skořápku za prsní sval a před žebra. Ale v jejím případě šlo o subglandulární implantáty. To znamená, že skořápka se umístí za prsní tkáň a před srdeční sval. Provedeme malý řez, obvykle v záhybu pod každým prsem. U fyziologického roztoku. A o ten šlo, fyziologický gel je zákonem zakázaný už od roku 1992.“

„Ano, to jsme zjistili.“

„U implantátů z fyziologického roztoku vsuneme prázdný obal a naplníme ho, až když je na místě. To nám umožňuje upravit velikost. Kitty si nepřála bujná ňadra… některé ženy je chtějí, to byste se divili. Musíte si uvědomit, že zvětšování prsů je ve Spojených státech v kosmetické chirurgii třetí nejfrekventovanější zákrok. Kitty…“

„Které jsou ty první dva?“ zeptal se Brown.

„Na prvním místě je odstraňování tuku a na druhém operace víček.“

„Co ty ženské všechno nepodnikají,“ zavrtěl Brown hlavou.

„My na tom vyděláváme,“ Lowenthal se trochu soucitně usmál. „V celých Spojených státech se provádí ročně asi padesát tisíc implantátů s fyziologickým roztokem. Před tím, než byl silikon zakázán kvůli obavám, že způsobuje rakovinu, bylo těch operací dvakrát, možná třikrát tolik. Americká žena žije pod ohromným tlakem. Vidí všechny ty supermodelky v časopisech a v televizi, a myslí si, že právě to si muži přejou. Snad si to opravdu přejeme. Já o tom radši moc nepřemýšlím. Mou věcí je sloužit potřebám pacientů.“

Zdůrazňuje to už podruhé, všiml si Carella.

„Kitty si operaci přála z profesionálních důvodů, samozřejmě. Chtěla mít ňadra, která by vypadala… jak bych to řekl… žensky spíš než dětsky.“

„Na kolik ji to přišlo?“ zeptal se Brown.

„Nepamatuju si už, kolik za to tenkrát výrobci požadovali. Jsou to čtyři roky. Myslím, že Mentor a McGhan zůstali jediní potom, co sekyra dopadla. Bylo to pravděpodobně tři sta nebo čtyři sta dolarů za dva implantáty. Mně platila totéž, co beru dnes.“

„A to je kolik, pane doktore?“

„Tři tisíce dolarů.“

Proto potřebovala čtyři tácy od bráchy, pomyslel si Brown.

„Musím říct, že byla s výsledkem velmi spokojená,“ dodal Lowenthal. „Pořád si na ně sahala. To konečně dělá většina žen. Usmívají se a dotýkají se. Je to pozoruhodné.“ Na chvíli váhal a na čele se mu objevily vrásky. „Něčemu ale nerozumím.“

„Ano?“

„Vrátila se k církvi?“

„Vrátila, krátce nato.“

„Tak tím se to vysvětluje. Víte, ona se chtěla stát zpěvačkou. Proto si dala udělat tu operaci. Aby vypadala dobře na koncertním pódiu. Už měla svého agenta. Vlastně to byl Herbie, kdo ji ke mně poslal.“

„Herbie a jak dál?“ zeptal se Carella rychle.

10

Kancelář Herbieho Kaplana byla v jedenáctém patře budovy KRIMM na Stemmlerově třídě číslo 734, na severním konci centra města. Výtah, jímž jeli detektivové nahoru, byl ten pátek v deset hodin ráno plný textařů, hudebníků a manažerů, kteří všichni mluvili jakousi hatmatilkou, pro Carellu a Browna téměř nesrozumitelnou. Kaplanova kancelář byla na konci chodby plné dřevěných dveří s matným sklem v horní části. Chodbou se rozléhal zvuk piana a zpívajících hlasů. Ta kakofonie připomínala Carellovi zkoušky na školní představení, v němž jeho milovaná dceruška hrála zlou sestru a jeho hezký syn Marek tátu, který přinese Popelce oříšek. Všechny dveře na chodbě byly zavřené a vysoké hlásky za nimi zpívaly za ohlušujícího doprovodu malých muzikantů. Na Kaplanových dveřích stálo AGENTURA H. K. Carella zaklepal a vzal za kliku. Brown vešel za ním.

Ocitli se v malé předsíňce polepené programy různých představení na Broadwayi, pravděpodobně těch, v nichž se uchytily talenty dodané agenturou H. K. Vlevo byla okna otevřená na Stemmlerovu třídu, za nimi burácel dopravní provoz. Za stolem proti dveřím seděla blondýnka se sluchátkem u ucha. Vzhlédla, když detektivové vešli, a pak se vrátila k svému hovoru. Stáli a čekali. Konečně zavěsila a obrátila se k nim: „Ahoj! Copak byste rádi?“

„Detektiv Carella a detektiv Brown,“ řekl Carella. „Jsme u pana Kaplana ohlášení.“

„Ano, ovšem, vydržte momentík,“ opět vzala do ruky telefon, stiskla dolejší tlačítko, poslouchala a řekla: „Poldové jsou tady,“ opět poslouchala a pak zavěsila. „Jděte rovnou dál,“ pohodila hlavou směrem ke dveřím napravo od stolu. Detektivové k nim přešli, Carella otevřel a oba vstoupili.

Herbiemu Kaplanovi mohlo táhnout na čtyřicítku a byl to docela příjemně vyhlížející mužík se zrzavými vlasy i obočím. Seděl za psacím stolem bez saka, jen v košili a vestě. Když detektivové vešli, vstal, řekl „Vítám vás, jak se vede?“ a ukázal na dvě židle před stolem. Detektivové se posadili. Za Kaplanem byla okna vedoucí do postranní uličky. U levé stěny stálo pianino, nad nímž visely na stěně zarámované listy s notami, opět pravděpodobně díla klientů agentury H. K.

„Já vím, že jsem měl zavolat hned, jak jsem zmerčil její fotku v novinách,“ řekl Kaplan. „Ale jeptiška, řekl jsem si? Jak mohla Kitty Cochranová skončit jako jeptiška? Ale vy jste se ke mně nakonec stejně dopracovali, co? O týden pozděj, ale přece. Takže nakonec je všechno okej. Můžu vám něco nabídnout? Kafe? Nebo panáka?“

„Děkujeme, ne,“ řekl Carella.

„Pane Kaplane,“ začal Brown, „pokud víme, kdysi jste doporučil Kitty k plastickému chirurgovi, který se jmenuje George Lowenthal. Je to pravda?“

„Je. Já mu posílám moře svých klientek. Předky a zadky, rozumíte? Tak se jmenuje jedna písnička a taky divadelní hra.“

„Povězte nám, jak jste se s ní poznal?“

„Přišla sem jen tak jakoby nic. Kdy to bylo, počkejte, před čtyřma rokama? Hezounká jak obrázek, vypadala na třináct nebo čtrnáct, a bylo jí třiadvacet. Hlas jako anděl. Měl jsem tady tenkrát na konkurzy pianistu, jmenoval se Frank Di Luca, už umřel. Zazpívala dvě písničky Janis Joplinový, znáte „Cry Baby“ a „Me and Bobby McGee“?“

„Ano,“ řekl Brown.

„Ne,“ řekl Carella.

Brown se na něj podíval.

„Div se barák nezbořil,“ pokračoval Kaplan. „Nevěřil jsem vlastním uším. Takovej hlas u tak drobný děvenky, vypadala jak válečnej sirotek. Řekla mi, že se chce stát rockovou zpěvačkou a chtěla vědět, jestli bych ji moh umístit v nějaký dobrý kapele. Myslela na něco jako

R.E.M. nebo Stone Temple Pilots nebo Alice in Chains, ale to nešlo. Řek jsem jí, že nejdřív musí přibrat pár kilo a pak si opatřit pár pěknejch koziček. Ptala se mě, kolik by to stálo, a já jí řek, že tři až čtyři tácy u doktora, kterýho znám. Pak se mě zeptala… věřili byste tomu?… jestli bych ji nemoh založit, než z ní bude ta slavná rocková hvězda. Řek jsem, co tě vede, dítě drahý. Za čtrnáct dní přišla zpátky s čtyřma tácama a chtěla vědět, jak se jmenuje ten doktor. Poslal jsem ji k Georgiemu, chodili jsme spolu do gymplu v Majestě. Dělá to moc hezky. Když sem přišla příště, měla na sobě těsnej bavlněnej svetr a byla nahoře bez. Já povídám, tak vidíš, holčičko, to je jiný kafe. Vybrali jsme jí jméno a začal jsem jí shánět angažmá.“

„Jak?“

„Škrtli jsme Katherine a nechali Kitty.“

„Sehnal jste pro ni tu kapelu?“

„Musíte chápat, že se nestává často, aby za mnou přišla rocková kapela, že potřebuje zpěváka. To se přihodí málokdy. Tyhle skupiny začínají jako celek, mají všecko, co potřebujou už od začátku, včetně zpěváka. Píšou si sami hudbu, nahrávají reklamní cédéčka na vlastní náklady, snaží se, aby jim je hrály místní rádia a doufají, že seženou prvotřídní nahrávací smlouvu. Tu a tam nahradí někoho někým jiným, jako třeba Ringo Starr nahradil Peta Besta. Ale to je vzácný. Moc vzácný. Takže měla kliku, že jsem zastupoval skupinu, který odešla zpěvačka, aby se vdala, protože přišla do jinýho stavu. Ta skupina se jmenovala Bengals.“

„Bengals?“ zeptal se Brown.

Jakživ o nich neslyšel. Znal každou rockovou skupinu, která kdy něco natočila, ale tuhle ne.

„Pozděj se přejmenovali na Kvintachords,“ dodal Kaplan.

Ani o těch Brown neslyšel.

„Mám tu kapelu,“ pokračoval Kaplan, „která si říká Blít brčál. Myslej si, že jsou to jedničky, věřili byste tomu? Chtěl byste tancovat, když hraje Blít brčál? Rapový kapely si zas myslej, že je kdovíjak odvázaný, když si říkají třeba Serepes. Někdy lituju, že jsem nezůstal u novin, to vám teda povím.“

„A co se stalo pak?“ zeptal se Carella.

„Co jako? Jestli se z Kitty Cochranový stala velká rocková hvězda? Dobře víte, že ne. Skončila přece jako mrtvá jeptiška, ne?“

„Já myslel s těmi Kvintachords.“

„Aha. Měla kliku, šťastná náhoda se tomu říká. Jak jsem povídal, Kitty hledala kapelu a oni hledali zpěvačku. Pánové, představuju vám Kitty Cochranovou, Kitty, tady jsou Bengals, který se brzo proslaví jako Kvintachords, šikovnej název, ne?“

Brownovi se název moc šikovnej nezdál.

„Takže podle vás se přidala k té kapele?“ řekl.

„Kvintachords znamená pět. Pět lidí.“

„Co se stalo pak?“

„Poslal jsem je všechny k produkčnímu.“

„A?“

„Vzal je.“

„Kdo to byl?“

„Ten produkční? Jmenuje se Hymie Rogers, ale není příbuznej s Richardem Rogersem. Nebo dokonce s Buckem Rogersem. Je už taky mrtvej.“

„Pamatujete se, jak se někdo z té kapely jmenoval?“

„Samo, pamatuju si všechny. Ale adresy a telefony nemám. To musíte jít do Svazu muzikantů.“

Žena, která vzala telefon, jehož číslo dostali ve Svazu hudebníků, se představila jako Alanova matka Adelaida Figgsová, a když se jí Carella zeptal, jestli by mohl mluvit s jejím synem, prosím, bylo na drátě dlouhé ticho.

„Alan je mrtev,“ řekla paní Figgsová.

Ta slova studila nejen proto, že její hlas zněl jako ze záhrobí, ale taky proto, že ihned vyvolal hrůznou představu někoho, kdo systematicky vyvražďuje členy kapely Kvintachords. To, co Carella zrovna teď nemohl potřebovat, byl masový vrah. Ať se takovými případy zabývají ostatní detektivové. On sám může spočítat na prstech jedné ruky, kolik za celá ta léta u policie potkal masových vrahů.

„To je nám velice líto,“ řekl.

„Zemřel minulý měsíc,“ dodala paní Figgsová.

Dojem, že někdo číhá na členy kapely Kvintachords, zesílil. Jen mi neříkejte, že ho někdo uškrtil, prosil v duchu Carella. Čekal. Ticho v telefonu se prodlužovalo. Na okamžik myslel, že byli přerušeni.

„Paní Figgsová?“ řekl nakonec.

„Ano?“

„Nač zemřel, paní Figgsová?“

„Na AIDS,“ řekla.

Homosexuál, pomyslel si.

„Byl homosexuál,“ potvrdila jeho domněnku, a ta krátká věta byla tak nabitá hořkostí, že se neodvažoval pokračovat.

„Omlouvám se, že jsme vás obtěžovali.“

„To nic.“ Zavěsila.

Sal Roselli zaléval trávník, když za ním přišli.

Malý houževnatý chlapík s kučeravými černými vlasy a hnědýma očima, bosý, v šortkách a rozhalené košili stál a s rozkoší kropil trávu. „Moh bych zapnout rozprašovač,“ vysvětloval, „ale já rád pracuju s hadicí. Freud by určitě věděl proč.“

Trávník byl za domem ve vilové čtvrti v Sanďs Spitu nedaleko letiště. Carellovi a Brownovi trvala cesta sem v době mimo dopravní špičku půl hodiny - už bylo skoro poledne. Horko začínalo zase stoupat. Voda stříkající z hadice jim připomněla včerejší liják. Zatoužili, aby dnes zase pršelo.

„Máte moje číslo ze Svazu hudebníků, že jo?“ zeptal se Roselli.

„Ano.“

„Asi si mysleli, že sháníte práci.“

„Ne, věděli, že jsme od policie.“

„Tak Kitty je mrtvá, co?“

„Vy jste to nevěděl?“

„Nevěděl. Slyšel jsem to až od vás, když jste mi volali. To je věc! Ostatní to vědí?“

„My jsme s ostatními ještě nemluvili,“ řekl Brown.

„Naposledy jsem je viděl na Alanovým pohřbu. Umřel minulej měsíc, to víte?“

„Víme.“

„AIDS,“ dodal Roselli. „No, mě to nepřekvapuje. Vždycky jsem si myslel, že má tydlencty sklony. Ale byli jsme na tom funuse všichni. Až na Kitty, samozřejmě. Bůhsámví, kde byla. A najednou se člověk doví, že je mrtvá. A že byla jeptiška. Jeden by tomu málem nevěřil.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Když se kapela rozešla. To jsou čtyři roky? Hned jak skončilo naše turné. Řekla nám, že odchází. Uspořádali jsme malou večeři na rozloučenou a ona zmizela.“

„Věděli jste, že se vrací do kláštera?“

„My vůbec nevěděli, že někdy v klášteře byla. Myslel jsem si, že se vrací do Filadelfie. Věděl jsem, že tam má bráchu, zdědil prej hory peněz, když jejich rodiče zahynuli při automobilový havárii.“

„A to jste ji viděl naposledy?“

„Jo. Asi tak před čtyřma rokama.“

„A ostatní členy kapely minulý měsíc?“

„Jo. Bylo to fakt smutný. Tenkrát mi došlo, jak moc mi Kvintachords chybí. Byla to bezva parta. Víte, nejdřív jsme neměli žádnýho frontmana. Jako Beatles, chápete? Všichni jsme měli stejný grády, Davey hrál na bicí, já na klávesy, potom Alan na sólovku a Tote na basu. Davey Farnes, Alan Figgs a Tote Hollister. Všichni až na mě měli jména jak z Dickense. Tote je ovšem zkratka z Totobi, taky to nezní jak z Klubu Pickwickovců. Tote je černoch, to už asi víte…“

„Nevíme.“

„Jo, je. Na jihu nám to způsobilo párkrát trable, ale to je jiná historie. Jeho pravý jméno je Thomas. Thomas Hollister. Jméno Totobi byl takovej pokus o návrat ke kořenům. Abych vám řek pravdu, byli jsme obyčejná, tuctová, garážová kapela, jakejch jsou v Americe mraky - dokud se neobjevila Kitty.

Když si vzpomenete na Supremes, vzpomenete si na Dianu Ross. Když si vzpomenete na Mamas and Papas, vzpomenete si na Mama Cass. Vzpomenete si na Big Brother and the Holding Company a vybaví se vám Janis Joplin. Stačí říct Kvintachords a jen co utichne divokej potlesk a lidi přestanou hysterčit, vzpomenete si na Kitty Cochranovou. Znáte přece tyhle scény, ne? Zpěvačka spustí písničku a všichni se přestanou kejvat. Pusy otevřený, povislý čelisti, žasnou i bohové. Zázrak? Možná zázrak.

Přesně tak se to stalo, když poprvé přišla do studia Oriental, kde jsme zkoušeli. Znáte zkušebny v Orientalu, ne? Vypadala na šestnáct, mohla bejt něčí malá ségra. Poslal ji k nám Herbie Kaplan, tenkrát nás zastupoval, to jsme se ještě jmenovali Bengals. Zkusila si s náma Satisfactiona dala týhle starý stounovský písničce takovou šťávu, o jaký se starýmu Mickovi ani nesnilo, úplně nám všem vyrazila dech. Děvčátko, který vypadá, jako že se musí dovolit mámy, jestli může jít na ples, a má v hlase a v očích moudrost a zralost, který volají Ber mě Ber mě Ber mě - i když v tý době neměli Bengals žádnej kontrakt, kterým by si ji mohli přivlastnit, ani na papírovým ubrousku.

Bengals jsme se jmenovali kvůli Daveyho tátovi, jestli vás to zajímá. Jednou přišel domů, když jsme zkoušeli u Daveyho v pokoji a hlasem Úmyslně tupýho rodiče poznamenal: „Ten bengál, co tu tropíte… to jako má bejt hudba?“ Tak vznikli Bengals, ze kterejch se stali Kvintachords. To napadlo taky Daveyho tátu. Potom, co přišla Kitty, takže už nás bylo v kapele pět. Daveyho táta byl tenkrát v módu Vševědoucího dospělýho a vysvětloval nám, že rockový kapely většinou hrajou v tónině G, kde je dominantní kvintakord trojzvuk D dur. Totiž D, Fis a A, kdybyste si to chtěli zkusit na harmonice. Takže pan Farnes, to je jméno Daveyho táty, Anthony Farnes, taky zní jak z Dickense, mimochodem. Tak on se nám snažil vysvětlit, že jsme rocková kapela a že nás je tam pět. Pět, kvinta, pátej stupeň, chápete? A dominanta je kvintakord pátýho stupně v tónině G, kterou mají v oblibě…

„Ale co vám to vykládám,“ řekl Roselli, „to byste tam museli bejt.“ Obrátil hadici a začal kropit jiný kus trávníku. „Tak jeptiška, říkáte? Kdo by to byl čekal?“

„Sestra řádu Milosrdenství Kristova,“ dodal Carella.

„Ne že by byla nějak do větru, to ne… právě naopak. Ale jeptiška? Kitty, holka, co tě to napadlo?“

Vypadala jako něčí malá sestřička, to jo, ale ona taky psala písničky, a jaký! Metr sedmdesát a ani ne padesát kilo, hubená jak vrabec, ale kozičky pěkný. Ukázalo se, že zná celej Rhythm and Blues repertoár, ale pozdější rockový pecky uměla taky - prostě paráda. Pop, muzikály, na co si vzpomenete. Kitty zazpívala všechno. Myslím, že jsme se do ní všichni zabouchli hned ten první den. Léto bylo za dveřma, musel bejt duben, když přišla poprvé na zkoušku.

Pamatuju si, že ten produkční, ke kterýmu nás Herbie poslal, chtěl vědět, jestli se jméno kapely píše zvlášť. Hymie Rogers se jmenoval, malej tlouštík s cigárem v hubě. „Je to Kvinta Chords?“ chtěl vědět.

„Ne, je to Kvintachords, dohromady,“ řekl Davey trochu naštvaně. Jak to, že ten chlápek nepochopil ty souvislosti? Produkční rockovejch kapel, proboha! Myslel jsem si tenkrát, že to Davey trochu přehnal, že se tak naštval. Pochopte, nebyli jsme žádný Pink Floyd, byli jsme prostě garážová kapela se zpěvačkou, co má hlas, kterej by prorazil beton. Ten produkční to poznal hned, jak Kitty otevřela pusu, to se ví.

Abych to zkrátil, vyjednal pro nás „letní turné po Dixielandu“, jak to nazval, teda po jižních státech. Znamenalo to, že budeme objíždět řetěz klubů od Virginie přes Severní a Jižní Karolinu, přes Tennessee, Alabamu a Georgii až na Floridu, kde budeme hrát v Tampě a St. Petu a jednom městě blízko národního parku Everglades a pak se zase vrátíme na sever a skončíme v Caluse. Turné, o kterým se každý kapele může jen zdát, že jo?

Už jsou to tři roky.

Ne, počkejte, bylo mi tenkrát pětadvacet, takže to bude… moment, jsou to čtyři roky. Takže mi bylo teprve čtyřiadvacet, prokrista! Všichni v kapele jsme byli tenkrát fousatý. Davey byl stejně starej jako já, plus minus pár tejdnů, Tote byl o něco starší. Měli byste si s ním promluvit, třeba by vám řek něco navíc. Znal Kitty z nás všech nejlíp.

Zkrátka odjeli jsme tady odsuď třicátýho června, turné nám začínalo koncertem čtvrtýho července v Richmondu ve Virginii. Cestovali jsme ve velikým tereňáku, v džípu z druhý ruky, kterýho koupil Davey levně od jednoho basáka, co jel hrát do Londýna. Bylo tam plno místa pro nás pět i pro nástroje, bedny a zesilovače, všechno vevnitř v autě. Každej večír jsme vynášeli ty krámy do lacinejch motelů, kde jsme se ubytovávali. V některejch těch městech, kde jsme hráli, nemoh člověk nechat v autě ani kus žvejkačky, natož nástroje a techniku v ceně tisíců dolarů.

Měli jsme oblíbenej vtip. „Víte určitě, že takhle začínali Beatles?“, říkali jsme si vždycky, když se něco zmršilo. Jako jednou, když jsme přijeli do klubu, kterej se jmenoval „Dostaveníčko v paláci“ nebo tak nějak, a ukázalo se, že je to zchátralej zapadák na skále. Nebo jednou večer jsme se do toho vopřeli - bylo to někde v Georgii - a vyhodili jsme v celým klubu elektriku. Majitele málem klepla pepka, ale pak jsme mu poradili, aby dal na stoly svíčky a nám sehnal pár akustickejch kytar a pianino. Na to, že to bylo v Georgii, to zafungovalo. Kittyzpívala všelijaký bluesový ptákoviny a my jsme pod to hráli utlumeně a jakoby s úctou, takovej intimčo večer, chápete. A jindy zase…

Roselli mluvil a mluvil, vzpomínal na letní turné před čtyřmi roky, maloval ho zářivými barvami, zatímco se parné odpoledne sklánělo k večeru. Detektivové se začali obávat, že pojedou nazpátek do města v nejhorší dopravní špičce. Konečně přestal a zavřel hadici.

„Doufám, že jsem vám pomoh,“ řekl.

Nepomohl.

Bál se, že se třeba už nikdy nikam nevloupá.

Vloupávat se do bytů bylo jeho životem, opravdu ho to těšilo, ale teď měl strach, že už mu to neposkytne žádnou radost. Posledně se opravdu vyděsil, teď si to přiznával. A protože byl tak vyděšený, nepodnikl od té doby nic dalšího. Ani cukroví nepekl. Jedna radost souvisela s druhou a vinou té nešťastné příhody přišel o obě. Nedokázal myslet na nic než na to, že každou chvíli zaklepe na jeho dveře policie.

Nemůžou přece nevědět, že v tom bytě byl právě on! Netušil, jak na to přišli, ale byl si jistý, že to vědí. Proč by se o tom jinak nemluvilo v televizi? Proč už tam není nic o Cukráři? Konec legračních historek o lupiči, který po sobě nechává krabičku s čokoládovým cukrovím. Zaručeně v tom má prsty policie. Určitě zařídili, aby o něm televize mlčela jako zařezaná. Je to trik. Chtějí, aby se uklidnil, aby se ukolíbal - a pak ho přijdou sebrat. Můžou mu zaklepat na dveře každou minutu. Zrovna teď pravděpodobně vyslýchají všechny sousedy. Znáte někoho, kdo peče cukroví? Zatahujou kolem něho síť. Viděli jste někoho, kdo vypadá jako tenhle člověk? Jestlipak si už pořídili jeho portrét? Viděl ho ten den někdo vcházet do toho domu nebo vycházet ven?

Snažil se připomenout si chyby, kterých se v bytě dopustil. Utřel všechno do čista? Nemohl si vzpomenout. Obvykle to dělal, protože věděl, že otisky jeho prstů jsou v kartotéce od té doby, co sloužil v armádě, ale teď si nemohl vzpomenout. Byl přece tak vyděšenej, taková smůla, narazit na ty dva! Chvílemi ho napadalo, že by měl jít na policii a říct jim, že on v tom bytě nikoho nezabil. Že jako pominutá střílela ta ženská, to ona měla bouchačku! Nenechal snad na ní otisky? Ne, měl ruce na jejích, ona měla prst na kohoutku, ona zastřelila nejdřív toho kluka a pak sebe. Snad by měl jít na policii. Bodejť, jak se máš, řeknou, hezký od tebe, žes přišel. To máme dvakrát těžkej zločin, vraždu, tak ahoj, kámo, uvidíme se za sto let!

Kdyby jen…

Hele, koukni, nemá smysl brečet nad rozlitým mlíkem, přesvědčoval sám sebe. Co se stalo, stalo se. Měls bejt vopatrnější, měls pořádně poslouchat, neměls lízt do toho posranýho bytu, dokud sis nebyl úplně jistej, že tam nikdo není.

Nenechal tam něco?

Skoro určitě ne.

Ale co když ho přece jen nějak vyčmuchali? Co když zrovna teď kráčej nahoru do třetího patra připravený zaklepat na dveře, seš zatčenej, máš právo nevodpovídat, máš právo…

Prsten.

Ten, co ho dal tý šlapce.

Mohli by ho dostat na tohle?

Ale i kdyby…

Marilyn Monroe že se menuje, řekla? Himlhergot, proč se nezeptal, jak se menuje dovopravdy? Jak moh bejt takovej idiot?

Ale i kdyby…

Moment, počkat!

Dejme tomu, že se nějak dostali k tý děvce, a dejme tomu, že jim řekla, jak přišla k prstenu. A dejme tomu, že vědí, že je to prsten šlohnutej v ňákým bytě tři tejdny předtím, než ta mrcha blonďatá zastřelila sebe a toho cucáka. Dejme tomu, že je to takhle. Okej, ale jak by si moh spojit ty vraždy s tím prstenem?

Nemůžou.

Ale co dyž jo?

Dejme tomu, že…

Řek tý ženský nepravý meno, zrovna jako vona jemu, nemůže si už ani vzpomenout, jaký meno to vlastně bylo. Takže todle by mohlo bejt v klidu.

Ale co dyž ta štětka…

Tak hele, neni přece možný, aby vyšťárali lehkou holku, kterou náhodou potkal v zaprděným malým baru… Ale co dyž jo, a co dyž jí ukázali ten prsten a vona řekla jasně, tenhle prsten mi dal jeden chlápek, čertví, jak se menoval. Zaplatil mi tím prstenem za mý služby. A tomu chlápkovi chybí malíček na pravý ruce. Co dyž jim vo tom řekla? Co dyž jí byl ten malíček, co mu chybí, tak vodpornej jako ostatním ženskejm? Co dyž si vo něm pamatovala jen tohle, nic jinýho, i dyž mu lidi říkaj, hele, vypadáš jako mladej John Travolta. Co dyž si pamatovala ten zatracenej malíček?

No a co?

Má čistej rejstřík, takže ať klidně převrátěj naruby všecky ty svý počítače a najdou všechny lupiče na světě, kerejm chybí malík. Vlez mi někam, milá holka, zapamatovala sis, že nemám malíček, ale kvůli tomu se neposeru!

Jediná věc, na kerou můžou přijít, jsou votisky prstů, jestli teda v bytě ňáký nechal. Podívaj se do armádní kartotéky, a hele - mladej muži, račte s náma!

Kdyby si jen vzpomněl, jestli votřel všechno v bytě do čista, než odtamtud zmizel!

Určitě jo.

Dělá to přece dycky.

Telefonát z laboratoře přišel ten večer v půl sedmé, zrovna když Meyer vytahoval svou služební devítku ze zamčené zásuvky svého stolu a chystal se jít domů. Technik, který volal, se jmenoval Harold Fowles a se svým kolegou oprášil, vysavačem vyčistil a po všech stránkách prozkoumal Cooperovic byt; hledal vlasy, čerstvé otisky, skvrny po spermatu a tak podobně.

„Já jsem ten, co našel ty drobty, pamatuješ se na mě?“ zeptal se.

„Jo, pamatuju,“ řekl Meyer. „Jak se máš, Harolde?“

„Bezva, dík. Krapet horko, to se ví, ale jinak to jde.“

„Tak co pro mě máš?“

„Probrali jsme čerstvý otisky a všechny patří tý ženský, jejímu manželovi nebo klukovi, co si to tam s ní rozdával. A taky dalším členům rodiny, všichni s náma ochotně spolupracovali. A služce a domovníkovi, co jim před čtyřma týdny spravoval ucpanej záchod. Všecko lidi, který chodili do bytu oprávněně. Žádný neznámý otisky, to chci říct. Nic, co by tam nepatřilo.“

Meyer vyčkával.

„Víme, že ten chlápek vlez dovnitř oknem v jídelně hned vedle nouzovýho schodiště,“ pokračoval Fowles. „Venku i vevnitř na okně byly stopy po otírání a našli jsme otisky jeho nohou na koberci v místech, kde seskočil z okna na podlahu a pak šel přes pokoj. Okno za sebou nechal otevřený. Víme taky, že odešel z bytu předním vchodem. Dveře byly odemčený a stopy otírání byly na vnitřní i vnější klice. A tak mě něco napadlo.“

Meyer vyčkával.

„Jestli si dal tolik práce, aby všechno otřel, tak nemoh mít rukavice. Třeba se bál, aby v tom vedru to nebylo někomu divný. Kdoví, já nejsem zločinec. Ale jestli neměl rukavice a jestli nešel ven tou cestou, kudy přišel, a tím jsem si v tomhle případě docela jistej, tak je tam jedna věc, kterou nemoh utřít.“

„Co to je?“ zeptal se Meyer.

„Žebřík.“

„Jakej žebřík?“

„Ten na dolejším konci požárního schodiště. Musel vyskočit, aby na něj došáh. Vrátil jsem se tam dneska odpoledne a z nejdolejší příčky jsem sundal pár pěknejch otisků, nechal je tam, jak stahoval žebřík dolů, a taky pár slušnejch z hořejších příček, na který zapomněl, když lez do prvního patra. Teď se na nich pracuje. Jestli má někde nějakej záznam, v trestním rejstříku nebo u armády, tak můžeme mít kliku. Chvilku to bude asi trvat, ale…“

„Já ti dám svůj telefon domů,“ řekl Meyer.

Ten večer ho Sonny konečně dohonil v soukromém klubu zvaném Siesta skoro na okraji města, říkalo se tomu Hightown. Ve stínu mostu spojujícího Isolu se sousedním státem se to hemžilo dealery s drogami jako nikde jinde ve Spojených státech. Dealeři byli většinou Dominikánci, vesměs napojení na medellínský kartel. Nebezpečná půda, jen co je pravda. Podívat se úkosem na muže stojícího na rohu ulice moh lo člověka stát život, kdyby dotyčného napadlo, že mu někdo leze do zelí. Sonny nechápal, co Žužu dělá až tady v těchhle končinách, kde se mluvilo Španělsky a přecitlivělost snadno přerůstala v nevraživost. Byl rád, že má za opaskem svou novou pistoli. Objel blok třikrát a hledal, kde zaparkovat, až se mu to nakonec podařilo před klubem na místě jasně označeném nápisem ZÁKAZ PARKOVÁNÍ. Hovno, pomyslel si a vešel dovnitř.

Majitel klubu se jmenoval Rigoberto Mendez. Sonny se představil a řekl, že hledá svého dobrého přítele Žužu Judella. Když vkročil do sálu, linula se z cédéčka na přehrávači taneční hudba; vzduchem, tak plným kouře, že by se dal krájet, plula sladká vůně marihuany a vyzáblé dívky v těsných letních šatičkách se kolíbaly v náručí černých a hnědých frajerů. Žužu seděl u stolku v rohu a rozprávěl s vysokou mladou černoškou s kudrnami odbarvenými na žluto; z uší jí visely náušnice dlouhé jak prst a z hlubokého výstřihu se dral ven jeho obsah. Oko na ženský Žužu má, to se musí uznat!

„To sou k nám hosti,“ zvolal, když se Sonny přiblížil, vstal od stolu, a srdečně mu potřásl rukou. „Sonny Cole a tohle je Tirana… jakže se jmenuješ dál, zlato?“

„Hobbsová,“ řekla trochu opovržlivě, jak se Sonnymu zdálo. Že by se na něj dívala trochu zvrchu? Ale proč?

„Tirana Hobbsová,“ opakoval. „Jak se ti vede, brouku?“ Napřáhl ruku kterou nepřijala, takže se rozhodl, že si ji dneska večer odvede do postele, Žužu Nežužu. Přitáhl si židli ke kulatému stolku. Tirana seděla proti němu, Žužu po jeho pravici. Kolena všech se pod stolkem téměř dotýkala.

„Co si dáš, kámo?“ zeptal se Žužu a gestem přivolal muže v džínech a bílém tričku. „Maj všecko, stačí říct.“

„Co máš ty, Tirano?“ zeptal se Sonny. Snažil se chovat přátelsky, snažil se jí naznačit, že dneska večer skončí v jeho posteli - tak se přestaň mračit, brouku, nemá smysl si na něco hrát!

„Jú,“ řekla, „co by to asi tak mohlo bejt? Když to naleješ z hnědý flašky, má to žlutou pěnu.“ Pro větší názornost si dolila pivo.

„Dám si taky pivo,“ přikývl. Chtěl si zachovat jasnou hlavu pro to, co bude následovat. Kdyby začal pít něco tvrdšího, moh by to zvorat. „Tak jak se pořád máš, Žužu?“ řekl.

„Co je to za meno?“ zeptala se Tirana.

Měla žluté oči, jak si Sonny všiml, teď jakoby skleněné. Asi hulila, než přišel. Třeba proto se zdála tak nevrlá. Tráva někdy takhle na lidi působí. Buď jsou milý, nebo zvážněj. Vážný holky mi nevaděj, říkal si, pokud ovšem vědí, kdo je tady pánem.

„Žužu se menuje Julian Judell,“ vysvětlil.

„To je hezký meno,“ řekla Tirana. „Proč si ho zkrátil na Žužu?“

„Já ho nezkrátil. Začli mi tak říkat a už mi to zůstalo.“

„Tirana je taky hezký meno,“ zalhal Sonny; myslel si, že je to jedno z těch debilních jmen, která spousta černošských mám vybírá z nějakého afrického telefonního seznamu. „Kde si vzala takový bezva meno?“

„Měla to bejt Tawana.“

„Fakt? Jo? Tawana?“

„Moje máma to nedovedla napsat. Slyšela to v televizi a myslela, že je to Tirana. Pamatuješ se na Tawanu Brawleyovou, tu, co ji ty bílí hajzlové znásilnili a pak pomazali sračkama?“

„Stejně stála za hovno,“ mínil Žužu.

„Já si to nemyslím,“ řekla Tirana.

„Asi máš pravdu,“ řekl Sonny.

Tirana se usmála.

„A jaks přišel ty k menu Sonny?“ zeptala se.

„Nevim. Fakticky se menuju Samson.“

„Jú,“ řekla Tirana. „Jako ten silák.“

„Ale pořád eště mám vlasy,“ dodal Sonny a mile se usmál.

„To bych řekla,“ přisvědčila Tirana.

Žužu si toho možná všímal, ale nedal to najevo. Sonny stejně nepřipustí, aby mu ňáká čurypinda překazila to, proč sem dneska přišel. Jestlipak se Tirana vodbarvuje taky dole, napadlo ho najednou, bylo by zajímavý to vidět. Ale Žužu má přednost. Vyřídit si to s ním je na prvním místě. A pak přídě to další. Jesli na to další dojde.

Žužu se zeptal: „Jaks mě vůbec našel?“

„Poptával jsem se,“ řekl Sonny.

„Pročs mě sháněl?“

Sonny se snažil uhodnout, jestli ho Žužu z něčeho podezírá. Spíš ne.

„Mám pár věcí, vo kerejch si musíme pokecat,“ odpověděl. „Jesli máš minutu.“

„Že bysme se prošli?“

„Vodpustíš, Tirano? Jen na pár minut.“

„Čas a příliv nečekají na nikoho,“ odpověděla Tirana.

„Jejich chyba,“ řekl Sonny a odstrčil židli.

Tirana k němu vzhlédla. Stejně nevraživým pohledem, jako když přišel ke stolu. Už si byl jistý, že na něj bude čekat, až si to vyřídí s Žužem.

Noc venku chladila.

Prošli ulicemi plnými lidí brebentících Španělsky. Najednou ho napadlo, jestli Žužu není španělského původu. Julian by mohlo bejt španělský meno. Ale Judell? Sotva. Ale stejně, co dělá ten hajzl až tady v Hightownu? V letním vzduchu se nepřetržitě ozýval smích. Lidé se vykláněli z oken, dívali se na ulici. Pili. Někteří tančili. Bylo to jako o karnevalu, člověk by si myslel, že večer teprve začíná, když je tolik lidí na ulicích.

„Tak vo co kráčí?“ zeptal se Žužu.

„Nemůžu sehnat bouchačku,“ řekl Sonny.

Žužu se podivil.

„V tomdle městě seženeš každý dělo, na kerý si vzpomeneš. Kdes ji sháněl?“

„Musel jsem bejt vopatrnej…“

„To bych řek. Ale kde si byl?“

„Ptal sem se všude možně.“

„Koho ses ptal?“

„Víš, já myslel, jesli bys mi nemoh píchnout.“

„Chceš, abych ti sehnal bouchačku, s kerou někoho vodděláš?“

„Kdo tady mluví o voddělání?“

„Jó, promiň, já myslel, že chceš vodprásknout ňákýho policajta.“

Žužu pil. Jinak by si nepouštěl takhle hubu na špacír. Na ulicích se sice mluví Španělsky, ale anglicky rozumí každý a Žužu mluví až moc nahlas. Stačí slovo policajt a všichni našpicujou uši.

„Já nevím, jak tě to napadlo,“ řekl Sonny.

„Tak, napadlo,“ rozchechtal se Žužu.

Sonny se chechtal s ním, na oko. Kráčeli k severu směrem k mostu. Davy řídly až na teenagery, kteří se courali k řece, aby si tam ve tmě trochu užili. Za zády slyšel Sonny úryvky smíchu/hluk lidí utichal. Byla chladná, jasná a krásná noc.

„No jo, pomůžu ti něco najít,“ řekl Žužu.

„To je vod tebe hezký, Žužu.“

„Víš, jak to udělám? Poptám se a pak ti řeknu a ty pak pudeš a vyřídíš si to sám. A já z toho budu venku.“

143„To vypadá dobře.“

Dvojice třináctiletých stála těsně u sebe na kamenech u vody, dívka měla rozepnutou blůzičku a chlapec poklopec. Když viděli, že se blíží dva velcí černí mužští, zatáhli co nejrychleji zip, zapnuli knoflíčky a pelášili pryč. Muži usedli na kameny, které děti opustily. Žužu nabídl Sonnymu jointa, Sonny zavrtěl hlavou, že nechce. Musí zůstat střízlivej, zachovat si chladnou hlavu. Žužu si zapálil. Lepkavá vůně trávy se rozptýlila nad vodou.

„Přemejšlel sem vo tom, cos mi řek tenkrát večer v lapáku,“ ozval se Sonny.

Prohlížel si přitom okolí, ujišťoval se, že se tu nikdo nepotlouká. Dva další teenageři slézali teď dolů po břehu. Ani je nemusel zahnat. Spatřili na skále oba muže, otočili se jak na obrtlíku a honem se dali na ústup. Černá síla, pomyslel si Sonny a usmál se.

„Co je, co se směješ?“ zeptal se Žužu a vdechoval svůj joint. Konec cigarety žhavě svítil ve tmě.

„Myslím furt na to, co si tenkrát řek. Večer v lapáku.“

„Co sem řek?“

„Řek si, že to musí bejt čistá práce.“

„Správně. Proč je to k smíchu?“

„Čistá práce…“

„Já ti tu bouchačku seženu, buď klidnej.“

„… žádnej parťák. Přijít, odejít, nashle, bylo mi ctí.“

„Dobrá rada, kámo,“ Žužu si zase dal šluka.

„Jenže já jsem si nedávno uvědomil, že parťáka mám,“ dodal Sonny.

Žužu se obrátil a podíval se na něj.

„Tebe,“ řekl Sonny. „Ty si ten parťák. Ty seš jedinej, kdo ví, co chci udělat.“

Žužu se zčistajasna díval do hlavně pistole.

„Já myslel, žes nic nesehnal,“ hlesl.

„Sehnal,“ usmál se Sonny.

„Todle bys nemusel, brácho,“ pokračoval Žužu. „Já jsem ti přece pomoh radou.“

„Právě.“

„Tak to vodlož…“

„Právě se tou radou řídím,“ řekl Sonny a vypálil mu dvě rány do obličeje.

téhle čtvrti byla střelba tak běžná jako ryk hudebních nástrojů na portorických tancovačkách. Čtyři rozesmátí teenageři scházeli dolů po břehu, zaslechli výstřely a hned se obrátili. Sonny odtáhl mrtvé tělo až k vodě.

„Nashle, bylo mi ctí…,“ řekl a skulil ho z kamenů do řeky.

Když se Sonny vrátil do klubu, našel na předním skle parkovací lístek. Přečetl si ho, pak ho roztrhal na kousky a hodil do kanálu. Rigoberto Mendez ho ze dveří pozoroval s rukama složenýma na břiše. Řekl Sonnymu, že Tirana se svými blond odbarvenými vlasy odešla s nějakým Dominikáncem, který vypadal úplně bělošsky.

„Kde je Žužu?“ zeptal se.

„Když jsem ho viděl naposledy, byl s ňákou kočkou, kerou sme potkali na ulici.“

„To je celej Žužu,“ řekl Mendez.

„Jo, celej von,“ přitakal Sonny.

11

Ráno začínalo příjemně. Byla sobota 28. srpna.

Nebylo ani moc horko, ani moc vlhko. Zdálo se, že dnešek bude ten pravý den na koupání. Zdálo se, že na dálnicích vedoucích do hor nebo na pláže nebude velký provoz, protože většina lidí, kteří na to měli, opustila město už včera odpoledne. Všechno zkrátka vypadalo dobře. Pravý opak předešlého večera - začátku víkendu, kdy se dá čekat ledacos.

Tak například včera večer postřílel nějaký kluk v calmspointském nákupním středisku sedm nebo osm nevinných okolostojících, když se snažil trefit patnáctileté děvče, které mělo tu drzost, že opustilo pouliční gang násilníků. Netrefil se a podařilo se mu uniknout. Včera také (jsme přece v letním velkoměstě a v létě se lidé snadno rozohní) shodil nějaký člověk sousedův holubník ze střechy ve čtvrti Cascabel, která je hispánskou částí Diamondbacku. Aby to stálo za to, shodil ze střechy i majitele holubníku. Proč se pohádali, nikdo nevěděl.

jiné části města se ten večer nějaký chlapec pokoušel zapálit dýmku s crackem, nedopatřením si zapálil tričko, strhl ho ze sebe a hodil do kouta, kde byla nešťastnou náhodou naskládaná hromada starých novin. Noviny vzplanuly v mohutný oheň, který se dostal až do jednoho riverheadského bytu, kde spala v postýlce tříměsíční sestřička toho kluka. Holčička utrpěla popáleniny třetího stupně po celém tělíčku. Klukovi rodiče byli někde tancovat.

A včera večer také připlavala po proudu řeky Harbu pod Hamiltonův most mrtvola, která byla identifikována jako drobný drogový dealer a občasný pasák Julian Judell, známý jako Žužu, před týdnem zatčený pro ilegální držení narkotik. Po propuštění na kauci čekal na soud, ale než se dočkal, někdo ho zastřelil a hodil do řeky. Půlku obličeje měl ustřelenou zbraní velké ráže a druhou půlku ohlodaly vodní krysy předtím, než byla mrtvola objevená pod naplaveninou u Hectorovy ulice.

Nic z toho nepatřilo do kompetence sedmaosmdesátky.

Město bylo veliké.

Ale v sobotu ráno, přesně v osm hodin, protože jak policisti, tak laboratorní technici chodí do práce brzy, zavolal sedmaosmdesátku Henry Fowles a chtěl mluvit s detektivem Meyerem Meyerem, který přišel asi o dvacet minut dřív a právě popíjel u svého stolu horkou kávu. Fowles mu oznámil, že mají tutový tip na toho pachatele tý dvojnásobný vraždy a dal Meyerovi jméno člověka, jehož otisky našli na požárním schodišti. Dal mu taky tři roky starou adresu, která už pravděpodobně neplatí.

To příjemné ráno se začínalo vyvíjet špatně.

Sonny si pomalu uvědomoval, že pokud Carella není doma s manželkou a dětmi, je jako srostlý se svým kolegou, tím černým hromotlukem, Sonny ani nevěděl, jak se jmenuje. Takže jestli nechce postřílet všechny ty svinský policajty a vedle toho i Carellovu rodinu, musí ho vyčíhat, když vchází do domu nebo z něj vychází. Sám. Musí ho zastihnout samotného, protože jinak by ublížil spoustě nevinných lidí a ubližovat nevinným lidem si Sonny nepřál. Ani trochu.

Že nevinný byl i Carellův otec, který při vloupání bránil svůj vlastní obchod, Sonnyho nenapadlo ani jednou, stejně jako ho nenapadlo, že nevinný byl i Žužu Judell, který ho jen moudře poučoval, jak policajti dovedou pronásledovat člověka řadu let. Ani jednou ho nenapadlo, že Carella, terč všeho jeho sledování a pozorování, je nevinný člověk, který Sonnyho nezastřelil, ačkoli k tomu měl příležitost. Nic z toho ho nenapadlo.

Teď mu záleželo jen na tom, aby svou práci dokončil.

Sonny se totiž začínal cítit nedobře. Viděl toho člověka, jak ráno při odchodu z domova líbá svou ženu na rozloučenou, občas ho zahlédl, jak se směje a žertuje se svým kolegou, viděl ho v noci odcházet z policejní stanice zachmuřeného a hluboce zamyšleného. Ten člověk začínal vypadat jako někdo, koho Sonny zná, jako někdo, s kým by se mohl kamarádit, třeba tak, jako se s ním přátelí jeho černý kolega, když zrovna nejdou po chlápcích, jako je Sonny. Za jiných okolností by byl tátu toho člověka nezastřelil, už si ani nedokázal vzpomenout, co vlastně k tomu střílení vedlo. Možná by nemusel odbouchnout ani samotného Carellu, ačkoli pro něho představuje celoživotní hrozbu.

Je to zatracená záležitost!

Musí ho oddělat, protože Žužu měl pravdu. Dokud ten člověk žije, Sonny by neměl klidnou minutu. Ale přitom, kdyby okolnosti byly jen trochu jiné…

Do hajzlu s těmahle úvahama! Vokolnosti nejsou jiný, sou takový jaký sou! Vokolnosti sou stejný už vode dne, kdy ho doktor plácnul přes černou prděl a přived ho na tenhle zatracenej bílej svět! Musí to udělat. A co nejrychlejc. Než se úplně zcvokne. Než se to nějak podělá.

Nevěděl, že podělávat se to začalo už tam v Hightownu, kde majitel společenského klubu Siesta řekl detektivovi z 88. revíru, že poslední člověk, kterého viděl s Žužu Judellem, byl Sonny Cole.

Otisky prstů patřily muži, který se jmenoval Leslie Blyden.

Bylo mu sedmadvacet a během války v Zálivu sloužil v mechanizované divizi. Pravá ruka se mu dostala mezi pás a poháněcí kolo transportéru. Rozdrcený malík mu museli amputovat. Dostal za to řád Purpurového srdce, na základě lékařského dobrozdání byl propuštěný a domů ho poslali letadlem. Jeho poslední známá adresa byla na Beasleyho bulváru v Majestě, ale tamější domovník prohlásil, že osoba takového jména tam nebydlí. Domovník byl nový, a tak nemohl říct, kdy se pan Blyden odstěhoval.

Blyden není běžné jméno. V isolském telefonním seznamu jich bylo jen šest a žádný nebyl Leslie. Čtyři v Riverheadu a totéž. Dalšího půl tuctu v Calm’s Pointu, jen dva v Majestě. Žádný Leslie. Ale v Bethtownu se jeden ze tří Blydenů Leslie jmenoval. Detektivové neměli chuť ohlásit se telefonicky předem, protože jestli šlo o „jejich“ Leslieho, tak zastřelil dva lidi. Kromě toho byl docela pěkný den na výlet přes řeku.

Za čtyřicet minut se to pro ně mělo začít vyvíjet špatně.

Thomas Hollister, baskytarista v kapele Kvintachords, původně Bengals, si přestal říkat Totobi Hollister, sotva zjistil, že vzít si z vlastní vůle jméno, které ocejchuje člověka jako Afroameričana, znamená mít omezené pracovní možnosti. Tote Hollister se zase hodilo pro basáka, ale pro právníka už míň. Jakmile se kapela rozpadla, vrátil se Hollister ke studiím a dokončil práva tady ve městě na Ramsayově univerzitě. Od loňského července, tedy už přes rok, pracoval pro firmu Gideon, Weiner a Katzman.

„Kdy se kapela rozešla?“ zeptal se Brown.

„Hned to léto, jak jsme dokončili turné. Kitty se rozhodla, že toho má dost, a řekla nám Ahoj, kluci. Bez ní jsme nebyli nic, jen obyčejná garážová kapela.“

Oba muži seděli v maličkém parčíku naproti Hollisterově kanceláři. Přišel do práce v sobotu, aby se připravil na zahájení pondělního jednání u soudu. Byl to drobný štíhlý muž, měl exkluzivní módní brýle a hnědý oblek z lehké látky, který se hodil ke světle hnědé barvě jeho kůže. Byl světlejší než Brown. Brownova žena vždycky říkala, že tady ve městě je každý černoch světlejší než její manžel. Brown to bral jako poklonu. Rád vypadal zle a sveřepě, být veliký černý policajt ho ohromně těšilo.

„Proč se rozhodla odejít, nevíte?“ zeptal se Carella.

„No… já vlastně nevím,“ řekl Hollister.

„Mluvili jste o tom někdy?“

„Nikdy.“

„Vy prý jste se s ní znal dost dobře?“ pokračoval Carella.

„Myslím, že ano. Vždyť, to znáte,“ Hollister se otočil na Browna. „Mělo to ale svý meze.“

Brown přisvědčil.

„Bylo by pěkný, kdyby takový meze neexistovaly, ale jsou,“ řekl Hollister. „Byli jsme ale doopravdy dobří přátelé. To už samo o sobě byl zázrak. Chudej černošskej kluk z ghetta a bílá slečna z vyšších vrstev z Filadelfie. Otec univerzitní profesor, matka psychoanalytička. Má máma balí zboží v supermarketu, táta řídí autobus. Stejně by to asi nebylo došlo dál. Aspoň jsme skončili jako dobří přátelé.“

„Byl byste chtěl, aby to došlo dál?“

„Ano. To se rozumí. Myslím, že jsem do ní byl zamilovanej. Ona snad do mě taky. Je to fakt zvláštní. V muzice neexistujou rasový předsudky. Když umíš, umíš, nezáleží na tom, co jsi nebo kdo jsi. Jest panujou nějaký předsudky, tak trochu jinačí. Černý muzikanti a bílý muzikanti, vždycky mezi nimi existuje rivalita, kdo je lepší. Jako například: vy jste vynalezli harmonii, my zase rytmus. Ale já nechci říct, že by mezi mnou a Kitty bylo k něčemu došlo, kdybysme nehráli v jižních státech. Stejně asi ne, ale tam to bylo ještě o něco těžší. Vynikla tam totiž naše rozdílnost a ne to, co máme oba společný, chápete, jak to myslím? Byli jsme oba prvotřídní muzikanti a to mělo být rozhodující.“

Za jejich zády stékal po vysoké zdi proud vody a vytvářel umělý vodopád, který jako by ochlazoval ovzduší. Snad se mu to skutečně dařilo. Vzduch se chvěl a na obličeje jim dopadala jemná sprška. Nechtěli, aby Hollister zabředl do vzpomínek jako včera Roselli. Zároveň však chtěli vědět, co se tam dole na Jihu stalo. Co přimělo Kitty Cochranovou, aby po skončení turné opustila kapelu.

„Jih už není to, co býval, ani zdaleka,“ řekl Hollister. „Vkročíte do drahý restaurace v Georgii a spatříte tam víc černých obličejů než v podobným podniku tady. Integrace je na Jihu fakt, tady je mýtus. Tady se ani nepředstírá, že se rasy směšujou. Na Jihu už aspoň nemusíte sedět v autobuse na zadních sedadlech a nemusíte pít vodu ze zvláštních kohoutků. Ale přitom tam neuvidíte smíšenou dvojici, aspoň já jsem žádnou neviděl. Jezdím často služebně do San Francisca. Tam vídám víc smíšených dvojic než tady nebo na Jihu, většinou jsou to Asiati a bělošky nebo obráceně, ale smíšený. Předsudky přežívají dlouho, pánové, velice dlouho.“

Brown opět přikývl.

„Na Jihu sice došlo k integraci,“ řekl Hollister, „ale nevytvořila se jednotnost, jestli mi rozumíte. Negr se tam už neříká, ale v myšlenkách lidí je černoch pořád negr. Tak jako tady. To slovo, co začíná na „n“, je zakázaný, ale bělochovi to nezabrání, aby ho nepoužíval. Jediný důvod, proč ho nevysloví nahlas, je obava, že by mohl přijít o život, jak ví. Promiňte mi, pánové, ale to samo už je předsudek, ne?“

„Můžete mít pravdu,“ přikývl Carella.

Brown se na něj podíval.

„Pamatuju si jednu věc, která mě opravdu dopálila,“ řekl Hollister. „Vlastně mi vězí v hlavě pořád…“

Stalo se to v Alabamě, asi tak ve třetině našeho turné. Obecenstvo tvořila parta mladých univerzitních učitelů, který hodně pili, smáli se a naše hudba se jim náramně líbila. Velice moderní, bílá, kulturní společnost. Některý byli sami, jiný s manželkama, všichni vzdělaný, všichni barvoslepí, dá se to tak říct, ne? A jeden z těch chlápků nás poprosil, abysme s nima šli k nim domů, až dohrajeme, protože si se ženou chtějí prodloužit večer. Je sice jedna po půlnoci, ale co na tom, zítra je sobota a můžou se ráno vyspat. Byl to novej Jih, nikdo za mě nemusel orodovat. Bylo jasný, že jestli tam kapela půjde, půjde taky Tote. Nikdo neprotestoval, nikdo ani nesouhlasně nezamručel. Sbalili jsme svý krámy a šli jsme.

A pak…

Jednoho z těch svobodných profesorů antropologie, archeologie nebo čeho napadlo, že bych se třeba cítil líp, kdyby pozvali nějakou černou dívku. Už to byla blahosklonnost, chápete? Já jsem se cítil naprosto dobře, vychodil jsem právě univerzitu a vedle toho jsem byl skvělej muzikant, byl jsem tu s kolegama, s kamarádama, který právě zaváleli v klubu, kterej si nás, docela upřímně, ani nezasloužil. Ale pan profesor si umínil, že se mám cítit líp, a tak pozval jednu servírku z toho klubu, aby taky přišla.

Ta holka nebyla studentka, která si přivydělává na studium, ani se nechtěla stát modelkou nebo herečkou nebo podobně. Ne, byla to hloupá osmnáctiletá černoška, mluvila černošskou hantýrkou, pila příliš mnoho whisky a úplně se znemožnila, zatímco profesor jen čekal, až se jí dostane pod sukně. A to byl taky hlavní cíl celýho toho nápadu. Nestál o to mít na svým večírku tuhle vulgární negerku - ano, negerku - a zrovna tak nestál ani o mě. Chtěl ji jen ponížit a rozdat si to s ní. A tím ponižoval i mě. Znásilňoval nás oba.

„Nikdy na tu noc nezapomenu,“ řekl Hollister. „Dodatečně jsem pověděl Kitty, jak mi bylo. Ostatní šli spát a my jsme seděli na verandě před hotelem, kde jsme bydleli, před jedním z těch starých, rozpadajících se jižanských hotýlků uprostřed mechem obrostlých stromů.“

Na chvíli se odmlčel, ztracený ve vzpomínkách.

„Tu noc mě políbila,“ řekl. „Než jsme se rozešli každý do svýho pokoje. Políbila mě a dala mi dobrou noc. To bylo poprvé a naposledy, co jsme se políbili. Nezapomenu na tu noc do konce života. Na to, jak jsem políbil Kitty Cochranovou na terase toho starýho jižanskýho hotýlku. Dva měsíce nato opustila kapelu.“

„Cos tím myslel, kdyžs to řek?“ zeptal se Brown.

„Co?“ zeptal se Carella.

„Když jsi řek, že může mít pravdu. Že běloch v duši myslí negr. Ty takhle nemyslíš, že ne?“

„Ne.“

„Tak proč jsi řek, že může mít pravdu?“

„Protože moc bělochů takhle myslí.“

„Já ti taky povím historku o kapele, chceš?“ pokračoval Brown. „Hrál jsem tenkrát na klarinet a kluci, s kterýma jsem se znal na gymplu - byli všichni bílí a založili tu kapelu - se mě zeptali, jestli se k nim nechci přidat. Na rockovou skupinu jsme měli dost zvláštní obsazení, vedle obvyklejch nástrojů a kytary jsme měli taky trubku. Znělo to ale dobře. Bylo nás pět. Kytara, basa, bicí, klarinet a trubka. Hráli jsme jen o víkendech, chodili jsme pořád ještě do školy, chápeš?

No a jednou v sobotu večer jsme šli hrát na svatbu do Riverheadu a nevěstin táta se na mě koukne, veme stranou zpěváka, jmenoval se Freddy Stein, nikdy jeho jméno nezapomenu, a povídá, že buď ten černej odejde, nebo je s hraním ámen. Myslím, že tenkrát řek černej mládenec. Buď ten černej mládenec odejde, nebo je s hraním ámen. Tak se v kapele hlasovalo. A Freddy šel za tím nevěstiným tátou a řek mu: Buď ten černej mládenec zůstane, nebo vaše dcera bude o svý svatbě bez muziky. A ten chlápek si to rozmyslel. Hráli jsme a všichni odešli domů spokojený.“

„To je hezká historka,“ řekl Carella.

„Pravdivá,“ přisvědčil Brown. „Byla to italská svatba.“

„To jsem si myslel,“ řekl Carella.

„Myslíš, že ten chlap říká dodneška v myšlenkách negr?“

„Určitě,“ přikývl Carella.

„To je na tom to smutný,“ řekl Brown. „Hráli jsme tenkrát jak páni bozi.“

Byli čtyři a přišli v neprůstřelných vestách, protože v bytě mohl být vrah. První šel Meyer, hned za ním Kling, Parker a Willis se rozestoupili po obou stranách dveří připravení vrazit dovnitř v druhém sledu. Mělo se to seběhnout v následujících třech minutách, ale oni to ještě nevěděli. Byli připraveni na všechno, chráněni vestami, pistole vytažené z pouzder, a hotoví vrazit dovnitř, jakmile Meyer vykopne dveře. Povolení vniknout do bytu násilím měli, mohl tam být vrah.

Už za minutu se to začne vyvíjet špatně.

Meyer poslouchal u dveří.

Za dveřmi ticho jako v hrobě.

Pokrčil rameny, obrátil se k ostatním, zavrtěl hlavou a naznačil, že se nic neozývá.

Už za třicet vteřin se to začne vyvíjet špatně.

Znova poslouchal.

Zase se obrátil k ostatním.

Přikývl, ucouvl ode dveří, skrčil nohu, roztáhl ruce, podrážkou a podpatkem boty vyrazil zámek, roztříštil dřevo a vyrval šrouby. „Policie,“ vykřikl. Za ním zařval „Policie“ Kling a všichni vtrhli do místnosti.

Už za deset vteřin…

Muž v brýlích se zlatými obroučkami stál v trenýrkách u kuchyňského pultu, v pravé ruce držel nůž a levou měl položenou na bochníčku italského chleba, který ležel na pultě.

„Leslie Blyden?“ křikl Meyer.

„Nehýbejte se!“ křikl Kling.

Pět vteřin…

Za nimi se v místnosti rozestavili Parker a Willis.

Za tři vteřiny…

„Leslie Blyden?“ křikl Meyer znova.

A už to bylo špatně.

Muž s nožem na chleba v ruce se k nim otočil. Musel si všimnout, že mají všichni vesty, protože se vrhl rovnou na Meyera, zdvihl nůž vysoko nad hlavu jako Anthony Perkins ve filmu Psycho a hnal se na něho týmiž cílevědomými kroky neohebných nohou.Zbýval už jen okamžik…

Vždycky zbývá jen okamžik.

Meyer zaváhal, ale jen na zlomek vteřiny, protože ostří nože se k němu blížilo zdánlivě šílenou rychlostí, ten zuřivec se hnal energicky kupředu a chystal se vrazit nůž Meyerovi do prsou. Prozrazovaly to jeho oči, sveřepé sevření úst, ale ze všeho nejvíc o tom vypovídal ten blížící se nůž.

Meyer na něj vystřelil.

Ostatní tři policisti v místnosti udělali totéž.

Mužův hrudník vybuchl jako vybuchují hrudníky padouchů ve filmech Sylvestra Stallona, objevily se v něm díry a vytryskly proudy krve. Byl mrtev dřív, než mu nůž vypadl z ruky, dřív než se zhroutil na podlahu.

„Ježíši!“ zašeptal Parker.

Neštěstí bylo v tom, že ten chlap na zemi měl na obou rukách všech pět prstů.

Špekoun Ollie Weeks zavolal do služebny tu sobotu patnáct minut po poledni a chtěl mluvit se starým kolegáčkem Stevouškem Carellou. Seržant Murchison, sedící za svým stolem v ohlašovně, mu oznámil, že Carella a Brown jsou právě v terénu - může pro něj něco udělat?

„Slyšel sem, že to ňák přeháníte se střílením,“ řekl Ollie.

Seděl za svým stolem ve služebně 88. revíru, o něco dál od centra, díval se z okna a jedl chléb s máslem, šunkou a hořčicí. Půl sendviče měl na kravatě. Povídalo se, že Ollie je jediný na světě, kdo dovede jíst a zasmraďovat okolí současně. Ve skutečnosti to střídal, ukousl si sendviče, sousto spolkl, napil se čokoládového mléka z papírového kelímku, pustil pár větrů, znova si ukousl, žvýkal, pil a tak dále, občas krkl, hotové zažívací perpetuum mobile. „Nejdřív odstřelíte chlapa s kudlou ve svý vlastní služebně a pak dalšího s nožem na chleba v jeho vlastní kuchyni. Koukáte zbavit svět chlapů s nožema, že jo?“

Murchison nevěděl, co míní chlapem s nožem na chleba, protože Meyer a ti ostatní byli pořád ještě dole na ředitelství a snažili se vysvětlit, proč pokládali za nutné zabít člověka, který na ně zaútočil, o té diskusi ještě nevěděl. Aby nevypadal jako hlupák, řekl: „Tak nějak to bude,“ a zašklebil se do telefonu. Pomyšlení, že byli zastřeleni chlapi, který se ohánějí kudlama, se mu líbilo. Pro Murchisona byly nože a žiletky ty nejpříšemější zbraně na světě. To byl také jeden z důvodů, proč se každé ráno holil jen velice opatrně.

„Slyšel jsem taky, že Steve má prej na krku mrtvou jeptišku.“

„Kde bereš všecky tyhle informace?“ zeptal se Murchison.

„Jsem uši a voči celýho světa, kamaráde, jo jo,“ řekl Ollie a předvedl tak jednu ze svých známých imitací komika W. C. Fieldse. „Mám pro něj anekdotu vo jepťuldách, škoda, že tu není.“

„Řekni ji teda mně.“

„Seš dost starej na to, abys ji směl slyšet?“

„Jak by ne, spusť.“

Už se v očekávání usmíval.

„Tak jede jeptiška autem…“

„Není to ta Parkerovi o nočníku?“

„Parkerova co?“

„Anekdota o noční váze.“

„Ne ne, tahle je vo píchnutý pneumatice. Znáš ji?“

„Povídej,“ řekl Murchison a usmíval se ještě víc.

„Tak ta jeptiška jede autem a najednou jí praskne guma. Znáš to?“

„Ne, tak povídej sakra.“

„Vyleze z auta a chce vyměnit kolo, ale neví, jak se to dělá, protože je jeptiška a ty houby vědí, jak se měněj pneumatiky. Tak se tam morduje s heverem, snaží se vyšpekulovat, co s tím, když jede kolem náklaďák, řidič zastaví a vyleze a nabídne jí, že jí tu pneumatiku vymění. Znáš to?“

„Ne, tak dál.“

„Tak teda vrazí hever pod vůz a začne ho zdvíhat, ale vůz sklouzne a on zařve: „Potvora mizerná!“ Jeptišku to šokuje a povídá: „Buďte tak laskav a nemluvte takhle, není to hezké.“ Řidič povídá: „Promiňte, sestřičko“, a začne zdvihat vůz znova, jenže ten mu zase sklouzne z heveru, a řidič zase zařve: „Potvora mizerná!“ Tentokrát se jeptiška rozzlobí: „Takhle nesmíte mluvit, když se nedokážete ovládat, spravím si to sama.“ Řidič náklaďáku se znova děsné omlouvá a jeptiška povídá: „Kdyby se vám zase chtělo nadávat, řekněte Ježíši, náš Pane, pomoz mi! Tím se uklidníte.“ Tak on zase zvedá vůz a… určitě si to eště neslyšel?“

„Určitě ne. Dál.“

„Začne zase zdvihat vůz, ale ten mu zase sklouzne a řidič se chystá zařvat „Potvora mizerná,“ jenže si vzpomene, co mu ta jeptiška poradila, a tak místo toho povídá: „Ježíši, Pane náš, pomoz mi!“ A co bys řek, přímo jim před jejich vočima se vůz začne zdvihat ze země. Docela sám ze sebe. Jeptiška je překvapená. „Potvora mizerná!“ řekne.“

Ollie se rozchechtal. Ale protože najednou jedl a smál se a krkal a pouštěl větry a pil, začal se dusit. Chvíli mu trvalo, než zaregistroval, že se Murchison nesměje s ním.

„Co je?“ zeptal se. „Nezdálo se ti to srandovní?“

„Já jsem to totiž už slyšel,“ opáčil Murchison.

„Proč si to neřek hned na začátku?“

„Já to hned nepoznal.“

„A to ti tak dlouho trvalo poznat anekdotu o jeptišce a píchnutý gumě?“

„Já myslel, že je to ten Parkerův vtip o nočníku.“

„Řikal jsem ti přece, že neni.“

„Vtip o noční váze.“

„Tos mě nechal vykládat tak dlouho vtip, kterejs už slyšel?“

„Jo, ale já nevěděl, že jsem ho slyšel.“

„Div jsem se tu neudusil.“

„Jo, promiň.“

„Řekni Stevovi, že sem volal,“ zavrčel dopálený Ollie a zavěsil.

A zapomněl dodat, že včera v noci dostal hlášku o mrtvole jménem Žužu Judell plovoucí pod doky blízko Hectorovy ulice a že, jak to vypadá, byl ten mrtvej naposledy viděnej naživu s chlápkem, kerej voddělal Carellovýho tátu.

Restaurace se jmenovala U Daveyho a majitelem byl Davey Farnes, který hrával na bicí v kapele, již jeho otec pojmenoval nejdřív Bengals a pak Kvintachords. Otec mu taky koupil tuhle restauraci v obchodní čtvrti, kam se chodilo na steak s bramborem, a kde v tu sobotu v jednu po poledni bylo jako po vymření.

„Ve všedních dnech je to jinačí,“ honem zdůraznil Farnes. „Od pondělka do pátku tu máme v poledne plno. Ale v sobotu je tady jako v Tombstonu v Arizoně.“

Město Tombstone je staré město, původně osídlené Holanďany, a dosud v něm jsou úzké ulice a těsné uličky dlážděné kočičími hlavami. Obchodní svět se tady prolíná se světem soudním a úředním. Vysoké kamenné a skleněné věžáky finančníků těsně sousedí s nádhernými sloupy chrámů zákona a nevýraznými šedivými budovami státních a městských úřadů. O víkendech však jsou všechny stejně opuštěné, protože burza je zavřená a občané se nedomáhají úředních výkonů ani soudního zadostiučinění. Ba ani dobrého steaku, soudíme-li podle Daveyho hostince.

Sám Davey Farnes byl vysoký hubený muž blížící se třicítce, s širokými rameny a úzkými boky. Vlasy měl v tom horkém odpoledni sčesané do koňského ohonu převázaného proužkem modré látky. Na sobě měl červenou volnou košili a dole ustřižené modré džíny. Vlasy hnědé do zrzava, oči modré. Když detektivové přijeli, dohlížel u zadního vchodu na dodávku zboží a podle seznamu odškrtával kartony ovoce a zeleniny.

„Víte, mě napadlo, že by to mohla být Kitty, když jsem viděl v televizi tu jeptišku, ale nechtěl jsem věřit, že by to byla ona. Jeptiška? Ne, to nemohla být ta Kitty, kterou jsem znal.“

Dva zaměstnanci restaurace odnášeli bedny květáku, špenátu, brokolice a jahod z nakládací rampy do kuchyně, na rampu je přisunoval řidič nákladního auta. Z pobřežní silnice o několik bloků jižněji sem doléhal zvuk automobilů. Byla horká letní sobota a lidé se povalovali na písku u řeky nebo seděli na železných požárních schodištích a chladili se vzduchem vířeným elektrickými ventilátory. Občas zaduněl v dálce hrom, ale vypadalo to, že déšť město úplně mine. Tím hůř.

„Pan Hollister nám vyprávěl o večírku v Alabamě. Pamatujete se na ten večírek?“

„No, ony byly večírky všude, kam jsme přijeli,“ řekl Farnes. „Nemyslel ten, co se tam opila ta holka?“

„Ta černá, co ji pozval jeden profesor,“ dodal Brown.

„Jo, ta. Co má být?“

„Panu Hollisterovi se ten večírek nějak nelíbil,“ řekl Brown.

„Nelíbil se nám nikomu. My jsme v kapele nebyli žádný rasisti. Takový hovadiny nás nezajímaly.“

„Jak moc trápily Kitty?“„Já o tom s ní nemluvil.“

„My se snažíme zjistit, proč opustila kapelu a vrátila se do kláštera,“ řekl Carella. „Stalo se něco, proč by…“

„Nic mě nenapadá.“

„Počkejte, ukažte mi tohle!“ Farnes naznačil pohybem ruky malému Hispánci, aby položil karton s melouny, který odnášel do restaurace. Pak si vedle něj klekl, otevřel ho a podíval se dovnitř. „Tohle měla být značka Kapky medu.“

„To taky je,“ řekl řidič.

„Ne, tohle jsou ananasový,“ řekl Farnes. „Stojí to tady. Ananasový.

A to taky jsou.“ Vzal do ruky jeden meloun. „Tohle je ananasovej meloun. Kapky medu jsou zelený.“

„Jestli je nechcete, podepíšu vám to a dám je zpátky na vůz,“ mávl rukou řidič.

„Kapky medu na voze nemáte?“

„Jiný melouny nemám. Ale žádnej problém. Nechcete je, tak je vemu zpátky.“

„Jasně, proč bych taky měl brát ananasový, když jsem si objednal Kapky medu?“

„Nemusíte je brát. Dám je zpátky na vůz.“

Tak už je tam sakra dejte, pomyslel si Brown.

A vzpomněl si, že to byl právě Davey Farnes, kdo se tak rozčilil, když produkční myslel, že se kapela jmenuje Kvinta Chords místo Kvintachords.

Dohadování trvalo dalších pět minut. Farnes si stěžoval, že je to už potřetí v měsíci, co si objednal něco a dodali mu něco jiného, a řidič vysvětloval, že on objednávky nevyřizuje, jen rozváží zboží, tak mi snad neukousnete hlavu, nebo jo? Farnes se nakonec smířil s ananasovými melouny, potvrdil příjem a řidič se vydal dál do města.

Zase nastalo ticho.

„Pojďte dovnitř,“ řekl Farnes, „dáme si pivko.“

Detektivové si místo piva vybrali chlazený čaj. Pořád sice ještě nevěděli, že jejich čtyři kolegové jsou právě v tu chvíli u velitele a snaží se ospravedlnit své konání, ale byli ve službě a člověk neví, kdy nějaký čumil zavolá, že dva detektivové popíjejí pivo v jednu nebo v půl druhé odpoledne. Restaurace byla uvnitř zařízená typicky pro tento druh podniku: samý mahagon a mosaz a zelené kožené boxy a po stěnách cínové korbele, jestli jídlo chutná tak dobře, jak to tam vypadá, musí být restaurace U Daveyho opravdu objev, i když je stranou hlavního provozu. Carella byl v pokušení požádat o jídelní lístek, který by vzal na ukázku domů.

„Kapela neměla lídra, viďte?“ zeptal se Carella.

„Ani nápad. O všem jsme hlasovali. Byli jsme dobrá parta, víte. Škoda, že to tak dopadlo.“

„Co jako?“

„Tak především to, že od nás Kitty odešla. A pak se kapela rozpadla a minulej měsíc umřel Alan. A samozřejmě Sal…“

„Co Sal?“

„No… já bych vám to asi neměl říkat…“

Carella pokýval hlavou. Ne na souhlas, ale aby ho povzbudil.

„Ale na tom pohřbu minulej měsíc jel v drogách.“

„Kouřil?“ zeptal se Brown.

„Ne, šňupal koks.“

„Vy jste to viděl?“

„Viděl. Nemělo mě to překvapit. Už tenkrát kouřil trávu.“

„Kdy tenkrát?“

„Na turné. Před čtyřma rokama.“

„To je ale normální, ne?“ řekl Carella. „Že si hudebníci trochu zakouří.“

„To nebylo trochu. Kouřil ve dne v noci. Já jsem jen nevěděl, že to dojde tak daleko.“

„Kitty Cochranová taky fetovala, když s vámi zpívala?“ zeptal se Brown.

„Vůbec ne. Pocházela z Filadelfie, z dobrý rodiny. Její otec přednášel na univerzitě politický vědy, matka byla psychoanalytička. Podle toho, co mi říkala, byli zámožný. Nikdy jsem u ní nic takovýho nepozoroval.“

„A co vy?“

„Trávu, samozřejmě. Ale to je všechno.“

„Komu to šla říct?“ zeptal se Carella. „Když se rozhodla, že opustí kapelu.“

„Myslím, že nám to řekla všem. Pokud se správně pamatuju, diskutovali jsme o plánech na podzimní sezónu, když nám oznámila, že odchází.“

„Uvedla nějaký důvod?“

„Povídala, že tohle není život pro ni, že si to aspoň myslí.“

„Řekla, že se vrací do kláštera?“

„My jsme nevěděli, že vůbec existuje klášter, kam by se mohla vracet. Ani jednou se nezmínila, že byla jeptiška.“

„Takže jen řekla, že to není život pro ni.“

„Možná že neužila přesně tyhle slova. Ale něco v tom smyslu.“

„Vysvětlila vám, co se jí na tom životě nelíbí?“

„Ne. Až do tý doby jsem si myslel, že je docela šťastná.“

„Kdy to bylo, pane Farnesi? Kdy vám to řekla?“

„Hned po Svátku práce, po prvním pondělí v září. Naše turné skončilo, vrátili jsme se zpátky sem do města. Poslední část turné byla opravdu skvělá, zvlášť tam dole na Floridě, v Everglades, to je ten bažinatej kraj. Hráli jsme v malým městečku, jmenuje se Boyle’s Landing a je kousek na jih od Chokoloskee. Jeden chlapík, nějakej Charlie Custer, tam měl motorest, jmenovalo se to Poslední zastavení, protože to bylo poslední místo, kde si člověk moh něco dát, než se pustil do bažin. Dařilo se mu. Co jsme tam byli, tak měl večer co večer nabitej sál. Na okraji divočiny to není jen tak.“

Boyle’s Landing leží na nejsevernějším okraji národního parku. Větší část města se rozkládá u Mexického zálivu, zbytek se táhne k vnitrozemskému močálu, který se hemží divokými zvířaty a je předchůdcem vlastních bažin. Custer si postavil svůj motorest zády k močálu a čelem k silnici číslo 29, což je vedlejší silnička, která vede z Ochopee přes města Everglades a Chokoloskee a končí v Boyle’s Landingu.

noci přehlušují kapelu skřeky žab a ptáků a bzučení hmyzu, „potvůrek z močálu“ jim říká Charlie, které se usídlily na řece a v mokřinách. Žijí tam velké bílé volavky a krátkoocasí jestřábi, plameňáci. A aligátoři.

Aligátoři nevydávají žádný zvuk.

Ale člověk ví, že jsou ve vodě hned za motorestem. Když se postaví na okraj přístavišťátka a posvítí si baterkou, uvidí ve tmě jejich žluté oči. Charlie povídá Salovi, že mu už sežrali dva psy, jeden byl německý ovčák, veliký jako panter. Sal se otřese, když to slyší, a Charlie má ohromnou radost, že se mu ho povedlo postrašit. „Panteři jsou tu taky,“ dodává a usmívá se, „radši si dávej bacha, ty pianisto!“

Měli hrát v Posledním zastavení celý týden. Přijeli v pátek dopoledne a hráli celý víkend a většinu následujících dnů až do pátku, kdy byl Svátek práce a oni odjeli na víkend do Calusy, asi sto třicet mil na sever. Vystoupením v Caluse mělo jejich turné skončit. Calusa se pokládá za Athény jihozápadní Floridy a Hymie Rogers jim vyjednal angažmá v klubu, který se jmenuje U Hopwooda a schází se v něm hlavně mladší publikum.

Tady v Boyle’s Landingu hrajou v pátek, sobotu a v neděli večer při nabitém sále, v pondělí a v úterý je téměř vyprodáno. Charlie je z takového úspěchu kapely bez sebe nadšením. Najal si neznámou rockovou skupinu a táhnou se sem za ní teenageři nejen ze sousedních měst, jako jsou na severu Copeland a Jerome a na východě Monroe Station a Paolita, ale taky ze vzdálenějších měst, jako je Naples, ležící u Mexického zálivu na severozápadě.

Ve středu ráno se v novinách, dokonce až v bývalé pevnosti Fort Myers, objeví první Charlieho inzerát. Oznamuje, že dnes a zítra vystoupí kapela Kvintachords naposledy „v divočině jižní Floridy“, abychom použili Charlieho výraz. Mají-li se zástupy diváků vůbec vejít, musí Charlie večer rozestavit stoly i na terase nad řekou, z níž mlčky přihlížejí aligátoři. Ve čtvrtek večer v důsledku opakovaně otištěného inzerátu parkují auta po celé délce silnic 41 a 29 a kapela musí vystoupit třikrát. Poprvé v osm, podruhé v deset a potřetí o půlnoci. Charlie jakživ neměl takový obrat. Ironií osudu ovšem je, že…

„Ale to vám už asi pověděli ostatní,“ řekl Farnes.

„Co jako?“ zeptal se Brown.

„Že se utopil,“ řekl Farnes.

Ten večer v televizi prohlásil policejní ředitel, že jeho muži nemohli v žádném případě vědět, že osoba přítomná v inkriminovaném bytě není Leslie Blyden, kterého hledají. Nechápali, proč se na ně žene s nožem, neměl důvod chovat se takhle nerozumně. Ohlásili se přece jako policie, musel tedy vědět, že jsou policisté. Požádali ho, aby se legitimoval. Co to do toho člověka vjelo?

„Moji čtyři detektivové jednali podle předpisů,“ sdělil předpokládaným čtyřem milionům posluchačů, kteří sledovali večerní zprávy v jedenáct hodin. „Měli řádné povolení k neohlášené prohlídce bytu, vy-stavené na základě oprávněného předpokladu, že se uvnitř ukrývá hledaná osoba. Vešli dovnitř s pistolemi v rukou, protože existovala reálná možnost, že člověk, který už zastřelil dvě osoby, bude i tentokrát ozbrojený a nebezpečný. Zahájili palbu, protože podezřelý se vrhl na jednoho z nich s nožem v ruce a nepochybně se chystal vrazit mu ho do prsou, což by se bezesporu stalo, kdyby detektivové preventivné nezakročili.“

Policejní ředitel pak vyložil moderátorovi, že celá věc se přesto všechno důkladně vyšetřuje.

Cukrář byl mezitím pořád ještě na svobodě.

12

Ta dívka se jmenovala Tirana Hobbsová a řekla Olliemu Weeksovi, že toho jeho Sonnyho viděla poprvé v pátek večer, od té doby ne, a je jí úplně jedno, jestli ho už nikdy neuvidí. O co teda vlastně kráčí?

„Majitel Siesty vypověděl, že ste seděla se Sonnym Colem, to je jeho celý meno, a s člověkem, kterej se menuje Julian Judell, v pátek večer, tak ňák kolem desátý nebo půl jedenáctý, jestli se nemejlím?“

„Dyť jsem vám právě řekla, že jsem ho viděla jen tenkrát a víckrát ne.“

Hovořili spolu v Diamondbacku v bytě, kde dívka bydlela s matkou a dvěma bratry. Bratři ještě spali v zadním pokoji, matka byla v kostele. Dívka měla bavlněné pyžamo a přes ně červený koupací plášť. Nebyla nalíčená. Nakudrnacené blond vlasy vypadaly jako sláma, do které uhodil blesk. Seděli u stolu s lakovanou deskou pod oknem otevřeným na zadní dvorek. Byla zářivě horká slunečná neděle. Rozezněly se zvony a lahodně vyzváněly věřícím a každému, kdo je rád poslouchá.

„A co ten Judell? Říká se mu Žužu. Jaký byly vaše vztahy k němu?“

„Vztahy?! Jaký byly moje vztahy? Seznámila jsem se s ním deset minut předtím, než přišel ten druhej frajer. Co vůbec provedli ty dva?“

„Jeden skončil jako mrtvola,“ Ollie se snažil tvářit lítostivě, jako to dělají televizní hlasatelé, když informují o nějaké tragédii, která je jim lhostejná. Dyť jsou to všecko kecy, pomyslel si Ollie přesně v duchu W. C. Fieldse. „Napadlo mě, jestli se Sonnym nepovidali, kam pudou, dyž vodešli z klubu?“

„Šli se projít.“

„Projít se kam?“

„Daleko asi ne, protože řekli, že se vrátěj za pár minut.“

„Pokud já vim,“ řekl Ollie, „tak se Sonny vrátil asi za dvacet minut a hledal vás.“

„O tom nevím.“

„Majitel mi řek, že jste už byla pryč.“

„Tak jsem asi byla.“

„V kolik hodin vodešli na tu procházku, vzpomněla byste si?“

„Nemám páru.“

„V půl jedenáctý, tak nějak?“

„Nekoukala jsem se na hodinky.“

„Zmínil se Žužu o nějaký holce, s kterou se měl sejít?“

„Ne. Žužu bral na mě.“

„Takže jste neměla dojem, že vodešli, aby se sešli s nějakou ženskou?“

„Ne. Sonny povidal, že má pár věcí, o kterejch si spolu musej promluvit, jestli má Žužu čas. Proto se šli projít.“

„Kdo to navrhnul, Sonny?“

„Ne, to řek Žužu. Sonny byl ten, co řek, že to bude trvat jen pár minut.“

„Bezva, mockrát ď, slečno,“ řekl Ollie.

Za nic, pomyslel si.

první chvíli jste si mohli připadat jako v San Domingu. Ženy naparáděné jako do kostela, muži štíhlí, uhlazení a s vyholenými tvářemi, všichni v ulicích na nedělním dopoledním korzu se zářícím sluncem nad hlavou. Skoro byste zapomněli, že tohle je jedna z nejhorších částí města, nabitá drogami a hemžící se lidmi, kteří jsou jako na jehlách a netouží po ničem jiném, než vydělat trochu peněz a zmizet odsud, vrátit se domů a otevřít si malý obchůdek - aspoň tak si to Ollie představoval. Byl by pravděpodobně překvapený, kdyby mu někdo řekl, že se do Irska vrátil stejný počet emigrantů jako Dominikánců do své republiky. Irové prostě vypadají američtěji. A pro Ollieho byl z devadesáti procent rozhodující vzhled.

Představoval si, že Sonny a Žužu mohli jít ten pátek večer jedině dolů k řece. Dva černoši mohli být v téhle čtvrti považováni za Hispánce, jen když drželi jazyk za zuby. Zázrak byl, že je vůbec pustili do dominikánskýho klubu, ale v tom jim zřejmě pomohla ta ženská, usoudil Ollie. Automaticky došel k názoru, že Tirana Hobbsová je odbarvená černá štětka, která se nabízí každému Hispánci, co se tu mihne. Nevěděl, že je manikérka a nevěřil by jí, ani kdyby mu to odpřisáhla. Na Ollieho názorech bylo nejhezčí, že se jimi nedalo otřást.

Ti dva černí pánové, kteří si vyšli trochu na vzduch, by si podle něho nezašli do místního výčepu okusit zdejší pivo; v těchhle místech se může páteční večer stát najednou šeredně nebezpečný, pokud člověk nezapadne do klubu jako je Siesta, kde byl podle majitele Žužu poměrně častý zákazník. Majitel Olliemu taky prozradil, že Žužu je tady v Hightownu podezřelý ze styků s dealery drog, i když už nenaznačil, s kým přesně - a zdejší překupníci se dali počítat na tisíce. Podle Ollieho majitel rozvázal jen proto, že má bráchu v base nebo sestru v polepšovně. Tady se informace poskytují jen podle pravidla něco za něco. Majitel ovšem zamlčel, že Žužu byl pasák, který tady ve svém oblíbeném klubu nabízel děvčata. Tuhle malou informaci si nechal pro sebe, aby se jednoho krásného dne neobjevila na jeho dveřích úřední pečeť zakazující vstup.

Jestli tedy Sonny a Žužu kráčeli někam, kde je klid, kde by si mohli promluvit, proč ne dolů k řece? Posadit se na kameny ve stínu mostu, promluvit si o naléhavé záležitosti, která trápí Sonnyho. Nebyl to špatný předpoklad, to vůbec ne, vzhledem k tomu, že se mrtvý Žužu bez obličeje našel pod náplavkou u Hectorovy ulice, nepříliš daleko odsud po proudu řeky.

Ollie se tedy taky prošel po břehu. Neočekával, že tam něco najde, a nebyl zklamaný, když skutečně nic nenašel. Samozřejmě že si myslel: Žádná škoda, takovej hajzl, černej dealer, pasák, komu na něm záleží? Ale štvalo ho, že Sonny Cole je někde na svobodě a myslí si, že ho policie nevypátrá. Taky ho trochu zneklidňovalo, že je to chlapík, který podle policejních záznamů zastřelil Carellova otce. Nebylo by špatné, kdyby ho našel v noci někde v tmavé uličce a oplatil mu to.

Nejdřív ho ale musí najít.

Sal Roselli si okamžitě vzpomněl, že ten chlapík, co mu patřilo Poslední zastavení, padl ožralý na mol do vody hned tu noc, co tam skončilo jejich angažmá.

„Dověděli jsme se to až v Caluse,“ řekl.

„Že spadl do řeky za klubem…“

„Jo.“

„A utopil se.“

„Jo.“

„My to víme od Daveyho Farnese,“ dodal Brown.

„Byli jsme už pryč, když se to stalo,“ pokračoval Roselli. „Dověděli jsme se to teprve příští den. Přišli za náma místní policajti a chtěli vědět, jestli něco nevíme, jestli jsme něco neslyšeli, však víte, jak to poldové umí.“

Seděli u malého nafukovacího bazénu z plastiku za Roselliho domem v Sanďs Spitu. Ve vodě se cákaly jeho dvě holčičky. Brown uvažoval, proč vždycky, když s někým mluví, musí při tom být děti a dělat rámus. Roselliho žena, poněkud objemnější brunetka v hnědých legínách a střevících na klínu šla do domu připravit trochu limonády.

Roselli vězel v poněkud miniaturních plavkách, ve kterých vypadal, jako kdyby měl na sobě jen lesklý černý suspenzor. Brown v duchu žasl, že si troufá nosit něco takového před svýma dvěma dceruškama, kterým mohly být nanejvýš dva nebo tři roky. Rosellimu to zřejmě nevadilo. Na úzkém hrudníku se mu kudrnatil černý porost, na čele pod stejně kudrnatými černými vlasy mu stály kapky potu, rozvaloval se lehátku židli a usmíval se do krásného dne. Brown přemýšlel, jestli si trochu nezahulil, než přišli. Vypadal blaženě a duchem nepřítomně.

„Jak to, že jste se nám o tom nezmínil, když jsme tu byli poprvé?“

„Myslel jsem, že to není důležitý,“ řekl Roselli.

„Člověk se utopí a vy myslíte, že to není důležité?“

„Nemělo to nic společnýho s náma. Byli jsme tam jen přechodně. Zahráli jsme, shrábli prachy a šli o dům dál.“

„Kolikrát už jste zažil, že se někdo utopil?“ zeptal se Brown.

„Mockrát ne. Vlastně nikdy.“

„Ale myslel jste si, že to nestojí za zmínku?“

„Promiňte, ale absolutně mě to nenapadlo.“

„Mělo to neštěstí něco společného s rozhodnutím Kitty?“ zeptal se Carella.

Promluvil trochu ostře; ani jemu se nelíbily Roselliho plavky.

„O jakým rozhodnutí mluvíte?“

„Odejít z kapely.“

„Rozloučit se s ní.“

„Vrátit se do kláštera.“

„Nemám ponětí, proč se tak rozhodla,“ odpověděl Roselli. „Josie,“ zvolal. „Necákej tolik, zlatíčko!“

Jeho žena přicházela z domu s podnosem, na němž stál džbán a několik sklenic. Dveře za ní se zabouchly. Postavila podnos na stolek, řekla „Poslužte si, prosím,“ a posadila se do skládací židle z umělé hmoty vedle bazénu, kde dováděly a vřískaly její dcerušky. Občas mrkla s ustaraným výrazem dozadu na detektivy a na svého muže. To, že jsme tu už podruhé, ji asi znervózňuje, napadlo oba detektivy. Dcerušky se jim taky zdály až příliš rozpustilé. Vzato kolem a kolem, Brown a Carella cítili u bazénu jakési téměř hmatatelné napětí.

Ale před čtyřmi lety se jeden člověk utopil.

A v pátek před týdnem někdo uškrtil jeptišku.

„Říkáte, že jste byli už pryč, když se to stalo,“ napověděl Carella. „Můžete nám prozradit…“

„Budu se snažit vzpomenout si na následnost,“ řekl Roselli.

Divný výběr slov, pomyslel si Carella. Následnost?

„Měli jsme ten čtvrtek tři vystoupení,“ pokračoval Roselli. „Protože Charlie dal do novin inzerát. A taky, protože jsme byli dobrý,“ dodal skromné. „Ale my jsme byli, vážně. Po tomhle turné, kdyby byla Kitty neodešla… ale to už je jiná věc. Co se stalo, nemůže se odestát.“

Zdvihl džbán a nalil všem limonádu. Od bazénu je pozorovala paní Roselliová i s holčičkami. Brown se cítil jako v čekárně u doktora Lowenthala, kde na ně civěla žena v zeleném klobouku.

„Poslední vystoupení skončilo ve dvě ráno. Měli jsme v úmyslu odjet do Calusy druhej den odpoledne a ubytovat se, jen co tam přijedem. Byl pátek před Svátkem práce, měli jsme hrát celej ten dlouhej víkend v Caluse a pak jet zase na sever. Byli jsme všichni v takový náladě, že jsme nemohli spát. Až na Tota, ten by prospal třetí světovou válku. Šel si lehnout, ale my jsme kecali a kecali, nemohli jsme přestat. Už jste někdy byl v takovým stavu? Kdy je všechno tak úžasný, že se nemůžete uklidnit?“

Jako po vloupačce do banky, pomyslel si Brown. Vyjedete na tísňový zavolání a v bance je šest maskovaných chlapů, každý má v ruce samopal Uzi a míří na pokladníky. Rozpoutá se peklo. A pak je najednou po všem. Pijete ve výčepu pivo s ostatníma a nemůžete jít domů, nemůžete na odchod ani pomyslet, jste tady všichni, tohle jste prožili všichni společně… Je to tak.

„Pak Davey navrhnul, abysme si vzali prachy, naložili teréňák a odjeli do Calusy hned. Bylo půl třetí nebo tři ráno, ujedeme dvě stě padesát mil, nebo kolik to je, a hned jak dojedem, tak zalehneme. Zdál se nám to bezva nápad. Tak jsme s Alanem začali nakládat… už umřel, víte. Minulej měsíc, na AIDS. Šli jsme mu všichni na pohřeb. Kitty ne, nikdo neměl páru, kde je. Jako by se propadla do země. No jo, jeptiška. Sestra Mary Vincencie. Ale kdo to věděl?“

„Tak vy jste s Alanem nakládali do auta,“ připomněl Brown.

„Jo. Vynášeli jsme nástroje a Davey a Kitty šli pro prachy. Spousta majitelů klubů platí muzikantům hotově. Byli jsme tam celej tejden, tak to dělalo slušnou hromádku. Byly už skoro tři ráno, parkoviště prázdný, bylo slyšet jen ten randál, co dělal hmyz dole u řeky…“

Z místa, kde on a Alan nakládají nástroje do vozu, Sal vidí Daveyho a Kitty, jak jdou do kanceláře Charlieho Custera. Vzduch tady v bažinách je vždycky plný vlhkosti a ti dva muzikanti se pořádně zapotí při nošení nástrojů a aparatury z pódia do vozu. Tady dole na Floridě vystupovali v modrých kalhotách a stejných modře a bíle pruhovaných tričkách. Kitty nosila modrou minisukni a tričko bez podprsenky, aby nikdo nepřehlédl, jak dobře zpívá. Stejné oblečení mají na sobě i teď, když se chystají odjet na sever; kalhoty jsou zmačkané, trička propocená.

Za ty poslední měsíce se naučili, jak nejšikovněji vůz naložit, aby se tam vešly bubny, zesilovače, reproduktory, pouzdra s kytarami a klávesy, je to tam naskládané jako v čínském vetešnictví. Největší problém jsou samozřejmě Daveyho bubny. Zaberou nejvíc místa. Davey je mimoto strašně nedůtklivý, hlídá, jak se s nimi zachází, a většinou trvá na tom, že si je naloží sám. Alan i Sal chodí sem a tam, od pódia k vozu, oba jdou do pokojů pro kufry, společně klepou na Totovy dveře, aby ho vzbudili, a nakonec jdou do kuchyně udělat sendviče na tu dlouhou cestu na sever. Zvenčí k nim doléhají zvuky plovoucích aligátorů.

Trvá jim asi půl hodiny, než udělají všechno, co je třeba. Alan si sedne za volant a zahouká na klakson. V tiché noci to připomíná kvílení nějaké té Charlieho „potvůrky z bažin“. Tote se vyřítí ven a hodí svůj kufr do zadní části auta. Za okamžik vychází Davey a Kitty z Custerovy kanceláře. Alan nastartuje. Davey leze nahoru na zadní sedadlo a říká: „Prachy máme, tak jedem.“ Kitty si sedne vedle něho a odtahuje si tričko od těla, aby se ochladila proudem vzduchu z klimatizace.

„Byli jsme v Caluse za hodinu a čtyřicet minut,“ říká teď Roselli. „A odpoledne jsme se dověděli, že Charlie spadnul do vody a utopil se. A že ho sežrali aligátoři.“

Dovolali se Daveyho Farnese až v pondělí ráno v devět. Vysvětlil jim, že byl včera celý den u řeky a pak šel rovnou na večeři…

„Rád si občas prověřuju konkurenci“ zažertoval. „Přišel jsem domů až v deset. Sháněli jste mě?“

„Celou dobu,“ řekl Carella. „Nemohli bychom se u vás teď stavit?“

„Ale?“ podivil se Farnes. „Něco novýho?“

„Chtěli bychom se vás jen zeptat na pár věcí.“

„Musím odjet do restaurace v půl jedenáctý. Bude vám to stačit?“

„Bohatě,“ přisvědčil Carella. „Za půl hodinky jsme u vás.“

Dostali se k Farnesovi ve tři čtvrtě na deset. Bydlel nedaleko svého podniku v části města, kde se prováděly intenzívní urbanistické renovace. Tam, kde kdysi stály chátrající brlohy s ilegálními přistěhovalci, byly teď čtyř nebo pětipatrové činžáky s výtahy, mnohé dokonce s vrátnicemi. Farnesův byt byl ve čtvrtém patře domu renovovaného asi tak před rokem. Vrátný tam nebyl, tak se ohlásili přes domácí telefon nad zvonkem dole u vchodu, a pak vyjeli výtahem nahoru.

Farnes je zavedl do obývacího pokoje skromně zařízeného pohovkou z týkového dřeva a dvěma stejnými křesly s bílými plátěnými potahy. Před pohovkou stál týkový konferenční stolek a dvě stojací lampy se skleněnými stínítky, jedním modrým a druhým oranžovým. Otevřené dveře vedly do kuchyňky, druhé do místnosti, o které předpokládali, že je ložnice. Za dalšími zavřenými dveřmi byla pravděpodobně koupelna. Byt byl příjemně klimatizovaný, okna zavřená, aby chránila před neutuchajícím dopravním ruchem zvenčí a klesajícímu a stoupajícímu vytí sirén policejních vozů a sanitek.

„Napijete se?“ zeptal se Farnes.„Díky, ne,“ řekl Carella. „Omlouvám se, že vás zase obtěžujeme, pane Farnesi…“

„Prosím vás, to nic!“

„… ale nemohl byste nám ještě jednou zopakovat, co se stalo tu poslední noc v restauraci Charlieho Custera?“

„Myslíte tu noc, co se Charlie utopil?“

„Ano.“

„Snad si nepředstavujete, že to nějak souvisí s vraždou Kitty, nebo ano?“

„Těžko říct, ale zajímalo by nás, jestli ta noc neovlivnila její rozhodnutí.“

„Opustit kapelu?“

„Ano. Řekl jste nám v sobotu, že vám své rozhodnutí oznámila hned po Svátku práce. To by znamenalo hned potom, co skončilo vaše turné. Je tedy možné, že…“

„Ano ano, už chápu, kam míříte. No jistě, mohlo to na ni zapůsobit. Jenže my jsme se to dověděli až příští den. My jsme ho neviděli, jak se topí nebo tak něco. Chci říct, že jsme fakticky neviděli, jak se o něj rvou aligátoři. A tak… já nevím… já prostě nevím.“

„Možná že bychom se mohli pokusit o rekonstrukci toho, co se ten večer stalo.“

„No… když chcete.“

„Je pravda, že jste hráli až do dvou?“

„Do dvou ráno, to je pravda. Ten večer jsme měli tři vystoupení.“

„Tote usnul…“

„Ten by spal od rána do večera a od večera do rána, kdyby ho člověk nechal.“

„Vy ostatní jste byli vzhůru a povídali si…“

„Povídali a popíjeli.“

„Vy, Alan, Kitty a Sal, ano?“

„O něco později se k nám přidal ještě Charlie.“

„V kolik asi?“

„Než nám dal peníze. Já jsem navrhnul, abysme si vzali prachy, naložili auťák a odjeli do Calusy rovnou a nečekali až do zítřka. Vlastně ono už bylo zítra, půl třetí nebo tři po půlnoci! Navrhnul jsem, abysme jeli těch sto padesát mil nebo kolik a až tam přijedeme, šli si hnedka lehnout. Všem se to zdál báječnej nápad. A tak jsme Alan a já začali nakládat…“

„Moment,“ přerušil ho Brown. „Do vozu přece nakládali Alan a Sal, ne?“

„Podle mě ne. Kdo vám to řek?“

„Sal. Podle něho to bylo takhle.“

„Plete se. Já bych nedovolil, aby mi někdo šáhnul na mý nástroje.“

„Takže podle toho, jak si to pamatujete vy, jste nakládali do vozu vy a Alan, ano?“

„Přesně tak.“

„Naložili jste a odjeli. Všichni.“

„Ano. Kolem půl čtvrtý, tak nějak.“

„A caluští policajti přišli druhý den.“

„Ano.“

„Zeptali se vás, jestli víte něco o tom, co se stalo předešlý večer.“

„Přesně tak.“

„Ale nikdo z vás jim nemohl nic říct.“

„Nikdo.“

„Protože jste tam nikdo nebyli, když se Charlie Custer utopil.“

„Nikdo z nás tam nebyl.“

„Tak vám mockrát děkujeme, pane Farnesi,“ řekl Carella. „Za to, že jste nám věnoval svůj čas.“

„A sežrali ho aligátoři,“ dodal Brown.

„Nikdo z nás tam nebyl,“ opakoval Farnes.

Caluse na Floridě bylo už skoro poledne, když Cynthia Hullenová stiskla bzučák a oznámila Matthewu Hopeovi, že na páté lince je detektiv Steve Carella.

„Ahoj,“ řekl překvapený Matthew. „Jak se máš?“

„Jde to. Jaký je u vás dole počasí?“

„Vedro.“

„Tady taky. Co pořád děláš? Ještě ses nevrátil ke zločinům?“

„Zrovna teď plánuju cestu do Český republiky, abys věděl,“ odpověděl Matthew.

„Proč tam?“

„Je tam Praha.“

„Kdy odjíždíš?“

„Nejdřív musím sbalit nějakou ženskou.“

„Vsadil bych se, že tam je jich habaděj,“ řekl Carella.

„Nemůžu na to spoléhat. Stárnu, Steve.“

„Já taky. V říjnu mi bude čtyřicet.“

„To je na mou duši stáří.“

„Mně to nemusíš povídat.“

Klábosili tak ještě asi dalších pět minut, dva staří přátelé, kteří se nikdy nesetkali, jeden advokát v ospalém městě Calusa na Floridě, druhý detektiv v hlučném velkoměstě na severu. Cizinci, kteří se znali jenom po telefonu, ale přesto cítili vzájemnou příbuznost, již nedovedli vysvětlit.

„Tak proč mě voláš tentokrát?“ zeptal se Matthew konečně.

„No, jestli už vážně neděláš do zločinu…“

„Vážně.“

„Tak mi asi nemůžeš říct, co se vaše policie dověděla od čtyř muzikantů a jedný zpěvačky, kteří v Caluse byli zhruba v tuhle dobu před čtyřmi roky.“

„Proč se o ně naši policajti zajímali?“ zeptal se Matthew.

„Jeden chlap jménem Charlie Custer se tehdy utopil a sežrali ho aligátoři.“

„To nebude problém,“ usoudil Matthew.

Muž, kterého Murchison přepojil na služebnu, řekl Meyerovi, že zná toho Leslieho Blydena, kterého hledají.

„Viděl jsem vašeho šéfa v sobotu večer v televizi,“ řekl. „Mluvil o nějakým Lesliem Blydenovi. Cože, našpicoval sem uši. Pak sem se dočet ve včerejších novinách, že mu chybí malíček, tomu Blydenovi, co ho hledáte. Tak to bude ten Les, kterýho znám ze Zálivu, řek jsem si. Ale nejdřív chci vědět…“

„Co, prosím?“

„Je za to nějaká odměna?“

„Není, pane.“

„Tak vám děkuju,“ opáčil muž a zavěsil.

Meyer pochopil, že onen muž nemá ani tušení o tom, že má ústřednu s identifikací volajícího a že jeho jméno se už objevilo na displeji přístroje na Meyerově stole. FRANK GIRARDI stálo tam a hned nad jménem bylo telefonní číslo.

Meyer se rozhodl, že mu předem nezavolá.

„Takže tu máme co?“ řekl Brown. „Jednoho pianistu a jednoho bubeníka a oba prohlašujou, že nástroje do vozu skládali oni dva ještě s jedním, co už umřel na AIDS. Ten pianista navíc tvrdí, že viděl bubeníka, jak jde s ženskou, kterou později někdo uškrtil v parku, do kanceláře člověka, kterýho pak sežrali aligátoři. A máme toho bubeníka, co říká totéž o tom pianistovi.“

„Jo, to máme,“ přikývl Carella.

„Jeden z nich teda musí lhát.“

„Nemusí. Čtyři roky je dlouhá doba. Třeba si to dobře nepamatujou.“

„Jenže jinak si pamatujou každou podrobnost z tý noci, že jo?“ řekl Brown. „Bubeníci lžou, jak když tiskne. A pianisti taky. Podle mý zkušenosti lže většina muzikantů. Obzvlášť když už nežije nikdo, kdo by jejich tvrzení vyvrátil.“

„Vysloužíš si frčku.“

„Doufám, že ne,“ řekl Brown a ohlédl se přes rameno. „Buď se mi to jen zdá, nebo jede ta honda už půlhodiny za náma.“

„Co to povídáš?“

„Za náma. Malá zelená honda.“

Carella se podíval do zrcátka.

„Nevšim jsem si.“

„Černoch za volantem.“

„Tak to je určitě hledanej desperát, viď?“

„Příští vlevo.“

„Já vím.“

U příštího rohu zahnul. Brownovi bydleli v třetím domě od kraje. Zastavil před ním. Malá zelená honda jela dál. Brown se na ni pozorně zadíval a pak vystoupil.

„Zejtra nashle,“ řekl Carella.

„Nechceš zajít k nám a napít se něčeho?“

„Já přece jedu do Riverheadu pro ty prachy za drogy.“

„No jo, tak jim vyřiď, ať mi můj podíl pošlou.“

„Za to, jak je chráníme, by nám to měli nosit na stříbrným tácu.“

„Nikdo si nás neváží,“ zasmál se Brown a zavřel za sebou domovní dveře. Carella mu úsměv vrátil a odjel.

Frank Girardi přišel o obě nohy v televizní válce George Bushe, kde se cíleně bombardovalo a podle generálů a politiků „nedošlo na obou stranách k žádným ztrátám“. Girardi sloužil v první motorizované divizi a byl zraněn v bitvě u Wadi al Batin. Teď pracoval na počítači ve svém malém bytě v Calm’s Pointu, psal adresy na obálky pro firmy, které mu byly ochotné za tu dřinu platit.

„Víte, proč dostáváte tolik dopisů s ručně psanou adresou? Protože lidi nedovedou nadepsat na počítači obálku. Já mám na harddisku adresáře některých firem, takže jim je snadno vyjedu na svý tiskárně a hotový pošlu po někom zpátky. Dostávám deset centů za obálku. Není to špatná práce.“

Girardimu mohlo být mezi dvaceti a třiceti, spíš těch třicet. Oba detektivové byli nejmíň o deset let starší. Najednou si oba uvědomili své nohy, skutečnost, že mají nohy a Girardi ne. Byli tu proto, aby z něj vytáhli Blydenovu adresu, ale naléhat na člověka sedícího na vozíku se jim nezamlouvalo.

„Já jsem se na odměnu ptal proto,“ vysvětloval Girardi, „že bych nějakou měl dostat, nemyslíte? Zřídili mě ve válce, kde šlo především o naftu, a tak si myslím, že mi vlast něco dluží, nemyslíte?“

Meyer nepokládal za vhodné připomenout Girardimu, že vlast a policie jsou dvě věci. Přišli sem ochotní nabídnout mu to, co dávali donašečům, obnos od stovky do tisíce podle hodnoty informace. Brali ty peníze ze zvláštního úplatkového fondu, jehož původ byl nejasný, ale při službě u policie se malicherné detaily musí občas přehlédnout, jen když se udělá práce. Než odešli s Klingem ze služebny, Meyer vybral proti podpisu tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách. Jestliže ty peníze patřily původně překupníkovi drog a teď se jich použije k zaplacení informací, které povedou k dopadení vraha, je to jakési ospravedlnění a další otázky jsou zbytečné.

Problém byl tentokrát v tom, že Girardi nebyl sprostý práskač, který prodá bratra zabijáka za hrnek kafe a koblihu. Girardi byl válečný hrdina. Nositel Řádu purpurového srdce. Válečnému hrdinovi nemůžete nabídnout výměnou za informace peníze drogového překupníka. Taky na něj nemůžete naléhat. Ani nemůžete říct: Tak jo, Franku, takže chceš, abysme se kouknuli ještě jednou na ten tvůj neuzavřenej případ s vloupáním do hokynářství? Nemůžete smlouvat. Nemůžete prohlásit: Hele, Franku, ty tvoje kecy stojej tak akorát za kilo. Ten člověk je válečný hrdina.

„Podívejte,“ začal Meyer, „my vás nechceme urazit…“

„To už zkoušeli jiný machři,“ přerušil ho Girardi.

„Jak jsem vám řekl do telefonu, za tuhle informaci není žádná odměna. Ale my jsme ochotni zaplatit vám z vlastní kapsy.“

„Blbost,“ řekl Girardi.

„Jak myslíte. Přivádí mě to do rozpaků, to mi věřte. Zvlášť od člověka, který toho tolik udělal pro naši zem. Rád bych vám nabídl víc, ale mám jen tisícovku.“

„Já ji beru,“ řekl Girardi.

13

Největší problém jim dělaly „okolnosti“. Blydenova domácí jim řekla, že ho viděla odcházet z domu asi v půl sedmé večer. Jak jim vylíčila, chodívá obyčejně k McDonaldovi ve vedlejším bloku a dává si tam něco k snědku. Pokud ví, dělá to každý večer. Pan Leslie Blyden je člověk ustálených zvyků.

Nápis venku hlásal, že se tu už prodaly miliardy a miliardy hamburgerů, ale Meyer odhadoval, že jich pravděpodobně bylo mnohem víc. Ve tři čtvrtě na sedm toho pondělního večera byl podnik nabitý zákazníky uvnitř a zatarasený automobily venku. Nevěděli moc dobře, jak Blyden vypadá, protože ještě nedostali fotografii z jeho vojenské knížky. Měli jen jeho popis z doby před devíti lety, kdy nastoupil vojenskou službu. Věděli také, že od té doby nemá na pravé ruce malíček.

Tahle informace jim moc nepomohla, když zastřelili Leslieho Blydena, z kterého se dodatečně vyklubal jakýsi Lester Blier, hledaný ve státě Arizona pro podvody na poště a žijící tady ve městě pod průhledným falešným jménem téměř dva roky - to snad vysvětlovalo jeho sobotní agresivní reakci. Ta skutečnost poněkud zmírnila veřejné pohoršení nad čtyřmi ozbrojenými policajty v neprůstřelných vestách, kteří odpráskli nevinného člověka v jeho vlastní kuchyni. Ale jen trochu. V představách veřejnosti jsou podvody na poště něco jako „ušlechtilý“ zločin, docela něco jiného než ozbrojená loupež nebo znásilnění. Nemůžete přece střílet do člověka, na kterého je někde v Arizoně vydaný zatykač pro podvod na poště! Žijeme v civilizovaném městě, pánové, a nečekáme, že se policisti budou chovat jako barbaři!

ten dusný pondělní večer se dalo čekat, že pochopení veřejnosti ještě vzroste. Auta se tísnila na prostranství před výlohou, dav uvnitř čekal ve frontě, až si bude moci objednat, nebo seděl u stolků a blaženě žvýkal. To všechno tvořilo, jak se u policie říká, „okolnosti“. V tomto městě rozhodovaly okolnosti o tom, kdy může policista vytáhnout zbraň a kdy z ní smí vystřelit. Jestliže Leslie Blyden, známý též jako Cukrář, je skutečně uvnitř a pochutnává si na své obvyklé večeři, a jestliže skutečně zabil dvě osoby, tak se dá rozumně předpokládat, že je nebezpečný a pravděpodobně i ozbrojený. Podle předpisů ty dvě podmínky stačily. Mimoto prchá před zákonem. Odškrtáváme si třetí podmínku. Ale jak to celé navlíct, to je ovšem jiná věc.

Momentální okolnosti velice omezovaly jejich rozhodování. Tady nešlo o gentlemanskou dohodu Angličanů a Francouzů vyřešit odvěké spory na rovném, i když blátivém poli Agincourtu; předpisy jasně stanoví, že má-li dojít k střelbě, nesmíte zatýkat podezřelého za nevhodných okolností, miláčkové moji. „Gang čtyř“, jak sdělovací prostředky ocejchovaly Meyera, Parkera, Klinga a Willise, dal venku na chodníku hlavy dohromady a připravoval si plán akce.

Rozhodli se, že dva půjdou dovnitř, prohledají podnik a zjistí, jestli je tam někdo, komu chybí na pravé ruce malíček. Willisovi a Parkerovi původně připadla vražda blondýny a jejího nedospělého milence, Meyerovi a Klingovi patřila zase Cukrářova vloupačka. Oba případy sice teď už neodvolatelně srostly, ale „pravidlo prvního muže“ dosud platilo - Meyer a Kling byli tedy na řadě první.

Parker byl rád. Všechny ty okolnosti mu šly na nervy. Dejme tomu, že Cukrář postřehne přítomnost poldů a cestu ven si prostřílí? Předpisy platí jen pro ochránce zákona, zbytek lidstva může střílet, jak se mu uráčí. Parker tedy zaujal místo na parkovišti před postranním vchodem, Willis se postavil před hlavní a Meyer a Kling vešli dovnitř hledat člověka vysokého asi metr osmdesát, černovlasého a modrookého, vážícího kolem pětaosmdesáti kilo a bez malíčku na pravé ruce.

Klimatizovaná jídelna byla po lepkavém ovzduší venku opravdovou oázou. Meyer a Kling se rozešli, jeden zamířil k pultu vpravo, druhý k obsazeným stolkům vlevo. Oba se nijak nelišili od ostatních zákazníků. Sako mělo na sobě jen málo mužů a Meyer a Kling si ho oblékli, jen aby zakryli, že jsou ozbrojení; zvlhlé a pomačkané šaty na nich po pobytu venku visely a nikdo jim nevěnoval ani letmý pohled.

Meyer se propracoval až k frontě u dveří a střídavě si prohlížel seznam jídel visící nad výdejním pultem a zákazníky čekající, až na ně přijde řada s objednávkou. Kling si na druhé straně místnosti počínal stejně a rozhlížel se kolem sebe jako člověk, který hledá manželku a tři děti. Nejdřív výška, pak barva vlasů a očí, to se zjišťuje nejsnáz, stačí se mrknout. Hledání chybějícího malíku vyžadovalo prohlídku rukou, jenže normálně nikdo nekouká lidem na ruce, pokud zrovna netrpí nějakou úchylkou. Chybějící malík tedy přijde nakonec, až se potvrdí ostatní kritéria.

Všiml si ho Kling.

Seděl tak, že se jeho silueta odrážela v západní výloze, a popíjel kávu; slunce za jeho zády klesalo k obzoru. Vypadal jako John Travolta, ale co by dělal John Travolta u McDonalda v Calm’s Pointu? Kling měl na okamžik tisíc chutí jít k němu a zeptat se, jestli není John Travolta, ale pak si všiml chybějícího malíčku na ruce, která držela šálek s kávou, a myšlenky na žádost o podpis se mu rázem vykouřily z hlavy. Rychle přešel k pultíku s příbory, pootočil se, aby neztratil Blydena z očí, a přitom zakryl krátkovlnnou vysílačku, kterou vytáhl z kapsy a přiblížil k ústům.

„Mám ho,“ sykl. „Třetí stolek u západní stěny, je sám, vypadá, že je najedený a chystá se odejít.“

Ticho.

Pak se ozval Meyerův hlas: „Vidím ho.“

„Co uděláme?“ zeptal se Parker.

„Počkáme, až vstane,“ řekl Kling.

Koutkem oka viděl Meyera, jak vykročil z fronty a zamířil do jídelny. V tu chvíli postavil Blyden šálek, utřel si ústa papírovým ubrouskem, vzal podnos a vydal se k místu, kde stál Kling. Ten okamžitě ucouvl. Blyden přistoupil ke konci pultu, kde byl kontejner na odpadky, očistil podnos, položil ho k ostatním a zamířil k postrannímu východu. Tam stál teď Kling.

„Jde ven,“ hlásil Meyer. „Postranní východ.“

„Jsem tam,“ ozval se Parker.

Willis, který to slyšel venku před vchodem, začal ustupoval k parkovišti.

Blyden přešel kolem Klinga, ani se na něj nepodíval. Strčil do dveří a minul Parkera, ani jemu nevěnoval pohled. Meyer a Kling vyšli hned po něm. Parker se pohyboval v uctivé vzdálenosti po jeho levici. Willis, který je viděl přicházet, se postavil proti němu. Klasické body trojúhelníku při pohybujícím se cíli. Jestliže přijel autem, musí ho obstoupit dřív, než nasedne. Buď se to povede, nebo jim pláchne. Okolností tu bylo vrchovatě, ale nebyl tu takový nával jako uvnitř, a tak se neodvažovali použít vysílačku, ještě ne. Jeden nesprávný pohyb a chlap vezme roha.

Někdo ten nesprávný pohyb udělal.

Na dohady, kdo to byl, je vždycky dost času.

Možná že nesprávná byla celá situace. Malý chlapík v saku asi tři metry před Blydenem, neoholený frajer taky v saku kráčející souběžně s ním, dva v sakách za ním - očividně se tu v tom horkém letním večeru potloukalo příliš mnoho mužských v sakách. A Blyden zavětřil: Pozor, jsou tu poldové!

Ať tak či onak, vrhl se náhle doprava k otevřené straně trojúhelníku a rozběhl se po široké ulici. V tu chvíli mu byl nejblíž Willis. Okamžitě vyrazil za ním a křikl na něj počáteční varování stanovené předpisy: „Policie, stát!“ Ale Blyden prchal dál, protože věděl, že má na krku jedno prokázané vloupání a možná i dvě vraždy. „Policie! Stát!“ Druhé varování, ale tentokrát jiný hlas, Parkerův. Blížil se rychle z Willisovy levé strany, ale protože měl delší nohy než Willis, předhonil ho a skočil po Blydenovi. Kdo by to byl od něj čekal? Od Andyho Parkera?!

Žádný z detektivů se neopovážil vystřelit. V ten horký srpnový večer se zkrátka sešlo zatraceně moc „okolností“. Romantický západ slunce vylákal k procházce neuvěřitelné množství bezúhonných občanů. Detektivové se navíc po té televizní kritice - přísně je pokáral rozkacený policejní ředitel - báli použít pistole, a klusali tedy za Blydenem po široké ulici vstříc červánkům, čtyři keystonští policajti, a jeden přes druhého volali: „Policie! Stát!“ Davy se rozestupovaly, ale oni tu ránu, která by byla Blydena zastavila, nevypálili.

Teprve Parker…Andy Parker!

… skočil po Blydenovi, vymrštil se do vzduchu jako fotbalový brankář, kterým nikdy nebyl, popadl ho za míhající se a dupající nohy, zaútočil jako nikdy v životě a oba sebou praštili na chodník ve změti rukou a nohou. Ostatní detektivové se přihnali a už nevolali „Stát!“, protože Parker…

Andy Parker!

… konečně Blydena zastavil.

Už nezbývalo nic než říct „Policie“.

Řekl to Meyer.

Bez dechu dodal: „Jste zatčen!“

A plynné začal odříkávat:

„Máte právo mlčet, máte právo…“

Atakdále.

Byli přece v Americe.

Nellie Brandová si lámala hlavu, proč pokaždé, když má pohotovostní službu doma, jako naschvál v sedmaosmdesátém revíru dojde k vraždě. Telefon zazvonil v půl Osmé večer. Právě byli s manželem na odchodu. Měla hezké letní šaty, bílé se širokým límcem, a bleděmodré lodičky s jehlovými podpatky. Zdobil ji prostý stříbrný přívěsek s tyrkysem na broskvově zbarvené hedvábné šňůře, pískové vlasy měla sčesané dozadu do koňského ohonu. Z kanceláře obvodního státního zástupce ji volal policista Jeff Callard.

„Ahoj, Jeffe,“ řekla.

„Nellie,“ řekl on, „mají Cukráře.“

Nellie nevěděla, kdo je Cukrář. Domýšlela se, že jde o sexuálního delikventa, o někoho, kdo láká do auta děti. Callard jí vysvětlil, kdo je Cukrář. Postěžovala si, že se právě oblékla na večeři s manželem. Callard odpověděl, že je mu líto, ale je srpen a skoro všichni jsou na dovolené. Poznamenala, že se s ní manžel dá určitě rozvést.

„Nic si z toho nedělej,“ řekl Callard. „Já si tě klidně vezmu.“ Šla se tedy do ložnice převléct.

Když se ve čtvrt na devět dostala na stanici, měla na sobě jednoduché kalhoty, košili a béžový plátěný kabátek, vlasy pořád ještě svázané do ohonu. Očekávala, že tam bude Carella, ale seržant jí oznámil, že už odešel domů. Zatčení je prý dílem Gangu čtyř. Kdo je Gang čtyř taky nevěděla. Práce v kanceláři obvodního státního zástupce jí neposkytovala mnoho času ke sledování televize. Carellu ale měla ráda a trochu ji zklamalo, že zatýkajícím policistou nebyl on.

Gang čtyř na ni čekal v přízemí. Meyera a Klinga znala. Kling jí představil další dva detektivy, Willise a Parkera a sdělil jí, že Blydenův advokát ještě nepřišel, takže mají chvilku čas si promluvit. Blyden je ten Cukrář. Pravým jménem Leslie Talbot Blyden, veterán z války v Zálivu, o malík přišel při bojových operacích. Přiznal se ke vloupání, ale tvrdí, že s vraždou těch dvou lidí nemá nic společného.

„Tipujeme to na vloupání a dvojnásobnou vraždu,“ řekl Meyer.

„Vypadá jako John Travolta,“ řekl Parker.

„Neví někdo, jak se ve skutečnosti jmenovala Marilyn Monroe?“ zeptal se Kling.

„Máme tady kvíz nebo co?“ zeptala se Nellie.

„Kdo je tu šéf?“ zeptal se jakýsi hlas. Otočili se a spatřili značně obtloustlého pána v proužkovém obleku. Stál před laťkovým zábradlím, které oddělovalo služebnu od chodby. „Advokát Marvin Meltzman,“ řekl. „Zastupuju Leslieho Blydena. Kde je můj klient?“

„Já jsem Nellie Brandová z okresního státního zastupitelství,“ řekla Nellie, přistoupila k zábradlí a podala mu ruku. Meltzman jí potřásl. „Omlouvám se, že jsem se opozdil,“ řekl.

„Já jsem taky právě přišla,“ odpověděla. „Kde je zatčený?“ zeptala se Meyera.

„V místnosti pro výslechy dole na konci chodby,“ odpověděl a pak se obrátil k Meltzmanovi: „Já vás tam zavedu, pane obhájce.“

Oba odešli.

„Kdo ho vyslýchal?“ zeptala se Nellie Klinga.

„Já s Meyerem.“

„Říkáte, že k vloupání se přiznal?“

„Tu vloupačku prý možná spáchal, ale vraždy ne.“

„Možná?“

„Pořád lepší, než kdyby rovnou všechno popřel.“

„A kdo podle něj spáchal ty vraždy?“

„Ta ženská. Zastřelila toho kluka a pak sebe. Nešťastnou náhodou.“

„Zůstaly na zbrani nějaké otisky?“

„Jenom její.“

„Tak třeba mluví pravdu.“

„A já jsem třeba Robert Redford.“

„Taky se mu podobáš.“

„Já vím, to je prokletí. Ty zase vypadáš jako Meg Ryanová.“

„Pojďme si promluvit s Travoltou. Třeba bychom mohli všichni společně natočit film.“

Ten večer vlastně začal až po deváté hodině. Až když si Blyden pohovořil o samotě s Meltzmanem. Do té doby seznámili detektivové Nellii se vším, co věděli o Blydenových předpokládaných trestných činech. Výslech začal v příslušné místnosti ve 21.07. Přítomni byli Meyer a Kling, jakož i Willis, Parker, a poručík Byrnes a technik z kanceláře státního zástupce, který natáčel výslech na video. Nellie seznámila Blydena ještě jednou s jeho právy a vyžádala si souhlas jeho obhájce s výslechem. Ověřila si Blydenovo jméno, adresu a ostatní údaje, načež přistoupila k věci.

„Pane Blydene,“ řekla, „chci, abyste mi pověděl všechno, co si pamatujete o odpoledni 25. srpna.“

Jeho podoba s Johnem Travoltou ji trochu znervózňovala. Neměl však Travoltovo sebevědomí. Zdál se naopak stydlivý, skoro bázlivý, což nebývá u lupičů žádná zvláštnost. Nellie najednou napadlo, jestli opravdu vypadá jako Meg Ryanová. A videokamera ji najednou přivedla do rozpaků, ačkoli byla namířená na Blydena.

Ot.: Pane Blydene?

Odp.: Ano, já přemejšlím.

Ot.: Bylo to úterý.

Odp.: Ano.

Ot.: Pamatujete si, kde jste byl to odpoledne? Asi tak kolem třetí nebo půl čtvrté. Vzpomenete si?

Blyden se zřejmě ocitl v nesnázích. Řekl už detektivům, kteří ho zatkli, že to vloupání snad spáchal, ale ty vraždy ne. Jeho obhájce se ho však bezpochyby zeptal - přirozeně, aniž mu chtěl radit, aby lhal -, jestli není náhodou možné, že byl ten den někde docela jinde.

„Pane Blydene,“ opakovala Nellie, „odpovězte na mou otázku, prosím.“

„Byl sem doma a pek sem cukroví,“ řekl Blyden.

Prosím, rozhodl se, že bude lhát! I když neobyčejně hloupě. Jestli si policajti myslí, že jsi Cukrář, tak proč přiznáváš, že jsi pekl cukroví? Tak abys věděl, Nellie to z tebe dostane!

„Byl u toho někdo, pane Blydene?“

„Byl sem sám.“

„Viděl vás někdo, jak to cukroví pečete?“

„Vokno bylo votevřený. Třeba mě někdo viděl.“

„Ale s určitostí to říct nemůžete, že vás někdo viděl?“

„To nemůžu.“

„Jaké cukroví jste pekl, pane Blydene?“

Zaváhal. Přiznat, že čokoládový, znamená, že nemá daleko k Cukráři. „To sem zapomněl. Peču všelijaký.“

„Takže vy rád pečete, ano?“

„To jo.“

„Taky někdy čokoládové cukroví?“

„Někdy.“

„Pekl jste pětadvacátého srpna čokoládové cukroví?“

Odp.: Nepamatuju se.

Ot.: Pekl jste vůbec někdy čokoládové cukroví?

Odp.: Já vo něj moc nestojim.

Ot.: Ale někdy jste…

Odp.: Vo čokoládový cukroví.

Ot.: Rozumím. Ale pekl jste ho někdy?

Odp.: Myslim, že ne.

Ot.: Nikdy v životě jste nepekl čokoládové cukroví?

Odp.: Myslim, že ne.

Ot.: Ano nebo ne, pane Blydene?

„Můj klient už na vaši otázku odpověděl,“ řekl Meltzman.

„Nejsem s odpovědí spokojená.“

„Budete spokojená, jen když řekne Ano, pekl jsem čokoládové cukroví.“

„Ne, budu spokojená, až mi řekne ano nebo ne.“

Ot.: Pane Blydene, pekl jste někdy v životě čokoládové cukroví? Odp.: Ano. Snad. Párkrát.

Není neobvyklé, že vyslýchaná osoba změní výpověď, zvláště když není pod přísahou. Blyden si pravděpodobně myslel, že se detektivovénějak dopídili, co pekl. Třeba někdo ze sousedů poznal podle vůně, že to bylo čokoládové cukroví. Anebo mu možná vlezli do bytu potom, co ho zatkli, a našli jeho recept. Anebo mu taky mohli zabavit nádobí a zjistit, že v něm připravoval těsto na čokoládové cukroví. Takže bude lepší přiznat, že ho párkrát pekl.

Ot.: A co 25. srpna? Pekl jste čokoládové cukroví ten den?

Odp.: Ne.

Ot.: Co jste pekl? Jaké cukroví?

Odp.: Nepamatuju se.

Ot.: Je to jen šest dnů, co jste pekl. Vy si už nepamatujete, jaké to bylo cukroví?

Odp.: Ne, nepamatuju.

Ot.: Tak jak víte, že to nebylo čokoládové cukroví?

„Promiňte, paní zástupkyně,“ zvedl ruku Meltzman. „Kam směřujete?“

„Promiňte mi, pane doktore,“ řekla Nellie, „ale nejsme v soudní síni a já vás opravdu musím požádat, abyste se zdržel komentářů.“

„Uvědomte si…“

„Tady jde o obyčejný předběžný výslech, pane Meltzmane. Takže neexistují žádné námitky, žádná důkazní pravidla, nic co by mi bránilo dobrat se pravdy.“

„Jakou pravdu hledáte, smím-li se ptát?“

„Vy přece víte, že váš klient je pokládán za lupiče, jemuž sdělovací prostředky daly přízvisko Cukrář, že?“

„Ano, tvrdí se to.“

„Víte taky, že Cukrář zanechává všude, kde loupil, čokoládové cukroví.“

„Prapodivná libůstka, jen co je pravda. Ale slečno Brandová…“

„Paní Brandová.“

„Promiňte. Paní Brandová, ale máme tu co činit s konkrétním vloupáním a se dvěma konkrétními vraždami, spáchanými během onoho vloupání. Můj klient má až dosud čistý rejstřík a právě vám řekl, že za celý život pekl čokoládové cukroví jen několikrát. Naprosto nechápu, proč byl vůbec zatčen. Máte snad v úmyslu obvinit ho z těch vražd?“

„Máme.“

„Tak proč to neuděláte?“

„Chci, aby mi nejdřív odpověděl na několik otázek,“ řekla Nellie.

„Myslím, že jste mu jich položila až dost,“ prohlásil Meltzman. „Chcete-li ho obvinit, udělejte to. Jestli ne, tak odcházíme.“

„Je to rozhodnutí vašeho klienta?“

„Pane Blydene,“ Meltzman se otočil k vyslýchanému. „Chcete odpovídat na další otázky?“

„Nechci už odpovídat na nic,“ odsekl Blyden.

„Dá se to vyjádřit srozumitelněji?“

„Dobře tedy,“ řekla Nellie a dala znamení technikovi u videa. „Posaďte se, pane doktore. Chci si o tom promluvit se zde přítomnými policisty.“

„Máte na to pět minut.“ Meltzman se podíval na hodinky.

Nellie a detektivové odešli do Byrnesovy kanceláře.

„Udělal nám čáru přes rozpočet,“ povzdechla si Nellie. „Nebyli jsme moc silní v kramflecích hned na začátku. Nemáme jediný přímý důkaz. Jestli nám nic neřekne, zbývá nám co?“

„Máme krev v bytě,“ řekl Parker.

„Jestli je jeho. To nebudeme vědět bez testu na deoxyribonukleovou kyselinu, a vzorek mu nesmíme odebrat bez soudního povolení.“

„Tak si ho opatříme,“ řekl Byrnes.

„To můžeme. Náš dohad se určitě potvrdí, ale on mezitím uteče do Tramtárie.“

„Neuteče, když ho obviníme z vloupačky,“ navrhl Meyer. „Budeme tak mít šest dní na prokázání těch vražd.“

„A opatříme si povolení soudu a vzorek krve,“ dodal Willis.

„Vloupání právě popřel,“ řekla Nellie.

„A co?“ namítl Kling. „Na místě činu se našly drobečky. Z čokoládovýho cukroví.“

„To neznamená nic, než že někdo jedl v bytě čokoládové cukroví a neuklidil po sobě. Nemusel to být Blyden.“

„V laboratoři právě dělají testy,“ upozornil Byrnes. „Jestli jsou ty drobečky stejný jako cukroví, který po sobě nechal jinde…“

„Tak možná dokážeme, že byl v tom bytě,“ řekla Nellie, „ale jen možná. A obhajoba se v každém případě vytasí s tisíci druhy v podstatě stejného cukroví.“

„Na chuť?“

„Ne, složením. A sázím se, že na chuť taky.“

„Máme ještě jeho otisky, když lez po žebříku na nouzový schodiště,“ řekl Meyer.

„A to dokazuje, že byl u budovy, ale ne v bytě. A ne nutně v den vražd. Máme jeho otisky z bytu?“

„Ne.“

„Co jiného máme?“

Nikdo neodpovídal.

„Máme vůbec něco?“

Všichni se na ni dívali.

„Je to slabota,“ povzdechla si znovu.

„A to ani nevíš, jak na nás shora hartusí,“ přidal se Byrnes.

„Říkáte, ať ho aspoň obviním z vloupačky,“ řekla Nellie, „tak to zkusíme. Ale říkám vám, je tu ohromné riziko, že se z toho vyvlíkne. Když soudce uvidí, že jsme slabí i pokud jde o to vloupání, tak mu buď uloží nízkou kauci nebo vůbec žádnou. A Blyden bude mít možnost vzít roha.“

Na okamžik si přála, aby to všechno byl film. Přála si, aby byla doopravdy Meg Ryanová v nějakém filmovém příběhu. Ve filmu všechno vždycky dopadne dobře. V životě vrahové někdy vezmou roha.

„Tak co chceš tedy dělat, Nellie?“ zeptal se Byrnes a taky si těžce vzdychl.

„Co můžeme dělat? Řeknu Meltzmanovi, že obviňujeme jeho klienta z vloupání a žádáme soud o povolení udělat mu deoxyribonukleový test. Zítra ráno. A zítra ráno to už bude záležet na soudci.“

„Škoda, že čokoládový cukroví neobsahuje deoxyribonukleovou kyselinu,“ řekl Parker.

„Velká škoda,“ souhlasila Nellie.

„Nedělejte si s tím starosti,“ řekl Meltzman, „zítra jste venku na kauci, to vám slibuju. Než dostanou výsledky těch svých testů, uplynou týdny. Ale i kdyby byl výsledek kladný…“

„Bude kladnej,“ zamračil se Blyden. „Moje krev je tam na všem. Tekla mi z nosu.“

„Nedělejte si starosti,“ opakoval Meltzman.

„Ale já si je dělám.“

„Nemyslete na to.“

„Protože já sem je nezabil,“ řekl Blyden.

„To se rozumí, že ne.“

„Já to myslím vážně. Nezabil jsem je. Sem v tom vopravdu nevinně.“

„Pusťte to z hlavy,“ řekl Meltzman.

Matthew Hope zavolal v pondělí večer před desátou, zrovna když si Carella chtěl pustit zprávy. Při denních službách byl Carellův program více méně ustálený. Přicházel domů mezi půl pátou a pátou, záleželo to na dopravní zácpě, chvíli odpočíval a četl si noviny, v půl sedmé se navečeřel s Teddy a dětmi, po večeři znova četl, nejraději literaturu faktu, díval se na zprávy v televizi a v jedenáct byl v posteli, protože budík mu zvonil v šest ráno. Z domova odjížděl obvykle v sedm a jel rovnou na policejní stanici. Tam dorazil v půl osmé nebo o deset minut později, opět podle hustoty dopravy. V zimě počítal s delší cestou. Teď v srpnu, když byl ve městě poměrný klid, mohl odjet dokonce až ve čtvrt na osm, a přesto být ve služebně ve tři čtvrtě.

Matthew zavolal za pět minut deset.

„Není moc pozdě?“ zeptal se hned.

„Vůbec ne,“ řekl Carella. „Počkej, vezmu si telefon vedle.“

Vedle byl pokoj, který zařídili jako pracovnu pro toho člena rodiny, který ji zrovna potřeboval. Děti tam měly počítač a Teddy a Carella taky. Stály tam police s knihami, rozvrzaný psací stůl, který si koupili v bazaru, dále dvě lampy ze stejného zdroje. Jejich hospodyně Fanny říkala tomu pokoji Kramárna. Asi měla pravdu.

„Jsi tam ještě?“ zeptal se Carella.

„Jsem. Jak se ti vede?“

„Dobře. A tobě?“

„Dobře. Baví mě to. Dělat právo místo honit darebáky.“

„Já honím darebáky pořád,“ řekl Carella.

„To je mi jasný. Mám pro tebe tu informaci, jestli máš tužku. Články z novin ti můžu odfaxovat dodatečně… máš fax?“

„Mám.“

„Dobře. Ale mluvil jsem taky s Morriem Bloomem a ten mi poslal svou zprávu. Je to detektiv, náš caluský policajt, a s těma hudebníkama den po tom neštěstí mluvil on.“

„Tak tomu u vás říkají? Neštěstí?“

„Jo. Zdejší policajti a jejich kolegové z Boyle’s Landingu si myslí, že Custer měl v hlavě, když spadnul do řeky. Krevní testy sice nic neprokázaly, přičinili se o to aligátoři, ale ty kluci vysvětlili Bloomovi, že Custer nasával, už než si k němu šli pro peníze.“

„Jinej důkaz než to, co řekli, policie nemá?“

„O tom, že byl ožralej? Ne, ale v kanceláři měl půl tuctu flašek od piva, všechny prázdný. Taky zřejmě s těma klukama pil tvrdej alkohol, a když odešli, dal si další pivčo.“

„Tím by se to dalo vysvětlit.“

„Dalo. Zábradlí na terase za jeho kanceláří je vysoký jen něco málo přes metr. Policie si myslí, že se přes něj nahnul, spad do řeky a v tu ránu se na něj vrhli aligátoři. Jsou rychlí. Viděls někdy útočícího aligátora? To je fofr, kamaráde.“

„Kdo s ním šel do kanceláře?“

„Pro peníze? Počkej, já se podívám.“

Carella slyšel, jak na druhém konci linky Matthew listuje v papírech. Buď se díval na fotokopie článku z novin, nebo na kopii úřední zprávy detektiva Blooma.

„V novinách se píše, že byli poslední, kdo ho viděli živýho.“

„Kdo?“

„Jsou tu jmenovaný všichni členové kapely.“

„Který dva šli do kanceláře?“

„Jak víš, že byli dva?“

Dobrá otázka, pomyslel si Carella.

„Mám o tom pár svědectví, ale dost si odporujou.“

„Hledám to,“ řekl Matthew.

„Jaký datum má Bloomova zpráva?“

„Počkej, kouknu se.“

Carella čekal.

„Tady to mám. Druhýho září. To by byl pátek před Svátkem práce.“

„A článek v novinách?“

„Příští den.“

„Materiál jim dal Bloom?“

„Spolehlivý policejní zdroje. V nedělních novinách je další článek, tentokrát o kapele.“

„Co se tam o nich píše?“

„Průměrnej rock se tam říká. Ale v sobotu večer měli ti kluci zřejmě nabito. Kvůli tý publicitě.“

„Píše se tam něco o tom, kdo šel pro peníze?“

„Hledám to. V novinách není nic, teď hledám v Bloomový zprávě. Pošlu ti ji poštou, jestli chceš. Na fax je to dlouhý.“

Carella čekal.

„Kluk, kterej se jmenuje Totobi Hollister, spal, když nakládali ten svůj tereňák,“ řekl Matthew.

„To vypověděl Bloomovi?“

„Ano.“

„Kdo nakládal do vozu?“

„O tom tu nic nestojí.“

„Kdo šel do kanceláře?“

Bloom se přece musel na tohle ptát. Protože ti, kdo si šli vyzvednout peníze, viděli Custera jako poslední.

„Tady to je,“ řekl Matthew. „Tady je, co vypověděla ta holka. Zapsaný jako výslech. Mám ti to přečíst?“

„Buď tak hodnej.“

„Otázky dává Bloom, odpovídá Katherine Cochranová.“

„Poslouchám.“

Ot.: Jistě chápete, slečno Cochranová, že se vás vyptáváme, abychom pomohli policii z Boyle’s Landingu.

Odp.: Ano, chápu.

Ot.: Podle výpovědí zaměstnanců byla kapela v klubu ještě potom, co všichni ostatní odešli. To znamená, že všech pět, tedy celá kapela, jste byli poslední, kdo viděl pana Custera naživu. Odp.: To je pravda.

Ot.: Jeden číšník vypověděl, že vám všem dal dobrou noc, když odcházel. Dále řekl, že pan Custer a členové kapely seděli u baru a pili. Je to pravda?

Odp.: Všichni ne. Tote si šel lehnout už předtím.

Ot.: Tote?

Odp.: Tote Hollister. Totobi Hollister. Náš baskytarista. Probudili jsme ho později. Když už byl vůz naložený a byli jsme připravení k odjezdu.

Ot.: Takže vy čtyři… dovolte, podívám se… tedy vy, David Farnes, Alan Figgs a Salvatore Roselli. Říkám to správně?

Odp.: Ano, my čtyři.

Ot.: Seděli jste a popíjeli s panem Custerem.

Odp.: Ano, tak to bylo.

Ot.: Kolik toho vypil?

Odp.: Charlie? Myslím, že tak dvě nebo tři skleničky.

Ot.: A co pil? Vzpomněla byste si?

Odp.: Myslím, že skotskou whisky. Později si dal láhev piva.

Ot.: Později?

Odp.: Ve své kanceláři. Otevřel si láhev piva a pil z ní, když šel do sejfu pro naše peníze.

Ot.: Takže ve vaší přítomnosti vypil tři skotské a láhev piva.

Odp.: Ano.

Ot.: Vyšel na terasu v té době, když jste byli v jeho kanceláři?

Odp.: Ne, to ne. Vyplatil nám peníze, řekl, že je rád, že jsme u něho vystoupili, a doufal, že zas brzo přijedeme. Měli jsme ohromný úspěch, víte. Obecenstvo přijelo ze všech stran.

Ot.: Odešli jste, když vám zaplatil?

Odp.: Ano, odešli.

Ot.: Vzpomněla byste si, kolik bylo hodin?

Odp.: Asi tři nebo půl čtvrté.

Ot.: A co jste dělali pak?

Odp.: Ráno. Půl čtvrté ráno.

Ot.: Ano, to vím. Co jste dělali pak?

Odp.: Šli jsme k našemu vozu a odjeli jsme. Jeli jsme sem do Calusy, víte. Čekala nás dlouhá cesta.

Ot.: Byl pan Custer ještě naživu, když jste odešli z klubu?

Odp.: Doufám, že ano. Určitě byl naživu, když jsme odcházeli z jeho kanceláře.

Ot.: A říkáte, že jste odjeli hned po odchodu z jeho kanceláře?

Odp.: Po pár minutách. Vůz už byl nastartovaný, venku bylo chladno, když jsem nasedala. Takže ano, vyrazili jsme snad pět minut potom, co jsme odešli z jeho kanceláře.

Ot.: Nevyšel z kanceláře, aby se s vámi rozloučil nebo tak něco?

Odp.: Ne. Povídal, že si dá ještě jedno pivo a pak si půjde lehnout.

Kolem byla spousta prázdných láhví. On si na pivo potrpěl. Ot.: To první pivo už měl dopité, že? To, které otevřel?

Odp.: Právě ho dopíjel.

Ot.: A otevřel si další láhev?

Odp.: Já jsem to neviděla.

Ot.: Ale povídal přece…

Odp.: Za mé přítomnosti ne.

Ot.: Řekl, že si dá ještě jedno pivo…

Odp.: Ano.

Ot.:… a pak si půjde lehnout?

Odp.: Ano.

Ot.: A vy jste šli k vozu.

Odp.: Ano.

Ot.:… a odjeli.

Odp.: Ano. Ostatní už byli v autě. Byli už připraveni k odjezdu, když jsme přišli.

Ot.: Když říkáte ostatní…

Odp.: Ve voze.

Ot.: Ve voze byli tři, je to tak?

Odp.: Ano. Čekali na nás, až přijdeme s penězi.

Ot.: Takže do kanceláře jste šli jen dva, ano?

Odp.: Ano, jen dva.

Ot.: Vy, samozřejmě…

Odp.: Ano.

Ot.:… a kdo ještě? Kdo šel s vámi do kanceláře pana Custera? Odp.: Sal Roselli.

14

Ten chlap byl sám, jedině když vycházel ráno z domu, šel ke garáži, vlez do auta a jel do práce. Jinak byl pokaždý se svou rodinou nebo s druhejma poldama. Ale Sonny neměl nic proti nikomu, jen proti němu.

Vlastně neměl nic ani proti němu. Ten člověk mu nic neudělal. Sonny se prostě a jednoduše musel pojistit. Zbavíš se ho a nebude tě celej život pronásledovat, vo nic jinýho nejde. Nikdo se neprosil jeho táty, aby dělal v tom svým kšeftě takovej bengál, že Sonny musel v sebeobraně střílet! Takovej je život, vole, víš? Něco se stane a hned je to posraným navrch.

A tak zejtra Sonny uzavře účty. Jako si člověk dává do pořádku dluhy, když to přetáhne na kreditních kartách. Vypučí si, zacáluje dluhy, visí pak už prachy jen na tom jednom místě a nemusí se bát, že někdo příde a řekne Naval prachy! Ten někdo je Carella. Buď ti bude dělat hlavu, nebo ho zlikviduješ. Zejtra ráno bude Sonny zase volně dejchat.

Jen za dnešek jel kolem jeho baráku třikrát. Tohle je počtvrtý a naposledy. Při poslední jízdě vyšla nějaká zrzavá ženská s brejlema a vodnesla něco do garáže. Právě tam, na cestičce mezi domem a garáží, to chtěl Sonny udělat. Počíhat si na něho a překvapit ho. Ta zrzavá bába se koukla na hondu, když jel kolem, ale nebyl to tak podezíravej pohled, jakej po něm vrhnul včera ten velkej černej policajt. Podívala se jen zvědavě, ale stačilo to, aby si Sonny pomyslel, že si třeba všimla, kolikrát už jel vůz kolem, a řekl si, že to akorát stačí. Tentokrát jel kolem pomalu, ale ne tak, aby to bylo nápadný. Ten chlap chodí do práce, sotva se rozední, vokolo eště všechno chrápe. Rána z pistole vydá v tom tichu šlupku jako kanón. Je to fakt skvělej kvér! Vyjde z baráku, pude ke garáži a dostane to do ksichtu. A maucta, bylo mi ctí.

Barák vypadal jako ten ve filmu Psycho, co tam ten chlap běhal jako cvoklej a vraždil lidi. Těžko věřit, že tady bydlí policajt, vypadá to tu jako za starejch časů. Jednou, když jel kolem v noci, tenkrát eště myslel, že bude nejlíp províst to v noci, viděl dovnitř. Stála tam lampa a stínítko vypadalo jako ze samých drahokamů. Dojalo ho to, asi proto, že si vzpomněl na podobnou lampu z mládí, snad ji měla babička, ačkoli si nedovedl představit, že by jeho babička měla něco jako drahé kameny. Někam ho to ale vrátilo, i když si nemohl vzpomenout kam. A dojalo ho to.

Udělej to ve dne, picni ho do ksichtu a utíkej k zaparkovanýmu autu. Jo! To bude vono! Dneska večer vrátí Coral její fáro a v posteli jí vynahradí, že mu ho pučila. Pak vo půlnoci vodejde, na ulici sekne nějakou káru a tu použije k zítřejší akci. Ráno vstane v půl pátý, vodjede nahoru do Riverheadu, aby byl na místě nejpozděj v půl sedmý, kdyby se ten chlap rozhod, že pude do práce dřív, než se sluší a patří.

Zrzavá bába zase vylezla z baráku, ta má ale práce! Tentokrát nesla odpadky do kontejneru vedle domu. Odhadl ji na šedesát, třeba je to služka, mají policajti služky? A jesli jo, tak jak to, že není černá? Nebo je to chůva? Má ten chlap malý děti? Bába zaváhala a zase se podívala na projíždějící hondu. Sonny nezrychlil, neudělal nic, co by naznačovalo, že ho její pohledy zneklidňují. Bába se kouká na káru, kerá bude už zejtra patřit do historie! Má brejle, třeba šilhá a snaží se zahlídnout poznávací značku. Nashle, milostivá, bylo mi ctí!

Zejtra ráno bude Carella už taky patřit do historie.

Sal Roselli právě dával hodinu hry na klavír, když za ním to úterý ráno přijeli. Jeho žena řekla, že skončí v jedenáct. Nechtějí na něj počkat uvnitř, kde je chládek? Vybrali si posezení venku na sluníčku. Z domu se ozývaly zvuky něčeho, co bylo původně klasickou hudbou, dokud ji nezačalo vraždit nějaké dítě. Z bušení do kláves soudil Carella na kluka, který si odreagovává zlost. Až na tu kakofonii vládlo v okolí ticho. Roselliho holčičky se cákaly v bazénu a matka je pozorovala z okna kuchyně. Detektivové si málem zdřímli.

Roselli měl na sobě černé džíny, mokasíny naboso a bílou košili s vyhrnutými rukávy. Připojil se k nim pár minut po jedenácté. Ospalé mžoural, ačkoli dopoledne už pokročilo. Vysvětlil detektivům, že si včera večer zahrál s partou přátel, kteří mají trvalé angažmá v jednom podniku.

„Dneska je to fuška, najít trvalej kšeft,“ řekl. „Já dávám hodiny, abych si přivydělal, musím platit hypotéku, že jo? V každý kapele je jen jeden pianista, chápejte. Kapela, která hraje v průvodu, může mít šestasedmdesát trombónů a stodvacet trubek, ale žádný piano. A rockový kapely? Někdy používají klávesy, ale spíš ne. A symfonickej orchestr? Jedno piano a to jen někdy.“

„Já jsem jako kluk hrál na klarinet,“ řekl Brown.

Roselli lhostejně přikývl jako profesionál, který upřímně kašle na pokusy usmrkaných amatérů.

„Tak co vás sem zase vede?“ zeptal se a posadil se naproti nim. Detektivové se dívali rovnou do slunce. Přemístili si židle.

„Boyle’s Landing,“ řekl Carella.

„Prvního září před čtyřmi lety,“ dodal Brown.

„Den, kdy jste dostali peníze.“

„V kanceláři Charlieho Custera.“

„Když jste si tam pro ně šel s Kitty.“

„Šel tam Davey,“ namítl Roselli.

„Podle něho ne.“

„Tak lže.“

„Podle Kitty taky ne.“

Roselli se na ně podíval.

„Kitty je přece mrtvá,“ řekl.

„Před čtyřmi roky, když ji vyslýchal detektiv Morris Bloom v Caluse na Floridě, rozhodně mrtvá nebyla.“

„Jak víte…?“ začal Roselli a pak zavřel ústa.

„Sale?“

Odvrátil pohled.

„Nechcete nám říct, co se tu noc událo, Sale?“

Otočil se k nim zády.

„Stalo se to, že se Custer ožral a spad do řeky. To se stalo. Jak už jsem vám pověděl poprvé.“

„Ne poprvé, teprve při naší druhé návštěvě, Sale.“

„Když jsme tu byli poprvé, opomněl jste se zmínit, že se Custer utopil.“

„Tvrdil jste, že to podle vás není důležitý.“

„Co nám povíte o tom, že jste údajně byl v Custerově kanceláři?“

„Sám s ním a s Kitty..

„Co nám k tomu řeknete?“

„Myslíte si, že tohle je důležitý?“

„No dobře, heleďte se, nechtěl jsem se do něčeho zamíchat.“

„Zamíchat?“

„Byli jste tady a vyšetřovali, kdo zavraždil Kitty. Nechtěl jsem se do toho zaplíst, to je všecko.“

„My ještě pořád vyšetřujeme její vraždu, Sale.“

„A já se do toho ještě pořád nechci míchat.“

„Proč jste nám lhal, Sale?“

„Protože jsem s tím neměl nic společnýho.“

„S čím?“

„S tím, že se Charlie utopil.“

„Ale on se přece utopil, když už jste byli pryč, ne?“

Mlčení.

„Sale?“

„Utopil se, když kapela byla už dávno pryč. Alespoň jste nám to tvrdil…“

„Ano.“

„Tak jak byste s tím mohl mít něco společného?“

„Taky jsem neměl.“

„Tak proč jste nám lhal, že jste nebyl v jeho kanceláři?“

Mlčení.

„Sale?“

„Proč jste…?“

„Snažil jsem se chránit Kitty, jasný?“

„Ale Kitty je mrtvá.“

„Řekli jste mi, že byla jeptiška.“

„No a?“

„Nechtěl jsem, aby ji to poškodilo.“„Co konkrétně jste nechtěl, aby ji poškodilo?“

„Nechtěl jsem pošpinit její památku.“

„Co tím myslíte?“

„No, že se Charlie utopil.“

„To by nějak pošpinilo její památku?“

„Kdyby to vyšlo najevo.“

„Co kdyby vyšlo najevo?“

„Kdybych vám to řek.“

„Co kdybyste nám řekl?“

„Co se stalo.“

„Co se tedy stalo, Sale?“

Mlčení.

„Sale?“

„Povězte nám to, Sale.“

„Co se stalo, Sale?“

„Ona ho strčila přes zábradlí,“ řekl Roselli.

„Nedokážu vám ani vypovědět, děti, jak jste zaváleli,“ směje se Charlie. Pil přes míru a mluví nezřetelně. S láhví piva v ruce se potácí k sejfu, napřímí se, řekne hopla, bublavě se zachichotá, pak se omluvně zašklebí a zamrká na Kitty. Zdvihne láhev k opožděnému přípitku. „Tady je na příště,“ blábolí, nahne láhev k ústům a opět pije. Sal doufá, že se neskácí, než otevře sejf a vytáhne peníze.

Charlie má na sobě uválený plátěný oblek a vypadá, že by se klidně mohl ucházet o roli umírajícího ve Sladkém ptáčeti mládí od Tennesseeho Williamse. V ústech žmoulá doutník a vyndavá ho, jen aby do sebe vchrstl další pivo. Konečně postaví láhev na sejf. Je to velká stará pokladna značky Mosler a stojí na podlaze, Charliemu dělá trochu potíž si před ni kleknout. Jednak je moc tlustý a jednak je na mol. Sal začíná mít opravdu starost, že budou muset čekat na peníze až do rána. Charlie si sotva dokáže vzpomenout na kombinaci, natož aby rozeznal čísla na ciferníku!

V kanceláři je nesnesitelné vedro. Klimatizace v okně funguje, ale minimálně, a Charlie otevřel dokořán dveře na terasu v naději, že do kanceláře zabloudí nějaký vánek. Venku bzučí hmyz a z hluboké tmy sem doléhají hlasy nejrůznějších zvířat. Mlčí jen aligátoři.

Kitty se svalila do černého koženého křesla. Je vyčerpaná a zpocená, vlasy má zplihlé, tričko se na ni lepí. Nohy si natáhla před sebe a minisukně se jí vykasala vysoko na stehna. Vypadá jako třináctileté děvčátko, které se vrátilo ze školní diskotéky. Charlie klečí před sejfem, sotva udržuje rovnováhu a předříkává si číselnou kombinaci, jako by s ním v místnosti nikdo nebyl: Trojka doprava, zastav na dvacítce. Dvojku doleva, jeď přes dvacítku, zastav na sedmičce. Jedničku doprava, zastav se na třicet čtyřce - ale sejf se neotvírá. Opakuje totéž ještě jednou a pak znova, až konečně trefí správná čísla, srazí kliku dolů a dramatickým gestem sejf otevře. Okázalé pohyby. Parádní styl. Veliký opilý Charlie.

pokladně je celá dnešní tržba. Charlieho zákazníky jsou převážně teenageři a platí hotovými. Začne přepočítávat bankovky, musí počítat třikrát, než to má správně. Zbytek peněz vloží zpátky do sejfu, přibouchne dveře a s velkolepým gestem znova otočí ciferníkem. V levé ruce drží svazek stodolarových bankovek. Pravou se opře o sejf a namáhavě se vyškrábe na nohy.

Otočí se ke Kitty zhroucené v polospánku v černém koženém křesle.

„Tak, milá slečinko,“ povídá a potácí se k ní. „Chceš ty prachy?“

Kitty otevře oči.

„Chtěla bys dostat zaplaceno?“

„Proto jsme tady, šéfíku,“ Sal se usmívá a jde k Charliemu stojícímu před křeslem.

„Chceš ty prachy?“ ptá se Charlie znova a potřásá bankovkami Kitty před nosem.

„Přestaňte s tím,“ říká dívka ospale a zamává rukama, aby peníze odstrčila.

„Moje milá slečinko, jestli chceš ty peníze, musíš udělat tohle,“ zašklebí se Charlie a strčí si svazek bankovek do pravé kapsy saka. Kapsa se vyboulí jako nádor. Charlie si rozepne zip na poklopci a najednou se drží v ruce.

„Hele, Charlie, schovej to,“ řekne Sal. Z jakéhosi důvodu se dosud usmívá. Neví proč, snad proto, že situace je tak absurdní.

„Co mám skovat, chlapče?“ povídá Charlie. „Peníze nebo ptáka?“

„Dej pokoj, Charlie!“

Sal už se neusmívá.

„Chceš, abych dal ty prachy zase do sejfu? Nebo ho mám rači strčit Kitty do pusy?“

„Nech toho, Charlie!“

„Tak si vyber,“ blábolí Charlie. „Bude to, jak jsem řek, chlapče. Buď mě ta kočička vykouří, nebo vám nezaplatím.“

Sal neví, co si má počít. Vyrostl ve městě a není zvyklý na způsoby bělošské spodiny z floridských bažin. Bleskne mu hlavou, že by měl běžet ven a přivést ostatní, všichni za jednoho, jeden za všecky, jak se říká. Ale Charlie už popadl Kitty za bradu, tlačí se na ni s opileckou zarytostí a mává přitom velkým rudým penisem, jako před chvílí mával svazkem bankovek. Na dívčině tváři se objeví výraz nevýslovné hrůzy a Sal pochopí, že v následujících okamžicích situace vyvrcholí bez zásahu zbytku kapely a nakonec i bez jeho přičinění. Vyrostl ve městě a má strach, stojí jako přimražený a není schopný pohybu, ani čehokoli jiného, jen opakuje: „Nech toho, Charlie!“

Kitty se vymrští z křesla jako tygřice.

Strčí do Charlieho a ten se zapotácí směrem k otevřeným dveřím na terasu.

„Neboj se,“ mumlá Charlie, „já jen…“

Ale ona už je u něho, padesát kilo zpocené slepé zuřivosti, a rukama opřenýma o jeho hruď tlačí toho tlustého a opilého blázna ven na terasu a tam se na něj vrhne. Naposled do něj strčí, Charlie přepadne přes zábradlí, ozve se žbluňknutí a voda se strašlivě rozvíří. Aligátoři ho uchvátí dřív, než se vynoří nad hladinu.

„Peníze,“ vyhrkne Kitty.

„Kitty, tys ho zabila…“

„Peníze! Měl je v kapse.“

„Dej teď pokoj s penězma!“

„Pamatuješ si tu kombinaci?“

„Ne, pojďme pryč!! Ježíši, Kitty, tys ho zabila!“

„Kombinace. Pamatuješ si ji?“

Na řece pod nimi je děsivé ticho.

Trojku doprava, zastav na dvacítce. Dvojku doleva, jeď přes dvacítku, zastav na sedmičce. Jedničku doprava, zastav na třicet čtyřce.

Předříkává jí ta čísla nahlas a ona pomalu otáčí ciferníkem doprava a doleva a zase doprava. Otevře dveře. Z hromádky bankovek odpočítá tolik, kolik jim patří, ostatní vrátí do sejfu, zavře dveře a znova otočí ciferníkem. Sal ji pozoruje, jak otírá ciferník a kliku. Otře taky láhev od piva a postaví ji zpátky na sejf tam, kde ji Charlie předtím nechal. Naposledy se rozhlédne a pak oba opustí kancelář.

Ve voze Sal řekne: „Prachy máme, můžem jet,“ a Kitty si odtáhne tričko od těla, aby se k ní dostalo trochu chladu proudícího z klimatizátoru.

Rigoberto Mendez právě otvíral svůj podnik, když k němu to odpoledne v jednu hodinu dorazil Ollie Weeks. Objednal si pivo, aniž se nabídl, že za ně zaplatí, posadil se k baru, rozkošnicky a hlučně lokal z láhve heineken a pozoroval Mendeze, jak leští sklenice a kontroluje hladinu whisky v lahvích.

„Tak kde bydlí ten Sonny Cole, ven s tím,“ řekl Ollie.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Mendez.

Patřil k těm dominikánským fešákům, kteří si myslí, že jsou neodolatelní s těmi svými černými ulízanými vlasy, knírkem jako zubní kartáček a tričkem, které obepíná vlnící se svaly. V base pravděpodobně vzpíral.

„Chodí sem k tobě…“

„Viděl jsem ho tu poprvé.“

„Zabil jednomu poldovi fotra, věděls to?“ zeptal se Ollie.

„Ne, to sem nevěděl.“

„Proto je to vážný,“ pokračoval Ollie. „Možná že zabil taky toho Žužu. To sice neni žádná ztráta, ale spravedlnost je spravedlnost, víš? Moc s nim potřebuju mluvit. Musim zjistit, kam voba šli, když vodešli tady vodsaď. Zjistit, o čem si povídali. Zjistit, jesli ho Sonny náhodou nestřelil do hlavy. Co ty myslíš?“

„Co jako?“

„Myslíš, že ho Sonny vodbouchnul?“

„Já nevím, co Sonny proved. Od toho pátku tady nebyl. Nevím, kde bydlí, ani čím se živí. Štěkáte na nesprávnej strom.“

„Možná. Můžu dostat ještě jedno pivko? Je super.“

Mendez mu otevřel další láhev.

„Myslíš, že bydlí někde tady?“ zeptal se Ollie.

„Určitě ne.“

„Jak myslíš, že se sem dostal?“

„Sháněl se po Žužovi.“

„Já sem se neptal proč, řek sem jak.“

„Nerozumím.“

„Jakej asi použil dopravní prostředek.“

Mendez se na něj díval.

„Každej musí použít dopravní prostředek. Vypraví se až sem do Hightownu, ale jak? Čim? Pěšourem? Metrem? Jel autobusem? Nebo si vzal taxi…“

„Přijel,“ řekl Mendez.

Ollie postavil láhev na stůl.

„Japa to víš?“

„Viděl jsem jeho káru.“

„Jaká značka?“

„Honda.“

„Barva?“

„Zelená.“

„Číslo si neviděl, co?“

„Ne. Proč bych měl koukat po čísle?“

„Bylo na tom voze něco extra? Poškozenej blatník? Rozbitý světlo vzadu, něco, podle čeho by se dal poznat?“

„Ničeho sem si nevšim.“

„Kdy to bylo?“

„Kdy jsem viděl tu káru?“

„Jo.“

„V pátek večír. Když se vrátil do klubu a sháněl se po Tiraně.“

„Po tý štětce, jo.“

„Je manikérka.“

„Určitě se ve svým řemesle vyzná. A to si teda viděl ten auťák, jo?“

„Jo. Na předním skle měl parkovací lístek. Roztrhal ho a vodjel.“

A máme to, pomyslel si Ollie.

Když se Ollie vrátil na stanici, zavolal 007, požádal, aby se mu podívali na parkovací lístky vypsané v pátek večer, 28. srpna, a uvedl zelenou hondu, zaparkovanou před klubem Siesta. Jeden z tamějších seržantů zavolal teprve ve tři odpoledne. Sdělil Olliemu, že zelená Honda Accord patří jakési Coralii Hilbertové, která bydlí na Clarendonské třídě číslo 1114, v lepší části Diamondbacku, dá-li se to tak říct. Ollie si vzal na cestu do centra taxíka. Nerad řídil, protože volant a jeho břicho se navzájem nesnášely. Mimoto, když si vzal taxíka, zaúčtoval jízdné mezi drobné výdaje. Pokud se to někomu nezdálo, poslal ho někam. Ale jízda taxíkem měla ještě jednu výhodu. Umožňovala zajímavé rozhovory s pákistánskými taxikáři.

Když Ollie jel s pákistánským řidičem - nebo s kterýmkoli řidičem, který vypadal jako jeden z těch zatracenejch Arabáků -, a to byl ve městě každý druhý řidič, první co udělal, bylo, že ukázal svůj odznak. To proto, aby později nedošlo k rozvášněné hádce. Někerý z těch zatracenejch velbloudářů byli hákliví.

„Policie,“ řekl hned a blýskl odznakem. „Jedu do Clarendonský třídy číslo 1114.“

Řidič mlčel.

„Jeslis mě slyšel, tak aspoň mrkni,“ zavrčel Ollie.

„Slyšel jsem vás, pane.“

„Fajn. Víš, kde je Clarendonská třída?“

„Vím, pane.“

„No né, tak to sme na tom dobře. Já totiž strašně spěchám, Abdule, ale nechci, abys jel moc rychle.“

Řidič se jmenoval Munsaf Azhar, jak stálo na červeném štítku nalevo od žluté taxikářské licence, ale pro Ollieho byl každý cizokrajný řidič Abdul. Nejen, že se tím život zjednodušil, ale dělalo mu radost pozorovat stoupající hněv taxikáře, který věděl, že se nemůže osopit na policajta.

„Tak prej už máte u vás atomovku,“ řekl Ollie vlídně.

„Ano, pane.“

„To jako co nevidět vyhlásíte Americe válku, že jo?“

„Amerika je náš přítel,“ řekl taxikář.

„Kecy,“ zavrčel Ollie.

„Vážně, pane.“

„I když už vám neposíláme prachy?“

„Asi se budeme muset nějak protlouct sami.“

Zaslechl Ollie v jeho slovech skutečně náznak ironie? Jestli něco nesnášel - mezi vším ostatním, co nesnášel - tak to byli cizinci v plandatejch kalhotách, kerý se pokoušej bejt chytrý.

„Jak dostanete tu bombu na startovací plochu?“ zeptal se. „Dáte si ji vodtáhnout na káře voslama?“

Taxikář neodpovídal.

„Nebo ji naložíte na velblouda?“

„Máme různé dopravní prostředky, pane.“

„To určitě. Žlutý taxíky po celý zemi jako tady. Ta vaše velmoc má dneska atomovku a může všechno rozflákat.“

„Máme zlé sousedy, pane.“

„Kecy,“ odbyl ho Ollie. „Zlý sousedy má každej. Tady sme taky mezi zlejma lidma - a vidíš někde nějakou atomovku?“

„Máme mocné nepřátele, pane.“

„To jo, milej chlapče, to určitě, a neni divu. Nepospíšíš si domů, když teďka máte tu bombu? Nepudeš bránit svůj národ proti těm mocnejm nepřátelům?“

„Nespěchám, pane.“

„Bodeť bys spěchal! V čem tam žiješ, v chatrči uplácaný z bláta?“

„Měl jsem normální byt, pane.“

„Určitě sis už vydělal majlant s timdle žlutým taxíkem?“

„Jsme chudá země, to je pravda, pane.“

„Ale na tu posranou bombu prachy máte, co?“

„My se jen snažíme chránit. Amerika má přece taky atomovou bombu.“

„Nepovídej! Ale my Američani nevdáváme svý šestiletý dcery, víme?“

„Máte zřejmě na mysli Indii, pane.“

„Ale di, tak vona je to Indie? Tam, kde dávaj šestiletý dcery za manželky jejich osmiletejm bratrancům? Já myslel, že je to Pákistán. Takže Pákistán musí bejt ta země, kde si utíráte zadek levou rukou. Je to Pákistán, že jo?“

„My jsme hrdý národ, pane. A jsme hrdi na to, že máme atomovou bombu, ano, pane.“

„A teď už vám zbejvá jen ji použít, co? Pak můžete bejt dovopravdy hrdý. Dvě velmoci si pospíšej a vyhoděj svět do povětří. Je to tady před náma, Abdule. Clarendonská třída.“

„Já tu ulici znám, pane.“

„To se ví, že ji znáš. Sázím se, že by ses uplatnil jako taxikář i v Londýně, když se tak vyznáš.“

Taxikář zastavil před číslem 1114. Jízda stála deset dolarů a deset centů. Ollie vytáhl desetidolarovku a poručil řidiči, aby si vzal sedm dolarů a dal mu potvrzení. Taxikář mu podal potvrzení a tři dolary drobných. Ollie otevřel dveře. Řidič neřekl ani slovo.

„Jakým jazykem mluvíte v Pákistánu?“ zeptal se Ollie.

„Urdú nebo Hindí,“ řekl řidič. „Proč se ptáte, pane?“

„Existuje v těch jazycích slovo děkuju?“

„Prosím?“

„Protože velký atomový mocnosti mají ve zvyku říct děkuju, když jim někdo dá dýško dolar a účet dělal šest. Nebo máte tolik práce s vyráběním bomb?“

„Já jsem řekl děkuju, pane.“

„Kecy,“ zavrčel naposledy Ollie a vystoupil. Dvířka nechal otevřená, aby řidič musel vystoupit, obejít auto a zavřít je.

Clarendonská třída číslo 1114 byl pětiposchoďový cihlový dům stojící v řadě dalších podobných budov. Ollie si dole prohlédl poštovní schránky, až našel jednu na jméno L. Hilbert, byt 2A. Stiskl tlačítka zvonků pod všemi schránkami, a když se ozvalo sborové bzučení, otevřel hlavní dveře. Byl to pěkný tichý dům, na chodbě nepáchly kuchyně ani záchody. Vylezl do druhého patra, našel byt 2A, hledal zvonek, a když tam žádný nebyl, zaklepal na dveře.

„Ano?“ zavolal ženský hlas.

„Policie.“

„Cože?“

„Policie, madam, laskavě otevřete dveře!“

„Policie?“

„Ano, madam.“

Čekal. Znova zaklepal. Dveře se otevřely téměř ihned. Stála v nich dívka v džínech a bavlněném tričku, nemohlo jí být víc než dvacet nebo jednadvacet.

„Coralie Hilbertová?“ zeptal se.

„Coral,“ řekla.

„Můžu dovnitř, Coral?“

„Proč?“ zeptala se.

„Máte zelenou Hondu Accord s poznávací značkou WU 3200?“

„Mám.“„Rád bych si s váma promluvil vo jednom přestupku. Můžu dovnitř?“

„Ukažte mi průkaz.“

„Odznak,“ opravil ji.

„Cože?“ řekla.

„Na tom nezáleží.“ Vytáhl kožené pouzdro a ukázal jí svůj zlatý a modře smaltovaný odznak se slovem DETEKTIV v obloučku nad městským znakem.

„Detektiv?“ zeptala se překvapeně. „O jakej přestupek jde?“

„Jen vo parkovací lístek, nic hroznýho,“ Ollie za sebou zavřel dveře. „Znáte někoho, kdo se jmenuje Sonny Cole?“

Stáli v malé kuchyňce v hezkém bytě, z obývacího pokoje se nejspíš vchází do dvou ložnic, usoudil Ollie. Okna vedla na jih a dovnitř jimi proudilo odpolední slunce. V celém bytě slabě hučela klimatizace. Byl by rád věděl, jestli ta holka je štětka.

„Co je s ním?“ zeptala se.

„Jezdil vaším vozem minulej pátek večer?“

„Jezdí mým vozem už skoro dva týdny,“ řekla.

„Jak to?“

„Půjčila jsem mu ho.“

„V jakým jste k němu vztahu, slečno?“

„Jsme přátelé.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Asi tři měsíce.“

„A pučila ste mu svůj vůz?“

„Je dobrej řidič.“

„Musí bejt. Zaparkoval na zákazu zastavení, tak je určitě bezvadnej řidič.“

„O co vám jde? O parkovací lístek? Parkovací lístky vyšetřujou detektivové?“

„Znáte ňákýho Žužu Judella?“

„Ne.“

„Sonny se vám vo něm nikdy nezmínil?“

„Ne.“

„Kdy jste viděla Sonnyho naposledy?“

„Stavuje se tu každou chvíli.“

„Kdy se tu stavil naposledy?“

„Před dvěma dny.“

„Stavil se tu v pátek večer?“

„Ne.“

„Minulej pátek. To se tu nestavoval?“

„Ne.“

„Tak kdy?“

„V neděli?“

„Tak jo nebo ne?“

„Právě jsem vám řekla, že v neděli.“

„Řekla ste to jako otázku.“

„Ne, bylo to v neděli. Šli jsme na pouť do Culverovy.“

„Nebydlí tu, že ne?“

„Ne, bydlím tu s matkou.“

„Jaký máte zaměstnám, slečno?“

„Studuju.“

„Nejste manikérka?“

„Manikérka? Proč?“

„Nevíte, kde bydlí Sonny?“

„Ne, nevím.“

„Nikdy jste nebyla u něj v kvartýře?“

„Nikdy.“

„Jen se tu někdy stavuje, ste povídala?“

„Ano.“

„Dá si udělat manikýru, že jo?“

„Cože?“

„Kde študujete, slečno?“

„Na Ramseyově univerzitě.“

„A co študujete?“

„Informatiku.“

„To jako chcete vědět, kde se co šustne, jo?“

„Chci pracovat v televizi.“

„Proč ste mu pučila svůj vůz?“

„Snaží se dostat zpátky peníze, který půjčil manželovi svý sestřenice.“

„Komu?“„Jeho sestřenice musela jít na operaci a Sonny půjčil jejímu manželovi velkou částku, aby mohl zaplatit za nemocnici.“

„Manželovi svý sestřenice, říkáte?“

„Ano. Teď jsou ale rozvedený, víte. A proto Sonny potřeboval auto. Aby ho sledoval a tak se třeba dozvěděl, kde teď ta sestřenice je.“

„Kde jste přišla k týhle pohádce, slečno?“

„To není žádná pohádka. Sonny potřebuje najít svou sestřenici, tu, co měla operaci ledvin…“

„Operaci ledvin, ahá!“

„Chce ji požádat, aby se za něj přimluvila a řekla bývalýmu manželovi, že mu má vrátit ty peníze.“

„Takže von sleduje toho bývalýho manžela po městě.“

„Ano.“

„Ve vašem autě.“

„Ano. Je u policie, možná že ho znáte.“

„Kdo je u policie?“

„Ten manžel, co mu dluží ty peníze.“

„Sonny Cole sleduje policajta?“ zeptal se Ollie.

„Tak mi to řekl.“

A sakra, pomyslel si Ollie.

15

Zavolal sedmaosmdesátku, hned jak našel veřejný telefon, bylo už kolem půl čtvrté. Ozval se Parker. Carella je prý právě u poručíka.

„Vyřiď mu, že ten grázl, co zabil jeho tátu, ho sleduje,“ řekl Ollie. „V zelený hondě.“

„Neděláš si srandu?“

„Sonny Cole. Vyřiď mu to. Poznávací značka WU 3200. Vyprávěl ti Murchison ten vtip o jeptiškách?“

„Ne.“

„Nevadí. Mám ještě lepší.“

„Tak sem s ním,“ řekl Parker.

„Jedou dvě jeptišky na kolech do kláštera a nesprávně vodbočí.“

„A dál?“

„Natřásají se na cestě a jedna si uvědomí, že se ztratily, tak se zeptá tý druhý: „Stalo se ti to už někdy?“ A ta druhá povídá: „Ne. To dělá to dláždění.“

„Já to nechápu,“ řekl Parker.

„Murchison ti to vysvětlí,“ ušklíbl se Ollie. „A nezapomeň to vyřídit Carellovi. Sonny Cole. Zelená honda. WU 3200.“

„No jo.“

„Napiš si to.“

„Jo, neměj péči.“

„Dej mu to na stůl.“

„Jo, dobře. Hele, ta jeptiška si uvědomila, že se ztratily… kvůli tomu dláždění?“

„To je přesně vono, kámo,“ zasmál se Ollie a zavěsil.

„Roselli teda tvrdí, že ho zabila ona?“ zeptal se Byrnes.

„Ano,“ přikývl Brown.

„Kdo mu to může vyvrátit? Ta mrtvá?“

„S tím právě počítá. Že nikdo.“

„Máte nějakou teorii?“

„Tak trochu. Řekněme, že Roselli mluví pravdu. Charlieho Custera zabila ona. Proto opustila kapelu a vrátila se do kláštera, aby se tam schovala.“

„Před kým? Tamější policie už přece případ uzavřela, pokud vím. Před kým se chtěla schovat?“

„Před Rosellim.“

„Jediným svědkem zločinu. Jo, to dává smysl.“

„Jestli ho ale nezabila…“

„Tak ho zabil Roselli.“

„Správně. A ona se vrátí do kláštera. A zase se schovává. Zase před ním.“

„Protože byla svědkem jeho činu.“

„Zmizí, jako když ji do vody hodí, a stane se z ní zase sestra Mary Vincencie.“

„Z kapely fakticky nikdo nevěděl, že byla jeptiška?“

„Bylo to pro ně naprostý překvapení.“

„Takže zalízt do kláštera byl dobrej nápad.“

„Dokonalej způsob, jak zmizet.“

„A co se stalo pak? Našel ji Roselli?“

„Právě to z něj musíme dostat, Pete.“

„Proč?“

V kanceláři nastalo ticho.

„Vy myslíte, že jí ten dopis napsal on?“

„Je to možný.“

„Jenže ten dopis nemáme.“

„Nemáme.“

„Takže nevíme, co v něm stojí.“

„Jestli její byt prohledal on, tak se sháněl právě po tom dopise.“

„A jestli ho našel, tak ho hned spálil.“

„A jsme zpátky tam, kde jsme byli.“

„Je narkoman, Pete.“

„Jak to víš?“

„Farnes nám to řek. Před čtyřmi roky kouřil trávu…“

„Trávu kouří v mládí každej.“

„Nebyl tak mladej, Pete. Bylo mu čtyřiadvacet.“

„Já jsem taky hulil trávu, když mi bylo čtyřiadvacet,“ řekl Byrnes. „Nezůstal u trávy. Na Figgsově pohřbu šňupal koks.“

„Taky podle Farnese?“

„Ano.“

„Je na Farnese spoleh?“

„Jak to můžem vědět?“

„Dobrá, řekněme, že je Roselli narkoman. Co z toho podle vás plyne?“

„Je na koksu, potřebuje pemze. Řek nám, že těžko shání práci, dává klavírní hodiny, aby vyšel. Jednoho dne prostě vypátral Kitty a snažil se ji vydírat. Pohrozil jí, že prozradí, co ví o tý vraždě, když mu nedá dva tácy. A tak…“

„Vycházíte z předpokladu, že to spáchala ona. Nemůžeš přece vydírat člověka, kterej je nevinnej.“

„To ne, ale my předpokládáme, že on na její vině bude trvat.“

„Má to promyšlený, Pete. Už nám to jednou řek. Custera prý zabila Kitty.“

„Stačí, když to řekne znova.“

„Určitě tím vyhrožoval i jí.“

„A to je přece jednoznačný vydírání, Pete.“

„Dej sem dva tácy, nebo jdu na policii.“

„Kde jste vzali tu částku?“

„Tolik chtěla na svým bráchovi.“

„Ale on to odmít,“ dodal Brown.

„Takže ona jde do parku s prázdnou kapsou,“ řekl Byrnes. „Co pak?“

„Zabije ji.“

„Proč?“

V kanceláři nastalo znova ticho.

„Sežeňte důvod,“ řekl Byrnes.Bylo skoro půl páté, když vyšli z Byrnesovy kanceláře. Andy Parker už byl dávno pryč, nikdy se nemohl dočkat, až vypadne. Snad proto zapomněl nechat Carellovi vzkaz o Sonnym Coleovi a zelené hondě. Anebo si prostě myslel, že to není důležité.

Ve svém sedanu se Carella a Brown cestou domů snažili naplánovat příští kroky. Dospěli k závěru, že žádat o povolení k domovní prohlídce kvůli dopisu ukradenému z bytu Kitty Cochranové by nikam nevedlo. Pokud ten dopis vůbec někdo ukradl anebo jestli ho ukradl ten, kdo ji zavraždil, bylo by to určitě k ničemu. Byrnes měl pravdu. Jestli byl ten dopis tak důležitý, tak ho zloděj určitě spálil, sotva vytáhl paty z bytu.

Prohledat Roselliho dům kvůli vražedné zbrani taky nemohli, protože zbraní byly vrahovy ruce. Jít za soudcem a říct, že chtějí prohledat dům kvůli kokainu taky nešlo, protože si za živého boha nemohli vymyslet, jaký důvod by uvedli, a věděli, že soudce by je poslal domů a doporučil jim, ať neotravujou.

Mohli by samozřejmě zatknout Roselliho a postavit ho před soud v naději, že se zhroutí a přizná, že Custera strčil přes zábradlí on a ne malá Kitty Cochranová. Ale tak to chodí jen v kině. Jestli Roselli Kitty skutečně zabil, tak prostě odmítne vypovídat a basta. A tentokrát nemají po ruce šikovné vloupání, ze kterého by ho obvinili. Dopoledne při obvinění Leslieho Blydena určil soudce velice nízkou kauci, tisíc dolarů, a Cukrář je bez mrknutí zaplatil. Teď už záleží jen na něm, jestli zůstane ve městě nebo odjede. Nechtěli, aby se totéž opakovalo s Rosellim.

Bylo šest pryč. Brown vezl nejdřív Carellu domů a už byli skoro v Riverheadu.

„Pořád si lámu hlavu, jestli by ještě žila,“ řekl Brown.

„Jak to myslíš?“

„Kdyby jí ten brácha půjčil něco z těch peněz, co zdědil.“

Auto zastavilo.

A pak začali oba detektivové mluvit najednou.

„Nepovídal Roselli…?“

„Jak moh vědět…?“

A rázem do sebe všechno zapadlo.

Roselliho žena jim do telefonu řekla, že manžel odešel za prací do města.

„Kam do města?“ zeptal se Carella.

„Co zase máte?“ zeptala se. „Jsem už i s dětma nervózní z toho, jak nás pořád obtěžujete.“

„Odpusťte, paní Roselliová,“ řekl Carella. „Potřebujeme se ho zeptat ještě na pár věcí.“

„Hraje v hudebním pavilónu v Přístavu na Sedmý ulici. Už nám ale dejte pokoj. Vážně,“ dodala a zavěsila.

Přístav se říkalo renovovaným ulicím u řeky Dixu. Dva bloky krámků se suvenýry a kiosků s jídlem lemovaly stezku z prken, která končila oválným tanečním parketem, za nímž stál hudební pavilón.

prudkém větru od vody se třepetaly vlajky, vlahý vzduch letního večera byl plný hudby. Roselli a tři další rockoví muzikanti hráli všechny slavné hity, které Carella znal nazpaměť. Při zvucích té hudby, která pro něj tolik znamenala, když dorůstal, a při pohledu na všechna ta roztomilá děvčata v náručí hezkých chlapců, si znova připomněl, že mu táhne čtyřicítka. Po řece pomalu plul výletní parník. Carella slyšel průvodce, jak do megafonu vykládá pasažérům, že právě míjejí hudební pavilon na Sedmé ulici. Všechno ho to najednou tak dojalo, jako by hrozilo nebezpečí, že to zmizí navždycky. Bylo za dvacet minut osm a večerní obloha už začínala splývat s řekou.

„Tamhle je,“ řekl Brown.

Písnička skončila. Mladí lidé na parketu tleskali. Kapela zahrála krátký motiv na rozloučenou a hudebníci sešli z pódia. Carella se nemohl zbavit pocitu hrozící ztráty.

„Ahoj,“ řekl Roselli. „Copak tu děláte, pánové?“

„Pane Roselli,“ řekl Brown, „jak jste věděl, že rodiče Kitty jsou mrtví?“

„Řekla mi to,“ odpověděl.

„Kdy?“

„Na turné. Byla moc smutná.“

„Řekla vám, že zahynuli při automobilovém neštěstí?“

„Ano.“

„Řekla vám to před čtyřmi roky?“

„Někdy na tom turné, nevím, jestli jsou to přesně čtyři roky.“

„Vysvětlila vám, že její bohatý bratr, který zdědil spoustu peněz, s ní nechce nic mít, je to tak?“

„Ano.“

„Nezmínila se náhodou, kdy k tomu neštěstí došlo?“

„Ne.“

„Stalo se to vloni v červenci, Sale.“

„Ne před čtyřmi roky, Sale.“

„Čtvrtého července, Sale. Minulý rok.“

Podíval se na ně. Nepřepočítával si to, protože věděl, že na počítání je už pozdě. Bylo mu jasné, že je konec. Věděl, že Kitty mu nemohla povědět o svých rodičích, pokud se s ní nesešel po loňském červenci. Věděl, že se dopustil chyby, že ta chyba je osudná, a nenapadalo ho, jak ji napravit. Za řekou se začínala v obytných domech rozsvěcet světla. Když tady ve městě přijde noc, nastává tak rychle, až je z toho člověku úzko.

Schoval hlavu do dlaní a dal se do pláče.

„Nedokážu vám ani vypovědět, děti, jak jste zaváleli,“ směje se Charlie. Pil přes míru a mluví nezřetelně. S láhví piva v ruce se potácí k sejfu, napřímí se, řekne hopla, bublavě se zachichotá, pak se omluvně zašklebí a zamrká na Kitty. Zdvihne láhev k opožděnému přípitku. „Tady je na příště,“ blábolí, nahne láhev k ústům a opět pije. Sal doufá, že se neskácí, než otevře sejf a vytáhne peníze. On sám kouřil hašiš celou noc a je trochu grogy, dalo by se říct. Doufá, že Kitty není tak unavená, aby nedokázala spočítat peníze.

Charlie má na sobě uválený plátěný oblek a vypadá tak, že by se klidně mohl ucházet o roli umírajícího ve Sladkém ptáčeti mládí od Tennesseeho Williamse. V ústech žmoulá doutník a vyndává ho, jen aby do sebe vchrstl další pivo. Konečně postaví láhev na sejf. Je to velká stará pokladna značky Mosler a stojí na podlaze, Charliemu dělá trochu potíž si před ni kleknout. Jednak je moc tlustý a jednak je na mol. Sal začíná mít opravdu starost, že budou muset čekat na peníze až do rána. Charlie si sotva dokáže vzpomenout na kombinaci, natož aby rozeznal čísla na ciferníku! A jak on, Salvatore Roselli, pozná rozdíl mezi dolarem a stodolarovkou, když je tak báječně zkouřenej?

kanceláři je nesnesitelné vedro. Klimatizace v okně funguje, ale minimálně, a Charlie otevřel dokořán dveře na terasu v naději, že do kanceláře zabloudí nějaký vánek. Venku bzučí hmyz a z hluboké tmy sem doléhají hlasy nejrůznějších zvířat. Mlčí jen aligátoři.

Sal je rozvalený v černém koženém křesle, tričko má propocené, nohy natažené před sebou, chce se mu spát. Charlie klečí před sejfem, sotva udržuje rovnováhu, a předříkává si číselnou kombinaci, jako by s ním v místnosti nikdo nebyl: Trojka doprava, zastav na dvacítce. Dvojku doleva, jeď přes dvacítku, zastav na sedmičce. Jedničku doprava, zastav na třicet čtyřce - ale sejf se neotvírá. Opakuje totéž ještě jednou a pak znova, až konečně trefí správná čísla, srazí kliku dolů a dramatickým gestem sejf otevře. Okázalé pohyby. Parádní styl. Velký opilý Charlie.

pokladně je celá dnešní tržba. Charlieho zákazníci jsou převážně teenageři a ti platí hotovými. Začne přepočítávat bankovky, musí počítat třikrát, než to má správně. Zbytek peněz vloží zpátky do sejfu, přibouchne dveře a s velkolepým gestem znovu otočí ciferníkem.

levé ruce drží svazek stodolarových bankovek. Pravou se opře o sejf a namáhavě se vyškrábe na nohy.

Otočí se k Salovi rozvalenému v polospánku v černém koženém křesle.

„Tak můj milej pianisto,“ povídá a potácí se k němu. „Chceš ty prachy?“

Sal otevře oči.

„Chtěl bys dostat zaplaceno?“

„Proto jsme tady, šéfe,“ říká Kitty.

„Chceš ty prachy?“ ptá se Charlie znova a potřásá bankovkami Salovi před nosem.

„Přestaň s tím,“ pronese Sal a zamává rukama, aby peníze odstrčil.

„Milej hošánku, jestli chceš ty prachy, musíš udělat tohle, „ zašklebí se Charlie a strčí si svazek bankovek do pravé kapsy saka. Kapsa se vyboulí jako nádor. Charlie si rozepne zip na poklopci a najednou drží v ruce svůj penis.

„No tak, Charlie, schovej to,“ řekne Kitty.

„Co mám skovat, zlatíčko?“ povídá Charlie. „Peníze nebo ptáka?“

„Dej pokoj, Charlie.“

„Chceš, abych dal ty prachy zase do sejfu? Nebo ho mám rači strčit do pusy tady Salouškovi?“

„Nech toho, Charlie.“

„Tak si vyber,“ blábolí Charlie. „Bude to, jak sem řek, Kitty. Buď mě ten hošánek vykouří, nebo vám nezaplatím.“

Sal neví, co si má počít. Vyrostl ve městě a není zvyklý na způsoby bělošské spodiny z floridských bažin. Bleskne mu hlavou, že by měl běžet ven a přivést ostatní, všichni za jednoho, jeden za všecky, jak se říká. Ale Charlie ho už popadl za bradu, bolestně ji svírá, tlačí se na něj s opileckou zarytostí a mává přitom velkým rudým penisem, jako před chvílí mával svazkem bankovek. Městský srab Sal sedí jako přimrazený a není schopný pohybu.

Zato se ozve Kitty. Řekne ještě jednou „Nech toho, Charlie“, a uhodí ho zezadu lahví od piva, kterou nechal na sejfu. Jak se rozmáchne, sprška piva pokropí všechno kolem. Charlie se zapotácí, ale zranění není vážné. Sal rázem vyskočí a s rukama opřenýma o jeho hruď tlačí Charlieho otevřenými dveřmi ven na terasu. Když do něj strčí naposledy, Charlie přepadne přes zábradlí, ozve se žbluňknutí a voda se strašlivě rozvíří. Aligátoři ho uchvátí dřív, než se vynoří nad hladinu.

Sal těžce oddychuje. Právě zabil člověka.

„Peníze,“ vyhrkne.

„Tys ho zabil,“ řekne Kitty.

„Peníze! Měl je v kapse.“

„Dej teď pokoj s penězma!“

„Pamatuješ si tu kombinaci?“

„Nejsvětější Matko Boží, tys ho zabil!“

„Kombinace. Pamatuješ si ji?“

Na řece pod nimi je děsivé ticho.

Trojku doprava, zastav na dvacítce. Dvojku doleva, jeď přes dvacítku, zastav na sedmičce. Jedničku doprava, zastav na třicet čtyřce.

Kitty mu předříkává ta čísla nahlas a on pomalu otáčí ciferníkem doprava a doleva a zase doprava. Otevře dveře. Z hromádky bankovek odpočítá tolik, kolik jim patří, ostatní vrátí do sejfu, zavře dveře a znova otočí ciferníkem. Kitty ho pozoruje, jak otírá ciferník a kliku. Otře taky láhev od piva a postaví ji zpátky na sejf tam, kde ji Charlie předtím nechal. Naposledy se rozhlédne a pak oba opustí kancelář.Ve voze Sal řekne: „Prachy máme, můžem jet,“ a Kitty si odtáhne tričko od těla, aby se k ní dostalo trochu chladu proudícího z klimatizátoru.

Báli se, že jim zkolabuje. Seznámili ho s jeho právy, odvezli ho na stanici a teď měli strach, že už neřekne ani slovo. Pořád brečel. Nechtěli, aby se zhroutil úplně, a tak se rozhodli, že ho svěří jen Carellovi, ten mu snad nebude nahánět takovou hrůzu. Nechali je v místnosti pro výslechy. Ostatní detektivové se ve vedlejší místnosti za jednostranně průhledným sklem dívali, poslouchali, sotva se odvažovali dýchat. Carella pustil videokameru a znova přečetl Rosellimu jeho práva.

Zatčení se obvykle pořádně lekli, když je slyšeli už podruhé, protože jim najednou všechno připadalo neodvolatelné. Počkat, asi bych měl požádat o obhájce, napadalo je. Profesionálové si počínali opačně, ti se dožadovali právníka ze všeho nejdřív. Amatéři jako byl Roselli si buď mysleli, že policii oblafnou, anebo se cítili tak vinni, že radši vyklopili všechno. Carella čekal. Roselli přikyvoval. Ano, chápe, jaká má práva a je ochotný odpovídat na otázky bez přítomnosti advokáta. Carella potřeboval jeho výslovné svolení.

„Můžu tedy začít, pane Roselli?“

„Ano.“

Už ne Sal. Teď si byli rovni. Pan Roselli a pan Carella diskutují při šálku kávy o politice u kulatého stolu venku na sluníčku. Jenže tady svítila zářivka a stůl byl dlouhý a zjizvený od cigaret, kávu uvařili v kanceláři dole na chodbě a servírovali v papírových kelímcích. A předmětem rozhovoru byla vražda.

„Chcete mi říct, co se stalo, pane Roselli?“

Roselli seděl a díval se na své ruce.

„Pane Roselli?“

„Ano?“

„Řeknete mi to?“

„Ano.“

Carella čekal.

„Všim jsem si jí náhodou.“

„Kitty?“„Ano.“

„Kitty Cochranové?“

„Ano. Neviděl jsem ji čtyři roky, strašně se změnila.“

Odmlčel se. Vzpomínal.

„Dřív vypadala jako nedospělá,“ řekl. „Teď vypadala… já nevím. Snad zrale?“

Carella čekal.

„Působila tak… seriózně,“ pokračoval Roselli. „Nevěděl jsem, že je jeptiška, to se rozumí. Tenkrát ještě ne, když jsem ji poprvé po těch letech zahlíd.“

Dal se znova do pláče.

Carella přisunul k místu, kde Roselli seděl, krabičku papírových kapesníků. Pianistovi tekly po tvářích slzy proudem. Carella čekal.

místnosti bylo ticho, až na Roselliho vzlyky a slabé vrčení videokamery. Carella přemýšlel, jestli to má risknout a promluvit. Čekal ještě chviličku.

„Kde jste na ni narazil?“ zeptal se.

Mírně. Tiše. Jakoby nic. Dva pánové, kteří popíjejí kávu. Slunce pozlacuje bílý ubrus…

„Pane Roselli?“

„U svatý Markéty.“

Vzal si další kapesník z krabičky, utřel si nos. Otřel si oči.

„Ve špitále,“ řekl a zase se vysmrkal. Zhluboka si vzdychl. Carella doufal, že si to nerozmyslí. Že neodmítne mluvit. Že neřekne stačí, na další otázky neodpovídám. Vyčkával.

„Zdálo se mi, že jeden můj kámoš to přepísknul, a tak jsem ho honem odvez do nemocnice na pohotovost,“ pokračoval Roselli. „Ukázalo se, že je v pohodě, ale můj ty bože, byl úplně modrej! Kitty šla právě kolem, nemoh jsem tomu věřit. Starám se o kámoše, zdá se mi, že je po něm, a najednou vidím sestru, co chvílema vypadá úplně jako Kitty. Víte, musel byste ji znát tenkrát. Když zpívala. Bejvala nabitá milionem kilowat, přísahám! Tahleta vypadala tak… já nevím… důstojně? Vešla do tý cimry rovnou z minulosti. Klidná. Zastavila se, řekla pár slov k jedný sestřičce a pak, než jsem se vzpamatoval, byla pryč. Zeptal jsem se tý ošetřovatelky, kdo je to. Sestra Mary Vincencie, odpověděla. Cože, povídám já? Řádová sestra Mary Vincencie, řekla znova.

Jeptiška! Pracuje nahoře na intenzívní péči. Sestra Marie Vincencie, opakoval jsem si. Jeptiška? To je určitě omyl!“

Potřásl hlavou, vzpomínky ho přemáhaly.

Carella se podíval vzhůru na videokameru. Červené světlo dosud svítilo. Pásek se stále otáčel. Teď se neporouchej, pomyslel si. A ty mluv dál, Sale.

„Vrátil jsem se tam. Musel jsem se přesvědčit, že to není Kitty. Protože kdyby to byla ona, zeptal bych se jí na tu noc před čtyřma rokama. Jako se člověk ptá mámy na věci z doby, kdy byl malej, chápete? Chtěl jsem se Kitty zeptat, co se tenkrát stalo. Chtěl jsem mít jistotu, že ta noc opravdu byla. Ta noc s Charliem Custerem. Když jsme ho zabili.“

Podle Carelly zabil Custera jedině Roselli. To on do něj strčil, až přepadl přes zábradlí a zemřel. Technicky vzato jednali ovšem společně, Kitty ho praštila lahví, Roselli ho strčil přes zábradlí aligátorům. A technicky vzato je státní zástupce může obvinit oba, to je jisté. Jenže Kitty neměla v úmyslu zabít a Roselli jednal v sebeobraně. Na tom by mohl trvat zase obhájce. Byly chvíle, kdy Carella děkoval osudu, že je jen policista.

„Čekal jsem před vchodem na pohotovost,“ řekl Roselli. „Na parkovišti, kam přijíždějí sanitky. To bylo asi dva nebo tři dny potom. Ošetřovatelky chodily ven a zase dovnitř. Byla to Kitty, byla to na beton ona. Nešel jsem k ní, protože jsem si nebyl jistej, co by tomu řekla. Odešla od kapely, dočista zmizela. Stala se z ní jeptiška a přijala nový jméno. Utekla, protože se bála trestu? Nebo se bála mě? Stala se jeptiškou, protože se chtěla schovat? Před zákonem? Nebo přede mnou?“

Znova pokýval hlavou, vzpomínal. Nepřestával přikyvovat. Snažil se pochopit. Ruce položené na stole. Nervózně se pohybující prsty. Třel si dlaně jednu o druhou.

„Hledal jsem ji ve všech telefonních seznamech, ale žádnou Mary Vincencii jsem nenašel. Tak jsem ji jednou sledoval domů. Bydlela v jednom činžáku v Yarrow. Prohlíd jsem si poštovní schránky a na jedný bylo její jméno. Tak jsem věděl, kde ji najdu, kdybych ji potřeboval. Ale proč bych ji měl potřebovat?“

Roselliho hlas se začal najednou ztrácet, až ho téměř nebylo slyšet. Roselli teď mluvil jen ke Carellovi, jako by se opravdu vyhřívali někdesami na slunci. Přestal vnímat kameru, zahleděl se do sebe a slova se mu sypala z hloubi duše jako kousky roztříštěného skla.

Carella poslouchal s bolestí v srdci.

Věděl jsem, že jeptiška nebude mít ani floka, ale pocházela z bohatý rodiny, víte. Odněkud z Pensylvánie, na turné pořád mluvila o svejch rodičích. Její táta byl univerzitní profesor, matka psychoanalytička. Prachů moře. Co by takový rodině udělaly dva tácy? Že jsou oba rodiče mrtvý jsem nevěděl, to je jasný. Dověděl jsem se to dodatečně, až ten večer v parku. Nevěděl jsem, že všechny ty zatracený prachy zdědil její brácha. Myslel jsem si jen… abyste rozuměl… kdybych ji poprosil o pár dolarů jen na čas, jen než se vyrovnám s tím chlapem, než seženu trvalej džob, třeba by jí rodiče mohli půjčit, že jo? Jsem si jistej, že kdyby se jedna z mejch dcer stala jeptiškou, dal bych jí všecko, co mám, všecko. Já je mám rád, ty moje mrňavý holky. Dal bych jim všecko. Třeba jí její rodiče taky vypomůžou. Takhle jsem o tom přemejšlel.

Telefonovat jsem jí nemoh, nebyla v seznamu, a na ulici ji zastavovat jsem taky nechtěl. Hej, Kitty, pamatuješ se na mě? Pamatuješ se na tu noc, co jsme ty a já zabili Charlieho Custera? Pamatuješ, jak se o něj prali aligátoři? Jakej to byl maglajs? Pamatuješ se na to všecko, Kitty, jako se na to pamatuju já, když nejsem zrovna zkouřenej? Pamatuješ, Kitty?

Napsal jsem jí dopis.

Měl datum pondělí, 10. srpna. Vím to, protože jsem si ho přečet znova, když jsem se vloupal do jejího bytu, abych si ho odnes. Roztrhal jsem ho hned, jak jsem přišel domů a spláchnul ty kousíčky do záchodu. V tom dopise stálo: Ahoj, Kitty, jsem rád, že jsi ještě živá a zdravá. Nechci Tě otravovat, Kitty, vím, že jsi začala novej život, ale já jsem v maléru a třeba bys mi mohla pomoct. Jde o tohle. Potřebuju dva tisíce dolarů, abych zaplatil dluh. Doufal jsem, že bys mohla poprosit rodiče, aby Ti půjčili, než se zas postavím na nohy. Myslíš, že by to bylo možný? Byl bych moc rád, kdyby to šlo. Prosím Tě, zavolej mi. Bydlím teď na Sanďs Spitu, v malým domě ve vilový čtvrti. Číslo 803-7256. Nechci po Tobě nic špatnýho, jen potřebuju prachy. Když uvážím naši společnou minulost, jsem si jistej, že mi pomůžeš. Buď tak hodná a zavolej.

Nezavolala.

Počítal jsem, že ten dopis musela dostat někdy v tom samým tejdnu. I kdyby až ke konci, řekněme ve čtvrtek nebo v pátek, čas zavolat měla. Ale nezavolala.

Tak jsem jí napsal druhej dopis. V sobotu 15. srpna. Taky jsem ho spláchnul, hned jak jsem ho našel v jejím bytě. Psal jsem v něm, že fakt musím mít ty peníze hned, protože ten chlap, co mu dlužím, mi vyhrožuje. Napsal jsem jí, že vím, jak jsou její rodiče prachatý, tak prosím tě, požádej je o ně, mohla bys? Potřebuju jen dva tácy. Poprosil jsem ji, abysme se sešli příští pátek 21. srpna v půl sedmý večer v Groverovým parku, třetí lavička vpravo. Budu tam sedět a čekat na tebe. Prosím tě, přines ty prachy! Neublížím ti, Kitty, slibuju. Prosím tě, přijď, Kitty. Jsme přece starý kamarádi. Nepamatuješ se, Kitty? Prosím tě, pomoz mi!

Čekal jsem tam na ni ten večer v půl sedmý.

Přišla až v sedum, zrovna jsem se chystal odejít. Řekla mi, že se procházela po parku. Modlila jsem se, vysvětlovala. Ujišťovala se prej, že pánbu souhlasí s jejím rozhodnutím. Tohle slovo užila. Že se ujišťovala.

Tak to bychom měli, povídala potom.

Usmívala se. Vypadala vážně a klidně… a… no, skoro blaženě.

Řekla mi, že moc dobře vypadám, to byla lež, a já jí řek, že jsem strašně rád, že se se mnou sešla. Pověděl jsem jí, jak mě překvapilo, že je z ní jeptiška. To nechala zpívání nadobro? Byla přece taková skvělá zpěvačka…

Někdy zpívám v nemocnici, řekla. Pacientům.

Vyprávěla, že obyčejně slouží u nevyléčitelně nemocnejch, a já jsem řek, že si to ani nedovedu představit. Kitty Cochranová řádová sestra?

nemocnici? Zpívá na smrt nemocnejm pacientům? Neuvěřitelný…

Řek jsem jí, že jsem se oženil a mám dvě dcery, Josii a Jenny. Moje žena je báječná ženská, Kitty, byl bych rád, kdybyste se seznámily.

Moc ráda bych ji poznala, řekla Kitty.

Mrzí mě, že ji takhle obtěžuju, ale jsem v průšvihu, povídám.

Já ty peníze fakt potřebuju, Kitty, fakt.

Kitty, já jsem totiž narkoman.

To je mi líto.

Ale moje žena není. Kdepak, ta nefetuje. Teda někdy si dá čouda, svátečně by se dalo říct, aby mi dělala společnost. Řek jsem jí, že jsem ve vážným průšvihu, že za koks dlužím svýmu dealerovi už skoro třitácy. Když mu teď hned dám dva, nebude na mně chtít zbytek, dokud si neseženu stálej flek.

Tak co? Přineslas mi ty prachy? zeptal jsem se.

Tvoje dopisy byly tak výhrůžný, odpověděla.

Ne ne, nechtěl jsem tě vystrašit ani ti ublížit.

Ano, právě tyhle slova. Nechci ti ublížit. Proč bys mi ubližoval?

Vždyť já taky nechci.

Ale tvoje slova. Když uvážím naši společnou minulost, jsi napsal. A v druhém dopise: Nepamatuješ se, Kitty? Takový výhrůžný slova.

Ne ne, já jsem to tak nemyslel.

Polekaly mě, Sale. Tvoje slova. Modlila jsem se, aby ti je pánbůh odpustil. Bylo to zvláštní, že jsem dostala tvoje dopisy až potom, co jsem se už rozhodla.

Kitty, přineslas ty peníze?

Snažila jsem se opatřit si je, řekla.

Snažila?

Zavolala jsem bratrovi do Filadelfie. Po smrti rodičů zdědil moc peněz. Zahynuli při automobilovým neštěstí v červenci, Sale.

To je mi líto. Ale…

Čtvrtýho července. Zdědil všechno, co měli. Byla jsem si jistá, že mi pomůže. Pomohl mi už předtím, víš.

Tak ty ses snažila.

Odmítl, Sale. Je mi to líto, snažila jsem se.

Ne! Běž za ním znova!

Zase odmítne. Já jsem tušila předem, že odmítne. Sale, víš, Bůh už…

Kitty, mě Bůh nezajímá. Prostě jdi za bráchou…

Bůh mi ukázal cestu, Sale. Tak usilovně jsem se modlila, aby mi zjevil pravdu. A nakonec mi odpustil. Ještě dřív, než jsem dostala tvoje dopisy…

Sakra, Kitty…

… jsem věděla, že si můžu odpustit. Boží vůle se stala i mou vůlí.

Usmívala se a ten úsměv mě nejvíc rozčiloval. Bylo už skoro půl osmý, světla v parku se už rozsvítily, obloha začala tmavnout, ale ona vypadala, jako by se dívala do oslňujícího světla. A usmívala se.

Zapomněla jsem na minulost, Sale, na všechno. Bůh mi k tomu dopomohl.

Nikdo nemůže zapomenout na minulost, řek jsem.

Já můžu. Už jsem zapomněla. Modli se k Bohu. Pros ho, aby ti odpustil. Aby ti pomohl taky zapomenout.

Ale já jsem vzpomínal.

Jak ze sebe chrlila všechny tyhle náboženský nesmysly, vzpomínal jsem na to, co se stalo před čtyřma rokama v tý horký noci na začátku září. Na noční zvuky venku za dveřma otevřenýma k řece. My dva v Charlieho kanceláři. Sami s ním. Charlieho nemravný nabídky. Jak si rozepnul poklopec. Jak se jí ukazoval. Mladý holce jako byla Kitty!

„Chceš ty peníze?“ ptá se Charlie znova a potřásá svazkem bankovek Kitty před nosem.

Má pánbu dva tisíce dolarů? zeptal jsem se. Abych zaplatil tomu chlapovi, kterej mi chce zpřerážet prsty? Moje prsty! Ukázal jsem jí obě ruce a třepal jí s nima před obličejem.

„Nech toho,“ pronese Kitty a mává rukama, aby peníze odstrčila.

Moje živobytí, moje hudba, Kitty, můj život!

Je mi líto, řekla.

„Bude to tak, jak sem řek. Buď mě ta kočička vykouří, nebo vám nezaplatím!“

Poslouchej mě, povídám mu.

Zapomeň na tu noc, řekla. Modli se k Bohu a on ti odpustí, Sale. Jako odpustil mně. Věř mi, Sale, Bůh tě vyslyší.

Jdi se svým Bohem do hajzlu, zařval jsem.

Zděšeně vykřikla. Zakryla si pusu rukou.

Zavolej znova bráchovi. Řekni mu, že pudu na policii. Řekni mu, že si všechno pamatuju, Kitty, všechno! Jaks praštila Charlieho flaškou, jaks ho strčila do řeky, všechno! Jdi za ním! Přines ty prachy!

Nemůžu za ním jít ještě jednou, řekla.

Tak je sežeň jinde! Je mi jedno, kde, ale…

Sale, prosím tě! Jsem řádová sestra…

Tak jdi za svou matkou představenou, jdi třeba za papežem, ale sežeň ty zatracený prachy! Nebo du na policii, to ti slibuju! Udělám…

Jestli někdo půjde na policii…

Já tam pudu, Kitty.

… tak to budu já, dodala.

Na tý cestičce byla tma jak v pytli. Slunce zašlo, nezafoukal říček.

Řeholnice. Skoro šeptala.

Listy na stromech se ani nehnuly, noc byla tichá.

Nenuť mě, abych to udělala. Zabils ho ty, Sale, ty.

Ne.

Jenom ty. Já jsem řeholnice.

Ne!

Zabils ho, protože tě…

Drž hubu, zašeptal jsem.

… nutil, abys…

Drž hubu, zařval jsem a popad ji za krk.

16

„Nakonec nejspíš věřil tomu, co ti namluvil,“ řekl Brown.

„Trefil ses, přesně,“ přikývl Carella. „Ona taky.“

„Věřila tomu, co ti namluvil?“

„Tomu, co si namluvila ona sama.“

Oba už trochu pili.

„Oba překrucovali to, co se stalo,“ řekl Carella.

„Snažili se změnit minulost.“

„On strčil Charlieho do řeky, ona strčila Charlieho do řeky.“

„Nikdo nestrčil Charlieho do řeky.“

„Charlie do řeky skočil!“

Oba se rozesmáli.

„Pssst,“ sykl Carella.

Teddy spala nahoře a dvojčata dole na druhém konci chodby. Hodiny na stěně obývacího pokoje ukazovaly deset minut po desáté. Oba detektivové byli na nohou od půl sedmé ráno a od tři čtvrtě na osm se nezastavili. Byl to dlouhatánský den.

„Myslíš, že by byla opravdu šla na policii?“ zeptal se Carella.

„Na beton. Měla Boha na svý straně.“

„V parku jí to moc nepomohlo.“

„Zapomněla asi říct „Sladký Ježíši, pomoz mi!“ Brown se znova rozesmál.

„Pssst,“ řekl Carella a sám se taky rozesmál. Brown si zakryl ústa jako dítě, které proneslo sprosté slovo. Carella se podíval směrem k chodbě. Oba chvíli mlčeli a pak se zase začali smát.

„Pssst,“ sykl Carella.

„Pssst,“ opakoval Brown.

„Máš co pít? Ukaž, doleju ti.“

„Jen kapku. Musím běžet. Carolina bude mít starosti.“

Carella šel do kuchyně, nalil Brownovi skotskou a sobě kanadskou whisky. Do každé sklenice přidal trošku sodovky. Když se vrátil do obýváku, Brown stál u knihovny a četl si tituly.

„Máš někdy čas na čtení?“ zeptal se Carelly.

„Moc ne. Ještě tak o dovolený.“

„Kdy si ji bereš?“

„Za dva týdny.“

„Kam jedeš?“

„K moři.“

„Ty se máš!“

„Jo.“ Carella pozdvihl skleničku. „Na zlatý dny,“ řekl.

„A purpurový noci,“ dodal Brown.

Napili se.

„Jak si mohli oba myslet, že zapomenou na minulost?“ zeptal se Carella a upíjel ze sklenice. „Chceš něco vědět?“

„Copak?“ zeptal se Brown a klesl do koženého křesla pod napodobeninou lampy od Tiffanyho.

„Mně bude v říjnu čtyřicet.“

„No potěš pánbu…“

„Čtyřicet.“

„Mám uši.“

„Pamatuješ, jak jsme se chodívali napít, když jsme uzavřeli nějakej důležitej případ?“

„Vždyť právě děláme to samý, Steve.“

„Ba ne, tenkrát jsme chodívali do baru. Když jsme byli mladý. A když jsme já ani ty nebyli ženatý. Pamatuješ na ten bar u mostu?

tý uličce z Culverový? Celá pátračka se tam chodila ožírat, pamatuješ? Po velký akci? Kling byl tenkrát pochůzkář a Hawes u nás ještě nebyl. Pamatuješ?“ Pokýval při vzpomínce hlavou a šel se posadit do lenošky naproti Brownovi. Dlouze se napil a pak hleděl do sklenice. „Byl tam jeden policajt, jmenoval se Hernandez a já ho měl moc rád. Zabil ho sprostej zlodějíček, kterej se schovával u nás v revíru, pamatuješ? A pamatuješ se na Havillanda, na detektiva Rogera Havillanda? Byl horší než Parker. Někdy si myslím, že Parker je Havilland, kterej vstal z mrtvých. Pamatuješ, jak tenkrát unesli syna toho boháče ze Smoke Rise? King se jmenoval. Douglas King. Divný, že si člověk pamatuje ty jména, vid? A pamatuješ, jak do služebny přišla Virginie Dodgeová s flaškou nitráku v kabelce? A sháněla mě? Protože já jsem poslal jejího manžela do basy. Pamatuješ? A pamatuješ, jak zabili v knihkupectví Claire? Klingovu přítelkyni, pamatuješ? Claire Townsendovou. A pamatuješ ty časy, když se Hluchoun prokopal do tý banky? Sázím se, že ten nikdy nezestárne, Artie, Hluchoun ne. Pamatuješ… sakra, Artie, pamatuješ na ty časy? Já si vzpomínám na všechno, fakt, na všechno. Na každou minutu. Utíká to moc rychle, Artie, v říjnu mi bude čtyřicet. Kam se to všechno podělo, Artie?“

Vzhlédl.

„Artie?“ řekl.

Brown lehce chrápal. Spánek mu změkčil rysy, takže se zdál mnohem mladší. Carella k němu přistoupil a s úsměvem se na něj podíval. Pak zhasl lampu a šel zatelefonovat Carolině, že její manžel je utahaný a přespí u nich.

Sonny se dostal do Riverheadu před svítáním. Zaparkoval ukradený vůz v garáži s nepřetržitým provozem čtyři bloky od Carellova domu. Pak se vydal po třídě Dover Plains k stanici nadzemní dráhy a snažil se vypadat jako obyčejný černoch, který si to šine ráno do práce jako každou jinou středu. Prošel kolem schodů vedoucích na nástupiště a zahnul vpravo do Carellovy ulice. Černošský chodec v bělošské čtvrti před východem slunce. Doufal, že kolem nepojede policejní vůz, doufal, že nikdo, kdo se náhodou koukne z okna, v něm nebude vidět lupiče - natož člověka, který se chystá zabít policejního detektiva. To ho pobavilo. Zasmál se nahlas, sklopil hlavu, jako kdyby mu někdo mohl číst myšlenky, a pospíchal dál.

Chevrolet, který v poslední době sledoval, byl zaparkovaný před Carellovou garáží. Podíval se na dům. Nikde ani světýlko. Vzal to rovnou přes trávník podél cesty k postranním vratům do garáže. Tiše našlapoval. Ten kus cesty mezi garáží a domem byl nejnebezpečnější, tady ho mohli z domu zahlédnout. Ale pořád ještě byla tma a on byl pořád ještě černý - to ho taky pobavilo. Laciný zámek povolil jako nic. Rychle otevřel vrata a stejně rychle je za sebou zavřel. V garáži stály dva vozy, to vysvětlovalo, proč Carella zaparkoval otřískaný policejní sedan na cestě.

Sonny vytáhl z opasku svou novou zbraň.

Podíval se na hodinky. Za deset minut šest.

Přibližně za hodinu bude Carella mrtvej muž, říkal si.

Když zavolal Špekoun Ollie Weeks, pili zrovna kávu u kuchyňského stolu. Teddy a dvojčata ještě spaly. Hodiny na stěně ukazovaly půl sedmé a pět minut.

„Myslel sem si, že budeš vzhůru,“ řekl Ollie.

„Už od šesti,“ přitakal Carella.

„Mám pro tebe vtip o jeptiškách.“

„Pozdě. Už jsme s tím hotový.“

„Kdo to je - my?“

„Já a Artie.“

„Artie?“

„Brown.“

„Aha, Brown.“

„Zrovna je tady se mnou,“ dodal Carella.

„Co tam dělá?“

„Včera jsme trochu oslavovali,“ řekl Carella. „Jako za starejch časů.“

„Ale co dělá u tebe?“

„Přespal tady.“

„Přespal u tebe?“

Pro Ollieho bylo nepředstavitelné, že by běloch nechal spát černocha v jedné ze svých postelí. Nebo mu dovolil použít záchod. Nebo ručník. Nepředstavitelné.

„Že ho zdravím,“ zamumlal a znělo to jako nadávka. „A pověz mi, jak se ti líbí mít za zadkem ten černej stín?“

„Co tím myslíš?“

„Parker ti to neřek?“

„Ne. Co?“

„Sleduje tě Sonny Cole.“

„Cože?“

„Sonny Cole. Ten, co zabil tvýho tátu. Sleduje tě.“

„Jestli je to vtip, Ollie…“

„Žádnej vtip. Má zelenou hondu, koukej po ní.“

„Zelenou hondu?“

„Jezdí za tebou už dva tejdny.“

„Jak to víš?“

„Vypadá to, že voddělal jednoho pasáka v Hightownu. Dostal sem vo tom hlášku.“

„Ale jak víš, že…“

„Uši a voči světa, kámo, jojo,“ zachechtal se Ollie. „Že ho taky zdravim.“

Na lince to klaplo.

„Zelená honda?“ zeptal se Brown.

„Řídí ji Sonny Cole.“

„Co chce podniknout?“

„Můžeš hádat,“ řekl Carella.

Sonny se díval sklem v postranních dveřích garáže, když spatřil, že se dveře domu otevřely. Rázem rozrazil dveře i on a vytáhl z opasku pistoli. Přeběhl tři metry od garáže k domu a chystal se vypálit na Carellu, jen co se vynoří z krytého vchodu před kuchyní. Jenže místo něho se objevil ten černý habán, jeho kolega.

Brown spatřil Sonnyho, když scházel ze schůdků.

Ihned sáhl po své devítce.

Carella vyšel z domu o vteřinu později a okamžitě Sonnyho poznal, pamatoval si ho z těch dlouhých dnů, které proseděl v soudní síni, když ho Henry Lowell neodsoudil za vraždu. A tak teď, za toho jasného zářijového rána, tu byly proti sobě tři devítky a nekoukalo z toho nic jiného než smrt. Tři devítky, tři ďábelské hračky: devítka a devítka a devítka.

„Di mi z cesty, negře,“ vykřikl Sonny. „Proti tobě nic nemám.“

„Ale já toho proti tobě mám až až,“ opáčil Brown.

Carella nevěděl, jestli následující slova vyřkl nebo si je jen myslel, ale když stiskl kohoutek, zněla mu v hlavě.

Otče náš, jenž jsi na nebesích…

A vystřelil.

To už střílel i Brown.

A Sonny Cole se svalil na zem.

Zavolal poručíka Byrnese domů a oznámil mu, že on a Brown zastřelili muže jménem Samson Wilbur Cole, který čekal před jeho domem s pistolí Desert Eagle v ruce, a požádal ho, aby o tom uvědomil místní revír a taky oddělení vražd a oddělení pro vnitřní záležitosti, a řekl poručíkovi, že on a Brown tady na ně budou čekat.

Výstřely probudily celé sousedství a ulice se naplnily lidmi v županech a pyžamech, když přijel nejdřív hlídkový vůz a po něm další neoznačená auta. To už bylo sedm hodin. Asi za dvacet minut zastavila před domem dvě označená policejní auta a vyplivla impozantní soubor velkých policejních zvířat, dychtících mluvit s Carellou a Brownem dřív, než se události zmocní sdělovací prostředky. Větší část dne strávili na ředitelství s nikým menším než samotným policejním prezidentem, který poučil oba detektivy, co mají vypovídat, až je přepadne smečka reportérů a televizních komentátorů.

Ten večer, právě když Carella a Brown začínali litovat svých deseti minut televizní slávy, mizel Cukrář ze záře reflektorů; rozhodl se využít svobody k cestě do Londýna, kde měl příbuzné v balírnách masa. V šest hodin, když už jeho letadlo burácelo po ranveji, zeptal se Carelly jeden televizní redaktor, který chtěl udělat z příběhu Sonnyho Colea vzrušující televizní drama o černo-bílém napětí a rodinné vendettě, jak se cítil, když zabíjel člověka, kdysi obžalovaného z vraždy jeho otce.

Brown se ujal odpovědi a řekl: „Zabila ho moje rána.“

Carella přemýšlel, jak se vlastně cítil.

Po pravdě řečeno, nevěděl.

Asi docela dobře.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai