Udělal jsem to já!

Ed McBain

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Ve služebně 87. policejního revíru je docela obyčejný říjnový den. Za okny kypí město, detektivové píšou zprávy a vyměňují si dobromyslné žerty, zvoní telefony. Až detektiv Meyer Meyer přijme hlášení, že v knihkupectví na Culverově třídě postřílel neznámý šílenec čtyři lidi. Vyšetřování začne jako obvykle, ale případ se mění v neobvyklý: mezi obětmi je i snoubenka Berta Klinga. Nejen Klingovi přátelé Carella a Meyer, ale celá policejní stanice, otřesená žalem svého kolegy, bere případ za svůj. O život koho z těch čtyř usiloval vrah, to je základní problém. Je možné, že by to byla mladá milující a milovaná Claire? Detektivové získávají informace o všech obětech a dostávají se i k zajímavým faktům ze života Claire. Na důvod a pachatele vraždy se přijde téměř náhodou a díky houževnatosti detektivů.

Zdroj BBart

Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2002

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1961 Ed McBain

All rights reserved

Z anglického originálu Lady, lady, I did it!

(First published in Great Britain 1980 by Pan Books Ltd.)

přeložila © 2002 Alena Maxová

Redakce textu: Richard Podaný

Grafická úprava obálky © 2002 Bohumil Fencl

Jazyková korektura: Ludmila Bóhmová

Tisk: Centa, s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-714-X

Věnováno Henrymu Morrisonovi

Město v této knížce,

lidé a místa,

všechno je fiktivní,

jen postupy policie

se zakládají

na zavedené

technice pátrání.

1

Neměnný rituál.

Rituál říjnového slunce, které nahlédne zamřížovanými okny a usadí se jako jantarová kaluž na podrápané prkenné podlaze. Se sluneční kaluží se slévají stíny – stíny vysokých mužů bez sak, jen v košilích; je už říjen, ale ve služebně je horko a babí léto odumírá pozvolna.

Zazvoní telefon.

Za okny hlučí velkoměsto. Sborový křik dětí vypuštěných ze školy, pouliční prodavač za svým vozíkem – „Párky v rohlíku, oranžáda“ – zvučný rachot autobusů a aut, úsečný klapot dámských podpatků, duté rachtání odřených kolečkových bruslí na křídou počmáraných chodnících. Občas město naráz ztichne, je téměř slyšet tlukot srdce. Ale to ticho je jen součástí městského hluku, toho neměnného rituálu. Někdy v něm projde pod okny služebny milenecký pár a jeho šepot stoupá vzhůru a zaniká. Policista vzhlédne od psacího stroje. Město za okny si žije po svém.

U chladicí nádržky s vodou stojí detektiv. V ruce drží papírový kelímek, čeká, až se naplní, a pak zakloní hlavu a pije. V pouzdru připnutém k levé straně opasku spočívá policejní šestiranná osmatřicítka Speciál. Z opačného konce místnosti se ozývá váhavým a přerývaným klapotem psací stroj, ale zprávy je potřeba naťukat, dokonce v trojím vyhotovení, policisti nemají osobní sekretářky.

Zvoní další telefon.

„Sedmaosmdesátá, Carella.“

V té místnosti neexistuje čas. Jedna událost stíhá druhou, překrývají se a společně vytvářejí klasický rituál policejní práce. Jeho tvář se den ze dne mění jen nepatrně. Je tu rutina kancelářská a rutina vyšetřovací, jen výjimečně se objeví případ, který klasický rituál poruší. Práce policistů připomíná býčí zápasy. Vždycky je tu aréna, vždycky je tu býk a vždycky jsou tu matadoři a pikadoři a obligátní hudba arény; trumpeta, která zahajuje Pannou Marií z Macareny, a po celou dobu zápasu rituální hudba uvádějící jednotlivá stadia soupeření, které je vším, jen ne soupeřením. Býk obvykle zemře. Někdy, jestliže je to výjimečně udatný býk, ho nechají žít. Nejde o poctivé zápolení, protože výsledek je jistý už před začátkem toho fingovaného boje. Býk zemře. Při tom obětním obřadu dochází ovšem i k překvapením – býk napíchne matadora na rohy nebo přeskočí ohradu arény, ale daný řád se v podstatě nemění, je to odvěký rituál krve.

Práce policie je stejná.

Ta místnost se řídí neměnnými rituály. Muži, kteří tu vykonávají svou práci, nepatří do určitého času, jsou věční. Všichni vězí až po krk v odvěkém rituálu krve.



„Sedmaosmdesátá pátrací skupina, detektiv Kling.“

Bert Kling, její nejmladší člen, svíral sluchátko mezi ramenem a uchem, nahýbal se nad psacím strojem a snažil se vymazat chybu. Napsal špatně slovo „vazebn“.

„Kdo?“ řekl do telefonu. „To se ví, Dave, hoď ji sem.“ Čekal, než Dave Murchison, který obsluhoval dole v ohlašovně telefonní centrálu, přepojí hovor.

U chladicí nádržky naplnil Meyer další kelímek vodou a řekl: „Jemu pořád volají nějaký holky. Když v našem městě děvčata nemají co dělat, zavolají detektiva Klinga a zeptají se, jak se dneska vede zločinu.“ Potřásl hlavou.

Kling ho umlčel nataženou dlaní. „Haló, zlatíčko,“ řekl do telefonu.

„Jo, tak to je ona,“ usoudil Meyer znalecky.

Steve Carella, který právě u vlastního stolu vyřídil telefonát, zavěsil a zeptal se: „Kdo že je to?“

„Kdo bys myslel? Kim Nováková, kdo jinej. Volá každej den. Chce vědět, jestli má koupit akcie Columbia Pictures.“

„Přestali byste laskavě kecat, pánové?“ řekl Kling. A do telefonu: „Jako obvykle. Zase ty naši šašci.“

Na druhém konci linky řekla Claire Townsendová: „Okřikni je, ať nekibicujou. Řekni jim, že se máme rádi.“

„To už vědí,“ řekl Kling. „Poslyš, jsme domluvený na večer?“

„Jsme, ale já se trochu opozdím.“

„Proč?“

„Musím se po škole někde zastavit.“

„Kvůli čemu?“

„Vyzvednout si nějaký skripta. A nemusíš mě hned podezírat.“

„Co kdybys už přestala s tím učením?“ zeptal se Kling. „Co kdyby sis mě vzala?“

„Kdy?“

„Zejtra.“

„Zejtra nemůžu. Zejtra mám moc práce. A mimoto svět potřebuje sociální pracovnice.“

„O svět se nestarej. Já potřebuju manželku. Mám děravý ponožky.“

„Já ti je zaštupuju, až večer přijdu.“

„Já jsem ale počítal s něčím jiným,“ řekl Kling šeptem.

„On šeptá,“ řekl Meyer Carellovi.

„Sklapni,“ poradil mu Kling.

„Vždycky, když to začne bejt zajímavý, přejde na šeptání,“ postěžoval si Meyer a Carella se rozesmál.

„Tohle nemá smysl,“ vzdychl Kling. „Claire, sejdeme se v půl sedmý, jo?“

„Vypadá to spíš na sedm,“ odpověděla. „Abys věděl, přijdu v přestrojení. Aby mě ta tvá zvědavá bytná nepoznala, až strčí nos do chodby.“

„Co to povídáš? V jakým přestrojení?“

„Uvidíš.“

„Ne, pověz. Co máš na sobě?“

„No tak… bílou blůzu, tu s rozhalenkou, víš, a kolem krku malinkatý perličky. A černou sukni, strašně úzkou, s tím širokým páskem, tím, co má tu stříbrnou přezku…“

Kling se při její řeči bezděky usmíval, protože si ji v duchu představil, jak stojí v univerzitní telefonní budce. Věděl, že se sklání těsně ke sluchátku – měří skoro metr sedmdesát a budka pro ni div není malá. Vlasy, černé jako havran, bude mít sčesané dozadu, hnědé oči při řeči naléhavé a živé, na rtech snad slabý úsměv. Nabíraná bílá blůza se bude k pasu zužovat, černá sukně spadat z oblých boků rovně dolů přes stehna a dlouhé nohy…

„… naboso, když je tak strašně horko,“ řekla Claire, „černý lodičky na jehlách a nic víc.“

„To má být to přestrojení?“

„Abys věděl, koupila jsem si novou podprsenku,“ dodala Claire šeptem.

„Ne?“

„Počkej, až uvidíš, co se mnou udělala, Berte.“ Po chvilce dodala: „Máš mě rád, Berte?“

„Vždyť víš, že mám.“

„Právě se ho zeptala, jestli ji má rád,“ řekl Meyer a Kling se na něj zaškaredil.

„Řekni,“ šeptala Claire.

„Teď nemůžu.“

„Povíš mi to potom?“

„Mmmm,“ řekl Kling a podíval se s obavami na Meyera.

„Počkej, až uvidíš tu podprsenku,“ řekla Claire.

„Už se moc těším,“ řekl Kling. Pozorně sledoval Meyera a dával si pozor na slova.

„Nezdá se, že by tě to moc zajímalo,“ řekla Claire.

„Zajímá. Jen je to trochu složitý.“

„Jmenuje se ‚Hojnosť,“ řekla Claire.

„Co?“

„Ta podprsenka.“

„To je pěkný,“ řekl Kling.

„Co tam, prosím tě, dělají? Stojí kolem tvýho stolu a funí ti za krk?“

„To zrovna ne, ale už se s tebou radši rozloučím. Uvidíme se v půl sedmý, holčičko.“

„V sedm,“ opravila ho Claire.

„Tak jo. Pa, moje zlato.“

„Hojnost,“ zašeptala a zavěsila. Kling položil sluchátko.

„Víte co?“ řekl. „Zavolám telefonní společnost a požádám, aby nám tady zřídili budku.“

„Ty nemáš co mít soukromý rozhovory na účet města,“ řekl Carella a mrkl na Meyera.

„Já jsem netelefonoval, jenom jsem to vzal. A kromě toho má člověk právo aspoň na kousek soukromí, i když pracuje s partou nadrženejch puberťáků. Nechápu, proč bych nemoh mluvit se svou snoubenkou, aniž –“

„Je naštvanej,“ usoudil Meyer. „Říká snoubenka místo moje holka. Hele, promluv s ní, zavolej jí a řekni, že jsi poslal všechny ty gorily pryč a že teď můžeš mluvit. Běž!“

„Vlez mi na hrb,“ řekl Kling. Vztekle se obrátil zase ke svému psacímu stolu a nevzpomněl si, že právě hodlal něco vymazat. Pustil se do psaní a najednou si uvědomil, že píše znova to, co už napsal. Zuřivě vyrval téměř dokončenou zprávu ze stroje. „Vidíte, co jste zavinili!“ zařval bezmocně. „Teď musím začít úplně znova.“ Potřásl zoufale hlavou, z nejhořejší zásuvky vytáhl bílý, modrý a žlutý formulář Zprávy oddělení detektivů, vložil mezi listy kopírovací papíry a začal znova pomstychtivě bušit do kláves.

Steve Carella šel k oknu a zadíval se na ulici. Byl vysoký a štíhlý a klamal přirozenou elegancí; jak stál vedle mříží, zalitý sluncem pozdního odpoledne, nic na urostlém těle neprozrazovalo ničivou sílu svalnaté hrudi a paží. Sluneční záře zdůrazňovala jeho vysoké lícní kosti a zvlášť zešikmené oči, takže z profilu působil trochu orientálně.

„V tuhle denní dobu se mi chce spát,“ řekl.

Meyer se podíval na hodinky. „To je tím, že už nás přijdou brzo vystřídat.“

Na druhém konci místnosti Kling dál mlátil do klávesnice psacího stroje.



Nepočítáme-li poručíka Byrnese, patřilo do 87. pátrací skupiny šestnáct detektivů. Z těch šestnácti byli obvykle čtyři někde za zvláštními úkoly a zbývajících dvanáct se dělilo na čtyři směny po třech mužích. Na rozdíl od pochůzkářů měli detektivové svůj vlastní rozvrh. Byl sice volný, ale platil. Dělil se na dvě šichty: jednu od osmi ráno do osmnácti a druhou od osmnácti do osmi ráno. Noční směna byla delší a nedá se říct, že by byla oblíbená, ale přesto ji všichni vyfasovali každý čtvrtý den. Po čtyřech dnech měli volno, což byl pojem, který moc neznamenal, protože každý policista je ve službě čtyřiadvacet hodin denně, jak je rok dlouhý. Kromě toho většina příslušníků pátračky shledávala, že ty volné dny potřebuje k životně důležitým pochůzkám. Udržovat rozvrh bylo složité, protože detektivové pověřovaní speciálními úkoly se měnili, a také protože se denně od pondělka do čtvrtka konaly takzvané parády. Po detektivech se žádalo, aby se těchto přehlídek zúčastňovali a seznamovali se na nich s pachateli trestných činů z celého města. A protože detektivové museli být i při soudních jednáních a svědčit při procesech, nebylo snadné rozvrh dodržet. Směny měnily své složení, detektivové přicházeli a odcházeli, často jich bylo ve služebně osm místo tří. Rozvrh se vyvěšoval každý týden, ale řídit se jím bylo neproveditelné.

Jedno však zůstávalo v každém případě neměnné. Střídající detektivové přicházeli na základě nepsané dohody do služebny patnáct minut před začátkem svého turnusu; ten zvyk si zachovali z doby, kdy byli pochůzkáři. Ti, kdo měli noční, se obvykle do služebny trousili už mezi půl šestou a třemi čtvrtěmi na šest.

Když zazvonil telefon, bylo čtvrt na šest.

Vzal ho Meyer a řekl: „Sedmaosmdesátá pátrací skupina, detektiv Meyer.“ Přitáhl si blok. „Jo, spusť,“ dodal. Začal psát. „Jo,“ řekl. Zapsal si adresu. „Jo.“ Psal dál. „Jo, hned jsme tam.“ Zavěsil. „Steve, Berte,“ řekl, „chcete to vzít?“

„Co je to?“ zeptal se Carella.

„Nějakej cvok střílel v jednom knihkupectví na Culverový,“ řekl Meyer. „Na zemi zůstali ležet tři mrtví.“



Kolem knihkupectví se už shromáždil dav lidí. Před vchodem hlásal nápis: DOBRÉ KNIHY, DOBRÉ ČTENÍ. Na chodníku stáli dva uniformovaní strážníci a na protější straně ulice parkoval služební vůz. Když lidé zaslechli kvílet sirénu policejního sedanu, instinktivně ustoupili. Carella vyskočil první a zabouchl za sebou dveře. Počkal, až Kling obejde vůz, a pak se oba vydali k obchodu. Strážník u dveří řekl: „Je tam hromada mrtvejch.“

„Kdy jste sem přišli?“

„Před pár minutama. Projížděli jsme městem a pak jsme chytili hlášku. Zavolali jsme hned, jak jsme zjistili, o co jde.“

„Umíte dělat zápis?“

„Umím.“

„Tak pojďte, zapíšete mi to.“

„Provedu.“

Vydali se dovnitř. Ani ne metr ode dveří spatřili první oběť. Zhroucený muž se částečně opíral o regál s knihami, částečně se rozvalil na podlaze. Měl na sobě modrý lehký oblek a v ruce dosud držel knihu. Po paži mu stékala krev a třísnila mu rukáv, pak pokračovala přes ruku s knihou. Kling se na něj podíval a hned věděl, že tohle bude ošklivý případ. Jenže mu ještě nedošlo, jak moc ošklivý.

„Tady je další,“ řekl Carella.

Druhá oběť se nacházela o něco víc než tři metry od první. Byl to další muž. Neměl sako a zkroucený byl tak, že se mu hlava vklínila‘ právě mezi regál s knihami a podlahu. Když se přiblížili, nepatrně hlavou pohnul a pokusil se ji vymanit z té nepohodlné pozice. Na límec u košile mu vytryskl čerstvý příval krve a hlava opět klesla. Strážníkovi vyrazil z vyschlého hrdla poněkud zhrozený hlas: „On žije!“

Carella se sklonil k raněnému. V hrdle mu zel otvor od kulky, která ho zasáhla. Carella se podíval na rozervanou tkáň a svalstvo a na okamžik přimhouřil oči; byl to rychlý pohyb jako cvaknutí kamery a Carella oči hned zase otevřel. Obličej mu ztvrdl v sevřenou masku.

„Zavolali jste pohřebák?“ zeptal se.

„Hned, jak jsem přišel,“ řekl pochůzkář.

„Jsou tu ještě další dva,“ ozval se jakýsi hlas. Kling se otočil od muže v modrém obleku. Promluvil malý, ptáku podobný mužík s holou hlavou. Krčil se u jednoho regálu, ruku tiskl k ústům. Na sobě měl obnošený hnědý svetr, pod ním bylo vidět bílou košili. Na obličeji a v očích se mu zračila šílená hrůza a vyrážel přidušené vzlyky, doprovázené slzami, které mu stékaly z očí cik cak po obou stranách nosu. Dva další, říkal si Kling, když se k němu blížil. Meyer řekl, že jsou tři. Ale oni jsou čtyři.

„Vy jste majitel tady toho obchodu?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl mužík. „Buďte tak hodný a podívejte se po těch ostatních. Tamhle vzadu. Přijede sanitka? Blázen, učiněný blázen! Jděte za těma ostatníma, prosím vás! Třeba ještě žijou! Jedna je žena. Jděte se na ně podívat, moc vás prosím!“

Kling přikývl a šel do zadní části krámu. Třetího muže našel skloněného nad pultem a vedle něj otevřenou knihu; zřejmě si četl, když vypukla palba. Byl mrtvý, měl otevřená ústa a rozšířené, nevidoucí oči. Kling natáhl ruku a šetrně mu zatlačil víčka.

Žena ležela na podlaze vedle něho.

Na sobě měla rudou blůzu. Bylo jasné, že kulka ji zasáhla s plnou náručí knih. Klesla k zemi a knihy se sesypaly na ni a na podlahu. Jedna jí ležela právě pod nataženou pravicí, druhá, rozevřená jako stan, jí přikrývala obličej a vlasy. Třetí se jí opírala o oblý bok. Rudá blůza se při pádu vytáhla z černé sukně a sukně se vykasala přes horní část dlouhých nohou. Jedna noha byla ohnutá, druhá natažená a ztuhlá. Několik centimetrů od jedné bosé nohy ležela černá lodička s vysokým podpatkem. Mrtvá neměla punčochy.

Kling poklekl vedle ní. Tituly knih se mu bůhvíproč vryly do paměti: KULTURNÍ VZORCE a ZDRAVÁ A ROZUMNÁ SPOLEČNOST a ZÁSADY A METODY VEDENÍ POHOVORŮ. Najednou se mu rozbřesklo, že ta rudá blůza není vůbec rudá. Cípek, který vyklouzl ze sukně, byl bílý. Dívce zely v boku dvě obrovské díry a neustále z nich proudila krev, jež barvila bílou blůzu na rudo. Při pádu se jí přetrhla šňůra drobounkých perliček a ty ležely rozházené po podlaze, světélkující ostrůvky v lepkavé sražené krvi. Při pohledu na ni zabolelo Klinga u srdce. Sáhl po knížce, která jí přikrývala obličej, zdvihl ji a bolest se náhle změnila v osobní pocit, který zasáhl přímo jeho.

„Pro Ježíše Krista,“ řekl.

V jeho hlase zaznělo něco, co přimělo Carellu, aby se rozběhl do zadní části obchodu. A pak se ozval Klingův výkřik, jediný pronikavý a zoufalý výkřik, který prorazil zaprášený vzduch, čpící střelným prachem.

„Claire!“

Když k němu Carella doběhl, držel mrtvou v náručí. Ruce i obličej měl zamazané od krve Claire Townsendové. Líbal její neživé oči a nos a hrdlo, bez přestání opakoval „Claire, Claire“, a Steve Carella si to jméno a zvuk Klingova hlasu zapamatoval až do konce života.

2

Detektiv poručík Peter Byrnes večeřel se svou ženou a synem, když ho Carella zavolal. Harriet, která byla ženou policisty už hezky dlouho, poznala ihned, že je to někdo z pátračky. Lidé ze sedmaosmdesátky zásadně volali, když rodina byla uprostřed večeře. Ne, docela takhle to nebylo. Někdy volali o půlnoci, když všichni spali.

Řekla „Já to vezmu,“ vstala od stolu a šla do předsíně, kde byl na stolku telefon. Usmála se, sotva poznala Carellův hlas. Dosud si pamatovala, jak – ani ne tak dávno – se Carella velice osobně angažoval v situaci, která ohrožovala celou Byrnesovu rodinu. Při vyšetřování toho případu Carellu jeden dealer s drogami v Groverově parku postřelil a ona dosud nezapomněla na ten dlouhý Štědrý den, který probděli, když si mysleli, že zemře. Přežil to a ona se teď při zvuku jeho hlasu bezděky usmála, jako by mu byla trvale vděčná a potěšená a překvapená jeho přítomností.

„Harriet,“ řekl, „buď tak hodná, potřebuju mluvit s Petem.“

V jeho hlase se ozýval naléhavý podtón. Řekla prostě „Samozřejmě, Steve“ a pospíšila si od telefonu do jídelny. „Je to Steve,“ řekla.

Byrnes odstrčil židli. Byl to solidní muž s úspornými pohyby, které budily dojem, že jsou přímou přeměnou myšlenky v energii. Židle se odsunula, ubrousek se octl zpátky na stole a poručík šel čile a rychle k telefonu, zdvihl sluchátko a promluvil, jen co je přiložil k ústům.

„Ano, Steve?“

„Pete… já… já…“

„Co je?“

„Pete…“

„Co se děje, Steve?“

Na druhém konci linky bylo ticho. Byrnese napadlo, že Carella snad… pláče?

Přitiskl sluchátko k uchu, poslouchal a čekal. V levém oku mu začalo cukat.

„Pete, já jsem… jsem v knihkupectví na Culverový a… a…“

Pauza. Byrnes čekal. Slyšel, jak se Carella někoho ptá na přesnou adresu toho knihkupectví. Čísi zastřený hlas mu to sděloval.

„U Severní devětačtyřicátý,“ řekl Carella do telefonu. „Jmenuje se Kni… Knihomol. To je jméno toho obchodu, Pete.“

„Dobrá, Steve,“ řekl Byrnes. Pořád ještě čekal.

„Pete, já myslím, že bys asi měl přijít.“

„Dobrá, Steve,“ souhlasil Byrnes. A pořád ještě čekal.

„Pete, já… teď nemůžu. Kling je… Pete, to je strašný.“

„Co se stalo?“ zeptal se Byrnes tiše.

„Někdo vešel dovnitř a… vy… vystřílel to tu. Ta… ta… tá… ta…“

Nemohl to ze sebe vypravit. Jeho koktání naplnilo linku jako přidušená palba z kulometu. Ta-ta-ta-ta-ta – a Byrnes vyčkával.

„Taky Klingovo děvče,“ vyhrkl Carella jedním dechem. „Je mrtvá.“

Byrnes zalapal po dechu. „Hned jsem tam,“ řekl a prudce zavěsil. Na okamžik se mu jen nesmírně ulevilo. Očekával něco horšího – že se něco stalo Carellově ženě nebo dětem. Ale úleva trvala krátce a vzápětí následoval pocit viny. Klingovo děvče, pomyslel si a snažil se vybavit si její podobu, jenže se s ní nikdy nesetkal. A přesto mu připadala jako živá, protože ve služebně slýchal otřepané vtípky na Klingův románek s mladičkou sociální pracovnicí. Košilaté policajtské vtípky… a teď je mrtvá… a Kling…

Tak.

A má to. Nejdřív ze všeho měl starost o Carellu, protože ho pokládal málem za nejstaršího syna. Ale teď myslel na Klinga, mladého blond chlapce s nevinnýma očima, který se octl v situaci, před níž se nedá uhnout.

Byrnes nechtěl myslet tímhle způsobem. Jsem policista, říkal si, řídím pátrací skupinu a jsem její šéf, její kapitán. Jsem jejich „starej“, tak mi říkají. Nemůžu, prostě se nemůžu zaplítat do soukromého života příslušníků mé pátračky, nejsem ksakru jejich táta!

Připjal si pistoli, nasadil klobouk, políbil Harriet a poklepal na rameno svému pravému synovi Larrymu. Když vyšel z domu, měl na tváři starostlivý a dojatý výraz, protože do života svých lidí byl zapletený už hezky dlouho. Snad nebyl proto lepší policista, ale lepší člověk docela určitě.



Když Byrnes dorazil ke knihkupectví, čekalo před obchodem šest detektivů ze sedmaosmdesátky. Meyer Meyer sehnal za sebe náhradu a přivedl dva muže z blížící se noční směny. Cotton Hawes a Andy Parker neměli službu, ale z noční jim zatelefonovali, co se stalo, a tak si oba pospíšili ke knihkupectví. Bob 0’Brien měl zvláštní úkol v kadeřnictví vzdáleném čtyři bloky, a když mu pochůzkář sdělil tu novinu, nechal všeho a vzal to úprkem do knihkupectví.

Když Byrnes vystoupil ze svého auta, stáli všichni rozpačitě na chodníku. Dva z nich tu byli plným právem, úředně vzato tu být měli. Ti ostatní přišli z vlastní vůle a postávali tu trochu přihlouple, jak to bývá u dobrovolníků, kteří nevědí, proč přišli, a čekají, až jim někdo řekne, co mají dělat. Byli tu i dva policajti z Oddělení vražd, kteří venku pokuřovali a klábosili s policejním fotografem. U obrubníku stála sanitka a ulici přehrazovaly čtyři hlídkové vozy. Desítka pochůzkářů se snažila odhánět zvědavce. Několik reportérů, kteří okouněli v Městské ústředně naproti policejnímu ředitelství, získalo zprávu od dispečera odpovědného za policejní vysílání a přihnalo se úprkem zjistit, kolem čeho je tolik křiku.

Jakmile Meyer spatřil poručíka, odtrhl se od hloučku mužů, rychle k němu přistoupil a srovnal svůj krok s jeho.

„Kde je Steve?“ zeptal se Byrnes.

„Vevnitř.“

„A Bert?“

„Poslal jsem ho domů.“

„Jak mu je?“

„Jak by bylo tobě?“ opáčil Meyer a Byrnes přikývl. „Musel jsem ho přinutit, aby odešel. Poslal jsem s ním dva strážníky. To děvče… ne, Pete, tohle je malér jaksepatří.“

Ustoupili stranou, když kolem nich přecházeli dva saniťáci s člověkem na nosítkách.

„To je ten poslední,“ řekl Meyer. „Když sem přišli, jeden ještě žil. Nevím, jak dlouho vydrží. Doktor myslí, že má roztříštěnou páteř.“

„Kolik je jich celkem?“ zeptal se Byrnes.

„Čtyři. Tři mrtví.“

„Byla… bylo to Klingovo děvče…?“

„Jo. Mrtvá, už když jsme přišli.“

Byrnes krátce přikývl. Než vešel do knihkupectví, řekl: „Pověz 0’Brienovi, že jeho místo je v tom kadeřnictví, a ostatním řekni, ať jdou domů, že je zavoláme, kdybysme je potřebovali. Kdo přijímal tu hlášku, Meyere?“

„Dostali jsme ji asi půl hodiny před střídáním. Chceš, abysme tu zůstali?“

„Kdo vás střídal?“

„Di Maeo, Brown a Willis.“

„Kde je Di Maeo?“

„Ve služebně, bere telefony.“

„Řekni Willisovi a Brownovi, ať tu zůstanou. Máš dneska večer něco důležitýho?“

„Ne, ale rád bych zavolal Sáře.“

„Můžeš se tu chvilku zdržet?“

„Samo.“

„Dík,“ řekl Byrnes a vešel do knihkupectví.

Mrtvoly už byly pryč. Na podlaze a regálech s knihami zůstaly jen jejich křídou nakreslené obrysy. Dva technici z policejní laboratoře se snažili sejmout čerstvé otisky. Byrnes hledal očima Carellu a pak ho něco napadlo. Šel rychle ke vchodu do krámu.

„Willisi!“

Hal Willis odstoupil od skupiny mužů na chodníku. Byl malý, jen o poznání vyšší než pro policisty vyžadovaný metr třiasedmdesát. Pohyboval se s ukázněnou přesností, měl drobnou kostru a půl života věnoval studiu a provozování džuda; z každého jeho pohybu bylo patrné, že si je neustále vědom své váhy a celkové kondice. Přistoupil k poručíkovi a řekl: „Přeješ si, Pete?“

„Chci, abys zašel do nemocnice. Vem s sebou Browna. Pokuste se dovědět něco od toho člověka, který ještě žije.“

„Ano, Pete.“

„Je na tom moc zle,“ řekl Byrnes. „Výpověď umírajícího u soudu platí, na to nezapomeň.“

„Jasně,“ řekl Willis. „Která nemocnice to je?“

„Ví to Meyer. Zeptej se ho.“

„Ještě něco?“

„Prozatím ne. Kdyby tě k němu nechtěli pustit, udělej randál. Jestli se něco dozvíš, zavolej mi do služebny, budu tam.“

„Rozumím.“

Byrnes se vrátil do obchodu. Steve Carella seděl na vysoké židličce v jednom rohu místnosti. Sepjaté ruce mu visely mezi koleny. Když se Byrnes přiblížil, upíral oči na podlahu.

„Steve?“

Přikývl.

„Jsi v pořádku?“ Znova přikývl.

„No tak, přestaň!“

„Cože?“

„Nech toho a prober se.“

Carella zvedl hlavu. Oči měl vyhaslé. Podíval se rovnou na Byrnese a rovnou skrze něj. „Zatracená, hnusná práce,“ řekl.

„Já vím, je to…“

Podrobnosti:

Martin Fennerman je majitelem a provozovatelem knihkupectví „Knihomol“ na výše uvedené adrese. Adresa bydliště: Harrisova 375. Riverhead. Fennermanovi je sedmačtyřicet let, je rozvedený, dvě děti žijí se znovu provdanou manželkou Olgou Trentovou (manžel Ira Trent) v Bethtownu. Fennerman vlastní a provozuje knihkupectví na shora uvedené adrese dvanáct let. Obchod byl vyloupen v roce 1954, zloděj byl zatčen – viz zprávu odd. det. 41-F-38, odsouzen do věznice v Castleview, propuštěn pro dobré chování v lednu 1956, vrátil se do Denveru, kde je řádně zaměstnán.

Výpověď pana Fennermana:

Obchod je otevřený denně mimo neděli. On sám přichází do práce v devět ráno a zavírá v šest večer s výjimkou soboty, kdy je otevřeno do 20 hodin. Až na loupežné přepadení v roce 1954 neměl v této části města nikdy potíže, i když okolí není pro knihkupectví ideální. Ten večer, kdy přišel vrah, bylo v obchodě sedm lidí. Pan Fennerman počítá zákazníky, jak přicházejí. Sedí za vysokým pultem přímo u vchodu a kontroluje nákupy odcházejících zákazníků. Na pultě je pokladna, papírové sáčky na nákupy jsou pod pultem. Fennermanův systém počítání příchozích má podle něho zabránit drobným krádežím. V každém případě bylo v obchodě sedm lidí, když vešel vrah. Podle Fennermana to bylo v 17.10. Jedna ze zatoulaných kulek roztříštila hodiny na zadní stěně a zastavila je v 17 hodin a 7 minut. Podle Fennermana zahájil vrah střelbu hned, jak vešel, takže přesný čas by byl pět nebo šest minut po páté odpoledne.

Příchozí byl vysoký metr osmdesát, možná i víc. Měl na sobě tvídový svrchník, šedý měkký klobouk, tmavé brýle, černé rukavice. Fennerman si zvláště pamatuje ty černé rukavice. Domnívá se, že svrchník mohl být modrý, ale jistě to neví. Vrah vešel do obchodu s rukama v kapsách, zastavil se hned za pokladnou, vytáhl ruce z kapes a začal střílet. Měl dvě pistole. Střílel do uličky vedoucí do prodejny, dokud nevyprázdnil obě zbraně, říká Fennerman, pak se otočil a vyběhl ven. Fennermanovi a nikomu jinému neřekl ani slovo. Ti čtyři, které zastřelil, stáli v uličce vedoucí od pokladny dozadu. Zbývající tři lidé byli v jiné chodbičce, vlevo od vchodu. Fennerman říká, že nikdo nevěděl, co se děje, až když bylo po všem. Jedna žena omdlela, když vrah prchal ven. Zde jsou jména a stav těch sedmi osob přítomných v obchodě v dotyčné době, s výjimkou Fennermana:

Claire Townsendová – mrtvá při příchodu policie

Anthony La Scala – dtto

Herbert Land – dtto

Joseph Wechsler – hospitalizován, střelen do krku

Myra Kleinová – hospitalizována, v šoku

Barbara Deeringová – vrátila se domů

James Woody – vrátil se domů

„Já to nechci, nechci to!“ opakoval Carella a už skoro křičel. „Chci jít domů a pohladit si děti a nemít ruce od krve –“

„Dobře –“

„Nechci s tím mít nic společnýho!“ zařval Carella.

„To nechce nikdo. Přestaň vyvádět.“

„Přestaň vyvádět, říkáš? Mám přestat vidět tu chudinku ubohou, jak leží na podlaze celá zkroucená a bezvládná a krvácí? Nebo Berta, jak ji drží v náručí celý od krve a konejší ji a houpe… pro rány Boží!“

„Nikdo tě nežádal, aby ses dal k policii,“ řekl Byrnes.

„Máš bohužel pravdu, nikdo to po mně nechtěl. No jasně, jasně že ne!“ Do očí mu vhrkly slzy. Seděl na té vysoké židličce a úporně svíral ruce, jako by ho měly udržet, aby nezešílel. „Bert opa… pořád opakoval její jméno a houpal ji v náručí. A já jsem se ho dotknul a pokoušel se… Chtěl jsem, aby věděl, že jsem s ním. Jen to, chápeš? A on se ke mně otočil, ale nevěděl, kdo jsem. Jen se otočil a zeptal se ‚Claire?‘ Jako kdyby mě žádal, abych to popřel, abych mu řek, že… že ta mrtvá, kterou drží v náručí, není jeho, děvče, chápeš to, Pete? Pete, chápeš to?“ Začal vzlykat. „Ach ten hajzl, ten zatracenej hajzl!“

„Tak pojď,“ řekl Byrnes.

„Dej mi pokoj!“

„Pojď, Steve, já tě potřebuju,“ řekl Byrnes.

Carella mlčel.

„Takhle mi nejsi k ničemu.“

Carella zhluboka vzdychl. Vytáhl kapesník, vysmrkal se a vrátil ho do kapsy. Vyhnul se Byrnesovým očím, přikývl a slezl ze židličky. Znova vzdychl.

„Jak… jak je Bertovi?“ zeptal se.

„Meyer ho poslal domů.“

Carella přikývl.

„Vyslechli jste někoho?“

Carella zavrtěl hlavou.

„Myslím, že bysme měli,“ řekl Byrnes.

3

Byrnes právě podepisoval zprávu, kterou si sám naťukal, když zazvonil telefon. Zdvihl sluchátko. „Sedmaosmdesátá pátrací skupina, Byrnes.“

„Pete, tady je Hal. Jsem pořád ještě v nemocnici.“

„Máš něco?“ zeptal se Byrnes.

„Ten člověk právě umřel,“ řekl Willis.

„Řek něco?“

„Jen málo, vypadá to jako jméno. Opakoval ho několikrát.“

„Jaký jméno?“

„Něco jako Otto McNick. Řekl ho čtyřikrát nebo pětkrát. Otto McNick.“

„To je všechno, co řek?“

„Všechno.“

„Dobře. Zkus, jestli tě nechají promluvit s tou ženskou, co ji tam mají. Jmenuje se Myra Kleinová. To je ta, co v krámě omdlela. Utrpěla šok, proto je tam.“

„Provedu,“ řekl Willis a zavěsil.



Když Willis přišel do jejího pokoje, měla Myra Kleinová na sobě bílý plášť a trpce si stěžovala na městské veřejné činitele. Policie zřejmě poslala slečnu Kleinovou do nemocnice proti její vůli a zřejmě ji tam teď drželi opět proti její vůli. Vynadala sestře, která se jí snažila podat sedativum, otočila se ke dveřím, když je Willis otevřel, a zaječela: „Co chcete vy?“

„Rád bych –“

„Jste doktor?“

„Nejsem, madam…“

„Jak se dostanu z tohohle blázince?“ zaječela slečna Kleinová. „Kdo jste?“

„Detektiv třetí třídy Harold Will –“

„Detektiv?“ zařvala slečna Kleinová. „Detektiv? Koukejte, ať už jste pryč!“ obořila se na sestru. „To vy jste mě sem poslali!“

„Ne, madam, já jsem jen –“

„Je snad omdlít zločin?“

„Není, ale –“

„Řekla jsem jim, že mi nic není. Řekla jsem jim to.“

„Totiž, madam, já –“

„Místo toho mě strčili do sanitky! V bezvědomí, když jsem se nemohla bránit!“

„Když jste byla v bezvědomí, madam, jak –“

„Nevykládejte mi, co se mnou bylo,“ ječela slečna Kleinová. „Já se o sebe dokážu postarat sama. Řekla jsem jim, že jsem v pořádku. Neměli právo strčit mě do sanitky, když jsem nebyla při sobě!“

„Komu jste to řekla, paní Kleinová?“

„Slečno Kleinová, bych prosila – a co je vám do toho, komu jsem to řekla?“

„Jde o to, slečno Kleinová –“

„Ať už je ten chlap pryč, nechci mluvit s policajtama!“

„– že když jste byla v bezvědomí –“

„Povídám, ať už je ten člověk pryč!“

„– jak jste mohla někomu říct, že jste v pořádku?“

Myra Kleinová zírala na Willise němě celé dvě minuty. „Kdopak jste, jeden z těch policajtskem chytráků?“

„No…“

„Já tu ležím v šoku jak mrtvola,“ řekla slečna Kleinová, „a oni mi sem pošlou Sherlocka Holmese!“

„Vezmete si teď tu pilulku, slečno Kleinová?“ zeptala se sestra.

„Táhněte odsud, vy mizernej flákači, než –“

„Uklidní vás to,“ namítala sestřička.

„Že mě to uklidní? Mě to má uklidnit? Proč si myslíte, že potřebuju uklidnit?“

„Nechte tu ten prášek, sestřičko,“ řekl Willis opatrně. „Slečna Kleinová si ho třeba vezme později.“

„Jo, nechte tu ten prášek a zmizte a pana Holmese vemte s sebou!“

„Ne, já tu zůstanu,“ řekl Willis tiše.

„Kdo pro vás poslal? Kdo vás potřebuje?“

„Chci vám položit několik otázek, slečno Kleinová,“ řekl Willis.

„Nechci odpovídat na žádný otázky. Jsem nemocná. Jsem v šoku. A teď už vypadněte a hned!“

„Slečno Kleinová,“ řekl Willis klidně. „O život přišli čtyři lidé.“

Myra Kleinová na něj civěla s otevřenými ústy. Pak pokývala hlavou. „Nechte tu ten prášek, sestro,“ řekla. „Promluvím si s panem – jak že se jmenujete?“

„Willis.“

„Nechte tu ten prášek, sestři.“ Počkala, až se za sestrou zavřely dveře. Pak řekla: „Já jsem nedokázala myslet na nic jinýho, než na bratrovu večeři. Vrací se z práce v sedm a teď už je víc a on si potrpí na to, aby bylo jídlo na stole, když přijde. A já si tu ležím ve špitále! Myslela jsem na to, na nic jinýho.“ Odmlčela se. „Pak jste řekl, že přišli o život čtyři lidi, a já jsem najednou jedna z těch, co vyvázli.“ Důrazně pokývala hlavou. „Co chcete vědět, pane Willisi?“

„Můžete mi povědět, co se dělo v tom knihkupectví, slečno Kleinová?“

„To se ví. Dala jsem píct maso asi v půl pátý – je to škoda, dělat pečeni, když jsme na ni jen já s bratrem, tolik jí zbyde, víte, ale on má rád rostbíf, a tak ho občas dělám. Tak jsem ho dala píct v půl pátý – mám automatickou troubu, co ji nařídíte, aby se vypnula, když je maso upečený. Postavila jsem taky brambory, fazole, ty by byly hotový za minutku, jen co bych se vrátila domů. Chtěla jsem si dojít pro jednu knížku. V tom knihkupectví totiž taky půjčujou knihy, na levý straně – a tam jsem stála, když ten chlap začal střílet.“

„Byl to muž, slečno Kleinová?“

„Ano, aspoň myslím. Moc jsem toho neviděla. Stála jsem tam, co pan Fennerman půjčuje knihy, když jsem najednou zaslechla tu hlasitou ránu. Tak jsem se otočila a vidím toho chlapa s dvěma pistolema v rukou, jak střílí. Nejdřív jsem nevěděla, co je to, nevím, co jsem si myslela, asi jsem to pokládala za nějakou legraci – já nevím. Pak jsem uviděla, jak se ten příjemnej mladík, co měl na sobě modré letní šaty, najednou kácí na pult a je samá krev, a to už jsem věděla, že to není legrace, že to nemůže být legrace.“

„Co se dělo dál, slečno Kleinová?“

„Myslím, že jsem omdlela. Odjakživa nesnáším pohled na krev.“

„Ale než jste omdlela, tak jste viděla toho muže, jak střílí?“

„Ano, viděla.“

„Můžete mi popsat, jak vypadal?“

„Myslím, že můžu.“ Chvilku mlčela. „Kde mám začít?“

„Třeba jestli byl vysoký? Malý? Průměrně veliký?“

„Řekla bych průměrně.“ Zase chvilku mlčela. „Co myslíte tím průměrně?“

„Metr sedmdesát pět, sedmdesát osm.“

„Ano, tak nějak.“

„Takže byste neřekla, že byl vysoký?“

„Ne. Totiž tak malý jako…“ zarazila se.

„Tak malý jako já nebyl?“ dořekl Willis, s úsměvem.

„Ne, byl větší než vy.“

„Ale opravdu veliký nebyl. Dobrá, slečno Kleinová, jak byl oblečený?“

„Měl pršiplášť,“ řekla slečna Kleinová.

„Jaké barvy?“

„Černý.“

„S páskem, nebo bez?“

„To jsem si nevšimla.“

„Něco na hlavě?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„Čepice,“ řekla slečna Kleinová.

„Jaké barvy?“

„Taky černá. Jako ten plášť.“

„Měl rukavice?“

„Neměl.“

„Ještě něčeho jste si na něm všimla?“

„Ano. Měl brejle proti slunci.“

„Viděla jste z místa, kde jste stála, jestli má nějaké jizvy nebo znamínka?“

„Ne.“

„Nějakou deformaci?“

„Ne.“

„Byl to běloch, nebo černoch, slečno Kleinová?“

„Běloch.“

„Vyznáte se trochu ve zbraních?“

„Nevyznám.“

„Tak jste nepoznala, co za zbraně má v rukou?“

„Co za zbraně?“

„Ano. Jaké ráže, jestli to byly revolvery nebo automatické zbraně… asi takhle, slečno Kleinová. Byly to malé pistole?“

„Mně připadaly obrovské.“

„Víte, jak vypadá pětačtyřicítka?“

„Bohužel ne.“

„To nevadí, slečno Kleinová, moc mi pomáháte. Můžete říct, jak byl ten člověk starý?“

„Hádala bych mu osmatřicet.“

„Jak myslíte, že jsem starý já, slečno Kleinová?“

„Šestatřicet.“

„Příští měsíc mi bude čtyřiatřicet.“

„Tak jsem to skoro uhádla, že?“

„Jste velice bystrá pozorovatelka, slečno Kleinová. Směl bych to za vás shrnout? Říkáte, že jste viděla bělocha starého asi osmatřicet let, průměrného vzrůstu, který měl na sobě černý plášť do deště, černou čepici a brýle proti slunci. Byl bez rukavic, v každé ruce držel velkou pistoli a nezpozorovala jste na něm žádné jizvy nebo znetvořeniny. Je to tak?“

„Přesně,“ řekla slečna Kleinová.

Bylo jasné, že „přesně“ slečny Kleinové a „přesně“ pana Fennermana nedávají dohromady zrovna přesný obraz. Willis dosud nečetl zprávu poručíka Byrnese a nemohl proto vědět, že dva popisy téhož muže jsou sice v několika bodech shodné, ale v několika důležitých věcech se liší. Tak například pan Fennerman řekl, že vrah byl veliký, snad metr osmdesát a víc. Na druhé straně slečna Kleinová popsala vraha jako člověka průměrného vzrůstu. Fennerman řekl, že vrah měl na sobě tvídový kabát a že ten kabát mohl být modrý. Podle slečny Kleinové to byl černý plášť do deště. Fennerman: šedivý měkký klobouk, Kleinová: černá čepice. Fennerman: černé rukavice, Kleinová: bez rukavic.

Willis o těchto nesrovnalostech ještě nevěděl, ale i kdyby věděl, moc by ho nepřekvapily. Vyptával se lidí na podrobnosti spáchaných zločinů už hodně dlouho a značně brzy přišel na to, že většina očitých svědků má jen nepatrné ponětí o tom, co se vlastně stalo. Ať už je příčinou cokoli – okamžité vzrušení, rychlost akce, teorie, že účast zamlžuje objektivitu – ať je tedy příčinou cokoli, popisuje-li očitý svědek nějakou událost, má sklon zabíhat do podivného ovzduší hraničícího s fantazií. Za léta u policie vyslechl nejkurióznější rozporná svědectví. Vyslechl manželky, které naprosto nepřesně popsaly, jak byl manžel oblečený, když ráno odcházel do práce. Slyšel, jak lidé pistole popisovali jako brokovnice, břitvy jako nože, blondýnky jako brunety, čahouny jako prcky, tlusťochy jako vyžlata, a nejmíň v jednom případě svůdnou osmnáctiletou rudovlásku jako tmavovlasého dvacetiletého mládence.

Willis se vyptával dál, protože to je součástí hry. Ta hra se podobá společenské zábavě zvané „Co je to?“; policisti vyslechnou kdejakou fantastickou výpověď a snaží se z těch subjektivních a málo reálných dojmů sestavit obraz objektivní reality. Dostat jej z těch zkreslených úryvkovitých tvrzení je často nemožné. Dokonce i tehdy, když je pachatel konečně zatčen, je jeho líčení trestného činu zabarveno týmiž subjektivními omyly. Práce je tím značně ztížená. U přemýšlivého policisty, jako byl Willis, to někdy vyvolávalo pochybnosti, je-li prostřílené tělo na podlaze knihkupectví skutečné.

Poděkoval slečně Kleinové za ochotu a čas, který mu věnovala, a opustil ji, aby o samotě spolkla svůj prášek a lámala si hlavu bratrovou večeří.



Koncem toho dne – pátku 13. října – už policie všechny čtyři, kdo přežili masakr v knihkupectví, vyslechla ohledně události samotné a také totožnosti vraha. V nezvyklém tichu služebny seděl detektiv Steve Carella u čtyř na stroji napsaných zpráv a snažil se sestavit z nich něco rozumného. Psal tužkou na zadní straně formuláře pro zprávy detektivního oddělení; nejdřív pořídil seznam svědků a pak jejich popisů vraha. Když s tím byl hotov, otráveně se na to podíval, poškrábal se na hlavě a přečetl si to znova.

Svědkové se bezpečně shodovali jen ve třech bodech: vrah byl muž, běloch a měl brýle proti slunci. Z lišících se odhadů jeho věku se Carella nezmohl na spolehlivý úsudek. Dva svědkové si mysleli, že vrah byl velký, podle dvou měl výšku průměrnou. Carella z toho usoudil bezpečně aspoň to, že nebyl malý. Ze svědků si jen slečna Kleinová myslela, že měl na sobě plášť do deště, zatímco tři ostatní se shodovali na svrchníku. Na barvě se neshodovali, ale dva tvrdili, že byl hnědý. V každém případě se dalo rozumně soudit, že byl tmavý. Šedivý klobouk byl Carella ochoten přijmout, když tři svědci ze čtyř potvrzovali, že ho viděli. S rukavicemi už to bylo horší. Jizvu si pravděpodobně slečna Deeringová vymyslela; dva další svědci řekli, že vrah žádné jizvy neměl, a pan Fennerman neřekl nic, což by bylo zvláštní, pokud by vrah nějaké jizvy měl. Ne, Carella byl ochoten možnost, že by vrah měl nějaká znamení, škrtnout. Pokud jde o počet zbraní, většina svědků se shodovala v tom, že vrah měl dvě. Představivost slečny Deeringové znovu zaúřadovala, tentokrát se ale ustálila na menším počtu. Slečna Kleinová řekla, že pistole byly obrovské, a pan Woody – který vlastnil dvaadvacítku a měl povolení ji nosit doma, tvrdil, že obě pistole byly dvaadvacítky.

Carella vsunul do stroje čistý list papíru a pustil se do psaní podle tužkou napsaných poznámek:

PODEZŘELÝ

Muž

Běloch

Ne malý

Brýle proti slunci

Tmavý kabát

Šedý měkký klobouk

Rukavice (?)

Žádné jizvy, znamínka, znetvoření

Dvě pistole

Pro začátek toho bylo dost.

Jistě.

Bylo toho zatraceně dost.

4

Pamatoval se na den, kdy se seznámili…

Čekal na chodbě před bytem číslo 47, předtím zazvonil. Dveře se otevřely náhle. Nebylo slyšet, že by se blížily kroky, a tak ho to překvapilo. Bezděčně se nejdřív podíval dívce na nohy. Byla bosa.

„Jmenuju se Bert Kling a jsem od policie,“ řekl.

„Mluvíte, jako byste zahajoval televizní program,“ odpověděla.

Oči měla téměř ve stejné výšce jako Kling. Ačkoli byla bosa, sahala Klingovi až po ramena. Mít vysoké podpatky, byl by z ní průměrně vysoký Američan v rozpacích. Vlasy měla černé. Ne oříškově hnědé, ani kaštanové, ale černé jako uhel, černé jako bezhvězdná a bezměsíčná noc. Oči pod oblouky černého obočí byly tmavě hnědé, nos rovný, tváře měly zdravou barvu, na obličeji nebyla ani stopa líčidla, na širokých ústech ani nádech rtěnky. Oblečená byla do bílé blůzy a černých kalhot zužujících se k nahým kotníkům a chodidlům. Nehty na nohou měla nalakované jasnou červení.

Dál si ho prohlížela. Nakonec řekla: „Proč vás sem poslali?“

„Řekli mi, že jste znala Jeannii Paigeovou.“

Tak to začalo s Claire Townsendovou, přinejmenším tedy pro něho. Byl tehdy ještě pochůzkář a šel za ní v civilu a ve svém volném čase, aby se jí zeptal na mrtvou Jeannii Paigeovou, švagrovou svého starého přítele. Zodpověděla všechny jeho otázky ochotně a vlídně. Konečně, když už se neměl nač ptát, vstal a řekl: „Měl bych jít. To voní večeře, viďte?“

„Tatínek přijde za chvíli,“ řekla Claire. „Maminka je po smrti. Po návratu ze školy vždycky něco ukuchtím.“

„Každý večer?“ zeptal se Kling.

„Prosím? Promiňte…“

Nevěděl, jestli má naléhat nebo ne. Neslyšela ho a on mohl klidně nechat svou otázku plavat. Rozhodl se, že to neudělá.

„Řekl jsem každý večer?“

„Každý večer co?“

Rozhodně mu to neusnadňovala.

„Děláte večeři každý večer? Anebo máte někdy večer volno?“

„Ale ano, večer mívám volno,“ řekla Claire.

„Neměla byste někdy chuť zajít si na večeři?“

„Chcete říct s vámi?“

„Ano. Právě tak jsem to myslel.“

Claire Townsendová se na něj dlouze a upřeně zadívala. Nakonec řekla: „Ne, myslím, že ne. Omlouvám se a děkuju. To bych nemohla.“

„Tak tedy… no…“ Kling si najednou připadal jako korunovaný osel. „Já… tak… já tedy půjdu. Děkuju za koňak, byl moc dobrý.“

„Ano,“ řekla a on si vzpomněl, jak mluvila o lidech, kteří někde jsou a přesto nejsou, a pochopil přesně, jak to mínila, protože ona tu taky nebyla. Byla někde daleko, rád by věděl kde. Náhle zoufale zatoužil to vědět, protože si kupodivu přál být tam s ní.

„Na shledanou,“ řekl.

Odpověděla mu úsměvem a zavřela za ním dveře…

Pamatoval se na to.

Teď seděl sám v podnájmu, který byl jeho domovem. Okna byla otevřená. Hned za nimi byl říjen, pulzující zvuky nočního města. Seděl na tvrdé židli a díval se kolem záclon, mírně se pohupujících ve vánku, díval se do města, do záblesků osvětlených oken v dálce, do reflektorů vybuchujících proti sametovému nebi, na letadla mrkající červeně a zeleně, na všechna světla ulic a budov a na vzduch nad městem, na všechna ta živoucí světla.

Pamatoval se na reklamu ČIPERA.

Jejich první schůzka neprobíhala dobře. Strávili spolu odpoledne a teď seděli v restauraci v nejhořejším patře poměrně známého hotelu a dívali se velikánskými okny na řeku – a na druhém břehu řeky byla reklama.

Nejdřív na ní stálo ČIPERA.

Pak: ČIPERA PEČE ZA VÁS.

Nato: ČIPERA SMAŽÍ ZA VÁS.

Pak zase: ČIPERA.

„Co budete pít?“ zeptal se Kling.

„Nejspíš whisky s citronem,“ řekla Claire.

„Koňak nechcete?“

„Snad později.“

Ke stolu přišel číšník. „Něco k pití, pane?“ zeptal se.

„Whisky s citronem a Martini.“

„S citrónovou kůrou, pane?“ *

„S olivou,“ řekl Kling.

„Prosím, pane. Přejete si jídelní lístek?“

„Díky, nejdřív se napijeme. Souhlasíte, Claire?“

„Ano, výborně.“

Seděli mlčky. Kling se podíval oknem ven.

ČIPERA SMAŽÍ ZA VAS.

„Claire?“

„Ano?“

ČIPERA PEČE ZA VÁS.

„Nepovedlo se to, viďte?“

„Prosím vás, Berte.“

„Ten déšť… a pak ten film, co nestál za nic. Já jsem si to takhle nepředstavoval. Chtěl jsem –“

„Já jsem věděla, že to tak dopadne, Berte. Snažila jsem se vám to přece vysvětlit. Řekla jsem přece, že jsem ta nejnudnější holka pod sluncem. Proč jste naléhal, Berte? Já si teď připadám jako… jako –“

„Nechci, abyste si připadala jakkoli. Chtěl jsem jen navrhnout – abysme začali znova. Od téhle chvíle. Zapomněli na všechno… co se stalo.“

„To nikam nepovede.“

„Claire,“ řekl jakoby nic, „co je to s váma, ksakru?“

„Nic.“

„Kam to mizíte, když se stáhnete do sebe?“

„Cože?“

„Kam –“

„Já myslela, že to není poznat. Mrzí mě to.“

„Je to poznat,“ odtušil Kling. „Kdo to byl?“

Claire se na něho pozorně podívala.

„Jste lepší detektiv, než jsem si myslela.“

„Na to nemusí být detektiv,“ řekl. Jeho hlas byl podbarvený smutkem, jako kdyby ho potvrzení toho, co tušil, zbavilo vší bojovnosti. „Mně nevadí, že se kvůli někomu trápíte. Spousta děvčat –“

„V tom to není,“ přerušila ho.

„Spousta děvčat to dělá,“ pokračoval. „Nějakej chlap je opustí, nebo se láska prostě vytratí, jak se to stává –“

„V tom to není,“ řekla ostře, a když se na ni přes stůl podíval, byly její oči zastřené slzami.

„Ne, poslyšte, já –“

„Berte, prosím vás, já nechci –“

„Ale řekla jste, že v tom je nějaký muž. Řekla jste –“

„Dobře, dobře, Berte.“ Kousla se do rtu. „Ano, byl tu jeden a já jsem do něj byla zamilovaná. Bylo mi sedmnáct – jako Jeannii Paigeové – a jemu devatenáct. Byla to láska na první pohled… víte, jak se takové věci stávají, Berte? Nám se to stalo. Měli jsme spoustu plánů, velikých plánů. Byli jsme mladí, plní síly a milovali jsme se.“

„Já… já nechápu,“ řekl.

„Padl v Koreji.“

Na druhém břehu řeky hlásala reklama: ČIPERA PEČE ZA VÁS.

Slzy, hořké slzy. Objevily se pomalu, prodraly si cestu pevně sevřenými víčky a pomalu jí kanuly po tvářích. Ramena se jí začala zachvívat; i když seděla klidně jako zkamenělá, celá se otřásala mlčenlivými vzlyky a slzy jí při tom tekly po tvářích. Nikdy ještě nespatřil tak upřímné zoufalství. Odvrátil hlavu, nechtěl ji pozorovat. Nějakou chvíli usedavě vzlykala a pak se slzy zastavily stejně náhle, jako začaly, a zanechaly její obličej tak čistý, jako je ulice po nenadálé letní bouři.

„Odpusťte,“ řekla.

„Není co.“

„Měla jsem se vybrečet už dávno.“

„Ano.“

Číšník přinesl nápoje. Kling zdvihl sklenici. „Na nový začátek,“ řekl.

Claire si ho prohlížela. Trvalo dlouho, než po sklenici sáhla. Konečně ji sevřela v ruce, zdvihla ji a dotkla se Klingovy sklenice. „Na nový začátek,“ řekla a obrátila do sebe obsah naráz.

Podívala se na něho přes stůl, jako by ho viděla poprvé. Oči se jí leskly od slz. „Může… může to trvat nějaký čas, Berte.“ Hlas jako by přicházel odněkud zdaleka.

„Já mám času fůry,“ odpověděl. A pak téměř se strachem, aby se mu nevysmála, dodal: „Já jsem až do dneška utloukal čas čekáním, až se objevíte, Claire.“

Zdálo se, že se dívka znova rozpláče. Natáhl ruku přes stůl a položil ji na její.

„Jste… jsi strašně hodný, Berte,“ ozvala se skomírajícím hlasem, typickým pro ty, kdo mají slzy na krajíčku. „Jsi hodný a milý a šetrný a vlastně jsi taky hezký, víš to? Mně… mně připadáš opravdu moc hezký.“

„Měla bys mě vidět, když se učešu,“ řekl a s úsměvem jí stiskl ruku.

„Já to myslím vážně,“ odpověděla. „Ty si vždycky myslíš, že si dělám legraci, a to bys neměl, protože já… já jsem seriózní člověk.“

„Já vím.“

„Berte,“ řekla, „Berte.“ A položila druhou ruku na jeho, takže ty tři ruce utvořily na stole pyramidu. Její obličej nadmíru zvážněl. „Děkuju, Berte. Děkuju ti moc a moc.“

Nevěděl, co na to říct, upadl do rozpaků a připadal si hloupý a šťastný a ohromně veliký. Málem pětadvacet metrů.

Claire se náhle předklonila a políbila ho. Byl to nečekaný a rychlý polibek, který se dotkl jeho úst jen letmo a byl pryč. Usedla zase zpříma, znejistěla a připomínala polekanou holčičku na prvním mejdanu. „Musíš… musíš být trpělivý.“

„Budu,“ slíbil.

Zčistajasna se objevil číšník. Usmíval se a diskrétně zakašlal. „Napadlo mě,“ řekl jemně, „co takhle pár svíček na stůl, pane? Vaše dáma by byla ve světle svíček ještě krásnější.“

„Dáma je krásná už teď,“ řekl Kling.

Číšník byl zřejmě zklamaný. „Ale…“

„Ale svíčky určitě,“ dodal Kling. „Svíčky v každém případě.“

Číšník zazářil. „Ovšemže, pane, jistě, pane. A pak si něco objednáme, že? Jakmile si budete přát, pane, měl bych nějaké návrhy.“ Odmlčel se a obličej se mu rozjasnil úsměvem. „Nádherná noc, že, pane?“

„Báječná,“ odpověděla Claire…

Sám uprostřed noci, sám v blikajícím tichu svého pronajatého pokoje, snažil se namluvit si, že není mrtvá. Dnes odpoledne s ní mluvil. Pověděla mu o své nové podprsence. Není mrtvá. Nezemřela, je dosud plná života. Pořád ještě je Claire Townsendová.

Je mrtvá.

Seděl a zíral do okna.

Cítil, že je ztuhlý, a byla mu zima. Ruce měl jako ze dřeva. Věděl, že kdyby pohnul prsty, nebudou reagovat. Seděl těžce, třásl se v teplém říjnovém vánku, zíral oknem na miliony velkoměstských světel, na jemně šustící záclonu, jíž povíval větřík, a necítil nic než prázdnotu a chlad, něco tvrdého a neohebného na dně žaludku, nedokázal se pohnout, nedokázal plakat, nedokázal něco cítit.

Je mrtvá.

Ne, řekl a dovolil koutkům úst, aby se pohnuly v slabém úsměvu. Ne, nebuď k smíchu! Claire a mrtvá? Nebuď k smíchu! Mluvil jsem s ní dnes odpoledne. Zavolala mi do služebny jako vždycky. Meyer si z toho dělal legraci. Carella tam byl – může to potvrdit. Vzpomene si. Zavolala mi a oni tam oba byli, takže vím, že se mi to jen nezdálo, a jestliže mi zavolala, tak přece musí být živá, nemám pravdu? To dá rozum. Zavolala mi, a tak vím, že žije. Carella byl při tom. Zeptej se Carelly! On ti to řekne. Řekne, že Claire žije.

Vzpomněl si, jak si před časem, ani ne tak dávno, povídali s Carellou v jedné jídelně, velká skleněná okna byla pocákaná deštěm. Probírali případ, na němž pracovali, zdvihali hrnky s kouřící kávou a atmosféra podniku byla intimní a v dešti útulná. A v té důvěrné chvíli řekl Carella do deštěm chráněného klidu místnosti: „Kdy se s tím děvčetem oženíš?“

„Chce být magistra, než se vezmeme,“ řekl Kling.

„Proč?“

„Jak to mám vědět? Není si jistá sama sebou. Je nervózní. Jak to mám vědět?“

„A co chce potom? Doktorát?“

„Snad.“ Kling pokrčil rameny. „Abys věděl, já ji žádám, aby si mě vzala, pokaždý, když se sejdeme. Nejdřív že dostuduje. Tak co můžu dělat? Miluju ji. Můžu jí říct, ať se na to vykašle?“

„Asi ne.“

„Já prostě nemůžu.“ Kling se odmlčel. „Chceš něco vědět, Steve?“

„Co?“

„Já si přeju, abych se dokázal držet zpátky. Víš, radši bych, abysme nemuseli… no, znáš to, moje bytná se na mě křivě dívá vždycky, když vedu Claire nahoru. A pak s ní musím rychle domů, protože její táta je ten nejpřísnější chlap na světě. Překvapilo mě, že ji nechal tenhle víkend samotnou. Ale já chci říct… proč tolik stojí o ten zatracenej titul, Steve? Abys rozuměl, chtěl bych ji nechat na pokoji, dokud se nevezmeme, ale já prostě nemůžu, abys věděl, stačí, abych byl s ní, a už mám sucho v ústech. Je to stejný s tebou a s… ne, promiň, nechtěl jsem být osobní.“

„Je to stejný,“ řekl tehdy Carella.

Žije, namlouval si Kling.

Ovšem že žije. Chystá se na zkoušku. Už teď působí v terénu jako sociální pracovnice. Zrovna dneska mi v telefonu řekla, že se trochu zdrží. Musím si vyzvednout nějaká skripta, řekla.

Zásady a metody vedení pohovorů, říkal si.

Kulturní vzorce, říkal si.

Zdravá a rozumná společnost, říkal si.

Je mrtvá, řekl si.

„NE!“

Vykřikl to slovo hlasitě do ticha místnosti. Výkřik ho zdvihl ze židle, jako by ho vymrštila síla jeho výbuchu.

„Ne,“ řekl ještě jednou docela tiše, šel k oknu, opřel si hlavu o záclonu a díval se dolů na ulici a hledal Claire. Už by tu měla být. Je už skoro… Kolik je vlastně hodin? Kolik? Znal její chůzi. Poznal by ji, jakmile by zahnula kolem rohu – bílou blůzu, řekla, a taky černou sukni – ano, poznal by ji hned. Najednou ho napadlo, jak asi vypadá ta podprsenka, a opět se usmál, záclona ho jemně hladila po tváři a uklidňovala ho, světla z protější restaurace mu barvila tváře střídavě červeným a zeleným neonem.

Proč se asi zdržela?

Ona je přece mrtvá, vždyť to víš!

Odvrátil se od okna. Šel k posteli a podíval se na ni nevidoucíma očima, pak k toaletnímu stolku a zadíval se na hromádku věcí, které na něm ležely, vzal do ruky kartáč a spatřil pramínky jejích černých vlasů smotané do štětin; odložil kartáč, podíval se na hodinky a neviděl, kolik je.

Byla skoro půlnoc.

Vrátil se k oknu a znova se díval dolů na ulici a čekal na ni.

V šest hodin ráno věděl, že nepřijde.

Věděl, že ji už nikdy neuvidí.

5

Policejní revír je malou obcí uvnitř obce. K revíru patřilo sto osmdesát šest strážníků a šestnáct detektivů. Všichni se znali navzájem tak, jako se znají obyvatelé maloměsta; našla se tam důvěrná přátelství i známí, kteří se zdravili, menší nevraživosti i vztahy čistě pracovní a formální. Ale všichni ti lidé, pro které byla policejní stanice pracovištěm, se znali od vidění a obvykle i jménem, i když třeba nikdy nedělali společně na nějakém případě.

Příští ráno ve tři čtvrtě na osm, když třetinu pochůzkářů střídali jejich nástupci, a když tři detektivové nahoře končili službu, neexistoval v revíru jediný policista, ať uniformovaný nebo v civilu, který by nevěděl, že v knihkupectví na Culverově zabil někdo Bertu Klingovi děvče.

Většina příslušníků policie neznala ani její jméno. Byla pro ně jen matnou, ale přesto reálnou postavou, někým, jako byly jejich ženy nebo přítelkyně, dívka, která se stávala osobností a ožívala jen ve spojení s jejich nejmilejšími. Byla to milá Berta Klinga a byla mrtvá.

„Klinga?“ ptali se někteří strážníci. „Kterej to je?“

„Klingova holka?“ ptali se někteří detektivové. „Děláte si srandu! To myslíte vážně?“

„Pánové, to mu teda nepřeju,“ řekli někteří.

Policisté z 87. revíru – ať uniformovaní nebo v civilu – chápali, že Kling je jedním z nich. Mezi pochůzkáři byli jednotlivci, kteří ho znali jen jako toho blond poldu, který přijímá hlášky, když oni jen zapisují. Kdyby se s ním setkali oficiálně, vykali by mu. Byli tu i další, kteří byli pochůzkáři, když Kling šlapal svou štreku jako oni, a kteří pochůzkáři zůstali a trochu mu jeho postup zazlívali; ten nekňuba měl prostě kliku, že náhodou rozřešil případ vraždy. Našli se i detektivové, kteří si mysleli, že Kling by byl lepší příručí než detektiv. A našli se jiní, kteří se naopak domnívali, že Kling je při vyšetřování nepostradatelný, protože spojuje zralou rozhodnost s chlapeckou skromností, což je kombinace, která vymámí odpověď i z nejpaličatějšího svědka. Byli i práskači, kteří si mysleli, že Kling je držgrešle. Na ulici zvané La Via de Putas byly prostitutky, které si Klinga potají prohlížely a mezi sebou přiznávaly, že by tomuhle poldovi daly zadarmiko. Našli se i majitelé obchodů, podle nichž bral Kling městská nařízení o prodeji na chodnících příliš vážně. V revíru byly děti, které věděly, že Kling se bude dívat na druhou stranu, když si v létě pustí vodu z hasičského hydrantu. Jiné děti v revíru věděly, že jim Kling urazí ruku, když u nich najde drogu, třeba tak neškodnou, jako je marijánka. Byli i dopravní strážníci, kteří mu za zády říkali „blonďáček“, a v pátračce jeden detektiv, který strašně nerad četl jeho zprávy, protože Kling psal mizerně na stroji a vylepšoval to pravopisnými chybami. A Miscolo z kanceláře podezíral Klinga, že mu nechutná káva, kterou vaří.

Ale všem příslušníkům 87. revíru a mnoha občanům bydlícím na jeho území bylo jasné, že Kling je jedním z nich.

Ne, nešlo o city, které se obvykle vyjadřují v kondolencích, nic ze žvástů, jako „vaše ztráta je i mojí ztrátou“. Klingova ztráta byla jen jeho a oni to věděli. Pro většinu z nich byla Claire Townsendová jen jménem, pro některé ani to ne. Ale Kling byl policista a každý policajt v revíru věděl, že je členem jejich spolku – a členům spolku nemá nikdo co ubližovat, a těm, které milují, taky ne.

A tak, ačkoli se nikdo s nikým nedohodl a ačkoli všichni ten zločin jen probírali a nikdo se nezabýval tím, co on osobně v té věci podnikne, došlo 14. října k podivnému jevu. Dne 14. října policisti 87. revíru, všichni do jednoho, přestali být policisty. Ne že by odevzdali odznak a služební zbraň, k ničemu tak dramatickému nedošlo. Jenže být policistou 87. revíru znamenalo být vším možným – a to vším zároveň. Dne 14. října policajti ze sedmaosmdesátky šli po své práci, náhodou to byla prevence zločinu, a šli po ní více méně jako obvykle. Až na jediný rozdíl.

Zatýkali kapsáře a překupníky a podvodníky a násilníky a opilce a narkomany a prostitutky. Snažili se zabránit potulce, sázení na koně a nezákonnému shromažďování a ježdění na červenou a válkám mezi gangy. Zachraňovali kočky a miminka a ženy, jimž uvízl vysoký podpatek v mříži kanálu. Převáděli školáky přes ulici. Dělali všechno tak jako vždycky. Až na ten rozdíl.

Rozdíl byl tento. Jejich obvyklé snažení, to co dělali každodenně – jejich práce se jim stala koníčkem. Nebo posláním. Nebo si tomu říkejte, jak je komu libo. Vykonávali ji, a snad i dobře, ale pod rouškou práce na všech těch malicherných přestupcích, které sužují policisty na celém světě, pracovali vlastně na Klingově případu. Neříkali tomu Případ knihkupectví nebo Případ Claire Townsendové nebo Případ toho masakru, nic podobného. Od chvíle, kdy pro ně začal den, až do chvíle, kdy skončil, to byl Klingův případ. Pracovali na něm aktivně, naslouchali, pozorovali, vyčkávali. I když oficiálně byl případ přidělen pouze čtyřem mužům, hledalo vraha z knihkupectví dvě stě dva policistů.

Jedním z těch policistů byl Steve Carella.

Předešlou noc se odebral domů po půlnoci. Ve dvě hodiny ještě nespal a zavolal Klingovi.

„Berte,“ řekl, „jak se máš?“

„Dobře,“ odpověděl Kling.

„Vzbudil jsem tě?“

„Nevzbudil, byl jsem vzhůru.“

„Co jsi dělal, Berte?“

„Koukal jsem se. Koukal jsem na ulici.“

Hovořili ještě chvilku, pak se Carella rozloučil a zavěsil. Usnul až ve čtyři ráno. Do snů se mu vkrádal obraz Klinga, jak je sám ve svém pokoji a dívá se na ulici. V osm se probudil, oblékl a jel do služebny.

*

Meyer Meyer už tam byl.

„Chci na tobě něco vyzkoušet, Steve,“ řekl Meyer.

„Spusť.“

„Bereš to, že ten chlap je fanatik?“

„Ne,“ řekl Carella hned.

„Já taky ne. Byl jsem vzhůru celou noc a přemejšlel, co se v tom knihkupectví stalo. Nezamhouřil jsem oko.“

„Já jsem taky nespal moc dobře,“ řekl Carella.

„Řek jsem si, že jestli je ten chlap fanatik, tak udělá zejtra totéž, ne? Zejtra nakráčí do supermarketu a jen tak z ničeho nic postřílí čtyři lidi. Mám pravdu?“

„Máš,“ řekl Carella.

„Ale to jen v případě, že je cvok. A ono to jako dílo šílence vypadá, viď? Chlap vejde do obchodu a začne pálit. Je jasný, že musí být cvok.“ Meyer pokýval hlavou. „Ale já to neberu.“

„Proč ne?“

„Instinkt. Intuice. Já nevím proč. Já jen vím, že ten chlap není šílenec. Myslím, že chtěl, aby v tom krámě zemřel určitej člověk. Myslím si, že věděl, že jeho oběť bude v tom kšeftě, a myslím si, že tam vešel a začal pálit a bylo mu putna, koho zabije, jen když při tom oddělá toho svýho. Takhle si to představuju.“

„Já taky,“ řekl Carella.

„Dobrá. Takže pokud dostal toho, po kom šel, myslím, že bysme měli –“

„Co když ne, Meyere?“

„Co ne?“

„Co když nedostal toho, po kom šel?“

„Na to jsem myslel taky, Steve. Ale škrtnul jsem to. Napadlo mě to v noci – proboha, co když šel po někom z těch, kdo to přežili? Měli bysme jim hned zařídit policejní ochranu. Ale pak jsem to škrtnul.“

„Já taky,“ řekl Carella.

„A jak jsi k tomu došel?“

„V tom kšefte jsou tři prostory. Dvě postranní uličky a prostor před pultem, kde seděl Fennerman. Kdyby byl náš vrah šel po Fennermanovi, byl by ho zastřelil hned za tím pultem. Kdyby byl chtěl někoho z těch uliček, kde se zdržovali ti, co zůstali naživu, byl by pálil tím směrem. Ale on vešel a začal střílet rovnou do tý nejbližší uličky. Já si myslím, že jeho oběť je mrtvá. Dostal toho, koho chtěl.“

„Teď musíme uvážit ještě několik věcí, Steve.“

„Který?“

„Nevíme, po kom šel, takže se budeme muset začít vyptávat. Ale uvědom si, Steve…“

„Já vím.“

„Co?“

„Mezi zabitýma je Claire Townsendová.“

Meyer přisvědčil. „Je tu možnost,“ řekl, „že jeho cílem byla Claire.“

*

Muž v modrém obleku se jmenoval Herbert Land.

Přednášel filozofii na univerzitě, která se nalézala na kraji území revíru. Často chodil do Knihomola, protože to bylo blízko školy a protože se tam daly sehnat antikvami výtisky Platóna a Descarta za nízké ceny. Muž v modrém obleku byl mrtev, protože stál nejblíž u dveří, když vrah spustil kanonádu.

Herbert Land… při příchodu policie mrtev.

Land bydlel v sídlištním domě na nedalekém předměstí Sands Spit. Bydlel tam se svou ženou a dvěma dětmi, staršímu bylo šest, mladšímu tři. Vdově po Herbertu Landovi, jmenovala se Veronica, bylo osmadvacet. Sotva ji Carella s Meyerem spatřili stát ve dveřích činžovního bytu, uvědomili si, že je těhotná. Měla hnědé vlasy a modré oči a nebyla hezká, ale stála ve dveřích s klidnou důstojností, kterou vyvracely uslzené tváře a zarudlé oči. Stála tam, tiše se zeptala, kdo jsou, a pak je požádala, aby se legitimovali. Její postoj byl klasickým postojem nastávající matky: vypouklé břicho, jedna ruka zapřená vzadu v pase, hlava mírně nakloněná. Když jí ukázali odznaky a osobní průkazy, krátce přikývla a pustila je do bytu.

Bylo tam ticho jako v hrobě. Veronica Landová vysvětlila, že její matka odvezla na několik dní děti k sobě. Děti ještě nevědí, že jejich otce někdo zabil. Ví, že jim to bude muset říct, ale chce to udělat, až se uklidní, až se sama smíří s tou skutečností. Mluvila tlumeně a ovládala se, ale v očích jí stály potlačované slzy, které se jen jen vyřinout, a detektivové volili při rozmluvě s ní slova šetrně a opatrně, aby nerozpoutali tu záplavu. Seděla v lenošce jako ztuhlá a držela své nenarozené děťátko v klíně jako veliký medicinbal. Nespouštěla pohled z hovořících detektivů. Carella měl pocit, že každá částečka její bytosti se úporně koncentruje na to, co říkají, a že se drží konverzace jako opory, protože kdyby ztratila nit, neovládla by se a propukla by v pláč.

„Jak starý byl váš manžel, paní Landová?“ zeptal se Meyer.

„Jednatřicet let.“

„A pokud víme, přednášel na univerzitě?“

„Ano, jako docent.“

„Dojížděl tam denně ze Sands spitu?“

„Ano.“

„V kolik hodin odcházel z domova, paní Landová?“

„Každé ráno šel na vlak v osm sedmnáct.“

„Vy máte auto, paní Landová?“

„Máme.“

„Ale váš manžel jezdil vlakem?“

„Ano. Máme jen jedno auto a já… vždyť to vidíte, čekám dítě. Herbie… si myslel, že mám vůz mít tady. Pro případ, že by… chápete…“

„Kdy čekáte to děťátko, paní Landová?“ zeptal se Carella.

„Má to být tenhle měsíc,“ odpověděla. „Někdy tenhle měsíc.“

Carella přikývl. Zase nastalo ticho.

Meyer si odkašlal. „Věděla byste, v kolik ten vlak přijíždí do města, paní Landová?“

„V devět, aspoň myslím. Vím, že muž měl první hodinu v půl desáté a musel jet z nádraží ještě metrem. Ano, myslím, že vlak byl ve městě v devět.“

„Přednášel filozofii?“

„Ano, byl na katedře filozofie. Ve skutečnosti přednášel filozofii, etiku, logiku a estetiku.“

„Aha. Paní Landová… nezdálo se vám… řekla byste, že váš manžel měl nějaké starosti? Nezmínil se o něčem, co by mohlo…“

„Starosti? Co myslíte starostmi?“ řekla Veronica Landová. „Starosti mu dělal jeho plat, šest tisíc dolarů ročně, a splátky na hypotéku a ten jediný vůz, který máme a který se co nevidět rozpadne. Čemu říkáte starosti? Nechápu, co tím myslíte.“

Meyer se podíval na Carellu. Na okamžik bylo napětí v pokoji nesnesitelné. Veronica se úporně snažila ovládnout. Sevřela ruce v klíně těsně pod vzedmutým břichem a těžce vzdychla.

„Promiňte,“ řekla sotva slyšitelně, „já nevím, co jste mysleli pod slovem starosti,“ ale už se zase ovládala a náznak hysterie zmizel. „Promiňte mi.“

„Jde o to, jestli… měl nějaké nepřátele, o nichž byste věděla?“

„Vůbec žádné.“

„Nějací kolegové z univerzity, s kterými by se byl… řekněme pohádal… nebo… já nevím. Nějaké potíže na katedře?“

„Ne.“

„Vyhrožoval mu někdo?“

„Ne.“.

„Třeba jeho studenti? Nemluvil o nějakých potížích se studenty? Nechal propadnout někoho, kdo by mu to třeba –“

„Ne.“

„– měl za zlé a –“

„Počkejte, ano.“

„Co to bylo?“ zeptal se Carella.

„Nepustil někoho ke zkoušce. Ale to bylo už v minulém semestru.“

„Kdo to byl?“

„Jeden jeho student logiky.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Vím. Barney… ale jak dál? Počkejte minutku. Hrál za baseballové mužstvo, a když u Herbieho neuspěl, nedovolili mu… Robinson. Ano, to je ono. Barney Robinson.“

„Barney Robinson,“ opakoval Carella. „A říkáte, že byl v baseballovém družstvu?“

„Ano, hraje se v jarním semestru, víte, a právě tehdy ho Herbie nepustil ke zkoušce. V minulém semestru.“

„Rozumím. Věděla byste, proč to váš manžel udělal, paní Landová?“

„Ale ano. On… zanedbával studium. Jinak by to Herbie neudělal.“

„A z toho důvodu nesměl hrát za družstvo, je to tak?“

„Je.“

„Myslel si váš manžel, že mu to Robinson zazlívá?“

„To nevím. Ptal jste se mne, jestli nevím o někom, a mě prostě napadl ten Robinson, protože… Herbie neměl žádné nepřátele, pane – jak že se jmenujete?“

„Carella.“

„Pane Carello. Herbie neměl nepřátele. Vy jste mého manžela neznal a tak… tak… nemůžete vědět, jaký člověk to…“

Už se zase přestávala ovládat. Carella řekl honem: „Setkala jste se někdy s tím Robinsonem?“

„Nesetkala.“

„Takže nevíte, jestli je malý nebo veliký nebo –“

„Nevím.“

„Chápu. A manžel s vámi o něm mluvil?“

„Řekl mi jenom, že nemohl Barneyho Robinsona připustit ke zkoušce a že chlapec proto nebude moct… nadhazovat, myslím, že řekl.“

„Byl tedy nadhazovač?“

„Ano.“ Odmlčela se. „Myslím, že ano. Nadhazovač.“

„To je pro baseballové mužstvo velice důležitý hráč, paní Landová. Nadhazovač.“

„Opravdu?“

„Ano. A pak je tedy možné, že vedle samotného Robinsona mohli vašemu manželovi mít jeho jednání za zlé i další studenti, nemyslíte?“

„Já nevím. Mluvil o tom jen jednou, pak už nikdy.“

„Zmínil se o tom někdo z jeho kolegů?“

„O tom nevím.“

„Znala jste se ze společnosti s některými jeho kolegy?“

„Samozřejmě.“

„Ale ti se vám o Robinsonovi anebo o tom, že ho váš manžel nepřipustil ke zkoušce, nezmínili?“

„Nikdy.“

„Ani žertem?“

„Ne, prostě nezmínili.“

„Dostal váš manžel nějaké výhružné dopisy, paní Landová?“

„Nedostal.“

„Telefonáty?“

„Ne.“

„Ale přesto jste si na Robinsona vzpomněla hned, jak jsme se vás zeptali, jestli měl někdo něco proti vašemu manželovi.“

„Ano, já myslím, že to Herbieho mrzelo. Že to musel udělat, tak to myslím.“

„Řekl, že ho to mrzí?“

„Neřekl, ale já přece znám svého manžela. Nezmínil by se o tom, kdyby ho to netrápilo.“

„Ale řekl vám to až potom, co chlapce nepustil ke zkoušce?“

„Ano.“

„Víte, jak je ten Robinson starý?“

„Nevím.“

„Máte tušení, v kterém byl semestru?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli by už měl skončené studium? Nebo ještě ne?“

„To nevím.“

„Vy tedy víte jen to, že váš manžel nepustil ke zkoušce studenta, který se jmenuje Barney Robinson a hraje baseball.“

„Ano, nic jiného nevím,“ řekla Veronica Landová.

„Děkujeme vám mockrát, paní Landová. Vážíme si –“

„A vím, že můj manžel je mrtev,“ řekla Veronica Landová hluše. „To taky vím.“

*

Budova univerzity se majestátně tyčila uprostřed špíny, a svědčila tak o vrtošivosti městské výstavby. Před mnoha lety, když univerzitu naplánovali a postavili, patřilo její okolí k nejlepším ve městě. Rozkládalo se tam několik parčíků a stály tam řady úctyhodných kamenných vil i luxusních domů s domovníky. Chudinské čtvrti se zvětšují a někde místo najít musí. V tomto případě se blížily k univerzitě, rozrůstaly se kolem ní a obklopovaly ji bídou a skrytým nepřátelstvím. Univerzita zůstávala ostrovem kultury a vědy a její zelené trávníky bránily dalšímu obklíčení. Studenti a profesoři vycházeli každé ráno z metra a obtížení knihami procházeli místy, kde Na ostří břitvy neznamenalo román od Somerseta Maughama, ale životní realitu. Je zvláštní, že mezi okolními občany a lidmi z univerzity docházelo k rozmíškám jen zřídka. Jednou okradl někdo jednoho studenta, když šel na metro, a jednou byla málem znásilněna dívka, ale panovalo tu jakési neoficiální příměří, jakési „laissez faire“, které umožňovalo jak občanovi, tak studentovi, aby si tu žil po svém a téměř neobtěžován.

Jedním z těch studentů byl Barney Robinson.

Našli ho na lavičce před univerzitou, jak hovoří s brunetkou, která jako by uprchla z některého Kerouakova románu. Vysvětlili jim, kdo jsou, a dívka se omluvila. Robinson nejevil nadšení nad jejich příchodem, ani nad dívčiným náhlým zmizením.

„O co vůbec kráčí?“ zeptal se. Měl modré oči a hranatý obličej, na sobě tričko s logem univerzity. Seděl na lavičce obkročmo, šilhal do slunce a díval se vzhůru na Meyera a Carellu.

„Nečekali jsme, že vás tu dnes najdeme,“ řekl Carella. „Máte přednášky každou sobotu?“

„Cože? Aha, ne. Trénink.“

„Co trénujete?“

„Košíkovou.“

„My jsme mysleli, že hrajete baseball.“

„Taky že jo. A basket.“ Robinson se odmlčel. „Jak to víte? A co má bejt?“

„V každém případě jsme rádi, že jsme vás chytli,“ řekl Carella.

„Chytli?“

„To se přece tak říká.“

„Jo, to doufám,“ řekl Robinson ponuře.

„Kolik měříte, pane Robinsone?“ zeptal se Meyer.

„Skoro metr devadesát.“

„A jak jste starý?“

„Pětadvacet.“

„Pane Robinsone, studoval jste u profesora Landa?“

„Jo.“ Robinson pořád ještě šilhal vzhůru na detektivy a snažil se pochopit, oč jim jde. Dával si pozor na jazyk, ale ne příliš. Bylo jen jasné, že nemá ponětí, na čem je.

„Kdy to bylo?“

„Minulý semestr.“

„Co přednášel profesor Land?“

„Logiku.“

„Jak jste dopadl?“

„Nepustili mě ke zkoušce.“

„Proč?“

Robinson pokrčil rameny.

„Myslíte, že to bylo zasloužené?“

Robinson zopakoval své gesto.

„Co tomu říkáte?“

„Já nevím. Nepustili mě a šmytec.“

„Studoval jste řádně?“

„To se ví, že jo.“

„Rozuměl jste látce?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Robinson.

„Ale stejně to takhle dopadlo?“

„Jo.“

„Co tomu tedy říkáte?“ zeptal se Meyer. „Studoval jste řádně, říkáte, že látce jste rozuměl, a přesto jste se nedostal ke zkoušce. Jak vám bylo?“

„Prachmizerně – jak jinak byste myslel?“ řekl Robinson. „Byl byste tak hodnej a pověděl mi, oč tady kráčí? Odkdy detektivové…“

„To je jen běžné vyšetřování,“ řekl Carella.

„Čeho?“ zeptal se Robinson.

„To není důležité, pane Robinsone. Jde jenom –“

„Oč kráčí? Někdo chtěl něco domlouvat?“

„Domlouvat?“

„Jo. Moje družstvo – jde o ně? Snaží se někdo předem domluvit výsledek zápasu?“

„Proč? Byl za vámi někdo?“

„Ani nápad. Jestli se něco děje, já o tom nevím.“

„Hrajete dobře košíkovou, pane Robinsone?“

„Slušně. Moje parketa je baseball.“

„Vy nadhazujete, že?“

„Jo, nadhazuju. Vy toho o mně nějak moc víte, nezdá se vám? Na běžný vyšetřování –“

„Jste dobrý nadhazovač?“

„Jsem,“ odpověděl Robinson bez váhání.

„Co se stalo, když jste u Landa propadl?“

„Vyloučili mě.“

„Na jak dlouho?“

„Na zbytek sezony.“

„Jaký to mělo vliv na družstvo?“

Robinson zaváhal. „Já se nechci vytahovat…“

„Jen do toho,“ řekl Meyer. „Klidně se vytahujte.“

„Prohráli jsme osm zápasů z devíti.“

„Myslíte, že by k tomu nedošlo, kdybyste nadhazoval vy?“

„Řekněme to takhle. Myslím, že bysme jich byli několik vyhráli.“

„Ale místo toho jste prohráli.“

„Jo.“

„Co tomu říkalo vaše družstvo?“

„Byli naštvaný. Mysleli jsme, že bysme mohli vyhrát městskej přebor. Dokud mě nevyloučili, byli jsme neporazitelný. Pak jsme prohráli těch osm zápasů a skončili jsme na druhým místě.“

„To není tak hrozné,“ řekl Carella.

„První místo je jen jedno,“ odpověděl Robinson.

„Myslelo si družstvo, že pan Land byl k vám nespravedlivý?“

„Nevím, co si mysleli.“

„A co jste si myslel vy?“

„Jednou vyhraje ten, podruhý jinej,“ pokrčil rameny Robinson.

„Pravda, ale jak vám bylo?“

„Myslel jsem si, že umím.“

„Tak jak to, že vás nepustil ke zkoušce?“

„Proč se nezeptáte jeho?“ řekl Robinson.

Právě teď mohli říct „Protože je mrtev“, ale Carella ani Meyer ta slova nevyřkli.

Pozorovali Robinsona, jak mžourá na ně i do sluníčka.

„Kde jste byl včera asi tak v pět odpoledne, pane Robinsone?“ ozval se Carella.

„Proč?“

„Rádi bychom to věděli.“

„Podle mě vám do toho nic není,“ odsekl Robinson.

„Bohužel o tom, do čeho nám je nebo není, rozhodujeme my.“

„Tak byste si snad měli opatřit na mě zatykač,“ navrhl Robinson. „Jestli je to tak závažný –“

„Nikdo neřekl, že je to tak závažné, pane Robinsone.“

„Že ne?“

„Ne.“ Meyer chvilku počkal. „Chcete, abychom si došli pro ten zatykač?“

„Já nechápu, proč bych vám měl říkat –“

„Mohlo by nám to pomoct osvětlit několik věcí, pane Robinsone.“

„Jakejch věcí?“

„Kde jste byl včera odpoledne v pět hodin?“

„Byl jsem… to je moje osobní záležitost.“

„Jakápak?“

„Heleďte, já opravdu nevím…“

„Co to bylo za osobní záležitost?“

„Byl jsem u jedný dívky,“ řekl Robinson s povzdechem.

„Od kolika do kolika?“

„Asi tak od čtyř… no, mohlo bejt před čtvrtou… skončil jsem na fakultě ve tři čtvrtě na čtyři…“

„Ano, a od tři čtvrtě na čtyři do kdy?“

„Asi tak do osmi.“

„Kde jste byl?“

„U ní v bytě.“

„Kde?“

„Ve městě.“

„Kde ve městě?“

„Ježíšmarjá –“

„Kde?“

„Na Tremayneový. Ve Čtvrti.“

„Přišel jste do toho bytu ve čtyři?“

„Ne, přišli jsme tam asi ve čtvrt na pět, v půl pátý, tak někdy.“

„Ale v pět jste tam byl?“

„Byl.“

„Co jste tam dělal?“

„To vás snad napadne.“

„Povězte nám to.“

„Nejsem povinen vám to říkat. Domyslete si to sami a jděte do hajzlu!“

„Tak jo. Jak se ta dívka jmenuje?“

„Olga.“

„Olga jak?“

„Olga Wittenstenová.“

„Je to ta dívka, co tu s vámi seděla?“

„Jo. Co chcete dělat – vyslýchat taky ji? Pokazíte dobrou věc.“

„My si chceme jen ověřit vaši výpověď, pane Robinsone. To ostatní je váš problém.“

„Ona je nervózní,“ řekl Robinson. „Nejspíš se vyděsí. Já stejně pořád nevím, oč kráčí. Proč si musíte ověřovat to, co jsem vám řek? Co jsem podle vás proved?“

„Proved jste to, že jste byl v bytě na Tremayneový včera odpoledne od čtvrt na pět do osmi večer. Jestli jste opravdu dělal to, co říkáte, tak nás už do konce života neuvidíte.“

„Tedy třeba ne do konce života,“ opravil Carellu Meyer.

„To znamená, že se vrátíte v pondělí ráno,“ řekl Robinson.

„Proč? Vy jste v tom bytě nebyl?“

„Byl jsem tam. Jděte a ověřte si to. Ale když posledně došlo k baseballovýmu skandálu, prolízali nám univerzitu detektivové a obvodní zástupci a zvláštní vyšetřovatelé několik tejdnů. Jestli je tohle taky něco takovýho –“

„Není to nic takového, pane Robinsone.“

„Doufám. Já jsem čistej. Hraju fér hru. Nikdy jsem nevzal ani halíř a nikdy nevezmu. Zapište si to za uši.“

„Provedeme.“

„A až budete mluvit s Olgou, snažte se mi to nezbabrat, buďte tak hodný Slíbíte mi to? Je to strašně citlivá holka.“

Olgu Wittenstenovou našli ve studentské kavárně u šálku černé kávy. Řekla hele takhle zblízka sem poldy eště neviděla. Řekla no jó mám bejvák na Tremayneový ve městě ve Čtvrti. Řekla hele čekala sem na Barneyho včera vodpoledne a pak sme ňák šli ke mně a došli tam ve čtyry nebo v půl pátý. No jo, řekla, a tam sme byli celý vodpoledne asi tak do vosmi a pak sme šli někam do hospody. Hele a vo co jako de.

6

Bert Kling přišel tu sobotu odpoledne do služebny ve dvě hodiny, právě včas, aby se podíval na zprávu, kterou jim poslali z balistiky na ředitelství. Byl neoholený, bradu a tváře měl zarostlé blond strništěm. Na sobě měl stejný oblek a košili jako předešlý den, ale byl bez kravaty a vypadalo to, že spal oblečený. Na chodbě před služebnou přijal několik projevů soustrasti, odmítl kávu, kterou mu nabídl Miscolo, a šel rovnou do pracovny poručíka Byrnese. Zdržel se tam půl hodiny. Když přišel zase do služebny, vrátili se Carella s Meyerem z univerzity, kde ze slibné stopy zbyl jen popel. Přistoupil ke Carellovu stolu.

„Steve,“ řekl, „dělám na tom.“

Carella vzhlédl a přikývl. „Myslíš, že je to dobrej nápad?“

„Právě jsem mluvil s poručíkem,“ řekl Kling. Jeho hlas byl úplně bezbarvý. „Myslí, že je to v pořádku.“

„Mě jen napadlo –“

„Já na tom chci dělat, Steve.“

„Dobrá.“

„Vždyť já… byl jsem tady, když přišla ta hláška a tak… podle předpisů jsem…“

„Pokud jde o mě, je to v pořádku, Berte. Myslel jsem jen na tebe.“

„Já budu v pořádku, až ho najdeme,“ řekl Kling.

Carella a Meyer si mlčky vyměnili pohled.

„Tak dobře… dobře, samo. Chceš… chceš vidět tu zprávu z balistiky?“

Kling vzal mlčky úřední obálku a mlčky ji otevřel. Byly v ní dvě zprávy. Jedna popisovala automatickou pistoli ráže pětačtyřicet, druhá dvaadvacítku. Kling si je přečetl jednu po druhé.

Na určení neznámé palné zbraně není nic tajuplného, pokud máte jednu střelu, která z ní byla vypálena. Kling to jako profesionální policista věděl. Přitom se mu ta procedura zdála poněkud matoucí, a tak se snažil nemyslet na ni příliš mnoho a příliš často.

Věděl, že oddělení balistiky disponuje obrovskou kartotékou revolverů, pistolí a střel, a že to všechno je roztříděno podle ráže, počtu polí a spirály drážek. Mimoto věděl, že každá nyní používaná ruční zbraň má drážkový vývrt, který uvede střelu při průchodu hlavní do rotace. Pole, jak uměl nazpaměť, jsou hladké plošky mezi drážkami v hlavni. Pole a drážky nechávají na střele stopy.

Pokud se vypálená střela najde, je odeslána do balistického oddělení, kde ji ze všech stran otřou o uhlový papír a pak porovnají se vzorky v kartotéce. Když se pracovníkům balistiky zdá, že nalezli v kartotéce příslušný vzorek, dají nalezenou střelu pod mikroskop zároveň se zkušební střelou z jiné části kartotéky a přesně je porovnají. Právě v tomto stadiu, když začíná jít o směr spirály a stoupání, přestával se v tom Kling orientovat.

Proto o tom nikdy moc nepřemýšlel. Věděl prostě, že každá pistole a revolver stejné značky vždycky vystřelí náboj se stejným počtem a šířkou drážek a stejným směrem spirály a stoupání. Takže zprávu z balistiky přijal bez sebemenších pochyb.

„Použil dvě různý zbraně, co?“ zeptal se Kling.

„Ano,“ odpověděl Carella. „Tím se vysvětlujou ty různý výpovědi očitých svědků. Tys je neviděl, Berte. Jsou v kartotéce.“

„Pod čím?“

„Pod…“ Carella zaváhal. „Pod K… jako Kling.“

Kling krátce přikývl. Bylo těžké poznat, co si v tu chvíli myslí.

„Podle nás šel po někom z těch čtyř, který dostal, Berte,“ řekl Meyer. Mluvil opatrně a pomalu. Jedním člověkem z těch čtyř byla Claire Townsendová.

Kling přisvědčil.

„Nevíme, po kom šel,“ řekl Carella.

„Vyslechli jsme dneska ráno paní Landovou. Dala nám něco, co vypadalo jako stopa, ale to se vypařilo. Chceme jít za těma ostatníma. Dneska a zejtra.“

„Já si vemu jednoho,“ řekl Kling. „Nerad bych vyslýchal Claiřina tatínka, ale z těch ostatních kohokoli…“

„Ovšem,“ řekl Carella.

Všichni mlčeli. Oba, Meyer i Carella, věděli, že něco se musí říct a že se to musí říct hned. Meyer byl z nich dvou starší – věkem i léty ve službě –, ale podíval se prosebně na Carellu; Carella pochopil, odkašlal si a řekl: „Berte, já myslím… já myslím, že bysme si měli něco říct na rovinu.“

Kling se na něj podíval.

„My toho chlapa chceme dostat. Moc nám na tom záleží.“

„To vím.“

„Nemáme skoro nic, z čeho bysme mohli vyjít, a tak to není snadný. Bude to ještě těžší, jestli nebudeme pracovat jako parta –“

„Jestli co?“

„Jestli nebudeme pracovat jako parta.“

„My přece pracujeme jako parta,“ namítl Kling.

„Berte, víš určitě, že to chceš dělat?“

„Vím.“

„A určitě dokážeš vyslýchat a dozvídat se fakta o Claiřině smrti a myslet při tom na –“

„Dokážu,“ řekl Kling bez rozmýšlení.

„Nepřerušuj mě, Berte. Mluvím o několikanásobný vraždě v knihkupectví a jednou z obětí je –“

„Řek jsem, že to dokážu.“

„Jednou z obětí je Claire Townsendová. Tak co, dokážeš to?“

„Ksakru, takhle se mnou nemluv, Steve. Dokážu to a chci na tom dělat a –“

„Já si to nemyslím.“

„Ale já ano,“ řekl Kling důrazně.

„Ty mi nedovoluješ vyslovit tady ve služebně její jméno, pro rány Boží! Co budeš dělat, až ti někdo bude popisovat, jak byla zavražděna?“

„Já vím, že byla zavražděna,“ řekl Kling tiše.

„Berte…“

„Vím, že je mrtvá.“

„Heleď, nemíchej se do toho. Poslechni mě a –“

„Pátek třináctýho. Moje máma říkávala, že to je všivej, začarovanej den. Já vím, že je mrtvá, Steve. Dokážu… dokážu pracovat s váma a budu rozumnej, neboj se. Nemáš ponětí, jak moc chci toho chlapa dostat. Ty prostě nechápeš, že nebudu k ničemu, dokud ho nedopadneme, věř mi to. Do tý doby jsem absolutně k ničemu.“

„Je tu možnost,“ řekl Carella bezvýrazně, „že ten vrah chtěl zabít Claire.“

„Já vím.“

„Je tu možnost, že se dovíme o Claire něco, co bys třeba radši nevěděl.“

„O Claire se nemůžu dovědět nic novýho.“

„Při vraždě se otvírají všelijaký skrýše, Berte.“

„Kam chcete, abych šel?“ zeptal se Kling. „Řekněte mi, co mám dělat.“

Carella a Meyer si vyměnili další dlouhý pohled.

„No tak jo,“ řekl Carella konečně. „Běž domů a převlíkni se. Tady máš adresu paní Wechslerový, manželky Josepha Wechslera. Snažíme se zjistit, jestli některá z obětí dostala nějaký varování, jestli jí někdo vyhrožoval, nebo… chceme zjistit, po kom přesně ten chlap šel, Berte.“

„V pořádku,“ řekl Kling, vzal list papíru, přeložil ho v půli a strčil do kapsy saka. Zrovna vycházel ze služebny, když na něj Carella zavolal:

„Berte!“

Kling se otočil. „Jo?“

„Víš… víš, jak nám z toho je, viď?“

Kling přisvědčil. „Myslím, že vím.“

„Tak dobře.“

Oba se na sebe chvíli upřeně dívali, pak se Kling otočil a rychle vyšel ze služebny.

** * *

Město je bláznivá spleť mnoha částí, které se k sobě tak docela nehodí. Člověk by myslel, že se všechny spojí jako navzájem do sebe zapadající kousky puzzle, ale nějak se stalo, že řeky a potoky a mosty a tunely rozdělují a spojují území, která by svým charakterem a zeměpisnou polohou mohla být na míle vzdálenými cizími zeměmi a ne částmi jednoho do široka roztaženého velkoměsta.

Osou toho velkoměsta byla samozřejmě Isola a 87. revír se nalézal přímo uprostřed té osy jako kolečko uvnitř kola. Isola byl ostrov a vhodně a doslovně ho pokřtil jeden nevynalézavý italský cestovatel, který se náhodou octl v Americe dlouho po tom, co ji objevil a královně Isabele věnoval jeden jeho rodák. Když bez ohledu na Kryštofa Kolumba přišel na onen překrásný ostrov, ztratil ten pozdější dobrodruh řeč nad jeho nádherou a stačil jen zamumlat „Isola“. Ne „Isola bella“ nebo „Isola bellissima“ či „Isola la piu bella ďltalia“, ale jenom „Isola“.

Ostrov.

Jako rodilý Ital, narozený a vychovaný v městečku San Luigi, vyslovoval to slovo dokonalou italštinou. V následujících letech bylo jméno, i když ne sám ostrov, tak zpitvořeno, že se někdy vyslovovalo „Ajselu“ nebo dokonce „Ajsl“. Být kmotr ostrova živý a zdravý ještě ve 20. století, mohla mu ta výslovnost vadit, ale je nasnadě, že by byl svůj objev ani nepoznal. Isola byla na povrchu zamořená mrakodrapy, pod povrchem prolezlá tunely, burácela spěchem velkého byznysu, její přístavy přetékaly zbožím z celého světa a její břehy šněroval bezpočet mostů, spojujících ji s méně horečnými částmi města. Isola se od městečka San Luigi dostala hezky daleko.

Majesta a Bethtown svědčily o vlivu Anglie na Nový svět přinejmenším tím, že jejich jména vzdávala hold britským panovníkům. Bethtown přijal v záchvatu důvěrnosti jméno panenské královny. Její ministři se sice shodli na jméně Besstown, ale člověk, který odevzdával nové jméno korunní kolonii, od narození šišlal, a tak sdělil tehdejšímu guvernérovi, že královna si přeje, aby se místo jmenovalo „Bethtown“. V té podobě se octlo i v úředních knihách. Než Bess objevila tu kolosální botu, stalo se jméno běžným a královna si uvědomila, že převychovat kolonisty nemůže. Nechala to tedy být a místo toho usekla šišlajícímu poslovi hlavu – ale tak už to na světě chodí.

Majesta byla nazvána podle Jiřího III., jehož poradci se nejdřív domnívali, že by se hodilo nazvat objevené místo Georgetown, ale pak zjistili, že Georgetownů je už jako smetí. Zahloubali se tedy do latinských knih a objevili tam slovo majestas, které znamená vznešenost nebo velikost nebo majestát, a usoudili, že se k oslavě jejich krále hodí. Král Jiří měl později v Bostonu nedorozumění s jakýmisi pijáky čaje a jeho majestát mírně povadl, ale jméno Majesta se zachovalo jako připomínka lepších časů.

Calnťs Point se nejmenoval po nikom. Na tom ostrůvku, sousedícím s větším ostrovem Isolou, totiž po dlouhá léta skoro nikdo nežil. V lesích se proháněla divoká zvěř, která se vyžívala ve vzájemných krvavých rvačkách – ale zbytek města přesto mluvil o ostrůvku za řekou Harbem jako o Calnťs Pointu, tedy místu ticha. Několik otužilých dobrodruhů zbavilo lesy zvěře, postavilo pár stanů a začalo se rozmnožovat. Nejlepší způsob, jak založit předměstí, jen co je pravda. Zanedlouho, jak lidí přibývá, můžete zažádat město o přívoz, a v případě skutečné populační exploze dokonce doufat, že vám postaví most.

Bert Kling zamířil do Riverheadu, kde sídlila paní Wechslerová. Ve skutečnosti nebyla v téhle čtvrti řeka, která by tam měla pramen, natož ústí. Za časů starých holandských osadníků vlastnil celou část města nad Isolou statkář jménem Ryehert. Jeho pozemky byly úrodné a nacházely se na nich vyvřelé a metamorfované horniny. Jak se město rozrůstalo, Ryehert část pozemků prodal a zbytek věnoval městu, kterému nakonec připadlo do vlastnictví všechno. Jméno Ryehert se špatně vyslovovalo. Dokonce už před rokem 1917, kdy vyšlo z módy vše, co znělo třeba jen vzdáleně germánsky, stal se z Ryeherta Riverhead. Voda ovšem v Riverheadu byla. Jenže ta voda byl vlastně potok a potok se tomu dokonce ani neříkalo. Říkalo se tomu Pětimílový rybník a nebyl pět mil dlouhý ani pět mil široký, ani se nenalézal pět mil od nějaké pozoruhodnosti. Byl to prostě potok, nazývaný Pětimílový rybník, a to v osadě nazývané Riverhead, kde nebyl pramen řeky ani její ústí.

Někdy bylo tohle město výtvorem šílence.

Paní Wechslerová žila v Riverheadu v činžovním domě. Na rozlehlé zahradě před vchodem stály dva obrovské kamenné květináče, ve kterých nebyly kytky. Kling prošel mezi kořenáči a přes celou zahradu až do vestibulu. Vyhledal štítek se jménem Joseph Wechsler, byt 4 A, a stiskl zvonek. V zamčených dveřích vestibulu to klaplo. Otevřel je a vyšel nahoru do čtvrtého patra.

Na chodbě před bytem Wechslerových se zhluboka nadechl a zaklepal.

Otevřela mu jakási paní.

Podívala se zvědavě na Klinga. „Prosím?“ oslovila ho.

„Paní Wechslerová?“

„Ne?“ Dosud to byla otázka. „Vy jste ten nový rabín?“ zeptala se.

„Prosím?“

„Ten nový…“

„Ne. Já jsem od policie.“

„Ach!“ Paní se odmlčela. „A tak, vy chcete mluvit s Ruth?“

„To je paní Wechslerová?“

„Ano.“

„Ano, právě s ní bych rád mluvil,“ přisvědčil Kling.

„My…“ Zrozpačitěla. „Ona… My sedíme šivu. To je… jste Žid?“

„Nejsem.“

„My oplakáváme Josepha. Já jsem jeho sestra. Myslím, že byste měl raději přijít jindy –“

„Madam, byl bych vám vděčný, kdybych mohl mluvit s paní Wechslerovou teď. Já… chápu… ale…“

Najednou zatoužil odejít. Nechtělo se mu rušit truchlící pozůstalé. A pak ho napadlo: Odejdeš a vrah bude mít náskok.

„Prosím vás, nemohl bych s ní mluvit hned?“ požádal. „Byla byste tak laskavá a zeptala se jí?“

„Zeptám,“ řekla ta paní a zavřela dveře.

Kling čekal na chodbě. Odevšad k němu doléhaly zvuky z bytů činžovního domu, zvuky života. A za zavřenými dveřmi bytu 4 A ticho smrti.

Po schodech přicházel mladý muž, pod paží držel knihu. Slavnostně na Klinga kývl, zastavil se těsně u něho a zeptal se: „Tady bydlí Wechslerovi?“

„Ano.“

„Děkuji.“

Zaklepal na dveře. Zatímco čekal, až někdo odpoví, dotkl se prsty mezuzy připevněné k rámu dveří. Oba mlčky čekali na chodbě. Odněkud shora zavolala nějaká žena na syna na ulici: „Martine, pojď si nahoru pro svetr!“ V bytě bylo ticho. Mladý muž zaklepal znova. Za dveřmi se ozvaly kroky. Sestra Josepha Wechslera otevřela dveře, podívala se nejdřív na Klinga a pak na nového příchozího. „Vy jste rabín?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl mladý muž.

„Pojďte, prosím, dál, pane rabíne,“ vybídla jej. Otočila se ke Klingovi. „Ruth je ochotná s vámi mluvit, pane – jak se jmenujete?“

„Kling.“

„Ano, pane Klingu. Pane Klingu, ona právě ztratila manžela. Prosím vás, buďte… mohl byste být tak hodný a…?“

„Já chápu,“ řekl Kling.

„Tak tedy pojďte dál, prosím.“

Seděli v obývacím pokoji. Na servírovacím stolku stál košíček s ovocem. Obrazy a zrcadla byly zahaleny černou látkou. Pozůstalí seděli na dřevěných bednách. Muži měli na hlavách černé jarmulky, ženy černé šály. Mladý rabín už byl v pokoji a začínal číst modlitbu. Ruth Wechslerová se oddělila od pozůstalých a přistoupila ke Klingovi.

„Topry ten,“ řekla. „Teši mě, že vás posnam.“ Měla výrazně neamerickou výslovnost a Klinga to překvapilo, protože vypadala velmi mladě a neznalost angličtiny jako by k mládí nepatřila. Ale pak, když se na ni ve zšeřelém pokoji pořádně podíval, pochopil, že je jí dobrých čtyřicet, ne-li spíš padesát; patřila k tomu zvláštnímu semitskému typu, který nikdy doopravdy nezestárne. Vlasy měla černé jako uhel a oči lesklé a hnědé, o to lesklejší, že byly mokré slzami. Krátce mu stiskla ruku a on jí nemotorně potřásl. Nenacházel slova, protože jeho vlastní žal náhle utonul v očích té krásné, věkem nedotčené ženy.

„Prosím, jdete se mnou,“ řekla. Řeč paní Wechslerové byla skutečně strašlivá, byla to téměř karikatura, jako z některých kabaretních vystoupení, ale hluboký smutek ji zbavoval vší komičnosti. Kling se jí automaticky sluchově přizpůsobil. Nevšímal si té absurdní výslovnosti a v duchu si ji upravoval; skladbu jejích vět a zkomolená slova sice slyšel, ale prodíral se jimi, aby se dobral smyslu toho, co říká.

Zavedla ho do pokojíku za obývákem. Byla tam pohovka a televizor. Obrazovka byla slepá. Dvě okna vedla na ulici ke zvukům hlučícího města. Odvedle doléhal hlas rabínův, odříkávající starobylé hebrejské modlitby za zemřelé. Kling seděl v pokojíku s televizorem vedle Ruth Wechslerové a cítil, že oba splývají v jednu bytost. Toužil vzít ji za ruce. Toužil plakat s ní.

„Paní Wechslerová, já vím, že je to těžké…“

„Né, já s váma mluvuju ráta,“ řekla. Slovo „ráda“ zdůraznila. Pokývla hlavou a dodala: „Chci pomoct policii. Když jí nepomůžu, tak vraha nedostaneme.“ Podíval se do těch lesklých hnědých očí a slyšel ta slova přesně takhle, i když ona fakticky řekla: „Chci pomachat policii. Jestli nepómacham, tak vracha nehytame.“

„Tak tedy… jste strašně hodná, paní Wechslerová. A já se vynasnažím, abych vás zbytečně netrápil otázkama. Budu tak stručný, jak jen dovedu.“

„Ptejte se, jak dlouho potřebujete,“ řekla.

„Paní Wechslerová, věděla byste, co dělal váš manžel v Isole v tom knihkupectví?“

„Má tam blízko obchod.“

„Kde přesně, paní Wechslerová?“

„Na rohu Sternu a Devětačtyřicáté.“

„Obchod s čím?“

„Železářství.“

„Aha, a ten obchod je nedaleko toho knihkupectví. Chodil tam často?“

„Ano, on Joseph byl velký čtenář. Angličtina mu moc nejde, mluví tak špatně jako já. Ale četl hrozně rád. Říkal, že když čte nahlas, pomáhá mu to mluvit. Předčítal mi v posteli. Myslím… myslím, že tam šel pro knížku, o které jsem se mu zmínila minulý týden, řekla jsem, že by bylo hezké, kdybysme si ji přečetli.“

„Která kniha to byla, paní Wechslerová?“

„Od Hermana Wouka, to je skvělý člověk. Joseph mi předčítal Vzpouru na lodi Caine a To je můj Bůh a já jsem mu řekla, že by měl sehnat Marjorii Morningstarovou, protože když vyšla, byl kolem ní poprask, některý Židi se urazili. Řekla jsem Josephovi, jak by mohl takový hodný člověk, jako je Herman Wouk, napsat knihu, která by urážela Židy? Řekla jsem Josephovi, že to musí být omyl. Zřejmě je hodně lidí, který jsou háklivý. Řekla jsem, že urazit by se měl pan Wouk za to, že ho nepochopili, že si jeho lásku špatně vyložili. To jsem řekla Josephovi. A poprosila ho, aby tu knihu sehnal, že si to zjistíme sami.“

„Rozumím. A vy myslíte, že tam šel pro tu knížku?“

„Ano, podle mne ano.“

„Měl to ve zvyku? Kupovat knihy v tomhle knihkupectví?“

„Kupovat a taky si půjčovat.“

„Ano, ale právě v tomhle obchodě? Ne tady někde u vás v okolí například?“

„Ne. Josephovi zabírala moc času práce v kšefte, víte, a tak si o polední přestávce nebo po práci, než šel domů, vyřizoval všelijaké věci tam, co má krám.“

„Jaké věci si vyřizoval, paní Wechslerová?“

„Všelijaký maličkosti. Počkejte, například před týdnem to bylo naše přenosný rádio, potřebovalo opravit. Tak ho Joseph vzal do práce a v sousedním kšefte mu ho spravili.“

„Chápu.“

„Nebo ten jeho auťák, měl poškrábanej blatník. Joseph parkoval a někdo do něho vrazil a odřel mu lak na blatníku – nedá se s tím něco udělat?“

„Tak třeba… ohlásili jste to pojišťovně?“

„Ohlásili, ale my máme ve smlouvě odpočitatelnou položku padesát dolarů – víte, co to je?“

„Vím.“

„A tohle byla maličkost, jen oprava laku, pětadvacet nebo třicet dolarů, už si to nepamatuju. Ještě jsem nezaplatila účet. Ze servisu mu ho poslali před týdnem.“

„Ano,“ řekl Kling. „Jinak řečeno, váš manžel měl ve zvyku vyřizovat všechno ve čtvrti, kde měl své železářství. A někdo mohl vědět, že často chodí do toho knihkupectví.“

„Ano, to mohl někdo vědět.“

„Existuje nějaký člověk, který… který by mohl mít důvod zavraždit vašeho manžela?“

„Víte, já si pořád ještě nemůžu zvyknout, že už nežije,“ řekla Ruth Wechslerová zčistajasna. Řekla to konverzačně, jako by komentovala nenormální počasí. Kling ztratil řeč a poslouchal. „Nemůžu si zvyknout, že mi už nebude v posteli předčítat.“ Zavrtěla hlavou. „Nemůžu si na to zvyknout.“

V pokoji nastalo ticho. Vedle stoupala a klesala litánie za mrtvého v melodických, truchlivých tónech.

„Měl… měl nějaké nepřátele, paní Wechslerová?“ zeptal se Kling šetrně.

Ruth Wechslerová zavrtěla hlavou.

„Nedostal nějaké výhružné dopisy, nebo nevyhrožoval mu někdo po telefonu?“

„Kdepak.“

„Nepohádal se s někým? Nevynadal si s někým? Něco takového?“

„Nevím. Myslím, že ne.“

„Paní Wechslerová… než váš manžel zemřel… v nemocnici, ten detektiv, co tam u něho byl, slyšel, jak řekl jméno ‚Otto McNick‘. Znáte někoho, kdo se tak jmenoval?“

„Neznám. McNick? Otto?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, neznám nikoho, kdo se tak jmenuje.“

„Ale… není možné, že by váš manžel znal někoho s tím jménem?“

„Není.“

„Že si třeba u někoho s tím jménem něco objednal?“

„Ne.“

„Nic takového? Víte to určitě?“

„Docela určitě.“

„Nenapadá vás, proč by byl vyslovil to jméno, paní Wechslerová? Několikrát to opakoval. Mysleli jsme si, že mělo nějaký mimořádný význam.“

„Nevím o ničem.“

„Máte nějaké manželovy dopisy nebo účty? Třeba si s někým dopisoval, nebo udržoval obchodní styky –“

„Já jsem věděla všecko, co muž dělá. Žádného Ottu McNicka jsme neznali. Vůbec žádného Ottu, bohužel.“

„Mohla byste mi přece jen ty dopisy a účty půjčit? Vrátím vám je v naprostém pořádku.“

„Jen nemějte ty účty dlouho, prosím vás,“ řekla Ruth Wechslerová. „Ráda platím účty co nejdřív.“ Zhluboka vzdychla. „Teď si musím číst sama…“

„Promiňte, ale co…?“

„Tu knihu. Knihu pana Wouka.“ Umlkla. „Chudák můj mužíček,“ řekla. „Můj zlatej chudáček.“

A i když vyslovila to slovo „húdaček“, nebylo to vůbec k smíchu.

Na chodbě před bytem se Kling náhle opřel o zeď a vší silou zavřel oči. Chvilku těžce a prudce dýchal, pak dlouze vzdychl, odlepil se ode zdi a po špičkách sešel po schodech na ulici.

Byla sobota a všechny děti byly už doma ze školy. Uprostřed ulice se hrál pozemní hokej a chlapci měli v tom nezvykle lahodném říjnovém počasí rozhalené košile. Holčičky v pestrých šatech skákaly na chodníku přes švihadlo. „Hop, hop, skoč sem, skoč tam, já na tebe nečekám!“ Dva chlapečkové cvrnkali vedle chodníku kuličky a jeden se rozčiloval, že hrát s kovovou kuličkou není fér. O kus dále na ulici viděl Kling tři minispiklence, dva kluky a jedno děvčátko, jak utíkají ke vstupním dveřím do domu, pokradmu se rozhlédnou, zazvoní a pak pádí přes ulici na druhou stranu. Když míjel ony dveře, otevřely se a tázavě z nich vyhlédla nějaká hospodyně; ty tři děti na druhé straně ulice okamžitě spustily: „Udělal jsem to já, udělal jsem to já, udělal jsem to já…“

Jejich hlásky mu zněly v uších celou cestu.

7

Teddy Carellová mluvila.

Řekla:

„Ano?“ řekl Carella.

„Začínám rozumět,“ řekl Carella.

„Že mě máš ráda? Nic originálnějšího tě nenapadá?“ řekl Carella

Teddy rychle zopakovala ta tři slova. Vzal ji do náruče a políbil na čpičku nosu, pak přitiskl ústa na její, políbil ji důkladně a roztouženě po polibku ji přivinul k sobě, až měl její tvář těsně u své. Konečně ji pustil, svlékl si sako a vytáhl z pravé zadní kapsy služební pistoli, odepjal pouzdro a položil zbraň na kraj stolu. Teddy se zamračila a z jejích rukou se vyřinul příval slov.

„Dobrá, dobrá,“ řekl Carella, „už ji nenechám nikde, kde by se k ní dostaly děti. Kde jsou vůbec?“

Na zahradě, řekly mu její ruce. Co se dělo dneska? Mluvil jsi s –

Ale Carella mezitím vzal pistoli, šel s ní do ložnice starého riverheadského domu a už jí neviděl na ruce. Přišla za ním, otočila ho obličejem k sobě a dokončila větu:

– s Klingem? Jak je mu?

Carella si rozepnul košili a hodil ji na židli. Teddy ji sebrala a odnesla do koše. Ze zahrady za domem se ozývaly hlasy dvojčat, která se tam honila a pokřikovala na sebe všelijaké nesmysly.

„Mluvil jsem s Klingem, ano,“ odpověděl. „Pracuje na tom případu s náma.“

Teddy se zamračila a pak udělala odevzdané gesto.

„Měl jsem stejný názor jako ty,“ řekl Carella. Svlékl si nátělník, otřel pot z prsou a podpaží a pak hodil sbalené triko do koše, ale netrefil se. Teddy na něho vrhla káravý pohled a triko zdvihla. „Ale on u toho být chce a my mu to moc dobře nezmůžeme odmítnout.“ Obrátil se k ní zády a bezmyšlenkovitě zamířil do koupelny. V půli cesty se zarazil, obrátil se k ní a svá slova opakoval, aby mu je mohla přečíst ze rtů. „My mu to moc dobře nemůžeme odmítnout.“

Teddy přisvědčila, ale celá věc se jí pořád nezamlouvala. Zašla za Carellou do koupelny, a zatímco se myl, seděla na kraji vany. Carella se ozval zpod mydlinek a proudů vody. „My si myslíme, že ten vrah šel po jednom z těch lidí, Teddy. Možná se pleteme, ale takhle nám to vychází.“ Jak si splachoval mydlinky, zakryl si při posledních dvou slovech ústa. „Takhle nám to vychází,“ opakoval a Teddy přikývla. Utřel si obličej a začal znova mluvit; Teddy pozorně sledovala jeho rty. „Vyslýchali jsme příbuzné zemřelých. Já a Meyer jsme dneska ráno mluvili s paní Landovou na Sands Spitu a Bert šel odpoledne za paní Wechslerovou. Zatím se nemáme čeho chytit. Zbývá ovšem ještě Claiřin otec a za tím chceme s Meyerem zajít zítra…“

Teddy se rázem zamračila.

„Co se ti nelíbí?“ zeptal se Carella.

Zítra přijdou ty lidi, připomněla mu.

„V kolik hodin?“

Odpoledne. V jednu nebo ve dvě. Na oběd.

„Tak tam s Meyerem… dobře, půjdem tam hned ráno. Musíme s ním mluvit, Teddy.“

Teddy souhlasila.

„Zatím jsme se ničeho nedopátrali o tom třetím zabitém v knihkupectví. Jmenuje se Anthony La Scala a podle řidičáku bydlí v Isole. Před chvílí jsme si to s Meyerem ověřovali a domovník nám řek, že se před měsícem odstěhoval. Na poště změnu adresy nemají.“

To by mohlo něco znamenat.

„Mohlo. Pak si za domácí úkol prohlídnu telefonní seznam.“

Teddy zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

Odstěhoval se teprve před měsícem. V telefonním seznamu…

„Máš pravdu,“ souhlasil Carella. „Jeho nová adresa a číslo ještě v seznamu nebudou. Ty jsi ale chytráček.“ Usmál se a napřáhl k ní ruce. Uchopila je a on ji vytáhl ze židle, kde seděla, a přitiskl k nahé hrudi. „Co kdyby dala dětem jíst Farmy a uložila je do postele?“ řekl. „Mohli bysme si zajít někam na večeři a pak do kina.“

Teddy povytáhla obočí.

„Jistěže, to taky, ale myslel jsem až potom.“

Olízla si rty a pak se od něj odtáhla. Napřáhl se po ní, ale netrefil se a zezadu ji pleskl, když s nezvučným smíchem odcházela z koupelny. Vrátil se do ložnice; Teddy se právě svlékala.

„Co to děláš?“ zeptal se udiveně. „Děti jsou ještě vzhůru.“

Teddy svěsila ruce od zápěstí a zahýbala prsty.

„Aha, budeš se sprchovat?“

Přisvědčila.

„Myslím, že mě chceš jen provokovat, o to ti jde.“

Teddy mnohoznačně pokrčila rameny a polonahá přešla kolem něj do koupelny. Zavřela dveře, zámek zaklapl. Pak se dveře znova otevřely. Vystrčila škvírou hlavu, šibalsky se usmála a najednou vztáhla ruku s rychle se pohybujícími prsty.

Jdi si popovídat s dětmi, řekla.

Na konci věty mu zamávala na rozloučenou a její hlava a ruka zmizely, dveře se zavřely, zámek zaklapl a už za okamžik slyšel Carella sprchu. Usmál se, oblékl si čisté tričko a šel dolů hledat dvojčata a Fanny.

Fanny, statná, asi padesátiletá Irka, seděla na lavičce pod jediným obrovským stromem na Carellovic zadní zahradě. Jakmile Carella vyšel z domu, zvedla hlavu.

„Koukněme se,“ řekla. „Náš pán přišel.“

„Tati!“ zaječel Mark, který se právě chystal uhodit napřaženou pěstí sestřičku do oka. Přeběhl zahradu a skočil Carellovi do náručí, April zareagovala o něco pomaleji už proto, že očekávala ránu; zaváhala a pak se rozběhla přes trávník, jako když ji vystřelí. Dva a půl roku stará dvojčata byla dvojvaječná a podařilo se jim úspěšně spojit to, co bylo na vzhledu jejich rodičů nejlepší; byla si podobná, ale nebyla docela stejná. Obě měla Carellovy vysedlé lícní kosti a šikmé orientální oči. Obě měla matčiny černé vlasy a plné rty. Teď zrovna Mark Carellu škrtil, jak se ho držel kolem krku, a April dělala, co mohla, aby se mu uvelebila na klíně, kam se mu chtěla vyšplhat po nohách.

„Náš pán přišel,“ opičila se April po Fanny, od které toho přes den slyšela nejvíc.

„Opravdu přišel,“ řekl Carella. „Jak to, že jste na mě nečekali u dveří a nevítali mě?“

„To tak, kdo ví, kdy vy služebníci zákona přijdete domů,“ řekla Fanny s úsměvem.

„To se rozumí, kdo ví, kdy vy služníci,“ opakovala April.

„Tak co, tati?“ řekl Mark vážně. „Jak to šlo dneska?“

„Skvěle, úplně skvěle,“ odpověděl Carella.

„Dopadli jste nějakýho lotra?“ zeptala se April.

„Ještě ne.“

„Dopad…“ Zarazila se a začala znova. „Dopadneš…“ Zřejmě nebyla spokojená ani s novou formulací. „Dopadneš…“ řekla a zase se zarazila a pak větu doplnila: „Dopadneš nějakýho zítra?“

„Když bude hezky, tak snad ano,“ řekl Carella.

„To by bylo dobrý, tati,“ řekl Mark.

„Řek, že když bude hezky,“ vložila se do řeči April.

„Když nějakýho dopadneš, tak ho přiveď domů,“ žádal Mark.

„Z těchhle dvou budou gangsteři,“ prohlásila Fanny. Rezavé vlasy jí zářily; seděla pod pestrým podzimním listím na lavičce a usmívala se na svou drobotinu. Byla diplomovaná sestra a ke Carellům přišla v den, kdy přivezli dvojčata z porodnice; hubený plat, který si Carella mohl dovolit, doplňovala, jak jen mohla, nočními službami.

„Tati, jak vypadají lotři?“ zeptal se Mark.

„Některý vypadají jako Fanny, abys věděl.“

„Tak tak, jen je učte,“ řekla Fanny.

„Jsou taky lotryně?“ zeptala se April.

„Ano, jsou lotři i lotryně.“

„Ale lotrátka ne,“ usoudil Mark. Dalo mu práci to vyslovit.

„Lotříčci,“ řekla Fanny. Opravovala ho, kde mohla.

„Ale ne díťata,“ nedal se Mark. Míval jazykové potíže.

„Ne, děti lotroviny nedělají,“ kývl Carella. „Na to jsou až moc mazaný.“ Sundal ze sebe dvojčata a řekl: „Něco jsem vám přinesl, Fanny.“

„Co?“

„Škatulku na nadávky.“

„Co je to proboha za nesmysl?“

„Nechal jsem vám ji v kuchyni. Musíte do ní hodit peníz vždycky, když vyslovíte ošklivý slovo.“

„Na to se vám vykašlu.“

„Na to se ti vykašle,“ řekla April.

„Vidíte?“

„Já nevím, kde to ty děti berou,“ prohlásila Fanny a potřásla hlavou v předstíraném údivu.

„Co myslíte, můžeme si s Teddy vzít večer volno?“ zeptal se Carella. „Je přece sobota, ne? Mladý lidi se v sobotu musí povyrazit.“

„Fajn,“ řekl Mark.

„Co?“

„My jsme mladý lidi.“

„To jste, ale vás Fanny nakrmí a uloží do postýlek a maminka s tatínkem si zajdou do kina.“

„Na co?“

„Ještě nevím.“

„Jděte se podívat na strašidlovej film.“

„Na co?“

„Na strašidlovej film.“

„Strašidelnej.“

„Jo.“

„Proč bych to dělal? Mám dvě strašidýlka doma.“

„Tati, neříkej to,“ ozvala se April. „Budeme se bát.“

Seděl s nimi na zahradě. Teddy se zatím sprchovala a město pohltil soumrak. Četl jim Medvídka Pú, dokud nepřišel čas jejich večeře. Pak se šel nahoru převléct. Dobře s Teddy povečeřeli a shlédli dobrý film. Když se vrátili do starého riverheadského domu, milovali se. Carella se pak opřel o polštář a ve tmě si vykouřil cigaretu.

A Klingova ztráta mu z jakýchsi důvodů připadala tisíckrát větší.

8

Petersonova třída číslo 72 byla v centru Riverheadu, ve slušném středostavovském okolí s nízkými činžáky a dvoupatrovými hrázděnými domy. Ralph Townsend bydlel v čísle 47. V neděli ráno v devět hodin zazvonili Meyer Meyer a Steve Carella u zavřených dveří a čekali. Předešlý večer jim Kling řekl, že Claiřin otec je noční hlídač, a poradil jim, aby ho navštívili kolem deváté ráno, kdy se vrací z noční a ještě si nešel lehnout. Skutečně zastihli pana Townsenda uprostřed snídaně. Pozval je dál a nalil jim kávu. Seděli všichni spolu v malé kuchyňce, slunce proudilo oknem a zlatilo voskované plátno na stole. Panu Townsendovi bylo něco mezi padesáti a šedesáti, měl dosud všechny vlasy, černé jako jeho dcera. Měl mohutnou hruď a svalnaté paže. Oblečený byl do bílé košile s vykasanými rukávy na silných pažích a měl zelené šle. A také černou kravatu.

„Já dneska nepůjdu spát,“ řekl. „Musím do pohřebního ústavu.“

„Byl jste včera večer v práci, pane Townsende?“ zeptal se Meyer.

„Pracovat se musí,“ řekl Townsend prostě. „Chci říct… totiž, vy jste neznali Claire, ale… v naší rodině jsme byli přesvědčení… její matka zemřela, když Claire byla ještě děcko, víte, a… my… my jsme si umínili, že kvůli Mary… tak se Claiřina matka jmenovala… umínili jsme si, že kvůli Mary budeme žít. Pokračovat. Žít dál. A tak… já si myslím, že se kvůli Claire musím chovat stejně. Ona si to zaslouží… aby se mi po ní stejskalo, ale abych žil dál. A práce k životu patří.“ Odmlčel se, napil se kávy, a pak řekl: „Tak jsem šel včera do práce a dneska půjdu do pohřebního ústavu, kde moje dceruška leží mrtvá.“ Opět se napil kávy. Byl to silný muž a žal v jeho obličeji odpovídal jeho povaze. V očích neměl slzy, ale smutek v něm vězel jako těžký kámen.

„Pane Townsende,“ řekl Carella, „my vám musíme položit pár otázek. Jistě to pochopíte…“

„Já to chápu,“ řekl Townsend, „ale nejdřív bych se rád na něco zeptal já vás, jestli smím?“

„Jistěže,“ řekl Carella.

„Chci vědět… souvisí to nějak s Bertem?“

„Jak to myslíte?“

„Já mám Berta rád,“ řekl Townsend. „Líbil se mi hned, jak ho Claire přivedla. To, co s ní udělal, byl zázrak. Užila si svoje, když tehdy její přítel padl, a na čas… zapomněla žít, chápete, jak to myslím? Věřil jsem že jsme se dohodli… co máme dělat, když její matka zemřela, a pak… pak ten chlapec, co s ním chodila, padl ve válce a Claire se začala ztrácet. Prostě se ztrácela. Než se objevil Bert – a pak se změnila. Byla zase jako dřív. Ožila. A teď…“

„Ano, pane Townsende?“

„Teď bych… napadá mě, že Bert je polda, a já mám Berta rád. Mám ho rád. Ale… nezavraždil někdo Claire, protože její přítel je policajt? To bych rád věděl.“

„My si to nemyslíme, pane Townsende.“

„Tak proč ji ten vrah zabil? Pořád mi to vrtá hlavou. A napadlo mě, že… že někdo má možná vztek na Berta a vylil si ho na Claire. Zabil Claire, aby se pomstil Bertovi. Jen proto, že Bert je policajt. Řekněte, nezdá se vám, že to dává smysl? Jestli v celý tý zatracený záležitosti dává vůbec něco smysl, není to právě tohle?“

„My jsme tu možnost nepřehlédli, pane Townsende,“ řekl Meyer. „Vyhledali jsme si v kartotéce všechny větší případy, kdy Bert někoho zatkl. Malicherné případy jsme škrtli, nezdálo se nám, že by stály za takovou odvetu. Škrtli jsme taky muže a ženy, kteří dosud sedí, protože samozřejmě –“

„Ano, rozumím.“

„– a taky ty, kteří byli propuštění na podmínku před víc než rokem. Myslíme si, že vražda z pomsty by byla spáchána hned po –“

„Ano, chápu, chápu,“ řekl Townsend.

„Tak jsme se zaměřili na ty nedávno propuštěné na podmínku a na lidi, kteří si odseděli krátký trest – aspoň na ty, u nichž víme, kde bydlí. Tyhle lidi pořád ještě vyslýcháme. Ale docela upřímně, nezdá se to být tenhle druh vraždy.“

„Jak to víte?“

„Každá vražda má svou specifickou atmosféru, pane Townsende. Když s nimi máte co dělat nějakou dobu, dopracujete se k něčemu, co se dá nazvat intuice. My si nemyslíme, že Claiřina smrt souvisí s tím, že Bert je policajt. Třeba se mýlíme, ale zatím míříme jiným směrem.“

„Jaký směr to je?“ zeptal se Townsend.

„Myslíme si, že vrahovi šlo o určitou osobu v knihkupectví a že toho, koho chtěl dostat, taky dostal.“

„Proč by to nemohla být Claire? A proč by…“

„Ona to Claire mohla být, pane Townsende.“

„A pak to taky mohlo souviset s Bertem.“

„Ano, ale proč nešel vrah po Bertovi? Proč by zabíjel Claire?“

„Já nevím proč. Co to vůbec musí být za pacholka, aby zabil čtyry lidi?“ zeptal se Townsend. „Vy na to jdete s logikou, ale jakápak logika? Právě jste mi řekl, že mu šlo o jednu osobu, tak proč prokristapána zabil čtyři?“

Meyer trpělivě vzdychl. „Pane Townsende, my jsme možnost, že se někdo, kdo má něco proti němu, pomstil Bertu Klingovi vraždou vaší dcery, nevyloučili. Takové případy se už samozřejmě staly a my tu možnost vyšetřujeme. Pokoušíme se vám jen vyložit, že v tomhle případě to není moc nadějný směr. To je všechno. My ale budeme po té možnosti pátrat až do jejího úplného vyčerpání.“

„Rád bych věřil, že s tím Bert nemá nic společného,“ řekl Townsend.

„Tak tomu, prosím, věřte,“ vybídl jej Carella.

„Rád bych.“

V kuchyni nastalo ticho.

„V každém případě,“ navázal Meyer, „je Claire jedna z těch čtyř zavražděných. Když vyjdeme z toho –“

„Napadá vás, jestli tou zamýšlenou obětí nebyla právě ona?“

„Ano, pane Townsende, přesně tak.“

„Jak bych to mohl já vědět?“

„Asi takhle, pane Townsende,“ řekl Carella. „Pomysleli jsme si, že se vám Claire třeba zmínila o něčem, co jí dělalo starosti. Nebo –“

„Neřekl bych, že jí něco dělalo starosti.“

„Neměla nějaké výhružné telefonáty? Nebo dopisy? Věděl byste o nich?“

„Já pracuju v noci,“ prohlásil Townsend. „Pak obvykle ve dne spím a Claire je zatím na přednáškách, nebo se zabývá svýma případama. Večeříme obyčejně spolu, ale nevzpomínám si, že by mluvila o nějakých výhrůžkách. Nic podobnýho.“ Když mluvil o dceři, bezděčně používal přítomný čas, jako by nebyla mrtvá.

„O jaké případy šlo?“ vrátil se Carella ke správnému času.

„Pracuje v nemocnici Buenavista,“ oznámil Townsend.

„Co tam dělá?“

„Víte přece, že je sociální pracovnice, ne?“

„Víme, ale –“

„Co dělá… snad víte, co dělají sociální pracovnice, že?“

„Jen přibližně, pane Townsende.“

„Tak Claire pracuje –“ Zarazil se, jako kdyby si najednou uvědomil, že používá nesprávný čas. Díval se na detektivy poněkud překvapený tím objevem. Těžce vzdychl. „Claire pracovala,“ řekl a znova zaváhal, aby dal tomu slovu čas se usadit; sám tu skutečnost přijal jednou provždy. „Claire pracovala s hospitalizovanými pacienty. Doktoři poskytují lékařskou péči, ale pacient často potřebuje mnohem víc, aby se uzdravil. O to se starala Claire. Pomáhala pacientům využívat lékařské péče a mít vůli se uzdravit.“

„Rozumím,“ kývl Carella. Chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Zmínila se Claire někdy o nějakém určitém pacientovi, s nímž pracovala?“

„Ano, bylo jich hodně, o kterých se zmínila.“

„Co o nich říkala, pane Townsende?“

„Víte, ona měla osobní zájem o všechny lidi, se kterými pracovala. Dá se říct, že právě v tom spočívala její práce, v tom osobním zájmu, v mimořádný pozornosti k pacientovým problémům.“

„A když přišla domů, tak vám o těch lidech vyprávěla, ano?“

„Ano. Co s nima je… nebo… když se stalo něco legračního. Znáte to.“

„Stalo se někdy, že se událo něco, co tolik k smíchu nebylo, pane Townsende?“

„Ale ano, někdy si stěžovala. Bylo toho hodně a někdy to bylo těžký. Občas trochu ztrácela trpělivost.“

„Zmínila se o nějaké zvláštní nesnázi?“

„Nesnázi?“

„S pacienty. Nebo s rodinami pacientů. S lékaři? S někým ze zaměstnanců nemocnice?“

„Ne, nic podobnýho.“

„Vůbec nic? Třeba menší hádka? Nevzpomenete si na něco?“

„Bohužel ne. Claire to s lidma uměla, víte, proto asi byla dobrá sociální pracovnice. Vycházela se všema. Zacházela s každým jako s člověkem. To je zvláštní nadání, pane Carello.“

„To je,“ přisvědčil Carella. „Pane Townsende, moc jste nám pomohl, velice vám děkujeme.“

„Mám… mám něco vyřídit Bertovi?“ zeptal se Townsend.

„Prosím?“

„Bertovi. Určitě bude v pohřebním ústavu.“

*

Cestou dolů po schodech se Meyer zeptal: „Co ty na to?“

„Rád bych zašel ještě do toho špitálu,“ řekl Carella. „Kolik máš hodin?“

„Půl jedenáctý.“

„Jsi pro?“

„Sarah řekla, ať jsem doma na oběd.“

„Tak tam pojďme hned. Třeba se dovíme něco, za čím bysme šli zejtra.“

„Já nemám rád nemocnice,“ řekl Meyer. „Moje máma zemřela v nemocnici.“

„Jestli chceš, půjdu sám…“

„Ne, ne, jdu s tebou. Já jen že nemám nemocnice rád.“

Šli k policejnímu sedanu a Carella usedl za volant. Nastartoval a pak se zapojil s vozem do provozu nedělního rána.

„Co kdybysme si cestou zopakovali, co kdo dělá?“

„Jsem pro.“

„Co dělá druhá parta?“

„Di Maeo ověřuje loupež z čtyřiapadesátýho roku. Podle našich záznamů propustili lupiče z Castleview dva roky nato, v šestapadesátým, a on odjel do Denveru. Ale Di Maeo se chce přesvědčit, jestli se sem nevrátil. Zjišťuje taky, jestli se tý páteční střelby nezúčastnil někdo z jeho kámošů.“

„Co ještě?“

„Kontroluje, koho všeho kdy Bert zatknul, třídí je a vezme do vazby každýho, kdo vypadá nadějně. Má práce nad hlavu, Steve.“

„Fajn. A co Willis a Brown?“

„Willis se snaží najít rodinu nebo přátele čtvrtý oběti. Jak se sakra ten chlap jmenuje?“

„La Scala.“

„Správně,“ přikývl Meyer. „Anthony La Scala.“

„Jak to, že Italy vždycky někdo zastřelí?“ zeptal se Carella.

„Kdes na to přišel?“

„Vem si Nedotknutelný. Tam je vždycky někdo odstřelí.“

„To je tím, jak přezdívají hlavnímu herci,“ řekl Meyer. Prohnaně se usmál a dodal: „Pochopils to?“

„Pochopil,“ řekl Carella.

„Říkají o něm, že je střelenej. Střelenej Robert…“

„Pochopil jsem to,“ opakoval Carella. „Sehnal už Willis adresu toho La Scaly?“

„Ještě ne.“

„To je dost divný, nezdá se ti?“

„Moc divný.“

„Nevzbuzuje to důvěru.“

„Žádnej z tvých rodáků nevzbuzuje důvěru,“ řekl Meyer. „Ty to nevíš? Díváš se vůbec na Nedotknutelný?“

„To víš, že jo. Něčeho jsem si všim.“

„Čeho?“

„Že ten tvůj Robert se jakživ neusměje.“

„Já ho jednou viděl, jak se usmál,“ namítl Meyer.

„Kdy?“

„To jsem zapomněl. Zabíjel nějakýho zločince. Ale určitě se při tom usmál.“

„Já se ho smát neviděl nikdy,“ prohlásil Carella vážně.

„To víš, poldové mají těžkej život,“ řekl Meyer. „Víš, čeho jsem si všim já?“

„Čeho?“

„Frank Nitti má vždycky na sobě stejnej pruhovanej dvouřadovej oblek.“

„Co chceš, zločin se nevyplácí,“ utrousil Carella. „Mně se ten chlapík, co hraje Nittiho, líbí.“

„Jo, mně taky,“ přisvědčil Carella. „A víš, co ti povím? Jeho jsem taky ještě neviděl se usmát.“

„Co to dneska máš s tím usmíváním?“

„Nevím. Líbí se mi, když se lidi tu a tam usmějou.“

„Tak koukej,“ řekl Meyer. „Jedno pousmání pro tebe.“ A zašklebil se od ucha k uchu.

„A jsme u nemocnice,“ upozornil Carella. „Schovej si to, můžeš se zazubit na sestřičku u příjmu.“

Sestřička u příjmu byla z Meyerova oslňujícího chrupu celá pryč a ukázala jim, kudy se jde do oddělení, kde pracovala Claire Townsendová. Službu konající sekundář už nebyl Meyerovým úsměvem tak nadšen. Byl málo placený a přepracovaný a nestál o to, aby mu o hezkém a klidném nedělním dopoledni zaneřáďovala jeho hezké klidné oddělení dvojice operetních komiků. Byl odhodlán vyprovodit ty platfusácké vetřelce co nejrychleji, ale netušil, že má co činit s detektivem Meyerem, postrachem podsvětí a nejtrpělivějším policajtem a vůbec člověkem ve městě, ne-li v celých Spojených státech.

„Moc se omlouváme, že vám ubíráme čas, pane doktore,“ řekl Meyer, „ale –“

Doktor McElroy, který nebyl o nic méně ostrovtipný řekl: „Těší mě, že jste tak chápaví, pánové. Jestli tedy laskavě odejdete, můžeme se všichni vrátit –“

„Ano, jsme chápaví,“ souhlasil Meyer. „Vy samozřejmě musíte vyšetřovat pacienty a rozdávat sedativa a –“

„Zjednodušujete práci sekundáře,“ řekl McElroy.

„Přirozeně – a za to se vám omlouvám, protože vím, jak velice jste zaměstnaný, pane doktore. Ale my vyšetřujeme vraždu –“

„A já tady vyšetřuju nemocné,“ přerušil ho McElroy.

„A musíte se postarat, aby nezemřeli. Ale my zas musíme najít ty, kdo někoho jiného zabili. Jestli nám můžete říct něco o –“

„Mám výslovný příkaz od primáře,“ řekl McElroy, „a v jeho nepřítomnosti jsem povinen jej dodržovat. V nemocnici pracujeme nonstop, pane… detektiv Meyer, říkáte?“

„Ano, a chápu –“

„– a já prostě nemám čas odpovídat na spoustu otázek – dnes ráno ne. Proč si nepočkáte na pana primáře? Pak se můžete ptát –“

„Ale vy jste pracoval s Claire Townsendovou, viďte?“

„Claire pracovala se mnou a se všemi ostatními lékaři na oddělení, i s primářem. Podívejte se, pane Meyere –“

„Vycházel jste s ní dobře?“

„Nemíním odpovídat na žádné otázky, pane Meyere.“

„Asi s ní nevycházel, Steve,“ řekl Meyer.

„Ovšem že jsem s ní vycházel. Jako každý. Claire byla… ne, vážený pane detektive, zatáhnout mě do dlouhé diskuse o Claire se vám nepodaří. Vážně. Mám práci. Mám pacienty.“

„A já mám zase trpělivost,“ řekl Meyer a líbezně se usmál. „Co jste to říkal o Claire?“

McElroy si ho mlčky změřil pohledem.

„Myslím, že ho předvoláme,“ nadhodil Carella.

„Mě předvolat? Vy jste se dočista… Podívejte,“ vysvětloval McElroy trpělivě. „V jedenáct hodin musím na vizitu. Pak předepsat léky. Pak mám dvě –“

„Ano, my víme, že jste velice zaměstnaný,“ kývl Meyer.

„Mám dvě lumbální punkce a několik nitrožilních injekcí, a to ani nemluvím o přijímání nových pacientů a anamnézách a –“

„Pojď, jdeme si pro soudní předvolání,“ řekl Carella.

McElroy svěsil ramena. „Proč jsem se jen stal doktorem?“ zeptal se neadresně.

„Jak dlouho jste znal Claire?“

„Asi půl roku,“ odpověděl McElroy zmořeně.

„Pracoval jste s ní rád?“

„S ní pracoval rád každý. Sociální pracovnice medicíně prokazují ohromné služby a Claire byla mimořádně schopná a svědomitá. Litoval jsem, když jsem se dočetl… co se stalo. Claire byla hodná dívka a dobrá pracovnice.“

„Měla tu někdy s někým nějaké neshody?“

„Neměla.“

„S lékaři? Se sestrami? S pacienty?“

„Ne.“

„Tak počkejte, pane doktore,“ namítl Meyer. „Nebyla přece světice.“

„Světice snad nebyla,“ řekl McElroy, „ale byla vynikající pracovnice. A dobrá sociální pracovnice se nezaplítá do malicherných rozmíšek.“

„Existují u vás na oddělení nějaké malicherné rozmíšky?“

„Malicherné rozmíšky najdete všude.“

„Ale Claire se jich nezúčastňovala?“

„Pokud já vím, tak ne,“ oznámil McElroy.

„A co její pacienti? Přece nám nechcete říct, že všichni její pacienti byli ideální, vyrovnaní lidé, kteří –“

„Ne, mnozí byli velmi nevyrovnaní.“

„Pak jistě ne všichni byli ochotni přijmout to, co se ona snažila –“

„To je pravda. Ne všichni-ji přijali hned na začátku.“

„Takže tu byly problémy.“

„Zpočátku. Ale Claire to s lidmi báječně uměla a skoro vždycky si získala naprostou důvěru každého pacienta.“

„Skoro vždycky?“

„Ano.“

„Kdy ne?“ zeptal se Carella.

„Co prosím?“

„Skoro vždycky není vždycky, pane doktore. Měla s některým pacientem potíže?“

„Nic vážného. Nic, co by sama nevyřešila. Snažím se vám vysvětlit, že Claire byla mimořádně oddaná své práci a s pacienty to dovedla báječně. Mám-li být upřímný, tak někteří sociální pracovníci nás spíš otravujou než co jiného. Ale Claire ne. Claire byla ohleduplná a trpělivá a laskavá a chápavá a… prostě dobrá a tečka. Rozuměla své práci a milovala ji. Dělala ji dobře. To je všechno, co vám můžu říct. Dokonce… pracovala i mimo nemocnici. Osobně se zajímala o rodiny pacientů. Navštěvovala je doma, pomáhala příbuzným, aby se s tím vypořádali. Claire byla neobyčejný člověk, to mi můžete věřit.“

„Koho navštívila doma?“

„Prosím?“

„Koho navštívila –“

„Ach tak. Nevím jistě. Několik rodin, nevzpomínám si.“

„Pokuste se.“

„Skutečně…“

„Zkuste to.“

„Tak počkejte. Před několika měsíci tu byl jeden člověk, zlomil si v práci nohu. Claire se zajímala o jeho rodinu, navštívila ji a pomáhala jeho dětem. Nebo počátkem minulého měsíce například. Měli jsme tu pacientku s prasklým slepým střevem. Pěkný průšvih, to mi věřte. Zánět pobřišnice, subdiafragmatický absces. Byla tady dlouho – ostatně, propustili jsme ji teprve minulý týden. Claire se spřátelila s její dospívající dcerou, asi šestnáctiletou. Dokonce se o ni zajímala i po propuštění její matky.“

„Co tím myslíte?“

„Volala jí.“

„Tomu děvčeti? Volala jí tady odsud? Z oddělení?“

„Ano.“

„O čem spolu mluvily?“

„To opravdu nevím. Nemám ve zvyku poslouchat, když lidé telefonují.“

„Jak často jí volala?“

„Řekl bych… minulý týden dost často.“ McElroy se odmlčel. „A ta dívka volala jednou jí. Sem.“

„Opravdu? Jak se to děvče jmenuje?“

„To nevím, ale mohu vám zjistit jméno matky. To máme v záznamech.“

„Byl byste tak laskav, prosím?“ řekl Carella.

„Je to trochu neobvyklé, že?“ zeptal se Meyer. „Udržovat styk s dcerou poté, co byla matka propuštěna?“

„Ne, není to neobvyklé. Většina sociálních pracovnic udržuje styky s pacienty. A Claire byla velice svědomitá –“

„Ale řekl byste, že byla na té dívce nějak osobně zainteresovaná?“

„Claire byla vždycky –“

„Dovolte, pane doktore, vy jistě chápete, oč mi jde. Zajímala se Claire o tuhle pacientku víc, než se obvykle zajímala o pacienty nebo rodiny pacientů?“

McElroy o tom chvíli přemýšlel. „Ano, řekl bych, že ano,“ potvrdil.

„Výborně. Mohli bychom se teď podívat na to jméno, prosím?“

*

Ve služebně studoval detektiv Hal Willis pitevní zprávu týkající se mrtvého Anthonyho La Scaly. Podle zprávy byly příčinou smrti tři kulky ráže pětačtyřicet v plicích a srdci a smrt byla pravděpodobně okamžitá. Ve zprávě byla však také zmínka o faktu, že obě La Scalovy paže byly zjizveny v okolí povrchových žil na vnitřní straně předloktí a v ohbí lokte. Tyto jizvy vypadaly jako krátká provazovitá ztluštění na škáře velikosti od tří osmin palce do jednoho, pokud jde o délku, a zhruba tři šestnáctiny palce široké. Podle názoru policejního lékaře, podepřeného značným množstvím heroinu nalezeného v La Scalově krevním řečišti, způsobil si jizvy na pažích sám La Scala injekční jehlou: vstřikoval si drogu intravenózně a závisel na drogách už drahně let, soudě podle počtu jizev a řady nepatrných teček ve ztluštělých oblastech.

Willis strčil zprávu do desek s Klingovým případem a pak řekl Brownovi, který seděl u vedlejšího stolu: „To je ohromný, co? Feťák jak hrom. Jak zjistíme, kde bydlí feťák? Pravděpodobně v Groverovým parku pod lavičkou. A jak se najdou přátelé a příbuzný takovýho feťáka?“

Brown o tom chvilku přemýšlel. „Třeba je to šťastná náhoda, Hale,“ řekl. „Třeba je Scala ten, koho chtěl vrah odbouchnout. Feťáci se každou chvíli zamotají do bláznivejch průšvihů,“ řekl a znova důrazně zakýval hlavou. „Třeba je to šťastná náhoda.“

Snad dokonce byla.

9

Nadešlo pondělní ráno.

To ráno nadejde vždycky.

V pondělí ráno se uvelebíte v židli, rozhlédnete se kolem sebe – a ono to vypadá mizerně. To je součást pondělka, to je jeho bestiální povaha. Pondělek by měl být novým začátkem, něčím jako první leden, Nový rok. Ale nějak se stalo, že pondělek je vždycky jen pokračováním, známým probuzením do začátku, který je vlastně jen opakováním.

Arthur Brown neměl rád pondělí ráno o nic víc než kdokoli jiný. Byl policista a jen náhodou taky černoch, a bydlel v černošském ghettu nedaleko policejní stanice. Měl ženu jménem Caroline a dceru Connii a všichni dohromady měli čtyřpokojový byt v domě ohlodaném časem. Když Brown ráno 16. října vstal, nebyly podlahy naštěstí studené. V tuto roční dobu obvykle studily, ačkoliv město nařídilo, že parní vytápění se musí zapnout 15. října. Tento rok babí léto vrtělo nezbedným zadečkem po celém městě, domácí páni se radovali z odkladu a nájemníci nemuseli bušit do radiátorů. Brown byl za teplé podlahy vděčný.

Vstal tichounce, aby nevzbudil Carolinu, která spala vedle něho. Brown byl veliký a urostlý chlap s krátce přistřiženými černými vlasy, hnědýma očima a tmavě hnědou pletí. Než se dal k policii, pracoval v docích a jeho ramena a paže a hrudník se dosud vlnily svalstvem získaným v mládí. Opatrně vyklouzl z postele, dokráčel s holou hrudí do kuchyně, naplnil čajník vodou a postavil ho na sporák. Pak pustil tichounce rádio a při holení poslouchal zprávy. Rasové nepokoje v Kongu. Sedící demonstranti na jihu. Apartheid v Jižní Africe.

Pročpak je asi černý?

Přemýšlel o tom často. Ne příliš vážně a bez přesvědčení, že skutečně černý je. To bylo na tom zvláštní. Když se Arthur Brown podíval do zrcadla, viděl jen sebe. Věděl ovšem, že je černoch, to ano. Ale byl taky demokrat a detektiv a manžel a otec a čtenář novin – byl spoustu věcí. A tak přemýšlel, proč je černý. Když je vedle toho, že je černý, tímhle vším, pročpak se na něho lidé kouknou, vidí černocha a ne Arthura Browna detektiva, nebo Arthura Browna manžela, nebo některého z těch dalších Arthurů Brownů, který nemá nic společného s tím, že je černý. Nebyla to jednoduchá otázka a Brown ji neřešil po shake-spearovsko-shylockovsku, protože z toho už svět dávno vyrostl.

Když se Brown podíval do zrcadla, viděl člověka.

O tom, že ten člověk je černoch, rozhodl svět. Být tím člověkem bylo nesmírně těžké, protože to znamenalo žít tak, jak rozhodl svět, a ne tak, jak by se rozhodl on, Arthur Brown. On, Arthur Brown, při pohledu do zrcadla neviděl černocha ani bělocha nebo žluťocha či rudocha.

Viděl Arthura Browna.

Viděl sebe.

Ale nad tím obrazem sebe sama převládala vnější koncepce černocha a bělocha, byla tady a Brown byl nucen ji přijmout. Stal se osobou hrající složitou roli. Podíval se na sebe a viděl Arthura Browna. Člověka. Ničím jiným být nechtěl. Netoužil být bílý. Vlastně se mu ta teplá, lesklá barva jeho kůže líbila. Netoužil jít do postele se smetanově bílou blondýnkou. Slyšel od svých černých přátel, že běloši mají větší pohlavní orgány než černoši, ale nevěřil tomu a necítil závist. Od okamžiku, kdy byl dost starý na to, aby chápal, co se říká a děje kolem něho, se setkával s předsudky ve stovkách zakuklených i zjevných narážek, ale ta nesnášenlivost v něm nikdy nevzbuzovala vztek – jen ho mátla.

Podívejte se, říkal si, já jsem já, Arthur Brown. K čemu jsou všechny tyhle bláboly o černoších a běloších? Nechápu, co ze mě chcete mít. Říkáte mi, že jsem černoch, říkáte mi, že je to tak, ale já nevím, co černoch znamená, já nevím, o čem se pořád vedou ty pitomý řeči. Co ode mě vlastně chcete? Když řeknu ano, máte pravdu, jsem černoch, tak co? Co ode mne ksakru chcete, to bych rád věděl.

Arthur Brown se oholil, opláchl si obličej a podíval se do zrcadla.

Jako obvykle viděl jen sebe.

Potichu se oblékl, vypil pomerančový džus a kávu, políbil dcerušku spící ve své postýlce, probudil na okamžik Carolinu, jen aby jí řekl, že odchází do práce, a pak jel přes město tam, kde Joseph Wechsler míval své železářství.

*

Byla to čiročirá náhoda, že Meyer Meyer šel to pondělí ráno za paní Glennonovou sám. Stalo se to proto, že na Carellu připadla povinnost jít na parádu. Být s ním Carella, mohlo to dopadnout jinak, ale policejní ředitel se domníval, že musí seznamovat své ovečky se zločinci každé pondělí až čtvrtek včetně. Carella patřil k jeho ovečkám, a tak přijal účast na parádě mužně a poslal Meyera za paní Glennonovou samotného.

Glennonová, to bylo jméno, které jim sdělil doktor McElroy v nemocnici Buenavista, jméno paní, s jejíž rodinou byla Claire Townsendová v osobním styku. Bydlela v jedné z nejbídnějších čtvrtí v Isole, asi pět ulic od policejní stanice. Meyer tam došel pěšky, našel příslušný dům a vyšel do třetího patra. Zaklepal na dveře bytu a čekal.

„Kdo je?“ ozval se hlas.

„Policie,“ zavolal Meyer.

„Co si přejete? Jsem v posteli.“

„Rád bych s vámi mluvil, paní Glennonová,“ řekl Meyer.

„Přijďte příští týden. Jsem nemocná, ležím.“

„Rád bych s vámi mluvil teď, paní Glennonová.“

„O čem?“

„Paní Glennonová, byla byste tak hodná a otevřela mi?“

„Panenko Maria, vždyť je otevřeno,“ vykřikla. „Tak pojďte dál, pojďte!“

Meyer strčil do dveří a vešel do bytu. Rolety byly stažené a v pokoji, do něhož vstoupil, bylo šero. Rozhlédl se.

„Já jsem tady,“ oznámila paní Glennonová. „V ložnici.“

Šel po hlase do vedlejšího pokoje. Seděla uprostřed velké manželské postele a opírala se o polštáře. Byla to malá, povadlá žena ve vybledlém růžovém županu přes noční košili. Podívala se na Meyera, jako kdyby už ten pohled vyčerpal všechnu její energii. Vlasy měla zplihlé a protkané šedivými prameny. Tváře vyzáblé.

„Řekla jsem vám, že jsem nemocná. Co byste ode mne chtěl?“ zeptala se.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju, paní Glennonová,“ odpověděl Meyer. „V nemocnici nám řekli, že vás už propustili. Myslel jsem –“

„Jsem v rekonvalescenci,“ přerušila ho. Pronesla to hrdě, jako kdyby se to slovo naučila se značnou námahou.

„Moc vás prosím za prominutí. Ale kdybyste mi mohla odpovědět na několik otázek, byl bych vám nesmírně vděčný,“ řekl Meyer.

„To můžu, když už jste tady.“

„Vy máte dceru, paní Glennonová?“

„A syna. Proč?“

„Jak jsou staré, ty děti?“

„Eileen je šestnáct a Terrymu osmnáct. Proč?“

„Kde jsou teď, paní Glennonová?“

„Co je vám do toho? Neprovedli nic špatnýho.“

„Já jsem taky nic takového neřekl. Prostě jsem –“

„Tak proč chcete vědět, kde jsou?“

„My se totiž snažíme najít –“

„Já jsem tady, mami,“ řekl hlas za Meyerovými zády. Ozval se náhle a překvapil ho. Meyer automaticky sáhl po pistoli připjaté k levé straně opasku – a hned se zarazil. Pomalu se otočil. Chlapec stojící za ním byl nepochybně Terry Glennon, udělaný osmnáctiletý mládenec s pichlavýma očima své matky a úzkou bradou.

„Co tu chcete, pane?“ zeptal se.

„Já jsem policajt,“ vyložil Meyer honem, než mládence napadnou nějaké divoké dohady. „Chci se zeptat vaší matky na několik věcí.“

„Moje matka se právě vrátila z nemocnice. Nemůže vodpovídat na žádný otázky,“ namítl Terry.

„To je v pořádku, chlapče,“ ozvala se paní Glennonová.

„Nech to na mně, mami. Měl byste radši vypadnout, pane.“

„Já se chci jen zeptat –“

„Měl byste radši vypadnout,“ opakoval Terry.

„Je mi líto, chlapče,“ řekl Meyer, „ale já vyšetřuju vraždu, a proto tady zůstanu.“

„Vra…“ Terry tu informaci spolkl mlčky. „Kdo je zabitej?“

„Proč? Kdo si myslíte, že by to byl?“

„Já nevim.“

„Tak proč se ptáte?“

„Já nevim. Řek ste vražda, tak sem se přirozeně zeptal –“

„No dobře,“ nechal to být Meyer. „Znáte někoho, kdo se jmenuje Claire Townsendová?“

„Neznám.“

„Já ji znám,“ kývla paní Glennonová. „To ona vás sem poslala?“

„Tak heleďte se, pane,“ přerušil je Terry, který se definitivně rozhodl. „Řek sem vám, že matka marodí. Je mi putna, co vyšetřujete – vona nebude –“

„Terry, přestaň,“ řekla jeho matka. „Koupils to mlíko, jak jsem tě prosila?“

„Jo.“

„Kde je?“

„Dal sem ho na stůl.“

„K čemu je mi, prosím tě, dobrý na stole, kam si pro něj nemůžu dojít? Nalej trochu do hrnce a postav ho na plyn. Pak můžeš jít.“

„Jak to myslíš, že můžu jít?“

„Dolů. Za těma svejma kamarádama.“

„Koho myslíš mejma kamarádama? Proč to dycky řikáš tímhle tónem?“

„Terry, poslechni mě.“

„Ty necháš toho chlapa, aby tě unavoval?“

„Nejsem unavěná.“

„Seš unavená,“ zařval Terry. „Krucinál, seš přece po voperaci!“

„Terry, v mý domácností se nekleje,“ vyčetla mu paní Glennonová; zřejmě zapomněla, že nedávno, když Meyer stál na chodbě, brala jméno Matky Boží nadarmo ona. „Běž ohřát mlíko a pak jdi dolů a dělej něco pořádnýho.“

„Páni, já ti teda nerozumím,“ vztekal se Terry. Vrhl na matku nedůtklivý pohled, který platil také Meyerovi, a nakvašeně odešel. Sebral krabici mléka ze stolu, odnesl ji do kuchyně, zarachotil hrnci a pak se vyřítil z bytu.

„Snadno se rozhněvá,“ poznamenala paní Glennonová.

„Hmmmm.“

„Poslala vás sem Claire?“

„Ne, madam. Claire je mrtvá.“

„Cože? Co to říkáte?“

„Je, madam.“

„No ne,“ řekla paní Glennonová. Sklonila hlavu ke straně. „No ne,“ opakovala.

„Byly jste spolu zadobře, paní Glennonová?“ zeptal se Meyer.

„Ano.“ Její oči najednou ztratily všechen výraz. Myslela na něco, ale Meyer netušil nač. Viděl takový pohled už mnohokrát; vycházel z nějaké vzpomínky nebo souvislosti, při níž se tázaná osoba prostě ponoří do myšlenek. „Ano, Claire byla hodná holka,“ řekla paní Glennonová, ale v duchu byla někde jinde a Meyer by byl dal nevím co za to, aby věděl kde.

„Starala se o vás v nemocnici, viďte?“

„Ano.“

„A taky o vaši dceru, že?“

„Cože?“

„O vaši dceru. Pokud vím, byly přítelkyně.“

„Kdo vám to řek?“

„Sekundář v Buenavistě.“

„Jo tak,“ řekla paní Glennonová. „Ano, kamarádily se,“ připustila.

„Hodně?“

„Ano. Myslím, že ano.“

„Co je, paní Glennonová?“

„Prosím? Co jako?“

„Nač myslíte?“

„Na nic. Odpovídám na vaše otázky. Kdy… kdy Claire… kdy zemřela… kdy ji zabili?“

„V pátek večer,“ řekl Meyer.

„Tak to –“

Paní Glennonová sklapla ústa.

„Tak to co?“

„Tak to… umřela v pátek večer,“ řekla paní Glennonová.

„Ano.“ Meyer ji bedlivě pozoroval. „Kdy jste ji viděla naposledy, paní Glennonová?“

„V nemocnici.“

„A vaše dcera?“

„Eileen? Já… já nevím, kdy viděla Claire naposledy.“

„Kde je teď, paní Glennonová? Ve škole?“

„Ne. Ne… je na pár… je na pár dní u mý sestry. V Bethtownu.“

„Ona nechodí do školy, paní Glennonová?“

„To víte, že chodí. Ale já jsem měla ten zánět slepýho střeva, víte, a… ona byla prostě u mý sestry, když jsem byla v nemocnici… a… no, já jsem myslela, že ji tam teď zase na chvíli pošlu, než se postavím na nohy. Rozumíte mi?“

„Rozumím. Jak se jmenuje vaše sestra, paní Glennonová?“

„Iris.“

„Ano. Jak dál?“

„Iris… proč to chcete vědět?“

„Musím to napsat do zprávy,“ vysvětlil Meyer.

„Nechci, abyste ji obtěžoval, pane detektive. Má dost svých starostí. A Claire vůbec neznala. Byla bych ráda, kdybyste ji neobtěžoval.“

„Nemám to v úmyslu, paní Glennonová.“

Paní Glennonová se zamračila. „Jmenuje se Iris Mulhareová.“

Meyer si napsal jméno do notesu.

„A adresa?“

„Říkal jste přece –“

„To je jen do zprávy, paní Glennonová.“

„Pětašedesátá 1131.“

„V Bethtownu?“

„Ano.“

„Děkuju. Říkáte, že vaše dcera Eileen je u ní, ano?“

„Ano.“

„Kdy tam odešla, paní Glennonová?“

„V sobotu. V sobotu ráno.“

„A předtím tam už byla taky, že? Když vy jste byla v nemocnici?“

„Ano.“

„Kdy se seznámila s Claire, paní Glennonová?“

„V nemocnici. Jednou za mnou přišla, když tam byla Claire. Tak se poznaly.“

„Ano, ano,“ řekl Meyer. „Je to všechno velmi zajímavé a já vám děkuju, paní Glennonová. Mimochodem – vy jste nečetla noviny?“

„Ne, nečetla.“

„Takže jste nevěděla, že Claire je mrtvá, dokud jsem vám to neřekl?“

„Nevěděla.“

„Myslíte si, že Eileen to ví?“

„Já… já nevím.“

„Nezmínila se o tom v sobotu ráno? Než odešla k vaší sestře?“

„Nezmínila.“

„Vy jste neposlouchaly rádio?“

„Neposlouchaly.“

„Ono se to totiž vysílalo, víte. V sobotu ráno.“

„My jsme rádio neposlouchaly.“

„Rozumím. A vaše dcera nečetla noviny, než odešla z domu?“

„Ne.“

„Teď už to ovšem musí vědět. Neřekla vám o tom?“

„Neřekla.“

„Ale vy jste s ní přece mluvila, ne? Přece vám od sestry volá?“

„Ano. Ano… mluvím s ní.“

„Kdy jste s ní mluvila naposledy, paní Glennonová?“

„Já… já už jsem strašně unavená, chtěla bych si odpočinout.“

„Jistě. Kdy jste s ní mluvila naposledy?“

„Včera,“ odpověděla paní Glennonová a zhluboka vzdychla.

„Tak? Děkuju vám, paní Glennonová, za ochotu. Mám vám přinést to mléko? Bude už asi ohřáté.“

„Když budete tak hodný.“

Meyer šel do kuchyně. Sporák byl vedle skříňky u zdi. Na zdi byla připíchnutá korková nástěnka na vzkazy, na skříňce stál telefon. Sňal hrnec ze sporáku, právě když se mléko chystalo vykypět. Nalil hrneček a zavolal: „Chcete do něj kousek másla?“

„Ano, prosím.“

Otevřel ledničku, vyňal misku s máslem, v zásuvce skříňky našel nůž a zrovna ukrajoval kousek másla, když si všiml rukou napsaného lístku připíchnutého na nástěnce. Stálo na něm:

*

CLAIRE

SOBOTA

JIŽNÍ PRVNÍ 271

*

Přikývl, mlčky si opsal adresu do notesu a pak odnesl mléko s máslem paní Glennonová. Poděkovala mu za laskavost a znova ho žádala, aby neobtěžoval její sestru. Pak se pustila do mléka.

Meyer odešel a v duchu si kladl otázku, proč mu paní Glennonová lhala. Pořád ještě si tím lámal hlavu, když došel do prvního poschodí.

Útok byl rychlý a nehlučný.

Ani trochu na něj nebyl připravený. Jak sestupoval kolem ohybu v zábradlí, vylítla ze tmy pěst a uhodila ho přes kořen nosu. Bleskurychle se obrátil k útočníkovi a současně hmátl po pistoli, ale najednou ho něco praštilo zezadu a bylo to tvrdší než pěst. Uhodilo ho to do týla, až se mu na okamžik zatmělo v očích. Rychle vytáhl jediným pohybem pistoli, ale vtom dostal další ránu; bylo tu víc lidí, nejen dva, znova dostal ránu, slyšel svou pistoli, jak vystřelila, ale neuvědomoval si, že zmáčkl kohoutek. Něco dopadlo na zem a kovově zadrnčelo, tak oni používají železný trubky, cítil, jak mu přes oko teče krev, v téměř úplné tmě se objevila trubka a uhodila ho přes ústa, cítil, že mu pistole padá z ruky, cítil, že se pod tím vytrvalým a mlčenlivým útokem olověných trubek sesouvá do kolen.

Ozvaly se kroky, tisíc kroků, které se s dupotem a obrovským rachotem přehnaly přes něj a kolem něj dolů po schodech. Byl při sobě. Obličejem se tiskl k drsné dřevěné podlaze, v ústech cítil chuť vlastní krve a hlavou se mu mihla myšlenka, proč se soukromá očka v románech vždycky propadají dolů a pořád dolů, až na dno černé tůně, a proč mu paní Glennonová lhala, přemýšlel, proč ho někdo zmlátil a kde je jeho pistole, šátral po ní poslepu prsty lepkavými od krve, plazil se ke schodišti.

Našel nejhořejší schod a zřítil se po hlavě dolů, kutálel se, narážel do zábradlí, odřel si holou lebku o ostrou hranu schodu a s nemožně zkroucenýma nohama a rukama se dovalil do přízemí. Před sebou měl jasné světlo vnikající dovnitř obdélníkem dveří vestibulu otevřených na ulici. Vyplivl krev, dolezl šerým vestibulem až na schůdky před domem a zanechával za sebou krvavou stopu. Mžikal zakrvácenýma očima, krvácel z nosu a krev mu prýštila z rozbitých rtů.

Napůl se dovlekl, napůl doplazil dolů po nízkých schůdcích ven na chodník. Snažil se nadzdvihnout na loket, snažil se přivolat někoho z ulice.

Nikdo se nezastavil, aby mu pomohl.

Byla to čtvrť, kde člověk zůstane naživu, když nestrká nos, kam nepatří.

Za deset minut ho našel na chodníku pochůzkář, jak se propadá dolů a pořád dolů, až na dno černé tůně.

*

Cedule před garáží hlásala OPRAVY AUT, ODBORNÉ A LAKÝRNICKÉ PRÁCE. Majitel garáže se jmenoval Fred Batista a vyšel ven natankovat do Brownova neoznačeného sedanu. Místo toho se dověděl, že Brown je detektiv, který se přišel vyptávat. Zřejmě ho to potěšilo. Požádal Browna, aby zaparkoval vedle čerpadla na vzduch, a pak ho pozval do své kancelářičky. Batista potřeboval oholit a měl na sobě, umaštěné modráky, ale když se s Brownem pustili do otázek, zajiskřily mu oči. Že by ještě nikdy neviděl policajta zblízka? Anebo obchody vázly a byl rád, že se něco děje? Ať tak či onak, odpovídal na Brownovy otázky s elánem a nadšením.

„Joe Wechsler?“ řekl. „To se ví, že jsem ho znal. Má támhle kousek od nás malý železářství. Moc často si tam doběhneme, když něco potřebujem. Joe byl dobrej chlap. Je to strašný, co se mu stalo v tom knihkupectví.“ Batista pokyvoval hlavou. „Já znám i Martyho Fennermana – toho, co to tam vede. Už ho jednou přepadli, víte to? Řek vám to?“

„Ano, řekl,“ přisvědčil Brown.

„Japabyne, já se na to pamatuju, je to bratru tak sedum osum let. Jo jo. Nechcete si dát čouda?“

„Ne, díky, pane Batisto.“¨

„Vy nemáte rád cigára?“

„Ale mám,“ řekl Brown, „jenže ne po ránu.“

„Proč ne? Ráno nebo vodpoledne, co je v tom za rozdíl?“

„Já si obyčejně dávám jedno po obědě a druhé po večeři.“

„Bude vám vadit, když si zakouřím?“

„Jen si poslužte.“

Batista přikývl a vyplivl koneček doutníku do soudku plného špinavých hadrů vedle svého poškrábaného stolu. Pak si zapálil, vyfoukl ohromný oblak dýmu, řekl „Ááá“ a pohodlně se usadil ve starodávné otáčecí židli.

„Pokud vím, pan Wechsler si dal u vás něco udělat krátce před tou střelbou. Je to tak, pane Batisto?“

„Je to tak,“ kývl Batista. „Na chlup.“

„Co to bylo za práci?“

„Lakýrničina.“

„Dělal jste to vy osobně?“

„Depák. Na to mám klempíře. Nebylo to nic velkýho. Nějakej trouba vrazil do auťáku, kterej měl Joe zaparkovanej před svým kšeftem. Tak ho přivez sem k nám a já –“

„Někdo mu vrazil do vozu?“

„Jo, ale nic moc, víte. Poškrábanej blatník, tak něco. Ujal se toho Buddy.“

„Buddy?“

„Jo, můj klempíř.“

„Kdo to platil? Pan Wechsler, nebo ten, co do něj vrazil?“

„Abych pravdu řek, neplatil to eště nikdo. Minulej tejden sem poslal Joeovi účet, nevěděl sem, že ho někdo voddělá, to se ví. Ale já můžu na ty prachy počkat, víme? Jeho žena má zrovna teď trápení ažaž.“

„Ale účet jste panu Wechslerovi poslal?“

„Jo. Von Joe nevěděl, kdo mu do toho auťáku vrazil. Jednou se vrátil z voběda a blatník byl poškrábanej. Tak přivez vůz sem a my mu ho dali do rychtyku. Buddy je šikovnej. Je u mě teprve měsíc, ale je vo moc lepší než ten, co tu byl před ním.“

„Mohl bych si s ním promluvit?“

„Samo, poslužte si. Je vzadu. Dělá na jedny fordce model šestapadesát. Lehko ho najdete.“

„Jak že se jmenuje?“

„Manners. Buddy Manners.“

„Dík,“ řekl Brown. Rozloučil se a šel za garáž.

Veliký svalnatý mužský v overalu zacákaném barvou stříkal bok modrého kabrioletu Ford. Když se Brown přiblížil, zdvihl hlavu, usoudil, že Browna asi nezná, a vrátil se ke své práci.

„Pan Manners?“ zeptal se Brown.

Manners vypnul stříkací pistoli a zvedl tázavě oči. „Má bejt?“

„Já jsem od policie,“ řekl Brown. „Mohl bych vám položit několik otázek?“

„Vod policie?“ řekl Manners a pokrčil rameny. „To se ví, spusťte.“

„Jak jsem se dověděl, dělal jste něco pro Josepha Wechslera?“

„Pro koho?“

„Josepha Wechslera.“

„Wechsler, Wechsler… Počkejte, jo. Chevrolet, model devětapadesát, správně. Přelakování levýho předního blatníku. Já si je pamatuju jen podle auťáků,“ usmál se.

„Vy asi nevíte, co se stalo s panem Wechslerem?“

„Já vím jen, co se stalo jeho autu,“ opáčil Manners.

„V pátek večer ho někdo zabil.“

„No ne, to je ale hrozný,“ vyrazil Manners a najednou zvážněl. „To je mi líto.“ Chvíli mlčel. „Nějaký neštěstí?“

„Ne, zavraždili ho. Vy nečtete noviny, pane Mannersi?“

„Já sem měl tenhle víkend moc napilno, víte. Jel sem do Bostonu – já sem vodtamtuď – za tou holkou, co s ní chodim. Proto sem neviděl zdejší noviny.“

„Znal jste Wechslera dobře?“

Manners se zatvářil neurčitě. „Jesli si dobře vzpomínám, tak sem se s nim sešel dvakrát. Poprvé, dyž přivez to svý fáro, a pak přišel, dyž sem ho stříkal. Ta barva moc nepasuje, řek. Tak sem namíchal novej vodstín a nastříkal ten blatník znova. Tak to bylo.“

„Pak jste ho už neviděl?“

„Už ne. Tak von je mrtvej? Škoda, nebyl to špatnej fotřík. Na židáka.“

Brown si Mannerse změřil a pak se zeptal: „Proč to říkáte?“

„No, nezdál se mi špatnej.“

„Ne, já myslím, proč mu říkáte židák?“

„Jo ták! Protože byl židák – no slyšel ste ho někdy mluvit? To byste se umlátil smíchy. Mluvil, jako dyby právě vylez z přistěhovalecký lodi.“

„Ten nástřik, co jste mu dělal – nepohádali jste se kvůli té barvě?“

„Jesli sme se nepohádali? Ne, von jen, že ten vodstín trochu nepasuje, tak já povídám bezva, namíchám novej, a to je všecko. Trefit se přesně není jen tak, chápete. Ale dělal sem, co sem moh. Myslím, že byl spokojenej. Aspoň nic neřikal, dyž si přišel pro vůz.“

„Tak jste s ním přece mluvil ještě jednou?“

„Ne, jen dvakrát, jak řikám. Ale kdyby měl ňáký připomínky, šéf by mi to řek. Takže byl asi spokojenej.“

„Kdy jste odjel do Bostonu, pane Mannersi?“

„V pátek vodpoledne.“

„V kolik hodin?“

„Přestal sem dělat ve tři a chytnul sem vlak v šestnáct čtyřicet z nádraží Unie.“

„Jel jste sám, nebo jak?“

„Sám, to se ví.“

„Jak se jmenuje ta dívka? Ta v Bostonu?“

„Proč to chcete vědět?“

„Ze zvědavosti.“

„Mary Nelsonová. Bydlí ve West Newtonu. Jestli myslíte, že sem si ten Boston vycucal z prstu –“

„Nemyslím, že lžete.“

„Můžete si to vověřit.“

„Možná to udělám.“

„Klídek, vaše věc. Jak ho zabili? Toho židáka?“

„Někdo ho zastřelil.“

„To je průser,“ usoudil Manners a zavrtěl hlavou. „Takovej hodnej fotřík, aspoň tak vypadal.“

„Ano. Tak já vám děkuju, pane Mannersi. Omlouvám se, že jsem vás vyrušil z práce.“

„To je dobrý,“ mávl rukou Manners. „Pro vás všecko.“

Brown se vrátil před garáž. Batista tam doléval někomu benzin do nádrže. Brown počkal, až s tím byl hotov, a pak se zeptal: „V kolik odešel Manners v pátek odpoledne?“

„V půl třetí nebo ve tři, tak ňák,“ řekl Batista.

Brown přikývl.

„Ten nástřik, co dělal pro Wechslera. Wechsler si na něj stěžoval?“

„Ani ne, jen se mu nezdál ten první odstín, co Buddy použil. Nepasoval k původní barvě. Ale namíchali jsme novej.“

„Pohádali se?“

„Já vo ničem nevim. Nebyl sem tu ten den, jak Joe přišel a řek to Buddymu. Ale s Buddym se dá vyjít. Namíchal novou barvu a bylo to.“

Brown opět přikývl. „Tak vám mockrát děkuju, pane Batisto,“ řekl.

„Za málo,“ odpověděl Batista. „Vážně nechcete cigárko? Jen si ho vemte.“ Batista se usmál. „Dáte si ho po vobědě.“

*

Carella byl v centru na policejním ředitelství a sledoval rituální přehlídku narušitelů zákona.

Willis byl mimo služebnu, rozprávěl s dvěma feťáky ze sousedství a snažil se dostat z nich něco o narkomanovi Anthonym La Scalovi.

Di Maeo vyslýchal dva poměrně známé kriminálníky, které kdysi zatkl Bert Kling; byli odsouzeni a vloni propuštěni.

Kling byl v Pohřebním ústavu s Ralphem Townsendem kvůli posledním instrukcím ohledně Claiřina zítřejšího pohřbu.

Když zazvonil telefon, byl ve služebně jedině Bob 0’Brien. Zdvihl roztržitě sluchátko, přiložil ho k uchu a řekl: „Sedmaosmdesátá pátrací skupina, 0’Brien.“ Psal zprávu o svém šetření v kadeřnictví, byl právě v polovině a myšlenkami u ní, když ho z nich hrubě vytrhl hlas seržanta Murchisona.

„Bobe, tady je Murchison. Volám zdola z příjmu. Právě se mi ozval pochůzkář Oliver z jižního okrsku.“

„A co má být?“

„Našel Meyera ležet na chodníku, někdo ho zmlátil.“

„Koho?“

„Meyera.“

„Našeho Meyera?“

„Jo, našeho Meyera.“

„Proboha, co se děje? Začala lovná sezona na policajty? Kde říkáš, že je?“

„Poslal jsem tam sanitku. Už jsou asi na cestě do špitálu.“

„Kdo to udělal, Dave?“

„Nevím. Pochůzkář říká, že tam ležel ve vlastní krvi.“

„Já radši běžím do tý nemocnice. Zavolal bys poručíkovi, Dave? A pošli někoho sem, aby tu hlídal, prosím tě! Jsem tu úplně sám.“

„Mám zavolat někoho, kdo má volno?“

„Nevím, co bych ti na to řek. Nějakej detektiv by tu měl být. Radši se zeptej starýho. Hrozně nerad otravuju někoho, kdo má volno.“

„Tak jo, zeptám se poručíka. Snad by moh zaskočit Miscolo, než se někdo vrátí.“

„Jo, zeptej se ho. Která že to je nemocnice?“

„Všeobecná.“

„Jedu tam. Dík, Dave.“

„Vždyť jo,“ řekl Murchison a zavěsil.

0’Brien vrátil sluchátko do vidlice, otevřel hořejší zásuvku stolu, vytáhl svou osmatřicítku Speciál, připjal ji k levé straně opasku, oblékl si sako, rozpřáhl bezmocně paže na adresu prázdné služebny, a pak vyšel ven, prošel vrátky v hrazení, sešel dolů po železných schodech a kolem ohlašovny, kde zamával na Murchisona, a pak vyšel ven do říjnového slunce.

Ten tejden pěkně začíná, pomyslel si.

Ten týden začínal opravdu pěkně.

10

Lerryho Glennona zatkli ve čtyři hodiny. Mezitím se už ostřílená parta policistů vrátila do služebny; na oko nevinně obklopili Glennona, který seděl na židli a ptal se, proč ho přitáhli na policejní stanici.

Odpověděl mu Bob 0’Brien, vždycky samá ochota.

„Přitáhli jsme vás na policejní stanici, protože si myslíme, že vy a pár vašich kámošů jste dneska ráno zmlátili jednoho policistu do bezvědomí. Stačí to jako odpověď?“

„Nevim, vo čem mluvíte,“ bránil se Glennon.

„Ten policista je detektiv Meyer Meyer,“ pokračoval 0’Brien úslužně. „Je ve Všeobecný nemocnici s řeznými ranami a pohmožděninami a možná i otřesem mozku. Je to teď jasnější?“

„Pořád nevim, vo čem mluvíte.“

„To je v pohodě, jen to zatloukej,“ řekl 0’Brien. „My máme moře času. Zašel jsem po obědě do nemocnice a Meyer mi řekl, že byl na návštěvě u Glennonů a mládence, který se jmenuje Terry Glennon, velice rozčílilo, když mluvil s jeho matkou. Ta matka podle Meyera pronesla několik sarkastických narážek na přátele toho mládence. Něco ti to připomíná, Glennone?“

„Jo, na to se pamatuju.“

„Co kdyby sis vzpomněl, kam jsi zmizel po tom, co jste se ty a ti tví kámoši vrhli na Meyera?“

„Já sem nikam nezmizel. Byl sem pořád blízko našeho bloku. A na nikoho sem se nevrhnul, to taky ne.“

„Nebyls pořád blízko domova, Glennone. My tě sháníme už od dvanácti hodin.“

„Tak sem se šel projít,“ obrátil Glennon. „Co má bejt?“

„Nic,“ řekl Carella. „Procházet se může každý. Protizákonné to není.“ Usmál se a dodal: „Kam jsi šel po odchodu z domova, Glennone?“

„Dolů.“

„Kam dolů?“

„Do cukrárny.“

„Do který cukrárny?“ zeptal se 0’Brien.

„Na rohu.“

„Jak dlouho jsi tam zůstal?“

„Nevim. Hodinu, dvě, kdo si má takový věci pamatovat?“

„Někdo by si je radši pamatovat měl,“ ucedil 0’Brien. „Proč jste ztloukli Meyera?“

„Já ho neztlouk.“

„Kdo tedy?“ chtěl vědět Carella.

„Nevim.“

„Slyšel jsi někdy o Claire Townsendové?“

„Slyšel.“

„Jak?“

„Máma o ní mluvila. A ten polda se na ni ptal.“

„Setkal ses s ní někdy?“

„Ne.“

„Znáš někoho, kdo se jmenuje Joe Wechsler?“

„Neznám.“

„Anthony La Scala?“

„Ne.“

„Herbert Land?“

„Ne.“

„Proč jste ztloukli Meyera?“

„Já nikoho neztlouk.“

„Proč nemá matka ráda tvoje kamarády?“

„Jak to mám vědět? Zeptejte se jí.“

„Zeptáme se. Teď se ptáme tebe.“

„Nevim, proč je nemá ráda.“

„Patříš k nějakému gangu, Glennone?“

„Nepatřím.“

„Tak ke klubu? Jak mu říkáte, Glennone? Atletický a společenský klub?“

„Já nepatřím nikam. A nijak tomu neříkám, protože nikam nepatřím.“

„Proč ztloukl váš gang Meyera?“

„Nemám žádnej gang.“

„Kolik vás tam bylo?“

„Nevim, vo čem mluvíte. Šel sem dolů a –“

„– a udělal co? Čekal na Meyera na chodbě?“

„– a zůstal v cukrárně pár –“

„Ztloukl ho, když jsi odešel od matky?“

„– pár hodin a pak sem se šel projít.“

„Kde jsi obědval?“

„Cože?“

„Kde jsi obědval?“

„Dal sem si párek v rohlíku na Barkerový.“

„Ukaž ruce!“

„Proč?“

„Ukaž ruce,“ utrhl se na něho Carella.

0’Brien vzal Glennona za ruce a otočil je. „To nám úplně stačí,“ řekl. „Ty odřený klouby jsou důkazem.“

Glennon návnadu nespolkl a dál mlčel. Pokud patřil k těm, kdo zmlátili Meyera, neráčil se přiznat.

„My tě na chvilku zavřeme,“ řekl Willis. „Myslím, že se ti naše cely předběžného zadržení budou zamlouvat.“

„Nemůžete mě zavřít,“ namítal Glennon.

„Že ne? Uvidíš,“ odpověděl Willis. „Steve, myslím, že bychom měli zajít znova za paní Glennonovou a zjistit jména přátel jejího synáčka.“

„Mámu nechte na pokoji,“ zařval Glennon.

„Proč? Chceš zmlátit i nás?“

„Prostě ji nechte bejt, slyšíte? Já sem hlava týhle rodiny! Když táta umřel, stal sem se hlavou rodiny já! Ať vás ani nenapadne za ní lízt!“

„No jo, pěkná hlava rodiny,“ poznamenal Brown. „Čekáš ve tmě s dvanácti dalšíma pořezama a praštíš –“

„Já sem nikde nečekal! A vy nechte mou mámu na pokoji!“

„Zavřete ho,“ řekl 0’Brien.

„A zavřít mě taky nemůžete. Musíte mít důvod.“

„My důvod máme.“

„Že by? Jakej?“

„Podezření,“ řekl Willis; využil starou výmluvu.

„Podezření z čeho?“

„Podezření, že jsi pěknej ničema, co ty na to? Odveďte ho někdo pryč!“

Tím někým, kdo ho odvedl, byl Di Maeo. Vytáhl ho ze židle, nasadil mu pouta, vystrčil ho za hrazení a odvedl dolů do cely předběžného zadržení.

„Měli byste se tý paní zeptat taky na tohle,“ řekl 0’Brien Carellovi. „Meyer mi to dal ve špitále.“

„Co je to?“

0’Brien mu podal stránku vytrženou z Meyerova notesu. Stálo na ní:

*

CLAIRE

SOBOTA

JIŽNÍ PRVNÍ 271

*

Carella si to přečetl. „Kde to Meyer vzal?“

„Viselo to u Glennonů na nástěnce.“

„Tak fajn, zeptáme se na to. Zkontroloval někdo tu adresu?“

„Jdu tam hned teď,“ oznámil 0’Brien.

„Dobrý. My budeme u paní Glennonový. Jestli budeš něco mít, zavolej nám tam.“

„Provedu.“

„Ví Meyer, kdo to napsal?“

„Myslí si, že to bylo to děvče, Eileen Glennonová.“

„Tak ji sem přivedeme a zeptáme se jí.“

„Ona je tu ještě jedna věc, Steve. Paní Glennonová říká, že má v Bethtownu sestru, nějakou Iris Mulhareovou.“

„Co s ní má být?“

„Říká, že k ní Eileen odešla v sobotu ráno. Řekla Meyerovi taky, že Eileen bydlela u paní Mulhareový celou dobu, co ona byla v nemocnici.“

„A co z toho?“

„Tak já, když jsem se vrátil k nám, jsem zavolal paní Mulhareovou. Ano, holka je prej u ní. Tak jsem řek, že s ní chci mluvit. Chvíli se vykrucovala a pak řekla bohužel, Eileen asi na chvilku odešla. Zeptal jsem se, kam odešla. Paní Mulhareová, že neví. Tak jsem se zeptal, jestli u ní Eileen opravdu je. Ona řekla, že jo. Tak já, že s ní chci mluvit, ona, že jak mi právě řekla, Eileen na chvilku odešla. Tak jsem jí řek, že asi zavolám na místní policejní revír a pošlu pochůzkáře, aby mi pomoh Eileen najít. Pak to prasklo a paní Mulhareová všechno vyklopila.“

„Povídej.“

„Eileen Glennonová u svý tety není. Paní Mulhareová ji neviděla už snad šest měsíců.“

„Cože? Šest měsíců?“

„Přesně tak. Eileen tam není teď a nebyla tam, ani když její matka ležela v nemocnici. Zeptal jsem se paní Mulhareový, proč mi lhala, a ona přiznala, že jí ráno volala sestra – zřejmě hned, jak od ní Meyer odešel –, aby řekla, pokud se někdo bude ptát, že Eileen je u ní v Bethtownu.“

„Proč by po ní, prosím tě, tohle paní Glennonová chtěla?“

„To nevím. Ale rozhodně to vypadá, že Claire Townsendová se stýkala s pěknýma prezentama.“

*

Pěkný prezent zvaný paní Glennonová už byl vzhůru, když se dostavili Carella s Willisem. Seděla v kuchyni a pila druhý hrnek horkého mléka s máslem, bezpochyby si ho tentokrát připravila sama. Sousedská šeptanda ji už informovala o synově zatčení, a tak přivítala detektivy s nezastíraným nepřátelstvím. Sice odpovídala, ale hlučně při tom srkala mléko, aby zdůraznila, jak se zlobí.

„Potřebujeme vědět jména přátel vašeho syna, paní Glennonová,“ prohlásil Carella.

„Já žádný jména neznám. Terry je hodnej chlapec. Neměli jste právo ho zatknout.“

„My si myslíme, že on a jeho přátelé napadli jednoho policistu,“ řekl Willis.

„Mně je jedno, co si myslíte, je to hodnej chlapec,“ namítla a mlaskavě popíjela mléko.

„Patří váš syn k nějakému pouličnímu gangu, paní Glennonová?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Určitě.“

„Jak se jmenují jeho přátelé?“

„Nevím.“

„Oni k vám nechodí, paní Glennonová?“

„Nechodí. Nepustím si přece do obýváku bandu mladistvejch –“ Honem se zarazila.

„Bandu mladistvejch čeho, paní Glennonová?“

„Nnic.“

„Mladistvých výtržníků, paní Glennonová?“

„Ne. Můj syn je hodnej chlapec.“

„Ale zbil policistu.“

„Nezbil. To je vaše domněnka.“

„Kde je vaše dcera, paní Glennonová?“

„Myslíte si, že ona taky zbila policajta?“

„Ne, paní Glennonová, ale myslíme si, že se měla v sobotu setkat na téhle adrese s Claire Townsendovou.“

Carella položil papírek na kuchyňský stůl vedle hrnku s mlékem. Paní Glennonová se na něj podívala a mlčela.

„Víte něco o té adrese, paní Glennonová?“

„Nevím.“

„Měla se setkat v sobotu s Claire?“

„Ne. Já nevím.“

„Kde je teď?“

„U mojí sestry v Bethtownu.“

„Tam není, paní Glennonová.“

„Je tam.“

„Není. Mluvili jsme s vaší sestrou. Není tam a nikdy nebyla.“

„Je tam.“

„Není. Tak kde je, paní Glennonová?“

„Když není tam, tak nevím, kde je. Řekla, že jde navštívit tetičku. Nikdy mi nelhala, tak proč si mám myslet –“

„Paní Glennonová, vy moc dobře víte, že k vaší sestře nešla. Vy jste svou sestru volala dnes ráno, hned jak detektiv Meyer odešel. Žádala jste ji, aby kvůli vám lhala. Kde je vaše dcera, paní Glennonová?“

„Já nevím. Dejte mi pokoj! Mám už tak starostí nad hlavu! Myslíte si, že to je hračka? Myslíte, že vychovávat dva haranty bez mužskýho je hračka? Myslíte, že se mi líbí ta parta, co s ní chodí můj syn? A teď Eileen? Myslíte, že… Dejte mi pokoj! Jsem nemocná, jsem nemocnej člověk.“ Hlas se jí pomalu vytrácel. „Prosím vás! Nechte mě na pokoji, pěkně prosím!“ Už jen šeptala. „Jsem nemocná. Pěkně prosím, zrovna jsem přišla z nemocnice. Prosím, prosím vás, nechte mě na pokoji!“

„Co je s Eileen, paní Glennonová?“

„Nic, nic, nic, nic!“ Oči držela pevně zavřené a ruce zatínala v klíně.

„Paní Glennonová,“ ozval se Carella velice šetrně, „my bychom chtěli vědět, kde je vaše dcera.“

„Já to nevím,“ řekla paní Glennonová. „Přísahám u Pánaboha. Nevím to. To je čistá pravda. Nevím, kde je Eileen.“

*

Detektiv Bob 0’Brien stál na chodníku a díval se na dům číslo 271 v Jižní první ulici.

Byla to pětipatrová budova z hnědého pískovce a návěstí v jednom okně prvního patra oznamovalo, že se zde pronajímají POKOJE NA DEN NEBO NA TÝDEN. 0’Brien vyšel po schůdcích ke vchodu do domu a zazvonil na domovníka. Chvíli čekal, a když nikdo neodpovídal, zazvonil ještě jednou.

„Haló,“ zavolal hlas odněkud zevnitř.

„Haló,“ odpověděl 0’Brien.

„Haló?“

„Haló!“ Začínal si připadat jako ozvěna, když se dveře otevřely a vykoukl hubený stařík v khaki kalhotách a nátělníku. Měl huňaté prošedivělé obočí, jež mu částečně zakrývalo modré oči a dodávalo mu zvědavého výrazu.

„Haló,“ řekl. „To vy jste zvonil?“

„Ano,“ řekl 0’Brien. „Jsem detektiv –“

„A jéje,“ řekl stařec.

0’Brien se usmál. „Nic se neděje, pane,“ řekl. „Chtěl jsem vám jen položit pár otázek. Jmenuju se 0’Brien a jsem z 87. pátrací skupiny.“

„Dobrej den. Já se menuju 0’Laughlin, z Jižní první,“ řekl stařík a uchichtl se.

„Sláva rebelům!“ pronesl 0’Brien.

„Sláva rebelům!“ odpověděl 0’Laughlin a oba muži vyprskli smíchy. „Pojď dál, chlapče, právě jsem si chtěl dát skleničku, pěkně přivítat konec dne. Můžeš si dát se mnou.“

„My nesmíme pít, když jsme ve službě, pane 0’Laughline.“

„To se ví, že ne, ale kdo to bude někomu vykládat?“ namítl děda. „Tak pojď dál.“

Prošli vestibulem do 0’Laughlinova bytu, který byl na konci chodby. Posadili se v obýváku ověšeném sametovými závěsy a s lustrem z barevného skla. Nábytek byl starý a hluboký a pohodlný. 0’Laughlin šel k příborníku z třešňového dřeva a vytáhl ozdobnou láhev.

„Irskou whisky?“ zeptal se.

„Co jinýho?“ řekl 0’Brien.

Stařík se zasmál a nalil dva pořádné panáky. Přinesl jednoho 0’Brienovi, který seděl na kanapi, a sám si sedl proti němu do čalouněné houpací židle.

„Sláva rebelům!“ provolal tiše.

„Sláva rebelům!“ odpověděl 0’Brien a oba se slavnostně napili.

„Cos to chtěl vědět, 0’Briene?“ zeptal se stařec.

„Ta teda píše,“ řekl 0’Brien a díval se na sklenici od whisky. Oči ho pálily.

„Nevinná jak mlíko tvý maminky,“ prohlásil 0’Laughlin. „Dopí to, chlapče.“

0’Brien zdvihl opatrně sklenici k ústům a pomaloučku upíjel. „Pane 0’Laughline,“ řekl, „my sháníme děvče, které se jmenuje Eileen Glennonová. Našli jsme adresu –“

„Přišels na správný místo, chlapče,“ kývl 0’Laughlin.

„Vy ji znáte?“

„Znát ji, to ne. Teda ne osobně. Ale najala si u mě pokoj, to jo.“

0’Brien vzdychl. „Dobrý,“ řekl. „Který pokoj to je?“

„Nahoře. Nejhezčí pokoj v baráku. S oknama do parku. Řekla, že chce hezkej a slunečnej pokoj. Tak sem jí dal tenhlenten.“

„Je teď tady?“

„Není.“

0’Laughlin zavrtěl hlavou.

„Máte tušení, kdy se vrátí?“

„No, ona tu ještě nebyla.“

„Jak to? Říkal jste přece –“

„Řek sem, že si u mě pronajala pokoj, to sem řek. To bylo minulej tejden. Ve čtvrtek, pokud si vzpomínám. Ale řekla, že bude chtít ten pokoj v sobotu. Sobota je tady a ona se neukázala.“

„Takže od tý doby, co si pronajala ten pokoj, tu nebyla?“

„Nebyla, pěkně prosím. Bohužel nebyla. Co se stalo? Dostala se ta chuděra do nějakýho maléru?“

„Ne, to zrovna ne. My jen…“ 0’Brien vzdychl a zase si lízl whisky. „Najala si ten pokoj na den? Chtěla ho jen na sobotu?“

„Ne, pěkně prosím. Chtěla ho na celej tejden. Zaplatila předem. Hotově!“

„Nezdálo se vám to trochu divný… Myslím jako… Je to běžný, že pronajímáte pokoje tak mladejm holkám?“

0’Laughlin povytáhl huňaté obočí a zadíval se na 0’Briena. „No, ona zas tak strašně mladá nebyla.“

„Šestnáct je hodně málo, pane 0’Laughline.“

„Šestnáct?“ 0’Laughlin se rozesmál. „To se podívejme, ta slečinka někomu věšela bulíky na nos, chlapče. Bylo jí pětadvacet, jestli ne víc.“

0’Brien se zadíval do své sklenice whisky. Pak na starce.

„Kolik že jí bylo?“

„Pětadvacet, šestadvacet, možná i víc. Ale šestnáct ne, ani zdaleka.“

„Eileen Glennonová? Mluvíme o stejným děvčeti, že?“

„Eileen Glennonová, tak se menovala. Přišla sem ve čtvrtek, zaplatila nájemný na tejden předem a řekla, že si v sobotu přijde pro klíč. Eileen Glennonová.“

„Mohl byste… můžete mi prosím popsat, jak vypadala, pane 0’Laughline?“

„Bodejť by ne. Byla velká, hodně velká, tak metr sedmdesát. Vzpomínám si, že sem se musel dívat nahoru, když sem s ní mluvil. A měla černý vlasy jak bota a hnědý veliký oči a –“

„Claire,“ uklouzlo 0’Brienovi.

„Co?“

„Nezmínila se o ještě jedný dívce, pane 0’Laughline?“

„Ne, to ne.“

„Neřekla, že přivede ještě jedno děvče?“

„Kdepak. Mně by to bylo stejně jedno. Najmeš si pokoj, pokoj je tvůj.“

„Takhle jste jí to řekl?“

„Spíš sem jí to naznačil. Řekla, že chce tichej pokoj se spoustou slunce. Řek bych, že to slunce nebylo úplně nutný. Ale když sem někdo přídě a chce tichej pokoj, rozumím tomu tak, že si nepřeje, aby ho někdo vyrušoval, a tak sem jí naznačil, že ji nikdo vyrušovat nebude. Aspoň já ne.“ Stařec se odmlčel. „Mluvím s tebou jako chlap s chlapem, 0’Briene.“

„Já si toho vážím.“

„Neprovozuju tady hambinec, ale na druhý straně svý lidi neobtěžuju. V tomhle městě se soukromí nehledá snadno. Já tvrdím, že každej člověk má právo na dveře, který může zabouchnout světu před nosem.“

„A na vás to dělalo dojem, že Eileen Glennonová chtěla mít ty dveře zabouchnutý?“

„Tak tak, chlapče, ten dojem sem měl.“

„Ale o nikom jiným se nezmínila?“

„O kom jiným se měla zmínit?“

„Podepsala podnájemní smlouvu?“

„Já to nevyžaduju. Zaplatila nájem za tejden dopředu, tak sem jí dal potvrzení. Nic jinýho nepotřebovala. Harry 0’Laughlin je poctivej chlap, kterej dodržuje dohody.“

„Ale už se nevrátila?“

„Nevrátila.“

„A teď pozor, pane 0’Laughline. Ten den, co měla Eileen převzít ten svůj pokoj, nepřišel sem někdo a neptal se po ní?“

„Ani noha.“

„Přemýšlejte, prosím. Nepřišla sem nějaká šestnáctiletá holka a neptala se po ní?“

„Ne.“

„Neviděl jste, že by se venku ochomejtala šestnáctiletá holka?“

„Ne.“

„Jako kdyby na někoho čekala?“

„Ne.“

0’Brien vzdychl.

„Já tomu nerozumím,“ poznamenal 0’Laughlin.

„Mám dojem, že jste pronajal pokoj jistý Claire Townsendový“ řekl 0’Brien. „Nevím, proč použila jméno Eileen Glennonový, ale podezírám ji, že najala pokoj pro to děvče. Proč, to nevím.“

„No, jestli ho pronajímala pro někoho jinýho… počkejte, abych tomu správně rozuměl. Ta ženská, co najímala pokoj, se menovala Claire Townsendová?“

„Podle mě ano.“

„A ty říkáš, že použila jméno Eileen Glennonový a že vlastně najímala pokoj pro ni?“

„Myslím si to, ano. Vypadá to tak.“

„Tak proč ta Eileen Glennonová v sobotu nepřišla? Když ten pokoj měl být pro ni…“

„Já si myslím, že ona sem přišla, pane 0’Laughline. Přišla a čekala, až Claire vyzvedne klíč a pustí ji dovnitř. Ale Claire se neukázala.“

„Proč ne? Když si dala práci a najala ten pokoj –“

„Protože Claire Townsendovou v pátek někdo zavraždil.“

„Jeje.“ 0’Laughlin vzal svou skleničku a vyprázdnil ji do dna. Nalil si znova a posunul láhev k 0’Brienově sklenici. „Ještě krapet?“

0’Brien zakryl sklenici dlaní. „Ne. Ne, děkuju.“

„Jedny věci nerozumím,“ nadhodil 0’Laughlin.

„Čemu?“

„Proč Claire Townsendová použila jméno toho druhýho děvčete.“

„To nevím.“

„Snažila se něco utajit?“

„Nevím.“

„Myslím jako, jestli neměla nějaký potíže s policií?“

„Neměla.“

„Dělala něco protizákonnýho?“

„Nevím.“

„A kam zmizela ta druhá holka, co na ni byl ten pokoj…“

„Já nevím,“ řekl 0’Brien. Chvíli mlčel a díval se na svou prázdnou skleničku. „Víte co, kápněte mi tam ještě slzu,“ navrhl.

*

Pochůzkář v Majestě nastoupil ve tři čtvrtě na pět odpoledne a už táhlo na šestou. Bylo babí léto, pravda, ale rozvrhy hodin neberou v úvahu sezónní teploty, a soumrak přišel, jako kdyby byl opravdu podzim. Pochůzkář procházel nevelkým parčíkem po diagonální cestičce, což byla součást jeho štreky, když spatřil pod stromy žlutou skvrnu. Nakoukl do rychle se snášející tmy. To žluté vypadalo jako rukáv žlutého kabátu, částečně schovaného za velkým balvanem a kmenem stromu. Pochůzkář vylezl na travnatý hrbol a šel blíž. Ovšem, bylo to ono.

Žlutý ženský plášť.

Obešel balvan, že ho sebere.

Plášť hodil někdo nedbale na zem za balvanem. Ani ne metr od pláště ležela dívka a upírala pohled na temnící se oblohu. Oči a ústa byly otevřené. Na sobě měla šedivou sukni nasáklou krví. Skvrny od krve zasychaly na odhalených stehnech a nohách. Nemohlo jí být víc než šestnáct nebo sedmnáct let.

Pochůzkář, který už viděl smrt, poznal, že má před sebou mrtvolu.

Nemohl vědět, že ta mrtvola se jmenuje Eileen Glennonová.

11

Mrtvola nemá žádná práva.

Když jste mrtvý, mohou vás fotografovat z tisíce nelichotivých úhlů, a vy se jen díváte nevidoucím zrakem na záblesky kamer. Sukni máte vykasanou, aby bylo vidět sraženou krev na vnitřní straně stehen a nohou, a poslední podzimní mouchy se vám rojí kolem otevřených úst. Kdo chce, může vám vtisknout palce do očí, aby vám konečně zatlačil víčka, a může vám přetáhnout sukni přes kolena a označit na plochém kameni za stromy, kde nehybně ležíte, polohu vašeho těla. Mohou vás naložit na nosítka a snést dolů do čekající sanitky; nosítka při tom pohybu nadskakují, nejde přece o vaše pohodlí – vy už nic necítíte. Mohou položit nosítka v sanitce na podlahu, div vás při tom neshodí, a pak vás přikrýt prostěradlem – váš pás, vaše mladá ňadra, váš obličej. Nemáte žádná práva.

Jakmile je z vás mrtvola, mohou vás svléct a vaše šatstvo vložit do plastikového pytle, na něj přivěsit štítek a poslat ho do policejní laboratoře. Mohou položit vaše studené nahé tělo na stůl z nerez oceli a rozkrájet vás na kousky, aby zjistili příčinu smrti. Nemáte žádná práva, jste mrtvola, „tuhej“, snad zdroj nějakých stop, ale už ne člověk; o svá práva jste přišli ve prospěch smrti.

Když fetujete, máte víc práv než mrtvola – ale ne o moc.

Pořád ještě chodíte, dýcháte a spíte, smějete se a pláčete – aspoň něco. Tyhle věci tvoří život, nedají se opomenout – a vy je pořád ještě můžete dělat. Ale pokud fetujete, uvízli jste v jakési vlastní smrti zaživa a nejste na tom o moc líp než opravdová mrtvola. Vaše smrt je setrvalá a úporná. Začíná každé ráno, když se probudíte a píchnete si první dávku, a pokračuje celodenní sháňkou po heroinu, přerušovanou dalšími smrtícími dávkami, anebo celou noc až do dalšího rána, znova a zase znova, jako když si na gramofonu pouštíte totéž žalostné a obehrané rekviem, až se jehla zarazí – do vaší paže. Víte, že jste mrtvola, a všichni ostatní to vědí taky.

Zejména policie.

Zatímco mrtvolu jménem Eileen Glennonová zbavovali šatstva a následně pitvali, vyslýchali ve služebné 87. revíru narkomana jménem Michael Pine. Otázky mu kladl policista jménem Hal Willis, který mohl feťáky buď zatýkat, nebo si jich nevšímat, a on si jich raději nevšímal. O psychologii narkomanů už toho bylo řečeno vrchovatě, ale Hal Willis nebyl psycholog, byl jenom policajt. Policajt ukázněný, který se naučil džudu, protože měřil pouhý metr dvaasedmdesát a protože se záhy v životě naučil, že velcí chlapáci rádi ubližují těm malým, pokud se jim to malí chlapíci nenaučí oplácet. Džudo je věda exaktní a ukázněná. Závislost na drogách byla podle Willisova názoru vrcholem neukázněnosti. Neměl rád feťáky, ale jen proto, že podle něho fetovat nemuseli. Byl skálopevně přesvědčen, že kdyby se stalo a heroinu podlehl on, zbavil by se toho návyku do týdne. Zamkl by se v pokoji a vyzvracel všechny vnitřnosti, ale zbavil by se toho. Ukázněnost. Ne že by narkomany nenáviděl, ale taky je nelitoval; cítil jen, že se nedokážou ovládat, a právě to bylo podle Willise neodpustitelné.

„Tak vy jste znal La Scalu?“ zeptal se Pinea.

„Jo,“ vyhrkl Pine rychle a krátce. Bez drzého podtónu, bez veleochoty, prostě Jo, jako když se klepne kloubem na dřevo.

„Znal jste ho dlouho?“

„Jak dlouho?“

„Dva roky.“

„Celou tu dobu fetoval?“

„Jo.“

„Víte, že je mrtev?“

„Jo.“

„Víte, jak zemřel?“

„Jo.“

„Co si o tom myslíte?“

Pine pokrčil rameny. Byl to třiadvacetiletý blonďák s modrýma očima, které se zdály rozevřené do široka už proto, že si píchl dávku, než ho sebrali; díky těm rozšířeným zornicím oči vypadaly až strašidelně – a navíc měl pod nimi tmavé kruhy, takže ta modř byla ještě nápadnější.

„Šel po něm někdo?“ zeptal se Willis.

„Ne.“

„Jistě ne?“

„Ne.“

„Znáte jeho dealera?“

Pine neodpověděl.

„Ptám se vás, jestli znáte jeho dealera?“

„Ne.“

„To je lež,“ řekl Willis. „Je to pravděpodobně tentýž grázl, od kterého berete vy.“

Pine pořád neodpovídal.

„Správně,“ kývl Willis. „Jen si hezky chraňte svý dealery. Tak to má být. Jen pěkně škudlete měďáky, seč můžete, a do toho. Ať vám dealeři hezky tloustnou. A pak je chraňte, aby vám mohli dál cucat krev. Ty blázne bláznivá, kdo je ten dealer?“

Pine neodpovídal.

„Jak chceš. Dlužil mu La Scala nějaký peníze?“

„Ne.“

„Víš to jistě?“

„Vy ste polda,“ odsekl Pine. „Když se tak bezvadně vyznáte v tom, jak dealeři tloustnou, tak určitě taky víte, že se jim platí na ruku. Ne, Tony jim nedlužil nic.“

„Máš nějaký tušení, kdo ho zabil?“

„Nemám žádný tušení,“ řekl Pine.

„Jsi teď sjetej?“

„Kapánek vospalej, jinak nic,“ odpověděl Pine.

„Kdy sis píchnul naposled?“

„Asi před hodinou.“

„Kdo je tvůj dealer, Pine?“

„Hele, poldo, dej už pokoj,“ sykl Pine. „Proč by se měl vobtěžovat a vodkrouhnout takovýho Tonyho, prosím tě? To je blbost, ne? Voddělal bys ty svýho kunčofta?“

„Jak závislej byl Tony?“

„Až na půdu.“

„Kolik utratil denně?“

„Čtvrtkilo, možná tři pětky, možná víc, já nevim. Ale na tom nezáleží. Jeho dealer nebude takovej debil, aby ho voddělal a přišel vo to. A vůbec, proč by to dělal?“ Pine se chabě usmál. „Dealeři feťáky milujou, to nevíte?“

„Dobrá, tak je milujou,“ řekl Willis suše. „Řekni mi tedy všechno, co víš o La Scalovi. Jak byl starej?“

„Přibližně jako já. Třiadvacet nebo čtyryadvacet.“

„Ženatý? Svobodný?“

„Svobodnej.“

„Rodiče naživu?“

„Myslim, že jo. Ale ne tady.“

„Kde?“

„Na Pobřeží, myslim. Jeho táta dělá, myslim, ve filmu.“

„Jak to ve filmu? Jeho otec je filmový herec?“

„Jo, jako můj táta, to je taky filmová hvězda. Můj táta je Cary Grant, to ste nevěděl?“

„Dej si pozor na jazyk,“ varoval ho Willis. „Co dělá ten jeho otec?“

„Snad něco ve štábu, holka pro všechno, co já vím. Kdo to má vědět?“

„Ví, že jeho syn nežije?“

„Pochybuju. V Los Angeles lidi nečtou noviny.“

„Jak to, ty chytráku, víš?“

„Byl sem na Západě.“

„Cestou do Mexika pro drogy?“

„Záleží na tom, cestou kam to bylo? Byl sem na západě a v LA se noviny nečtou. V LA si lidi akorát stěžujou na smog a koukaj, aby nepropásli Lanu Turnerovou, když s autem zastaví na světlech. Takhle se tam žije.“

„Feťáka, který komentuje společenský poměry, jsme tu ještě neměli,“ poznamenal Willis.

„Lidé jsou různé,“ utrousil Pine filozoficky.

„Takže La Scala žil sám, je to tak?“

„Nějaká holka?“

„Ne.“

„Měl mimo rodičů nějaké příbuzné?“

„Sestru, jo. Ale vona taky žije tam. Ve Frisku.“

„Myslíš, že tam noviny čtou, Pine?“

„Snad. Já vo Frisku vim jen to, že tam ženský nosej klobouky.“

„Ví jeho sestra, že je po smrti, co myslíš?“

„Nevim. Brnkněte jí a zeptejte se. Máte spoustu peněz od daňovejch poplatníků, tak jí zavolejte.“

„Ty ses nějak vzpamatoval, Pine. Najednou ti to pálí.“

„Jo. Člověk nemůže trčet pořád na jednom fleku, to víte.“

„To nevím. Jinak řečeno, Pine, La Scala byl tady ve městě sám, ano? Víš o někom, kdo by ho chtěl vidět mrtvého?“

„Ani zdání. Proč by taky? Nikomu nevadil.“

„A všichni jeho příbuzní jsou v Kalifornii?“

„Přesně tak.“

„Tak ho nikdo nebude postrádat,“ podotkl Willis.

„Já ti něco prozradím, poldo,“ prohlásil Pine. „Nepostrádali by ho, i kdyby byli tady.“

*

Paul Blaney, zástupce policejního lékaře, byl malý mužík s nepěstěným knírem a fialkovýma očima. Stěžoval si, že jako nejmladší lékař na soudním dostává k pitvě ty nejpříšernější mrtvoly, a tak ho mile překvapilo, když mu přidělili tělo Eileen Glennonové. Dívka byla celá a neměla na sobě stopy zbytečného násilí, bodné ani střelné rány, rozbitou lebku. Blaney si byl jist, že některý z kolegů mu přidělil právě tuto mrtvolu omylem, ale nepatřil k těm, kdo koukají darovanému koni na zuby. Místo toho se pustil horlivě do práce napůl se strachem, že někdo změní názor a přidělí mu jinou mrtvolu, ještě než bude hotov.

Zavolal do služebny v úterý v půl druhé odpoledne a byl připraven podat podrobnou zprávu komukoli, kdo se případem zabývá. Telefon vzal Steve Carella. Mluvil s Blaneym už mnohokrát předtím a Blaneyho potěšilo, že telefon bere právě Carella a ne někdo jiný ze sedmaosmdesátky. Carella byl člověk, který chápal problémy policejních lékařů. S Carellou se dalo mluvit.

Vyměnili si zdvořilosti a náležitosti a pak řekl Blaney: „Volám tě kvůli tý děvence, co mi ji poslali. Pokud jsem jim rozuměl, tak tělo bylo nalezeno v Majestě, ale zřejmě souvisí s případem, na kterým pracujete, a tak mě požádali, abych dal zprávu vám. Pošlu to písemně, Carello, ale napadlo mě, že byste mohli chtít znát nález hned.“

„To je prima, že voláš,“ prohlásil Carella.

„Jmenuje se Eileen Glennonová,“ ujistil se Blaney. „Správně?“

„Správně.“

„Chtěl jsem se přesvědčit, že mluvíme o stejným člověku, než ze sebe všechno vysypu.“

„To je dobře.“

„Byl to zajímavej případ,“ pokračoval Blaney. „Tělo úplně bez poškození. Spousta fleků od krve, ale žádný viditelný rány. Podle mne byla mrtvá už několik dní, pravděpodobně od neděle večer. Kde přesně ji našli?“

„V jednom parčíku.“

„Schovanou?“

„To zrovna ne. Ale do toho parčíku moc lidí nechodí.“

„Ano, to by mohlo být vysvětlení. V každým případě odhaduju, že ležela tam, kde ji našli, od neděle večer, jestli ti to pomůže.“

„Mohlo by,“ řekl Carella. „Jak zemřela?“

„Tak to je na tom právě to zajímavý. Bydlela v Majestě?“

„Ne. Bydlí s matkou v Isole.“

„Jo, to dává smysl. I když nechápu, proč se aspoň nepokusila dostat se domů. Je ovšem pravda, že vzhledem k tomu, na co jsem přišel, měla pravděpodobně řadu příznaků, který ji mohly zmást. Zvlášť po tom, co prodělala.“

„Jakejch příznaků, Blaney?“

„Zimnice, horečka, snad zvracela, mdloby, slabost a nakonec ztráta vědomí.“

„Aha,“ řekl Carella.

„Pitva ukázala lehce roztažený děložní krček, výtok z vnějších genitálií a stopy po chirurgickém háčku.“

„Aha.“ Carellovi to nic neříkalo.

„Septická infekce,“ pokračoval Blaney prostě. „Já jsem si nejdřív myslel, že ta mohla být příčinou smrti. Ale nebyla. I když s tím, co ji zabilo, to rozhodně souvisí.“

„A to bylo co?“

„To krvácení.“

„Říkals přece, že jsi nenašel žádný rány?“

„Řek jsem žádný viditelný rány. Klíčový byly ovšem stopy po tenakulu.“

„Co je to tenakulo?“ zeptal se Carella.

„Prvním pádem říkáme tenaculum, je to latinský slovo,“ řekl Blaney. „Jde o chirurgickej nástroj, malej háček s ostrou špičkou zasazenej v rukojeti. Používáme ho, když chceme uchopit, sebrat a držet nějakou část. Těla, přirozeně. Při operaci nebo při pitvě.“

Carella si najednou vzpomněl, kolikrát už ho dráždilo, když musel mluvit s Blaneym. Vždycky se snažil rozhovor uspíšit, aby se dověděl fakta bez všech těchhle podrobností.

„Dobře, a kde byly stopy po tom tenakulu?“ zeptal se důrazně.

„Na okraji dělohy. Ta dívka značně krvácela z děložního kanálu. Našel jsem tam kousíčky pla –“

„Na co zemřela, Blaney?“ zeptal se Carella netrpělivě.

„Už jsem skoro u toho. Právě ti povídám, že jsem našel kousky pla –“

„Nač zemřela, sakra?“

„Zemřela na krvácení z dělohy. Ta otrava byla jen komplikace.“

„Nechápu. Co způsobilo to krvácení?“

„Snažil jsem se ti vysvětlit, Carello, že jsem našel v děložním krčku taky kousky placentální tkáně.“

„Placen…?“

„Podle mýho soudu to ten člověk proved někdy v sobotu nebo v neděli. To děvče pravděpodobně bloudilo po ulicích a pak –“

„Co proved? O čem to mluvíš, Blaney?“

„O tom potratu přece,“ řekl Blaney rovnou. „To děvčátko si někdy o víkendu dalo udělat potrat. Ty chceš vědět, co ji zabilo. Potrat ji zabil.“

Někdo musel říct Klingovi, na čem se to úterý usnesla celá služebna. Někdo mu to musel říct, ale Kling byl na pohřbu. A tak místo aby si tím lámali hlavu, místo aby na člověka obtíženého hlubokým zármutkem vychrlili teorie, že jedna z těch tajných zásuvek, o kterých mluvili, se konečně otevřela a jako všechny zásuvky otevřené při vyšetřování zločinu obsahuje něco, co mělo zůstat utajeno, místo aby ho postavili před něco, čemu, jak věděli, stejně nebude věřit, rozhodli se, že si o tom zjistí něco víc. Carella a Meyer se znovu vydali za dívčinou matkou, paní Glennonovou, a nerušili Klinga při smutečním obřadu.

*

Babí léto na hřbitově působilo nemístně.

Copak o to, ten ošidný jev má půvab! Stromy lemující cestu ke hrobu byly oděny do výstředního a jásavého hávu: směs oranžových a červených barev s pálenou žlutí a hnědou a dalšími nepředstavitelnými odstíny připomínala paletu renesančního malíře. Větve rozjařeně tančily nad hlavami a šeptaly tajemství lahodnému říjnovému větříku, zato pozůstalí v mdlé černi kráčeli pod stromy za rakví se skloněnými hlavami a nohama se brouzdali v opadaném šelestícím listí.

Díra v zemi zela jako otevřená rána.

Tráva jako by náhle ustoupila čerstvě vyryté hlíně vlhké hutnou černí, jejíž panenská vůně stoupala do vzduchu. Hrob byl dlouhý a hluboký. Rakev nad ním visela na plátěných pásech připojených k mechanismu, který ji pomalu spustí do země.

Obloha byla tak modrá!

Stáli jako rozpačité stíny a odráželi se proti obrovské rozloze oblohy a bláznivému exhibicionismu podzimních stromů. Stáli se sklopenými hlavami. Rakev se chystala zmizet.

Díval se na tu černou lesklou bednu a na člověka, který čekal, kdy má spustit mechanismus. V tom okamžiku se všechno začalo míhat, protože mu náhle zalily oči slzy. Jakási ruka se dotkla jeho. Otočil se a záclonou slz spatřil Claiřina otce, Ralpha Townsenda. Ruka na jeho paži se sevřela. Přikývl a snažil se poslouchat, co říká farář.

„… a co je nejhlavnější,“ říkal. „Ubírá se k Bohu tak, jak jím byla seslána na tento svět: s čistým srdcem, nevinným duchem, poctivá a beze strachu před jeho nekonečnou milostí. Claire Townsendová, odpočívej ve věčném pokoji.“

„Amen,“ řekli všichni.

12

Paní Glennonová měla všeho právě dost. Až po krk. Do konce života si nepřála vidět dalšího policajta. Před začátkem pitvy identifikovala v márnici svou dceru a pak si šla domů obléct vdovské šaty, tytéž, které měla na sobě před léty, když jí zemřel manžel. A teď tu byli policajti znova – Steve Carella a Meyer Meyer. Meyer po vzoru soukromého čmuchala vyplaval z té černé tůně, dal si ošetřit rány a pohmožděniny a teď seděl, tvářil se vážně a byl celý polepený kusy náplasti. Paní Glennonová seděla naproti nim v kamenném mlčení, zatímco oni na ni chrlili jednu otázku za druhou. Odmítala odpovídat, svírala ruce v klíně a seděla na rovné kuchyňské židli jako socha.

„Vaše dcera měla potrat, víte o tom, paní Glennonová?“

Mlčení.

„Kdo to dělal, paní Glennonová?“

Mlčení.

„Ten, kdo jí ho udělal, ji zabil, víte to?“

Mlčení.

„Proč se nevrátila sem?“

„Proč místo toho bloudila po ulicích?“

„Bydlí ten andělíčkář v Majestě? Proto šla tam?“

„Vy jste ji vyhodila, když jste se dověděla, že je těhotná?“

Mlčení.

„Jak chcete, paní Glennonová, začneme od začátku. Věděla jste, že je těhotná?“

Mlčení.

„V kolikátém měsíci byla?“

Mlčení.

„Kristepane, vaše dcera je mrtvá, víte to?“

„To vím,“ řekla paní Glennonová.

„Když odešla v sobotu z domova, věděla jste, kam jde?“

Mlčení.

„Věděla jste, že půjde na potrat?“

Mlčení.

„Paní Glennonová,“ snažil se Carella, „my tedy budeme předpokládat, že jste to věděla. Budeme předpokládat, že jste věděla předem, že vaše dcera se chystá dát si udělat potrat, a zatkneme vás, protože jste to věděla a schvalovala tento nedovolený zákrok. Jděte si, prosím, pro kabát a klobouk.“

„Ona to dítě nemohla mít,“ vybafla paní Glennonová.

„Proč ne?“

Mlčení.

„Dobře, jděte si pro své věci. Půjdeme na policejní stanici.“

„Nejsem žádnej zločinec.“

„Možná,“ pokrčil rameny Carella. „Ale nezákonné přerušení těhotenství je trestný čin. Víte, kolik děvčat v tomhle městě umírá každoročně po nezákonných zákrocích? Vidíte, a letos je jedním z nich vaše dcera.“

„Nejsem žádnej zločinec.“

„Ten, kdo potrat provede, dostane jeden až čtyři roky, paní Glennonová. Žena, která se tomuto zákroku podrobí, může být potrestána stejně, pokud ovšem ona nebo její dítě nezemřou. Pak jde o trestný čin zabití 1. stupně. A za spolupachatele může být pokládán dokonce příbuzný nebo přítel, který ženu na potrat zavedl, prokáže-li se, že mu důvod návštěvy byl znám. Jinými slovy: pomocník je stejně vinen jako kdokoli z hlavních účastníků. Co říkáte tomuhle, paní Glennonová?“

„Já jsem ji nikam nezavedla. Byla jsem celou sobotu doma v posteli.“

„Kdo ji tam tedy zavedl, paní Glennonová?“

Mlčení.

„Byla to Claire Townsendová?“

„Ne. Eileen šla sama. Claire se do toho vůbec nemíchala.“

„To není pravda, paní Glennonová. Claire najala na Jižní první pokoj pod Eileeniným jménem. Myslíme si, že ten pokoj měl sloužit Eileen k rekonvalescenci. Bylo to tak, viďte, paní Glennonová?“

„Já o žádným pokoji nevím.“

„Našli jsme tu adresu tady u vás! A z toho papírku je jasné, že Eileen se měla setkat s Claire Townsendovou v sobotu. V kolik hodin se měly sejít, paní Glennonová?“

„O tom nic nevím.“

„Zařídila ten potrat Claire?“

Mlčení.

„Je mrtvá, paní Glennonová. Nic, co řeknete, jí už nemůže ublížit.“

„Byla to moc hodná holka.“

„Mluvíte o Claire, nebo o své dceři?“

Mlčení.

„Paní Glennonová,“ pronesl Carella velice tiše, „myslíte, že mi dělá radost mluvit o potratech?“

Paní Glennonová se na něj podívala, ale neřekla nic.

„Myslíte, že rád mluvím o těhotenství? Myslíte, že se rád dobývám do soukromí vaší dcery, dotýkám se její důstojnosti?“ Unaveně zavrtěl hlavou. „Někdo ji zavraždil, paní Glennonová. Odpravil ji jako zvíře. Prosím, nepomůžete nám ho najít?“

„A vy si přejete další zabíjení?“ zeptala se paní Glennonová náhle.

„Prosím?“

„Chcete, aby byl zavražděnej ještě někdo?“

„Jak to myslíte?“

„Znáte mýho syna.“ Pokývala hlavou a zase umlkla.

„Co je s ním?“

„Víte, co udělal tady tomu pánovi, ne? A to jen proto, že se mě ten člověk vyptával. Co myslíte, že udělá, až zjistí, že Eileen… že byla…“

„O koho se bojíte, paní Glennonová?“

„On by ho zabil.“

„Koho by zabil?“

„Toho… otce dítěte.“

„Koho? Kdo je to?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou.

„Paní Glennonová, my jsme policisti,“ ozval se Meyer rozzlobeně. „My nepůjdeme za vaším synem a neřekneme mu…“

„Já znám tuhle čtvrť,“ opáčila paní Glennonová moudře. „Je jako malý město. Jak jednou ví něco policie, ví to každej. A můj syn najde toho člověka a zabije ho. Ne.“ Znova zavrtěla hlavou. „Odveďte mě do vězení, když chcete, pokládejte mě za spolu… nebo jak tomu říkáte. Udělejte to! Řekněte, že jsem zavraždila vlastní dceru, protože jsem se jí snažila pomoct. Klidně. Ale nechci už mít na rukou další krev. To ne!“

„Claire tohle všechno věděla?“

„Já nevím, co věděla Claire.“

„Ale zařídila vaší dceři ten –“

„Nevím, co zařídila.“

„Ten chlap by si byl vaši dceru nevzal, paní Glennonová?“ zeptal se Meyer.

Mlčení.

„Já bych vám chtěl položit ještě jednu otázku,“ pronesl Carella. „Doufám, že nám na ni odpovíte. Chci, abyste věděla, paní Glennonová, že tohle všechno mě přivádí do rozpaků. Nerad o tom mluvím. Nerad na to myslím. Ale já vím, že odpověď na tuhle otázku znáte, a chci ji slyšet.“

Mlčení.

„Kdo provedl ten potrat?“

Mlčení.

„Kdo?“

Mlčení.

A pak se najednou z ticha ozvalo: „Doktorka Madisonová. V Majestě.“

„Děkuju vám, paní Glennonová,“ řekl Carella tiše.

*

Jízda autem do Majesty byla dlouhá a vedla přes stejnojmenný most spojující dvě části města, most starý jako čas, černý a začouzený, tyčící se proti obloze, sražený a smutný ve srovnání se svými elegantními soky; Meyer a Carella uvažovali, co to všechno znamená.

„Já pořád nerozumím jednomu,“ začal Carella. „Proč se do toho zamotala Claire?“

„Já taky ne. Nevypadala na to, Steve.“

„Ale ten pokoj najala, to je sakra jasný.“

„To jo.“

„A naplánovala schůzku s Eileen, takže zřejmě věděla, že Eileen se chystá na potrat.“

„To je pravda,“ kývl Meyer. „Ale v tom je právě ten protimluv. Je sociální pracovnice… a dobrá. Ví, že takový přerušení těhotenství je trestnej čin. Ví, že když se ho zúčastní, stává se z ní spolupachatelka. I kdyby to nevěděla jako sociální pracovnice, ví to jako přítelkyně policajta.“ Meyer chvíli mlčel. „Jestlipak se o tom zmínila Bertovi?“

„Nevím, ale myslím, že se ho na to budeme muset dřív nebo později zeptat.“

„Na to se netěším.“

„A co teprv já… sakra,“ zaklel Carella. „Většina sociálních pracovnic přemlouvá svobodný matky, aby dítě porodily a daly je k adopci. Proč by Claire…“

„Ten syn,“ osvěžil mu paměť Meyer. „Vzteklej nafoukanej parchant, kterej by si dal záležet a otce dítěte vyslídil.“

„Claiřin přítel byl polda,“ připomněl Carella. „Mohla nás na tuhle možnost upozornit. Mohli jsme vylekat mladýho Glennona k smrti jen pohrůžkou, ať do toho nestrká nos. Já to nechápu.“

„Nebo proč se Claire nepokusila najít toho otce a zařídit svatbu?“ řekl Meyer. „Jsem z toho paf. Nemůžu uvěřit, že by se zamíchala do takový věci. Prostě nemůžu.“

„Možná na to vrhne trochu světla ta zatracená doktorka. Co nám říká telefonní seznam?“

„MUDr. A. J. Madisonová,“ řekl Meyer. „Třicátá sedmá ulice číslo 1163, Majesta.“

„To je blízko parčíku, kde to děvče našli, viď?“

„Je.“

„Myslíš, že zrovna vyšla z tý ordinace?“

„Nevím.“

„Nezní to pravděpodobně. Měla se setkat s Claire v Isole. Proč by se potloukala po Majestě? A pochybuju, že by se jí udělalo zle tak brzo. Ježíšmarjá, člověče, já jsem z toho magor.“

„Jseš prostě mizernej detektiv, nic jinýho.“

„Já vím. Ale přesto jsem z toho magor.“

Třicátá sedmá třída byla tichá ulice s domy z hnědočerveného vápence, do nichž se vstupovalo po nízkých bílých schůdcích oddělených od chodníků nízkými ploty z tepaného železa. Domy budily dojem vážnosti a důstojnosti. Mohla to být ulice v Bostonu nebo ve Philadelphii, nenápadná ulice, skrytá před zubem času a spěchem dvacátého století. A právě v téhle ulici bydlela doktorka A. J. Madisonová, potratářka.

Číslo 1163 bylo uprostřed bloku, hnědočervený dům k nerozeznání od sousedů po obou stranách, týž železný plot, stejné bílé schůdky vedoucí ke vchodu, ke dveřím natřeným nenápadným zeleným lakem. Nad mosazným zvonkem byla hranatá mosazná tabulka, na níž stálo: MUDr. A. J. Madisonová. Carella zazvonil. Nikdo mu nemusel říkat, že dveře do lékařské ordinace nebudou zamčené. Vzal za velkou mosaznou kliku a vešli s Meyerem do prostorné čekárny. V rohu před stěnou s knihami stál stůl. Zbývající dvě stěny byly pokryté drahými reliéfními tapetami. Na jedné stěně visela reprodukce obrazu od Picassa, na druhé dva Braquové, na nízkém stolečku ležela nejnovější čísla časopisů Life, Look a Detektivní magazín Elleryho Queena.

„Nezdá se, že by byl někdo doma,“ řekl Carella.

„Sestra bude asi vzadu v ordinaci,“ mínil Meyer.

Čekali. Za okamžik zaslechli tiché kroky, přicházely dlouhou chodbou, jež vedla do čekárny. Do pokoje vešla usměvavá blondýnka. Měla na sobě bílý plášť a bílé střevíce, vlasy pevně sčesané dozadu do těsného uzlu. Obličej byl ostře řezaný, s vysokými lícními kostmi, vyčnívající bradou a pronikavýma modrýma očima. Mohlo jí být kolem čtyřicítky, ale s tím příjemným úsměvem a bystrýma modrýma očima vypadala jako novomanželka.

„Pánové?“ zeptala se.

„Dobrý den,“ řekl Carella. „Rádi bychom mluvili s paní doktorkou Madisonovou, prosím.“

„Ano?“

„Je u sebe?“ zeptal se Carella.

Žena se usmála. „Jste objednaní? Asi ne, že?“

„Nejsme,“ uznal Meyer. „Je paní doktorka u sebe?“

Žena se opět usmála. „Ano, paní doktorka je tady.“

„Řekla byste jí laskavě, že jsme tady?“

„Můžete mi říct, čeho se vaše návštěva týká?“

„Policejní záležitost,“ řekl Meyer stručně.

„Ale?“ Světlé obočí se jen nepatrně pohnulo. „Chápu.“ Odmlčela se. „Jaká… jaká přesně policejní záležitost?“

„Je to osobní věc a rádi bychom ji projednali s paní doktorkou, jestli dovolíte.“

„Obávám se, že s paní doktorkou už mluvíte,“ řekla žena.

„Cože?“

„Já jsem doktorka Madisonová.“

„Ne!“

„Ano.“ Přikývla. „Co si přejete, pánové?“

„Neměli bychom jít raději do vaší kanceláře, paní doktorko?“

„Proč? Sestra šla na oběd a příští pacient je objednán až na dvě hodiny. Můžeme hovořit zde. Předpokládám, že to nebude trvat dlouho, nebo ano?“

„To záleží…“

„Oč jde? O neoznámené střelné zranění?“

„Jde o něco víc, paní doktorko.“

„Ale?“

„Ano.“ Carella se zhluboka nadechl. „Paní doktorko, udělala jste minulou sobotu dívce jménem Eileen Glennonová nelegální potrat?“

Doktorka Madisonová se zdála mírně překvapená. Obočí vyskočilo o několik milimetrů a na rtech se znova objevil úsměv. „No dovolte,“ řekla.

„Řekl jsem, paní doktorko, udělala jste nezákonný potrat minulou –“

„Ovšem že ano,“ odpověděla doktorka Madisonová. „Provádím nezákonné potraty každou sobotu. Mám pro víkendové výškraby zvláštní zvýhodněné ceny. Sbohem, pánové.“

Už se k nim obracela zády, když Carella řekl: „Neodcházejte a zůstaňte tady, paní doktorko.“

„Proč bych to měla dělat?“ zeptala se doktorka Madisonová. „Nejsem povinna poslouchat takové urážky! Jestliže si takhle představujete –“

„Budete asi muset strpět i větší urážky,“ poznamenal Meyer. „Eileen Glennonová je mrtvá.“

„To je mi velice líto, ale nemám ponětí, kdo je to, anebo proč mě dáváte do spojitosti s –“

„Vaše jméno mi dala její matka, paní doktorko. Asi si ho nevytáhla z klobouku, nemyslíte?“

„Nemám tušení, odkud ho vytáhla – anebo proč. Neznám žádnou Eileen Glennonovou a rozhodně jsem nikdy v životě neprovedla nezákonný potrat. Mám řádnou praxi a neohrozila bych ji kvůli –“

„Jakou specializaci máte, paní doktorko?“

„Jsem všeobecná lékařka.“

„Je to asi pěkná dřina, že? Když se má lékařka uživit?“

„Vede se mi docela dobře, děkuju. Vaše účast je zbytečná. Jestli jste se mnou skončili, mám na práci jiné věci –“

„Počkejte, paní doktorko, neutíkejte nám pořád tam dozadu. Nebude to tak snadné.“

„Co ode mne chcete?“

„Chceme, abyste nám řekla, co se tady dělo v sobotu ráno.“

„Nic. Dokonce jsem tu v sobotu ráno ani nebyla. Ordinace se otvírá ve dvě odpoledne.“

„V kolik hodin přišla Eileen Glennonová?“

„Nemám tušení, kdo je Eileen Glennonová.“

„Je to ta, kterou jste minulou sobotu operovala,“ řekl Meyer. „Je to ta, která zemřela v parku šest ulic odtud. Podlehla následkům děložního krvácení, paní doktorko.“

„Já jsem minulou sobotu nikoho neoperovala.“

„V kolik hodin sem přišla?“

„Tohle je absurdní, jen tím ztrácíme čas. Když tu nebyla, tak mě ani nenapadne říkat, že byla.“

„Víte, že je mrtvá?“

„Já jsem ani nevěděla, že žije. Jistě to bylo milé děvčátko, ale –“

„Proč ji nazýváte děvčátkem, paní doktorko?“

„Prosím?“

„Právě jste ji nazvala milým děvčátkem. Proč?“

„To opravdu nevím. A nebyla milé děvče?“

„Byla, ale jak to víte?“

„Jak vím co?“ řekla doktorka Madisonová rozzlobeně.

„Že jí bylo teprve šestnáct.“

„Nevěděla jsem to a nevím to. O Eileen Glennonové jsem poprvé slyšela před pár minutami.“

„Nečetla jste včerejší noviny?“

„Ne. Mám jen málokdy čas na čtení něčeho jiného než odborného časopisu.“

„Kdy jste četla naposledy nějaké noviny, paní doktorko?“

„To se nepamatuju. Ve středu, ve čtvrtek? Nepamatuju se. Právě jsem vám řekla –“

„Tak vy jste nevěděla, že je mrtvá?“

„Ne, už jsem vám to řekla. Domluvili jsme?“

„V kolik hodin jste ji operovala, paní doktorko?“

„Neoperovala jsem ji. A nevím, jak chcete dokázat, že ano. Právě jste mi řekli, že to děvče zemřelo. Nemůže tedy potvrdit, že měla potrat, a –“

„Aha, tak ona tu byla sama?“

„Nebyla tu vůbec. Je mrtvá a tím to končí. V životě jsem ji neviděla, ani o ní neslyšela.“

„O Claire Townsendové jste někdy slyšela?“ zeptal se Carella zčistajasna.

„Cože?“

Rozhodl se to riskovat. Právě mu řekla, že neviděla noviny od prostředka minulého týdne, tedy než byla Claire zavražděna. Takže zčistajasna a s vědomím, že je to divoká sázka do loterie, řekl: „Claire Townsendová dosud žije. Řekla nám, že zařídila potrat pro Eileen Glennonovou. U vás, paní doktorko. Co říkáte tomuhle?“

V pokoji bylo ticho.

„Bude asi lepší, když půjdete s námi do města a pohovoříte si o tom s Claire osobně, co říkáte?“ přidal se Meyer.

„Nemyslela jsem –“

„Nemyslela jste, že nám to Claire řekne, viďte? Řekla. Tak co teď?“

„Nemám nic společného se smrtí té dívky,“ tvrdila doktorka Madisonová.

„Ne? Kdo tedy provedl ten potrat?“

„Já nemám nic společného s její smrtí.“

„Kde jste ji operovala?“

„Tady.“

„V sobotu dopoledne?“

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„Přišla v deset.“

„A vy jste ji operovala v kolik?“

„Asi ve čtvrt na jedenáct.“

„Kdo vám asistoval?“

„To nejsem povinna prozradit. Byla při tom sestra a anesteziolog. Nejsem povinna vám říct, kdo to byl.“

„Anesteziolog, to je trochu neobvyklé, ne?“

„Nejsem řezník,“ vybuchla doktorka Madisonová. „Provedla jsem stejnou operaci, jakou by jí byl udělal gynekolog v nemocnici. Zachovala jsem všechna pravidla aseptické chirurgické techniky.“

„To je mi nesmírně zajímavé, protože to děvče mělo k tomu zatracenému krvácení ještě septickou infekci. Čím jste jí to dělala? Rezavou jehlicí do klobouku?“

„Jak se opovažujete!“ vykřikla doktorka Madisonová, vrhla se na Carellu s napřaženou paží a pěst zaťala k beznadějnému ženskému útoku; oči jí planuly. Chytil ji za ruku v zápěstí a zadržel ji. Třásla se, byla bez sebe vzteky.

„Jen klid,“ vybídl ji.

„Pusťte mě!“

„Uklidněte se.“

Vytrhla zápěstí z jeho sevření a třela si je levou rukou, oči metaly na Carellu blesky.

„Ta dívka měla všechnu nezbytnou péči,“ řekla. „Při rozšiřování i kyretáži. Měla celkovou anestézii.“

„Přesto zemřela,“ řekl Carella.

„To není moje chyba! Řekla jsem jí, ať si jde rovnou lehnout, až ode mne odejde. Ale ona se místo toho –“

„Místo toho co?“

„Vrátila.“

„Sem?“

„Ano, sem.“

„Kdy to bylo?“

„V sobotu večer. Řekla mi, že se tam, kde to měly smluvené, se slečnou Townsendovou nesetkala. Domů se prý vrátit nemůže, tak mě prosila, jestli tu nemůže zůstat přes noc.“ Doktorka Madisonová zavrtěla hlavou. „To jsem nemohla udělat. Řekla jsem jí, ať jde do nemocnice, a řekla jsem jí i do které. Byli by ji ošetřili.“ Doktorka Madisonová zavrtěla hlavou ještě jednou.

„Ona do nemocnice nešla, paní doktorko. Asi se příliš bála.“ Chvíli mlčel, „Bylo jí moc špatně, když sem v sobotu večer přišla?“

„Nezdálo se, že je jí tak zle. Jenom nevěděla, co si počít.“

„Krvácela?“

„Ovšem že ne. Myslíte, že bych ji pustila, kdyby… Jsem lékařka!“

„Ano,“ kývl Carella. „Která dělá bokem potraty.“

„Čekal jste vy někdy dítě, které si nepřejete?“ zeptala se doktorka Madisonová pomalu a důrazně. „Já ano.“

„A proto je všechno v pořádku, ano?“

„Já jsem se snažila tomu děvčeti pomoct. Nabídla jsem jí únik ze situace, kterou sama nezavinila.“

„Únik jste jí poskytla, jen co je pravda,“ ucedil Meyer.

„Kolik jste si za tu vraždu naúčtovala?“ zeptal se Carella.

„Já jsem nevraždila.“

„Kolik?“

„Pět… pět set dolarů.“

„Kde by Eileen Glennonová vzala pět set dolarů?“

„Já… já nevím. Ty peníze mi dala slečna Townsendová.“

„Kdy jste to s Claire domlouvaly?“

„Před… před dvěma týdny.“

„Jak se k vám dostala?“

„Jedna známá jí o mně řekla. Proč se nezeptáte jí? Ona vám tohle všechno neprozradila?“

Carella otázku pominul.

„Jak dlouho byla Eileen těhotná?“

„Byla ve druhém měsíci.“

„Takže… odhadla byste, že od začátku září?“

„Ano, tak bych to odhadla.“

„Dobrá, paní doktorko. Vezměte si plášť, půjdete s námi.“

Doktorka Madisonová upadla náhle ve zmatek. „Moji… moji pacienti,“ vykoktala.

„Ode dneška můžete na své pacienty zapomenout,“ řekl Meyer.

„Proč? Co jsem udělala špatného? Snažila jsem se zachránit mladičkou dívku před nezaviněným neštěstím. To je tak špatné?“

„Přerušení těhotenství je nezákonné a vy to víte, paní doktorko.“

„Nemělo by být!“

„Ale je. My zákony neděláme.“

„Já jsem jí pomáhala,“ úpěla doktorka Madisonová. „Já jsem jen…“

„Zabila jste ji,“ řekl Meyer.

Řekl to však bez přesvědčení a navlékl jí pouta na ruce bez dalšího slova.

*

ZAHÁJENÍ TRESTNÍHO STÍHÁNÍ

1

Velká porota v Majestě ( Grand Jury - v Americe Velká porota, jejíchž 12 - 23 členů v tajných zasedáních zkoumá obvinění a rozhoduje o jejich předložení soudu. (pozn. překl.)) obviňuje tímto žalovanou Alici Jean Madisonovou z trestného činu nedovoleného přerušení těhotenství, které je porušením odd. 2 a 80 trestního zákona tohoto státu. Dopustila se jej takto:

Žalovaná dne 14. října nebo někdy v této době na adrese Třicátá sedmá třída číslo 1163 v Majestě v rozporu se zákonem zločinně a záměrně použila jistý nástroj na Eileen Glennonovou za účelem přerušení těhotenství jmenované, přičemž tento zákrok nebyl nezbytný k zachování života jmenované Eileen Glennonové nebo dítěte, které tehdy očekávala.

2

Velká porota v Majestě obviňuje tímto žalovanou ze zločinu vraždy 1. stupně, protože v rozporu se zákonem zločinně a záměrně použila jistý nástroj k operaci Eileen Glennonové s úmyslem přerušit těhotenství jmenované, aniž tento zákrok byl nutný k záchraně života jmenované Eileen Glennonové nebo života dítěte, které tehdy očekávala. V důsledku toho jmenovaná dne 15. října zemřela.

Arthur Parkinson

Okresní státní zástupce

13

Středa 18. října.

Babí léto odchází z města. Ve služebně je chladno, i když termostat je nastavený a v radiátorech to začíná klepat.

Podzim přišel náhle a zdánlivě bez varování. Lidé sedí a svírají v rukách hrnečky s horkou kávou.

Ve služebně je chladno.

„Berte, musíme se tě na pár věcí zeptat.“

„Na co?“

„Týkají se Claire.“

Zazvoní telefon.

„Sedmaosmdesátý revír, detektiv Carella. Ano, pane. Bohužel se nám je doposud nepodařilo najít. Systematicky kontrolujeme všechny zastavárny. Ano, hned jak na něco přijdeme, pane Mendele. A děkujeme za zavolání.“

Ten výjev měl v sobě cosi komického. Bert Kling seděl na židli proti psacímu stolu. Carella odložil telefon a stoupl si vedle Klinga. Meyer seděl na rohu stolu a nakláněl se kupředu, loktem se opíral o koleno. Klingův obličej byl přepadlý a napjatý. Vypadal přesně jako uštvaný podezřelý, kterého nemilosrdně vyslýchají dva otrlí detektivové.

„Co chcete vědět?“ zeptal se.

„Zmínila se ti někdy o Eileen Glennonový?“

Kling zavrtěl hlavou.

„Berte, prosím tě, snaž se a vzpomeň si, ano? Mohlo to být někdy v září, když paní Glennonová byla v nemocnici. Nezmínila se Claire, že se seznámila s její dcerou?“

„Nezmínila. Byl bych si vzpomněl hned, jak se začalo o Glennonových mluvit. Ne, Steve, o tom děvčeti se nikdy nezmínila.“

„Dobrá, a co o jiný dívce? Takhle to myslím: měl jsi dojem, že si dělá starosti o některou svou pacientku?“

„Ne. Nevzpomínám si, Steve.“

„O čem jste mluvívali?“ zeptal se Meyer.

„Jak to myslíš?“

„Když jste byli spolu.“

Klingovi bylo jasné, o co Meyerovi jde. Byl policista a sám mnohokrát použil stejnou techniku. Meyer se prostě snažil spustit proud slov v naději, že narazí na nějakou významnou vzpomínku. Ale i když to věděl, ochromovala ho bolest. Nechtěl mluvit o Claire. Nechtěl nahlas opakovat to, co si šeptali, když byli sami.

„Nevzpomeneš si?“ zeptal se Meyer šetrně.

„My… mluvili jsme o spoustě věcí.“

„Jako například?“

„Například… bolely ji zuby. To muselo… muselo být začátkem září.“

„A dál, Berte?“ pobízel Carella.

„A… chystala se k zubaři. Pamatuju si, že… že se jí strašně nechtělo. Jednou večer přišla na schůzku se ztuhlou čelistí. Od novokainu. Požádala mě, abych ji uhodil. ‚No tak, ty siláku,‘ řekla, ‚vsadím se, že mi neublížíš.‘ Dělala si legraci, chápete. Protože… my jsme často takhle žertovali, víte… o tom, že jsem policajt.“

„Mluvila někdy o svém studiu, Berte?“

„Jakpak by ne,“ kývl Kling. „Měla potíže s jedním profesorem. Ne, nic takovýho,“ dodal hned, „nic vážnýho. Ten člověk měl svý názory na sociální práci a Claire s ním nesouhlasila.“

„Jaký názory to byly, Berte?“

„Na to si už nevzpomínám. Vždyť víte, jak to chodí ve škole. Kolik lidí, tolik názorů.“

„Ale Claire při studiu pracovala?“

„To jo. Ale to platí o většině lidí z jejího ročníku. Připravovala se na diplom. Chtěla to dotáhnout na magistru.“

„Mluvila o tom někdy?“

„Hodně často. Brala sociální práci strašně vážně, však víte.“ Odmlčel se. „Ne, vy to nemůžete vědět, ale je to pravda. Nebrali jsme se jedině proto, že chtěla nejdřív dostudovat.“

„Kam jste spolu chodili, Berte? Měli jste nějakej svůj podnik?“

„Ne, chodili jsme různě. Někdy do kina, do divadla. Tancovat. Ráda tancovala a byla skvělá tanečnice.“

Služebna náhle ztichla.

„Byla…“ řekl Kling a zarazil se.

Ticho se prodloužilo.

„Berte, vzpomeneš si na některý její názory na sociální práci? Probírala je s tebou?“

„Vlastně ne. Pokud to nesouviselo s policií, jestli chápete, jak to myslím?“

„Nechápeme.“

„Když si nebyla jistá, jestli je něco legální. Anebo když si myslela, že nejednáme správně. Například když šlo o pouliční gangy. Myslela si, že k nim přistupujeme špatně.“

„Jak špatně, Berte?“

„Že nás zajímá především ten trestnej čin, víte. Nějakej kluk někoho zastřelí a nás jako idioty vůbec nezajímá, že jeho táta je alkoholik. Tam právě začíná sociální práce. A ona měla pocit, že by policie a sociální pracovníci měli spolupracovat těsněji. Často jsme na to dělali vtipy, tedy osobně, na nás dva.“ Zarazil se. „Já jsem jí vylíčil, co policie dělá, pokud jde o pouliční gangy, ale to ona už věděla. Přála si, abysme pracovali ruku v ruce.“

„Pracovala hodně s mladýma lidma?“

„Jen ve spojitosti se svýma pacientama. Spousta lidí, se kterýma přišla do styku, měla rodiny. A tak přirozeně pracovala i s jejich dětma.“

„Zmínila se někdy o nájmu pokoje na Jižní první?“

„Ne.“ Kling chvíli mlčel. „Nájem pokoje? Co to má být?“

„My si myslíme, že si jeden pronajala, Berte. Vlastně to víme.“

„Proč?“

„Pro Eileen Glennonovou.“

„Proč?“

„Protože Eileen si dala udělat potrat.“

„Co s tím má Claire spo –“

„Claire jí ho zařídila.“

„Ne,“ vyrazil Kling hned. Zavrtěl hlavou. „To je omyl.“

„My jsme si to ověřili, Berte.“

„To není možný. Claire by nikdy… ne, to je vyloučený. Znala zákony moc dobře. Kdepak. Vždycky se mě na zákony vyptávala. Mýlíte se. Nikdy by se nepropůjčila k něčemu takovýmu.“

„Když se tě vyptávala na zákony… ptala se tě někdy na potraty?“

„Ne. Proč by se ptala –?“ Bert Kling se zarazil. Na obličeji se mu objevil překvapený výraz. Zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Co je, Berte?“

Opět zavrtěl hlavou.

„Ptala se tě na potrat?“

Kling přisvědčil.

„Kdy to bylo?“

„Někdy minulý měsíc. Tenkrát jsem si nejdřív pomyslel… napadlo mě, že je…“

„Jen mluv, Berte.“

„Napadlo mě, že… zkrátka napadlo mě, že se ptá kvůli sobě, víte. Ale… šlo o to… chtěla vědět, jaký potraty nejsou protizákonný.“

„Zeptala se tě na to? Zeptala se, kdy není potrat protizákonnej?“

„Ano. Řekl jsem jí, že jedině tehdy, když je ohroženej život matky nebo dítěte. Vždyť víte. Trestní zákon 80 – pokud to nevyžaduje záchrana života ženy nebo dítěte –“

„Ano, mluv dál.“

„To je všechno.“

„Určitě?“

„Ne, počkejte. Zeptala se mě na něco zvláštního. Vteřinku.“

Čekali. Kling svraštil čelo. Přejel si rukou obličej. „Mám to,“ řekl.

„Co to bylo?“

„Zeptala se mě, jestli oběť znásilnění… dívka, která otěhotní, protože ji někdo znásilnil… zeptala se mě, jestli by v tom případě potrat nebyl legální.“

„To je ono,“ kývl Meyer. „Proto ta nemožná hra na schovávanou. Samozřejmě! Proto ten najatej pokoj – a proto Eileen nemohla jít domů. Kdyby ten její brácha přišel na to, že ji někdo znásilnil –“

„Počkej, zaraz,“ divil se Kling. „O čem to mluvíš?“

„Cos na to řekl Claire?“

„Řek jsem jí, že podle mě by z morálního hlediska měl být za takovejch okolností potrat povolenej. Já jsem prostě nevěděl.“

„A co na to ona?“

„Poprosila mě, abych jí to zjistil. Že prej to chce vědět.“

„Zjistils to?“

„Zavolal jsem do kanceláře státního zástupce hned druhej den. Zachovat život matky nebo dítěte. Tečka. Každý jiný násilný přerušení těhotenství je trestnej čin.“

„Řeks to Claire?“

„Řek.“

„A co ona na to?“

„Vylítla na mě. Prej si myslela, že zákon je tady proto, aby chránil nevinný lidi, ne aby jim přinášel ještě větší trápení. Snažil jsem se ji uklidnit, to víte – konečně, já si zákony nevymýšlím. Chovala se, jako bych za tu zatracenou věc odpovídal já osobně! Ptal jsem se jí, proč se tak rozčiluje, a ona řekla něco, jako že puritánská morálka je ta nejnemorálnější věc na světě, něco v tom smyslu. Řekla, že to děvče může mít úplně zničenej život, protože je obětí jak zločinu, tak zákona.“

„Zmínila se o tom pak ještě někdy?“

„Ne.“

„Neptala se tě, jestli neznáš někoho, kdo dělá potraty?“

„Ne.“ Kling chvíli mlčel. „Z toho, co…“ Znova mlčel. „Vy si myslíte, že Eileen Glennonovou někdo znásilnil, viďte?“

„Myslíme,“ přiznal Meyer. „Pravděpodobně v době, kdy její matka byla ve špitále.“

„A myslíte, že Claire o tom věděla, a o tom, že Eileen je těhotná, taky… a obstarala jí potrat?“

„Ano. My to víme určitě, Berte.“ Carella chvíli vyčkával. „Dokonce ho zaplatila.“

Kling přisvědčil. „Asi bysme mohli… můžeme si to ověřit podle její šekový knížky.“

„To jsme udělali včera. Vybrala prvního října pět set dolarů.“

„Aha. Pak tedy… myslím… no, myslím, že to bude tak, jak říkáte.“

Carella přikývl. „Je mi líto, Berte.“

„Víš, jestli to udělala,“ začal Kling a zarazil se. „Jestli to udělala, tak jen proto, že ta holka byla znásilněná. Jinak by určitě nedělala nic, co je proti zákonu. To přece víte, ne?“

Carella opět přikývl. „Možná že bych se zachoval stejně,“ řekl. Sám nevěděl, jestli tomu věří nebo ne, ale řekl to.

„Chtěla tý holce jen pomoct,“ pokračoval Kling. „Z jedný strany, když se na to díváš… tak ona vlastně zachraňovala tý holce život, jak to stojí v trestním zákoně.“

„Jenže mimoto,“ připomněl Meyer, „taky zachránila toho chlapa, co Eileen znásilnil. Proč ten z toho vyvázne, Steve? Proč tenhle sviňák mizernej –“

„Třeba nevyvázne,“ řekl Carella. „Třeba si usmyslel chránit taky trochu sebe. A třeba si začal všímat jednoho z lidí, který o tom znásilnění věděli, ale osobně s ním nesouviseli.“

„Co tím myslíš?“

„Chci říct, že Eileen a její matka se o tom neodváží mluvit ze strachu, co by proved mladej Glennon, a on to věděl. Ale u Claire Townsendové takovou jistotu mít nemoh. A tak za ní třeba šel do toho knihkupectví a –“

„Ví její matka, kdo to byl?“ zeptal se Kling.

„Ano, myslíme si, že ví.“

Kling krátce přikývl. Když promluvil, nedalo se mu z hlasu ani z očí nic vyčíst.

„Mně to poví,“ řekl.

Byl to slib.

*

Ten člověk bydlel v patře nad Glennonovými.

Kling odešel od Glennonů a pustil se nahoru po schodech. Paní Glennonová stála ve dveřích svého bytu s rukou přitisknutou k ústům. Pozorovala Klinga, jak jde nahoru, a nedalo se uhodnout, co si myslí. Možná přemýšlela, proč někteří lidé nemají nikdy štěstí.

Kling zaklepal na dveře bytu 4A a čekal.

„Moment,“ zavolal někdo uvnitř.

Kling čekal.

Dveře se nepatrně pootevřely, byly na řetěz. Vykoukl muž. „Prosím?“ zeptal se.

„Policie,“ řekl Kling rovnou. Zdvihl otevřenou náprsní tašku a ukázal odznak detektiva.

„Co je?“

„Jste Arnold Halsted?“

„Ano?“

„Otevřete dveře, pane Halstede.“

„Cože? Co se děje? Proč…?“

„Otevřete dveře, než je vyrazím,“ odpověděl Kling.

„Nojo, nojo, momentíček.“ Halsted sahal po řetězu. Jen co jej vyhákl, strčil Kling do dveří a vešel do bytu.

„Jste sám doma, pane Halstede?“

„Ano.“

„Pokud vím, máte manželku a tři děti, pane Halstede. Mám pravdu, pane Halstede?“

Klingův hlas zněl výhružně. Halsted, hubený mužík v černých kalhotách a bílém nátělníku, instinktivně ucouvl.

„A… ano,“ řekl. „Správně.“

„Kde jsou?“

„Děti jsou… ve škole.“

„A manželka?“

„V práci.“

„A co vy, pane Halstede? Vy nepracujete?“

„Já sem dočasně nezaměstnanej.“

„Jak dlouho jste už dočasně nezaměstnanej?“ Klingova slova měla ostré hrany. Vyplivoval je jako nabroušené dýky.

„Od… loňskýho léta.“

„Odkdy?“

„Od srpna.“

„Co jste dělal v září, pane Halstede?“

„Já –“

„Kromě znásilnění Eileen Glennonové?“

„Co… co…“ Halstedovi uvízl hlas v hrdle. Zbledl jako papír. Ustoupil o krok a Kling se o krok přiblížil.

„Oblékněte si košili. Půjdete se mnou.“

„Já… já… já sem nic neproved. To je omyl.“

„Tak vy jste nic neproved?“ vykřikl Kling. „Ty hajzle jeden, ty že jsi nic neproved? Šel jsi dolů a znásilnil šestnáctiletou holku! Nic jsi neproved! Ne, ty jsi nic neproved!“

„Tiše, nekřičte, sousedi…“ ožíval Halsted.

„Cože? Sousedi?“ zařval Kling. „Ty si troufáš…“

Halsted zacouval do kuchyně, ruce se mu třásly. Kling ho následoval.

„Já… já… já… to byl její nápad,“ vyhrkl. „Ona… ona… ona to chtěla. Já… já ne. Bylo to –“

„Lžeš, jen se ti od huby práší, ty grázle,“ štěkl Kling a vlepil Halstedovi otevřenou dlaní políček.

Halsted vydal poděšený zvuk, zaúpění, které mu uvízlo někde mezi roztřesenými rty. Zakryl si obličej rukama a blekotal: „Nebijte mě!“

„Znásilnils ji?“ zeptal se Kling.

Halsted si stále přikrýval tvář rukama a přisvědčil.

„Proč?“

„Já… já nevím. Její matka byla v nemocnici, chápejte. Paní Glennonová. Je… je moc zadobře s mou ženou, paní Glennonová. Chodí spolu do kostela, patří do stejný… chodí společně na novény… spo –“

Kling vyčkával se zaťatýma rukama. Vyčkával. Až položí tu hlavní otázku, vrhne se na Halsteda a rozmlátí ho na kaši.

„Když… odešla do nemocnice, moje žena… vařila pro děti. Pro Terryho a… a Eileen a…“

„Dál.“

„Nosil jsem jim to dolů, když… když manželka byla v práci.“

Halsted pomalu sňal ruce z obličeje. Nezvedl oči ke Klingovým a upíral je na ošlapané a špinavé linoleum na podlaze kuchyně. Dosud se třásl, polekaný hubeňour v nátělníku bez rukávů, a civěl na podlahu, na to, co spáchal.

„Byla sobota,“ začal. „Viděl jsem Terryho, jak vyšel z baráku. Z okna jsem ho viděl. Manželka odešla do práce – háčkuje z korálků, je ohromně šikovná. Byla sobota. Vzpomínám si, že tady v bytě bylo strašný vedro. Pamatujete se, jak bylo v září horko?“

Kling neodpověděl, ale Halsted odpověď nečekal. Jako by si ani nebyl vědom Klingovy přítomnosti. Hovořil výlučně k prošlapanému linoleu. Neodtrhoval oči od podlahy.

„Já si to pamatuju. Bylo strašný vedro. Žena mi tu nechala sendviče, abych je dones dětem. Ale já věděl, že Terry odešel, víte. Byl bych tam ty sendviče stejně odnes, ale věděl jsem, že Terry je pryč. Nemůžu tvrdit, že jsem to nevěděl.“

Civěl na podlahu dlouho a mlčky.

„Zaklepal jsem, když jsem přišel dolů. Nikdo neodpovídal. Tak… jsem to zkusil a dveře byly otevřený, tak jsem… vešel. Ona… Eileen byla ještě v posteli a spala. Bylo poledne… ale ona, ona spala. Deka… to prostěradlo, kterým byla přikrytá, se… se shrnulo… a já ji viděl. Spala a já ji viděl. Nevím, co jsem udělal pak. Myslím, že jsem odložil ten tác se sendvičema a vlez k ní do postele, a když se snažila křičet, zakryl jsem jí pusu rukama a pak… jsem to udělal.“

Znova si zakryl obličej.

„Udělal jsem to,“ řekl. „Udělal. Udělal.“

„Máte se fakt čím chlubit, pane Halstede,“ zašeptal Kling přiškrceně.

„Ono se to… prostě se to stalo.“

„Jako se prostě stalo to dítě.“

„Cože? Jaký dítě?“

„Vy nevíte, že Eileen byla v jiným stavu?“

„V jiným… co to povídáte? Kdo? Co to… Eileen? Nikdo nic neřek… proč někdo…“

„Vy jste nevěděl, že byla těhotná?“

„Ne, přísahám! Nevěděl jsem to!“

„Jak myslíte, že zemřela, pane Halstede?“

„Její matka povídala… nešťastná náhoda, řekla paní Glennonová. Řekla to i mý manželce – svý nejlepší přítelkyni! Mý manželce by nelhala.“

„Že ne?“

„Autonehoda! V Majestě! Byla… na návštěvě u tety. Takhle nám to paní Glennonová řekla.“

„Vaší manželce to možná řekla. Oba jste si tu pitomou historku vymysleli, abyste si zachránili kejhák!“

„Ne, přísahám!“ Halstedovi vyhrkly do očí slzy. Natáhl ke Klingovi ruce, teď dychtivě, a chytil ho za paži s prosbou o pomoc. „Co to říkáte?“ zavzlykal. „Co to říkáte? Prosím vás, ach, pro rány Kristovy, ne…“

„Zemřela, když se snažila zbavit vašeho dítěte,“ řekl Kling.

„Já sem to nevěděl. Nevěděl sem to. Panebože, přísahám, že sem ne –“

„Lžete, vy ničemo!“ vybafl Kling.

„Zeptejte se paní Glennonový! Přísahám při Pánubohu, že jsem nevěděl o –“

„Věděl a šel jste po tom, kdo to věděl taky.“

„Cože?“

„Sledoval jsi Claire Townsendovou do –“

„Koho? Já žádnou –“

„– toho knihkupectví a zabil ji, ty zvíře jedno! Kde jsou ty pistole? Co jsi s nima udělal? Řekni mi to, než tě –“

„Přísahám, přísahám –“

„Kde jsi byl v pátek večer od pěti hodin?“

„Tady v baráku, přísahám! Šli jsme nahoru k Lesserům! Do pátýho patra. Večeřeli jsme u nich a pak jsme hráli karty. Přísahám!“

Kling si ho mlčky prohlížel. „Ty jsi nevěděl, že Eileen je v jiným stavu?“ zeptal se konečně.

„Nevěděl.“

„Nevěděl jsi, že si jde dát udělat potrat?“

„Ne.“

Kling z něho nespouštěl oči. Pak řekl: „Zastavím se na dvou místech, pane Halstede. Nejdřív u paní Glennonový a pak u Lesserů v pátým patře. Možná máte ohromnou kliku.“

* * *

Arnold Halsted měl ohromnou kliku. Byl od srpna „dočasně nezaměstnaný“, ale měl manželku, která byla velice zručná vyšívačka korálků a měla chuť převzít obživu rodiny a nechat ho sedět polosvlečeného v ložnici a koukat ven oknem. Znásilnil šestnáctiletou dívku, ale Eileen ani její matka to neoznámili na policii, protože jednak byla Louise Halstedová blízká přítelkyně, a jednak – což bylo důležitější – matka i dcera věděly, že Terry by Arnolda zabil, kdyby se dověděl o jeho činu.

Pan Halsted měl ohromnou kliku.

Žil ve čtvrti nabité osobními problémy. Paní Glennonová se v ní narodila a věděla, že v ní i zemře, věděla taky, že k jejímu životu patří odjakživa problémy, jsou jeho neodmyslitelnou součástí. Neviděla důvod, proč by měla přidělávat starosti taky své přítelkyni Louise Halstedové – snad jediné přítelkyni v tom nepřátelském světě. Teď, když její dcera byla mrtvá a syn zatčený pro napadení veřejného činitele, vyslechla otázky Berta Klinga – a místo aby Halsteda obvinila z vraždy, přiznala pravdu.

Potvrdila, že o nastávajícím dítěti nebo o potratu nevěděl vůbec nic.

Paní Lesserová z pátého patra potvrdila, že Louise a Arnold přišli v pátek odpoledne nahoru ve tři čtvrtě na pět. Zůstali na večeři a potom si všichni zahráli karty. V knihkupectví, kde se vraždění odehrálo, být nemohli.

Arnold Halsted měl ohromnou kliku. Čeká ho jen obvinění ze znásilnění – a potom možná dvacet let za mřížemi.

14

Případ byl mrtvý jako všechny jeho oběti.

Byl mrtvý jako listopad, který přišel náhle, zmrazil město a lidi až do morku kostí a rázem pokryl řeky ledem.

Ve služebně ze sebe nedokázali setřást zimu, ani ten případ. Nosili ho s sebou celé dny a večer si ho odnášeli domů. Případ byl mrtvý a oni to věděli.

Ale mrtvá byla i Claire Townsendová.

„Musí to s ní souviset,“ řekl Meyer ženě. „Jiná možnost není.“

„Dalo by se to brát z jinýho konce,“ odsekla Sarah nakvašeně. „Že jste v tomhle případě všichni slepí. Je to Bertovo děvče, a tak jste všichni oslepli.“

Meyer se na Saru málokdy rozzlobil, ale ten případ mu nedával pokoj a Sarah mimoto rozvařila zelené fazole.

„Kdo si myslíš, že jsi?“ houkl na ni. „Sherlock Holmes?“

„Nekřič na maminku,“ pokáral ho nejstarší syn Alan.

„Zavři zobák a hleď si svých fazolí,“ okřikl ho Meyer. Pak se obrátil k Sáře. „Přimotalo se do toho moc problémů,“ řekl. „To děvče v jiným stavu, ten –“

Sarah se honem podívala na děti a pak vrhla varovný pohled na Meyera.

„No dobrá, dobrá,“ řekl. „Jestli ještě nevědí, kde se berou děti, tak je na čase, aby se to dověděly.“

„Odkud se berou děti, tati?“ zeptala se Susie.

„Zavři pusu a jez fazolky,“ napomenul ji Meyer.

„No tak, řekni jí, kde se berou děti,“ řekla dopálená Sarah.

„Kde, tatínku?“

„Tak abys věděla, Pánbu dal mužům ženy, ty báječný, chápavý, plodný a skvělý stvoření. A taky zařídil, že ty krásný, inteligentní a sympatický osoby dovedou dělat děti, aby muž měl kolem sebe děťátka, když se vrátí z práce.“

„Ano, ale kde se ty děťátka berou?“ zeptala se Susie.

„Zeptej se maminky.“

„Můžu já mít děťátko?“ chtěla vědět Susie.

„Ještě ne, holčičko,“ řekla Sarah. „Až jednou.“

„Proč nemůžu už teď?“

„Drž pusu, Susie,“ řekl Jeff, její o dva roky mladší bratr. „Copak ty nic nevíš?“

„To ty nevíš nic,“ odsekla Susie. „Nemáš se mnou takhle mluvit, máš mi slušně odpovědět.“

„Tak už sklapni pusu, ty boží dřevo,“ řekl Jeff.

„Takhle se se sestrou nemluví,“ napomenul ho Meyer. „Nemůžeš mít děťátko, Susie, protože jsi ještě malá. Musíš být žena. Jako maminka. Která chápe manželovy starosti a –“

„Říkám jen, že nikdo nevidíte tu věc jasně. Všichni pořád myslíte jen na to, jak se pomstít, a to je hloupost. Pořád hledáte nějakou stupidní možnost, jak do toho zamíchat Claire, a nevidíte žádnou jinou.“

„Jaká další možnost asi zbývá, nechtěla bys mi to prozradit? Všechny jsme důkladně prozkoumali. Nejenom Claire, všechny, koho se to týkalo. Všechny. Všechny oběti a jejich rodiny a příbuzný a přátele. Nezbývá zhola nic, Saro. Proto jsme se vrátili zase ke Claire a Glennonům a k doktorce Madisonový a –“

„Tohle všechno jsem už slyšela,“ přerušila ho Sarah.

„Tak si to poslechni znova, ono tě to nezabije.“

„Prosím, můžu už jít od stolu?“ dovolil se Alan.

„Moučník nechceš?“

„Chci se dívat na Malibu.“

„Malibu počká.“

„Mami, začíná to v –“

„Počká to. Nejdřív si sníš moučník.“

„Nech ho, ať jde, když se chce koukat na ten svůj pořad.“

„Tak se podívej, ty jeden detektive,“ utrhla se Sarah. „Jsi možná pan vyšetřovatel, zvyklej komandovat podezřelý, ale tady jsme u mýho stolu a já jsem dneska strávila tři hodiny vařením. Proto nechci, aby mi rodina utíkala od večeře jen proto –“

„A přitom připálila fazole,“ ošklíbl se Meyer.

„Fazole nejsou připálený.“

„Tak rozvařený.“

„Ale ne připálený. Jen hezky seď, Alane. Sníš si moučník, i kdyby ses měl udávit.“

Rodina mlčky dovečeřela. Děti odešly od stolu a z televizoru v obývacím pokoji se ozvaly zvuky podmořských dobrodružství.

„Promiň,“ řekl Meyer.

„Ty mně taky. Nemám právo se ti plést do práce.“

„Snad jsme slepí,“ připustil Meyer. „Možná máme řešení pod nosem.“ Těžce vzdychl. „Ale já jsem unavenej, Saro, příšerně unavenej.“

* * *

*

OTTO MC NICK

Steve Carella se posadil, napsal ta slova verzálkami na kus papíru a prohlížel si je. Pod ně napsal:

*

OTTO Mc KINNEY

O. TEMACKNICK

ART NACKNICKER

*

„Žádný jiný jména mě nenapadají,“ řekl. Teddy popošla k němu a zadívala se na papír. Vzala ho a svým úhledným rukopisem přidala Arthur Mc Nick? Otomar Necker? O. Tenecke?

Carella přikývl a pak vzdychl: „To vypadá líp.“

Odstrčil papír a Teddy se mu uvelebila na klíně. „Pravděpodobně to s tím zatraceným případem ani nesouvisí.“

Teddy, která se mu dívala na rty, zavrtěla hlavou.

„Ty myslíš, že ano?“ zeptal se Carella.

Teddy přisvědčila.

„Vypadá to tak, viď? Jinak proč by ten člověk řekl posledním dechem nazdařbůh nějaký jméno? Ale… ale je tu ještě pár dalších věcí, Teddy. Celá ta záležitost s Claire. Vypadá to, jako by –“

Teddy mu náhle zakryla oči rukama.

„Snad jsme slepí,“ souhlasil. Vzal papír znova do ruky. „Myslíš, že by ty zatracený slova mohly být nějaká slovní hříčka? Ale proč by ten člověk vtipkoval, když má smrt na jazyku? Řek by přece to, co si v tu chvíli myslí, ne? Ach Bože, já nevím. Zkusme to znova.“ Vzal další kus papíru a tužku pro Teddy a společně začali zkoušet další možnosti.

*

OTTO MC NICK

*

Ó Tome nic

Ó to mecheche

Potomek Nick

Aritmetika

*

„Jsem v koncích,“ vzdychl si Carella.

Teddy chvíli zkoumala papír a pak začala počítat písmena ve slovech Otto McNick.

„Kolik?“ zeptal se Carella.

Ukázala mu to na prstech.

„Deset,“ řekl Carella. „Pomůže nám to?“

Deset, napsala na svůj papír Co ty na to?

„Nic. A ty?“

Bylo jasné, že ani ona neví.

„Co to zkusit číst pozpátku?“ napadlo Carellu. „KCINCMOTTO. Blbost, co?“

Teddy to uvážila a přikývla.

„Takže ještě jednou odpředu. Otto – otoman?“

Přikývla.

„Jenže co s otomanem? Co radši ne Otto Mc, ale ‚potomek‘? Potomek Nick?“

Teddy to zamítla.

„Třeba nám chtěl říct, že střílel něčí potomek jménem Nick?“

Teddy se tvářila nevěřícně.

„Otto,“ řekl Carella. „McNick. Ale oni nikoho takovýho neznali.“

Její prsty rychle hovořily a Carella je bedlivě sledoval. Třeba mu Willis špatně rozuměl, říkaly. Třeba řek něco jinýho.

„Co například?“

Napsala to slovo na svůj papír: OTTO TECHNIK.

„Technik čeho?“

Teddy pokrčila rameny.

„Technik?“ Chvíli o tom přemýšlel. „To sotva. To už klidně Mateník.“ Napsal Mateník na papír.

Co to je, ten Mateník? zeptaly se Teddyiny ruce.

„Nemám páru,“ řekl Carella. „Nějakej tanec. A vůbec, mám toho po krk.“ Usmál se a odložil tužku. „Pojď sem,“ řekl. „Zatancujeme si spolu mateník.“

Teddy mu vklouzla do náručí a na klín.

*

Ani jeden netušil, jak byli blízko.

Listopad.

Stromy už poztrácely všechno listí.

Chodil ulicemi sám, bez klobouku, hněvivý vítr mu cuchal světlé vlasy. Revír měl devadesát tisíc obyvatel a město osm milionů; jeden z nich zabil Claire.

Zjistil, že si prohlíží obličeje. Každý kolemjdoucí se stal potenciálním vrahem a on si je pozorně prohlížel, bezděčně pátral po člověku s vraždou v očích, vědomě hledal bělocha, který není malý, nemá viditelná znamení, jizvy nebo znetvořeniny, má tmavý svrchník a šedivý klobouk a snad brýle proti slunci.

V listopadu?

Kdo je to?

Udělal jsem to já!

To já jsem vystřelil z těch pistolí. Já jsem nechal ty zející rány ve tvém boku, milá holka, mou vinou se tvá krev roztekla po podlaze toho knihkupectví. Já jsem ti vzal život! Já jsem tě uložil do hrobu!

Kdo?

Kdo, ty vrahoune?

Slyšel, jak se po chodníku rozléhají jeho vlastní kroky. Všude kolem zářily neony, jezdila auta, ozýval se hlasitý smích, ale on slyšel jen své kroky, jejich prázdný zvuk a kdesi Claiřin nezapomenutelný hlas, jasný a plný života, dokonce šeptal „Claire“, a slyšel „Mimochodem, koupila jsem si novou podprsenku.“

Vážně?

„Měl bys vidět, co se mnou dělá, Berte. Máš mě rád. Berte?“

Víš přece, že mám.

„Pověz mi to!“

Teď nemůžu.

„Řekneš mi to potom?“

Oči se mu najednou zalily slzami. Pocit ztráty byl tak naprostý, tak všeobjímající, že sám pomyslel na smrt a měl pocit, že klesne na chodník bez života. Otřel si oči.

Vtom si vzpomněl, že jí nepověděl, že ji má rád, a že už nikdy nebude mít možnost jí to říct.

*

Bylo štěstí, že když zavolala paní Wechslerová, vzal telefon Steve Carella.

Bylo to štěstí, protože Kling s ní cítil tak, že přizpůsobil svůj sluch její řeči. Bylo to štěstí, protože Meyer byl podobnému způsobu mluvení příliš zvyklý a asi by si byl nepovšiml té jediné důležité stopy, kterou jim mimoděk poskytla. Bylo to štěstí, protože Carella se už dlouho motal kolem všech těch nesmyslných jmen a výrazů a byl ochotný chytit se čehokoli. Telefon stál mezi ním a paní Wechslerovou jako hradba, a tím mu pomohl. Carella se s paní Wechslerovou nikdy nesetkal. Slyšel jen hlas, který k němu přicházel po telefonu, a musel napínat uši, aby zachytil každou slabiku.

„Chálo, tady Vakzlerova.“

„Co si přejete, prosím?“

„Manšelka od Jozefu Vakzler.“

„Ach ano, paní Wechslerová! Dobrý den, tady detektiv Carella.“

„Chálo,“ řekla. „Pán Carell, nerada takchle vás optěžíruju, vy máte chodně prácí, já vim.“

„To je v pořádku, paní Wechslerová. Oč jde?“

„Byla tády váš detektýf a já mu dála paliček s úctami. Žíkal, že se na ně kce pódyvat. Já teť je počebuju.“

„Omlouvám se vám,“ řekl Carella. „Měli jsme je vrátit už dávno.“

„Nyc se nédeje,“ prohlásila paní Wechslerová. „Já vás byh nerušila, ale srovná tneska já dostála sem ot toho otomeknika, co číkal náš auto, eště jednoho účta a spomnila si, že ešte já sem cho nesáplacela.“

„Zařídím, aby vám ty účty hned vrátili,“ sliboval Carella. „Někdo od nás na to zapomněl.“

„Já děkuju vám. Já kcela sáplacet co nejbrzy.“

„Kdo že to byl?“ zeptal se Carella najednou.

„Pardon?“

„Ten člověk, co vám stříkal –“

„Já nevim, na čem vy se ptáváte, pán Carell?“

„Řekla jste, že vám někdo –“

„Acha, ten otomeknik. Ten co póčikal Jozefa oto. Tak tak. Od něho já dostála ten druchej účtu. Co je z něho?“

„Paní Wechslerová, mluvil váš manžel tak jako vy?“

„Co?“

„Váš manžel – vyslovoval tak jako vy?“

„Eště choršej. Ale chodnej čověk on byl, to vám žikám. Móc chodnej, slátej…“

„Berte!“ zařval Carella.

Kling zvedl hlavu od stolu.

„Jdeme!“ řekl Carella. „Na shledanou, paní Wechslerová, já vás ještě zavolám.“ Praštil sluchátkem.

Kling si už připínal pouzdro s pistolí.

„Co je?“

„Myslím, že ho máme.“

15

Zatknout ho šli tři policisti, ale byl by stačil jeden.

Brown, Carella a Kling mluvili s Batistou, majitelem garáže. Mluvili přidušeným šeptem v přední kancelářičce s poškrábanou otáčecí židlí. Batista poslouchal s očima navrch hlavy, z koutku úst mu viselo cigáro. Občas pokýval hlavou. Vyvalil oči ještě víc, když všichni tři detektivové vytáhli zbraň. Řekl jim, kde Buddyho Mannerse najdou, a oni ho požádali, aby zůstal tady v přední kanceláři, dokud nebude po všem. Přikývl, vytáhl doutník z úst a ohromeně seděl v otáčecí židli; televize a kino najednou vešly do jeho života a zbavily ho řeči.

Manners pracoval u jednoho auta vzadu v garáži. V pravé ruce držel stříkací pistoli a na očích měl tmavé brýle; pistole rozstřikovala lak a barvila bok auta na černo. Detektivové se přiblížili s pistolemi v rukou a Manners se na ně podíval; chvíli stál nerozhodně a pak pokračoval v práci. Rozhodl se jednat chladnokrevně. Bude se tvářit, jako by mu tři klackové s namířenými zbraněmi lezli do garáže vždycky, když stříká auto. První promluvil Brown, znal Mannerse už z dřívějška.

„Nazdárek, pane Manners,“ řekl konverzačně.

Manners vypnul stříkací pistoli, postrčil si tmavé brýle na čelo a zašilhal na ty tři. „Ále, dobrej den,“ kývl. „Já vás hned nepoznal.“ Dosud se nezmínil o bouchačkách, které přímo bily do očí.

„Nosíváte tmavý brejle, když pracujete?“ zeptal se Brown jakoby nic.

„Někdy. Dycky ne.“

„Jak to?“

„To máte tak. Někdy je tady toho prevítu plno. Dyž dělám něco malýho, tak se na to vykašlu, ale dyž je to něco věčího, tak si vobyčejně ty brejle vemu.“ Usmál se. „To byste se divil, jak se tím voči ušetřej.“

„No jo, to jo,“ řekl Carella přívětivě. „Nosíte ty brejle taky někdy na ulici?“

„Samo,“ odpověděl Manners.

„Měl jste je v pátek 13. října?“

„Páni, jak to mám vědět? Kdy to bylo?“

„V půli minulého měsíce,“ vysvětlil Carella přívětivě.

„Snad jo, nevim. Minulej měsíc pořád svítilo slunce, že jo? Moh sem je nosit, co já vim?“ Odmlčel se. „Proč?“

„Proč si myslíte, že jsme tady, pane Mannersi?“

Manners pokrčil rameny. „Nevim. Šlohnutej auťák? Je to vono?“

„Ne, hádejte ještě jednou, pane Mannersi,“ řekl Brown.

„Hergot, já nevim.“

„My si myslíme, že jste vrah, pane Mannersi,“ oznámil Carella.

„Cóo?“

„Myslíme si, že jste šel do knihkupectví na Culverové večer –“

A Kling po něm najednou skočil. Vmáčkl se mezi Carellu a Browna, přetrhl Carellovi větu, popadl Mannerse za předek overalu, přitiskl ho pozpátku k autu a vší silou ho tam přirazil ramenem a paží.

„Tak ven s tím!“ štěkl Kling.

„Ven s čim? Pusťte mě!“

Kling ho uhodil. Nebyl to normální políček do obličeje, ani tvrdý hák do brady. Praštil ho pažbou osmatřicítky a pistole ho zasáhla do čela přímo nad pravým okem. Ať už Manners očekával cokoli, tohle ne. Zbledl jako papír, zatřepal hlavou, aby se mu v ní rozjasnilo, a pak civěl na Klinga, který se nad ním tyčil s pistolí v pravé ruce, připravený k nové ráně.

„Ven s tím!“ řekl Kling.

„Já… já nevim, co –“

Kling ho uhodil znova. Rozmáchl se a rána dopadla krátce a ostře na totéž místo, jako když boxer pracuje na otevřené ráně a trefuje se přímo a s odbornou přesností. Pak zbraň odtáhl, popadl pevněji Mannerse za šaty a vybafl: „Mluv!“

„Ty svině… ty hajzle,“ zuřil Manners a Kling ho uhodil znova; tentokrát mu pistolí přerazil kořen nosu, až kosti protrhly kůži.

„Mluv!“ poručil.

Manners řval bolestí. Snažil se zdvihnout ruce k roztříštěnému nosu, ale Kling je odstrčil. Stál před ním jako robot, rukou ho držel za overal na prsou, oči přimhouřené jako čárky, pistoli připravenou.

„Mluv!“

„Já… já…“

„Pročs to udělal?“ zeptal se Kling.

„On… on… Kriste Ježíši, můj nos… Ježíšmarjá!“ Bolest byla k nevydržení, až se zajíkal, jak se snažil, aby ho nepřemohla, šátral rukama po obličeji, ale Kling je vždycky odrazil. Oči měl plné slz, které se mísily s krví z otevřené rány na čele a s tou, která mu prýštila z rozbitého nosu. Kling napřáhl pistoli počtvrté.

„Ne!“ zaječel Manners. „Nedělej to!“ A pak se mu začal z úst řinout zoufalý proud slov; slova se mu hrnula přes rty, než pistole opět dopadne, jedno slovo za druhým, hysterický výbuch raněného zvířete. „Von sem přišel, ten vodpornej židák, a řek mi, že ten vodstín je špatnej, ten zatracenej židák mi řek, že ta barva nepasuje, chtěl sem ho zabít hned tenkrát na fleku a musel sem to celý předělat, ten mizernej hajzl mě neměl co pérovat, židák posraná, řek sem mu to, varoval sem ho, řek sem, že mu to neprojde, von ten prezent ani neuměl pořádně mluvit, šel sem za nim a zabil sem ho, zabil, zabil, zabil, zabil!“

Pistole dopadla.

Udeřila Mannerse přes ústa a vyrazila mu zuby. Manners se zhroutil a Kling znova napřáhl pistoli a vrhl se na něho.

Carellovi a Brownovi trvalo celých pět minut, než Klinga od polomrtvého Mannerse odtrhli. Carella už v duchu ťukal na stroji přikrášlenou zprávu o tom, jak se Manners bránil zatčení.

Neměnný rituál.

*

ZAHÁJENÍ TRESTNÍHO STÍHÁNÍ

1

Velká porota v Isole obviňuje tímto žalovaného z trestného činu vraždy 1. stupně, jenž byl spáchán takto:

Žalovaný v Isole dne 13. října nebo někdy v této době záměrně, zločinně a s předem promyšleným zlým úmyslem zastřelil pistolí Herberta Landa a způsobil uvedenému Herbertovi Landovi několik ran různého druhu, v jejichž důsledku uvedený Herbert Land 13. října nebo někdy v této době zemřel.

*

2

… zločinně a s předem promyšleným zlým úmyslem zastřelil pistolí Anthonyho La Scalu a způsobil mu několik ran různého druhu…

*

3

… Josephu Wechslerovi, načež tento 13. října nebo někdy…

*

4

… v důsledku nichž Claire Townsendová zemřela.

*

Neměnný rituál.

Rituál prosincového slunce, které proniká zamřížovanými okny a usazuje se jako mrtvolně bílá šmouha na podrápané prkenné podlaze. Se šmouhou se slévají stíny – stíny vysokých mužů bez sak, jen v košilích; prosinec bude letos chladný.

Zazvoní telefon.

Za okny hlučí velkoměsto.

„87. pátrací skupina, Carella.“

Ta místnost se řídí neměnnými rituály. Muži, kteří tu konají svou práci, nepatří do určitého času, jsou věční.

Všichni vězí až po krk v odvěkém rituálu krve.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai