Nigel McCrery

Výkřiky smrti

Ve skladišti na americké letecké základně nedaleko Cambridge je nalezeno tělo mladé ženy. Přivolaná policie konstatuje znásilnění a brutální vraždu. Rozběhne se kolo vyšetřování a vzápětí podezření padá na příslušníka amerického letectva, kterého osudný večer viděli se zavražděnou tančit na večírku.

Když ale objeví i jeho zohavenou mrtvolu, dostávají události spád. Do pátrání po vrahovi se zapojuje soudní patoložka Samantha Ryanová, kterou znepokojují podivné okolnosti dívčina úmrtí. Proč mrtvé chybějí boty? Kdo jí před smrtí úhledně složil šaty a co je to za podivný předmět jasné tyrkysové barvy, který v laboratoři vyňali z jejího těla? Zanedlouho vychází najevo, že na případu má zájem rovněž FBI.

Je vražda na americké letecké základně další ze série útoků masového vraha, jehož řádění v posledních deseti letech pocítily i Spojené státy? V takovém případě má Sam co dělat s mezinárodním zabijákem…

Schopná, přitažlivá a inteligentní soudní patoložka Samantha Ryanová je hlavní hrdinkou detektivních příběhů Nigela McCreryho, uznávaného autora, jehož thrillery si získaly velkou popularitu a staly se předlohou i k televiznímu seriálu BBC.

Prolog

Vězeňská nemocnice Svaté Panny Marie pro mentálně narušené, Washington, D.C.

Tentokrát měli štěstí. Uviděli ho v poslední chvíli, jak přelézá jednu ze zdí pomocí provazového žebříku, který si zhotovil z pruhů natrhaných z prostěradel a záclon. Prvního strážného, který dorazil na místo, vážně zranil a teprve díky značné váhové převaze na jejich straně se jim podařilo ho přemoci. Mnozí z chovanců dokázali vyvinout až neuvěřitelnou sílu, která vyvěrala z jejich duševního stavu. Christopher Amery dělal ošetřovatele v tomto ústavu téměř pět let a zažil hodně podob šílenství, a to nejen uvnitř nemocnice – kristepane, pomyslel si, aby jich člověk většinu spatřil, stačí se projít Bronxem – ale ještě nikdy nenarazil na něco podobného.

Toto bylo skutečně děsivé: zloba tak silná, že z ní čišelo samotné peklo. Nikdo do jeho cely nevstoupil, pakliže skutečně nemusel, a ani potom rozhodně ne sám. Nikdy.

Amery uměl obvykle velmi dobře zacházet s mentálně narušenými jedinci, ale přímo nesnášel chvilky, kdy s tímto mužem musel jednat o čemkoli. Ne snad proto, že by se choval neustále násilnicky. Většinu času byl vyrovnaný a uvažoval rozumně – ale jak se za ta léta přesvědčili na vlastní kůži, to bylo právě v době, kdy byl nejnebezpečnější. Démoni, kteří v něm sídlili, ho nepřestávali naplňovat zlobou a neustále číhali na sebemenší příležitost si ji na někom vybít, a tak se určitá část jeho mozku neustále zaměstnávala vymýšlením plánů a vytvářením fantastických představ. Neměl jméno, o kterém by se vědělo, pouze číslo 2452, a tím ho také všichni museli nazývat. Nikdo ho vůbec nikdy nenavštívil a on sám nikdy neposlal ani neobdržel jediný dopis. Jen čas od času přijela skupina jakýchsi bezejmenných státních zaměstnanců a ti pak trávili den tím, že jej pozorovali a zaznamenávali jeho chování. Potom zase v tichosti odjeli a po řadu měsíců po nich nebylo ani vidu, ani slechu.

Amery nebyl žádný zbabělec, ale tento muž v něm vzbuzoval strach. Stačilo, aby vstoupil do jeho cely, a polil ho studený pot. Zjistil také, že se nevydrží dlouho dívat do jeho zarudlých očí. Musel se vždy odvrátit a přemáhat v sobě vzrůstající nevolnost. Ještě silněji jej znepokojovalo vědomí, že takových jedinců, jako tento, bylo v různých ústavech po celé zemi víc. Amery se otřásl při pomyšlení na následky, které by útěk kteréhokoli z nich mohl mít.

Muž číslo 2452 stále ještě řval a zuřivě okolo sebe kopal, když ho násilím vstrčili do cely a zabouchli za ním těžké ocelové dveře.

Kapitola 1

Fultonský okres ve státě Georgia, USA

Agent FBI Edward Doyle pozorně sledoval hejno drobných, zářivě modrých okounků, jak se přehnalo průzračnou vodou jezera a zmizelo mezi rákosím, které rostlo u břehu nedaleko od něj. Napínal zrak, jestli by ještě nezahlédl, kam zamířilo potom, ale hejno už bylo to tam. Ponořil svůj kdysi bílý kapesník do vody a otřel si s ním široký obličej a masitý krk a potom ten vlhký kus hadru zastrčil zpátky do kapsy. Bylo to jedno z nejparnějších lét, která kdy byla zaznamenána, a jemu rozhodně nebylo příjemně. Ne snad že by neměl rád horko – konec konců vždyť vyrostl v Kalifornii, kde slunce pálilo po většinu roku – ale vzduch v té části západního pobřeží byl suchý, dalo by se říci přívětivý, zatímco tady byl vlhký a tíživý, lepící se na kůži jako horečka, která se chystá propuknout.

Doyle by rozložitý, těžkopádný muž, téměř padesátník, který vážil nejméně o dvacet pět kilogramů víc, než by ke své výšce měl, a zvládal to s velkými obtížemi. Přestalo mu záležet na tom, jak vypadá, už pěkně dávno. Nikdy nebyl nijak zvlášť přitažlivý, ale od té doby, co jej opustila žena, se o svůj vzhled už naprosto přestal starat a utvrzoval sám sebe, že v životě záleží na tom, co člověk dokáže, a ne na tom, jak vypadá. A této filozofie se vytrvale držel.

Zvedl ruku a zaclonil si oči před poledním sluncem. Tento pohyb ruky odhalil v podpaží nevzhlednou zpocenou skvrnu, jak mu pot stékal do rukávu jeho špatně padnoucí bavlněné košile. Stařičký motorový člun se už teď blížil ke břehu a byl tak hluboko ponořen do vody, že Doyle zahlédl konec černého plastikového pytle na mrtvá těla. Pytel byl zcela neobřadně pohozen na prkenném dně člunu a rytmicky se pohyboval přesně podle jeho kolébavých pohybů, jako kdyby jeho hrůzný obsah opět ožil a všemožně se snažil dostat se ven.

Nebyl to oficiální policejní člun, vypůjčili si ho od muže, který tělo objevil. Člun potřeboval opravu tak nutně, že se Doyle až divil, jak se vůbec ještě dokáže udržet na hladině. Zelený a červený lak se odlupoval od shnilé dřevěné kostry úplně všude a odhaloval několik velikých děr v trupu, který pomalu uhníval. Zcela zjevně byl spíše zvyklý převážet podivínského rybáře a jeho psa než polovinu kanceláře oblastního šerifa. Poddimenzovaný dieslův motor těžce zápasil s nezvykle vysokou zátěží, sestávající z poněkud zavalitého lékaře z koronerovy kanceláře a čtyř statných zástupců šerifa, kteří teď sloužili jako posádka. Doyle se vždy cítil mnohem lépe, když se setkal s někým, kdo byl ještě mohutnější než on, nebo když někoho takového alespoň zahlédl. Jaksi mu to dovolovalo, aby si sám před sebou ospravedlnil svou vlastní žalostně zanedbanou tělesnou zdatnost.

Také v duchu vrtěl hlavou nad tím, že ani jednoho z lidí ve člunu očividně nenapadlo, že vzhledem k tomu, že tělo bylo nalezeno na malém ostrůvku uprostřed jezera a že se v okolí žádný jiný člun nevyskytoval, musel ho téměř jistě použít také vrah – když pro nic jiného, tak pro to, aby svou oběť převezl na ostrov. Jakýkoli průkazní materiál, který se snad mohl na palubě člunu nacházet, už bude pro soud naprosto k nepoužití či bude zatlačen do prohnilého dřeva a nenávratně ztracen. Teď už se s tím stejně nic dělat nedá, pomyslel si Doyle, a co taky nakonec může člověk od takových venkovských balíků čekat?

Podíval se na svou kolegyni, Catherine Solheimovou, která právě vyslýchala místního venkovského strejce, jenž tělo našel. Seděl na kládě a kouřil ručně stáčenou cigaretu s předstíranou nenuceností, ale zcela viditelně mu právě nabytá důležitost dělala moc dobře. Jeho role v případu nebyla sice právě nabitá dramatickým napětím, ale bezpochyby ji vylepší, až bude večer v hospodě, kde byl stálým hostem, svou historku živě líčit do všech otřesných podrobností. Většina lidí vede poměrně jednotvárný způsob života a naleznout mrtvolu, a navíc ještě oběť vraždy, je velkou událostí pro každého průměrného občana. Tenhle chlápek bude nejspíš žít ze své historky celé roky.

Doyleovu pozornost od této scény odvedl příjezd tmavomodré limuzíny. Auto zastavilo nedaleko břehu a z něho se vynořili dva muži, ti, kteří Doylea sledovali na každém kroku už celý rok. Byli oblečeni do všedních modrých obleků, na očích měli tmavé brýle a nějakým záhadným způsobem se jim i ve zdejších podmínkách dařilo vypadat, jako by horko vůbec nepociťovali. Neučinili žádný pokus se přiblížit, zůstali na místě, opřeli se o bok auta a vyčkávali.

Když se objevili poprvé na místě jedné vraždy, Doyle se jim postavil do cesty a důrazně se dožadoval, aby mu řekli, kdo jsou nebo spíš koho zastupují. Řekli mu, že má-li Doyle nějaký problém kvůli jejich přítomnosti, že si má stěžovat svému šéfovi, Marku Bartocovi, na ústředí FBI. Doyle vyhledal Bartoca hned při první příležitosti, ale dostalo se mu jen samých vyhýbavých odpovědí. Bartoc mluvil v hádankách, držel se zpátky a celé to nikam nevedlo. Oba muži se objevili i u další vraždy a také na všech následujících místech činu, takže si obě strany začaly na přítomnost té druhé pomalu zvykat, ovšem o nějakém přátelství nemohlo být ani řeči. Do vyšetřování mu nikdy nezasahovali, ale Doyle si nemohl pomoci a neustále spekuloval, co se to tak asi může v zákulisí dít.

Otočil se tedy zpátky k jezeru a oba nezvané hosty přešel bez povšimnutí. Člun právě přirazil ke břehu. Solheimová dokončila výslech a připojila se k němu. Doyle vyloudil na tváři nacvičený výraz lhostejnosti, předstíral, že ji vůbec nevnímá, i když ve skutečnosti si byl vědom každého jejího pohybu. Byla vysoká a přitažlivá a patřila mezi ty nově přijaté nesmírně inteligentní agenty a zapálené pro svou práci, kteří byli přímo předurčeni dosáhnout vrcholu své profese. Nemohl se ubránit jistému druhu obdivu – dokonce pociťoval vůči ní i tělesnou touhu – ale uvědomoval si své omezené možnosti, a když byli spolu, snažil se zůstat chladný a odtažitý. Při několika příležitostech ho přistihla, jak se na ni ‚neprofesionálně‘ zadíval, a její pohled ho vždy přiměl, aby rychle stočil oči jinam. To se pak cítil trapně a rozpačitě hlavně kvůli tomu, jak silně ho její mládí a vzhled ovládaly. Přesto ale byl jejím nadřízeným a, tedy alespoň prozatím, ona musela poslouchat jeho rozkazy. To se mu líbilo, vychutnával si tu moc. Byla to jedna z malých radostí, které mu jeho postavení poskytovalo.

Šerif s několika svými zástupci vytáhli vak s mrtvolou z člunu na břeh jezera, kde ho nedbale pohodili na horkem vysušenou ztvrdlou zem. Jeden konec při tom zůstal ležet ponořený do vody.

Doyle se podíval do tváře lékaře, který při vyšetřování zastupoval koronerovu kancelář, a zeptal se ho: „Tak co nám k tomu můžete říci?“

Vyšetřovatel jen pokrčil rozložitými, ohnutými rameny. „Je mrtvá. Zemřela násilnou smrtí. Uvidíme se u post mortem.“

S tím se lékař odkolébal směrem k těm dvěma oblekům, kteří nyní stáli dál od auta a čekali, až si s ním promluví. Doyleovi se dostalo přesně tolik informací, kolik očekával, a věděl dobře, že se víc nedozví, dokud nebude po pitvě. Zavrtěl hlavou, což vyjadřovalo jeho rozhořčení. Podíval se na jednoho ze zástupců šerifa a kývl hlavou směrem k vaku s tělem. V podobných situacích zaujímal vyšší postavení a nemínil se proto snižovat tím, že by si sám klekal do špíny a odkryl obsah vaku. Zástupce si podřepí vedle vaku, a jak postupně rozepínal zip, kterým byl vak uzavřen, objevovaly se pomalu ostatky mladé ženy ve velmi pokročilém stupni rozkladu.

Tahle oběť už byla nějakou dobu mrtvá. Patologové mu nebudou schopni dát žádný přesnější údaj, jen přibližný odhad doby smrti. Doyle věděl, že se jim nepodaří s jistotou říci, jak dlouho tam ležela, dokud ji nebude možné identifikovat. Pak bude následovat dlouhé a namáhavé shromažďování svědeckých výpovědí, aby bylo možné rekonstruovat, kde se pohybovala během několika posledních dnů nebo, a to by museli mít štěstí, hodin svého života. Uvědomoval si, že ve světě, který stále více ovládá lhostejnost a anonymita, to bude vyžadovat velmi mnoho času a toho, ostatně jako vždy, neměli nikdy nazbyt. Jednou věcí si ale mohl byt jistý již teď. Hned od prvního letmého pohledu na žalostné ostatky věděl, že post mortem, které bylo určeno na odpoledne téhož dne v márnici fultonského okresu, potvrdí, že jde o oběť číslo dvanáct.

Jako kdyby Solheimová četla jeho myšlenky, rychle na něj pohlédla a kývla hlavou. Jedno jí musel přiznat: hodně vydržela. Když byl vak otevřen, dokonce i někteří z těch otrlých chlapů chránících zákon ve státě Georgia ustoupili stranou, odvrátili pohledy a několikrát za sebou se rychle nadechli, aby nezačali zvracet. Solheimová tu však stála zcela nepohnutě, soustředěná a profesionální. Doyleovi se to líbilo.

Shýbl se a pozorně si prohlédl jedno dívčino zápěstí. Ačkoli tělo leželo pod širým nebem už nějakou dobu, na kostech stále ještě zbylo dost masa, které by je pokrývalo, aby bylo možné udělat některé základní závěry. Na zápěstí nebyly žádné stopy po odřeninách ani po spáleninách způsobených provazem či nasazenými pouty. Stejně jako dvě poslední oběti byla i tato přemožena nějakým jiným způsobem.

Během posledních několika měsíců došlo ve vrahově stylu práce k zásadnímu obratu. Několik prvních obětí svázal a nasadil jim roubík, než je brutálně zavraždil. Poslední tři však nevykazovaly žádné podobné známky. Byly umlčeny nějakým jiným způsobem, a ten bylo ještě nutno objasnit. Bylo to velice znepokojující. Kromě jediného poranění nožem v krajině břišní u nich nebyly zjištěny žádné známky násilí a toxikologické zkoušky neprokázaly zhola nic. Kdyby způsob zabití nebyl tak totožný, mohlo téměř jít o dva různé pachatele. V tomto světle se povaha zabijáka, na jejímž určení strávil Doyle mnoho měsíců, jevila nyní zcela odlišně a musela se celá vypracovat znovu.

Zatímco takto uvažoval, několika mouchám se podařilo chopit se své šance uniknout z vaku a odbzučely na svobodu. Doyle si nebyl jist, jestli tam byly uvězněny, když se nad nimi uzavřel zip, či zda se čerstvě vylíhly a právě teď se vynořily z nějaké teplé temné dutiny uvnitř rozkládajícího se těla. Zatáhl zip a všechny možné budoucí uprchlíky zadržel v temnotě vaku.

Obrátil se na toho zástupce šerifa, který byl v obličeji nejméně zelený. „Našli jste její oblečení?“ Zástupce kývl hlavou. „Bylo úhledně složené, přesně jak jste odhadl.“

„A její boty?“

Zavrtěl hlavou. „Ani nejmenší stopy.“

Doyle se zahleděl přes jezero na ostrov porostlý stromy.

Titulky v novinách, které provázely tuhle řadu vražd, byly plné dramatického napětí a odporných podrobností, jak média mezi sebou soupeřila o ten nejvýstižnější pseudonym, kterým by vraha ověnčila, a vyvolala tak v řadách veřejnosti co největší zneklidnění: ‚Plíživý stopař‘, ‚Řezník‘ ‚Kanibalský zabiják‘. Doyle odhadoval, že takovéto přezdívky vraha v jeho vlastních očích přímo oslavují, a tak je odmítal používat. O vrahovi mluvil jen jako ‚o něm‘ a vždycky to pro něj byl výhradně ‚on‘. Ostatně do tisku se podle Doyleova názoru dostalo až příliš mnoho informací, ať již se tam dostaly oficiálně nebo ne. Některé z nich se neměly dostat na veřejnost vůbec, protože teď se každý cvok bude chtít k těm vraždám přiznat a bude znát dostatek podrobností, aby mohl mrhat Doylovým časem.

Doylovi se ‚o něm‘ zdávalo už od té doby, kdy přede dvěma lety objevili v Arizoně třetí tělo. Byly to sny temné a hrozivé a jejich znepokojující charakter nevyplýval ani tak z barevně vyvedených obrazů děsu a zmrzačení, které jeho podvědomí vykouzlilo, ale z vědomí čirého zla, při němž se mu v hrůze svíraly útroby. Prchavá, beztvará a neuchopitelná zloba, která se znásobovala, jak slepě tápal svou myslí zahalenou šedou mlhou, když se snažil určit a rozpoznat zdroj své hrůzy. Dokonce i po probuzení jej pach smrti neopouštěl, cítil ho v nosních dírkách a ulpíval mu na rtech.

Doyle si uvědomoval, že ‚on‘ jen čeká, až přetlak, který má uvnitř, dosáhne opět bodu zlomu, čeká na to, než si splní další ze svých fantazií a najde si další oběť. Jako u většiny sériových vrahů se období mezi jednotlivými vraždami, kdy jsou ještě schopni svou touhu, zvládat, zkracují a počet jejich obětí stoupá stále rychleji.

Řev proudových motorů bombardéru B17, který se jim mihl těsně nad hlavami, roztříštil tok jeho myšlenek a způsobil, že se hladký povrch vodní hladiny na jezeře za ním zčeřil. Doyle se podíval vzhůru, aby si prohlédl stříbřitý trup bojového letounu, který právě vítězně dokončil obrátku o tři sta šedesát stupňů, než začal téměř kolmo stoupat a zmizel v tyrkysově modrém nebi.

Náhle se řevem motorů prodral volající hlas. „Pojďte sem! Pojďte sem!“

Jeden ze šerifových zástupců se právě vynořil zpoza skupiny stromů, které přesahovaly nad hladinu jezera. Rozčilením téměř tančil a nepřestával ukazovat za sebe směrem ke stromům. Doyle na to nijak nereagoval. Vůbec nebylo třeba, aby se šel podívat, co zástupce objevil. Věděl již teď, co to je.

Leeminghall, letecká základna USA, hrabství Cambridge

Rytmické zvuky skladby Glena Millera ‚V náladě‘ se odrážely od stěn obřího leteckého hangáru. Její rytmus přilákal mladé příslušníky amerického letectva a jejich radostně naladěné partnerky na taneční parket, aby si mezi stále přibývajícím počtem párů vybojovali ve víru tance i oni kousek životního prostoru. Sam bezděčně vyklouzlo radostné zavýsknutí, nadšena tím, jak je lehce otáčena kolem dokola, nejprve jedním směrem a pak druhým, než si ji její tanečník přitáhne zády k sobě a přehodí si ji přes sehnutá záda. Neměla vůbec žádnou vládu nad tím, co se s ní dělo, a také se o to nestarala. Nechala se vést tak, jak chtěl její partner, a jen doufala, že ji nepošle jak širokou, tak dlouhou po tanečním parketě. Ale bála se zbytečně. Byla v rukou mistra.

Konečně hudba dohrála a Sam se ještě bez dechu otočila a pochvalně tleskala výkonu kapely. Byla tak rozjařena průběhem večera a tancem, že se přistihla, jak poskakuje nahoru a dolů a píská s ostatními bavícími se mladými lidmi. Podívala se po svém partnerovi, majoru Robertu Hammondovi, který mával ve vzduchu pěstí a chraplavým hlasem vyjadřoval i on své ocenění. Sam byla sama se sebou spokojena, spokojena už proto, že se odhodlala sem přijít. Cítila se uvolněná a osvěžená a vychutnávala si naplno toto vybočení ze šedi každodennosti.

Když dostala pozvání na dnešní taneční zábavu, dost ji to překvapilo, a když se na pozvánku zběžně podívala, bez zájmu ji zase odložila a nechala ji několik dní bez povšimnutí. Usoudila totiž, že jde o takové to napůl formální pozvání na akci, která se čas od času konala, aby se utužily svazky mezi vojenskou leteckou základnou Spojených států s lidmi z místní společnosti, kteří by na ni případně mohli být profesně napojeni. Ale Trevor Stuart, její kolega v práci a jediný další patolog soudního lékařství v celé oblasti, její zájem oživil. On sám už byl několikrát na podobné společenské události pozván a prohlásil o nich, že byly ‚rozverné‘ a skýtaly bezvadnou příležitost trochu se odvázat. Na druhou stranu, přemítala Sam, Trevor, který zrovna procházel krizí muže středního věku, což se u něj projevovalo střídáním jedné mladé dívky za druhou, vynořujících se náhle v jeho životě a zase mizejících, v těchto večerech nejspíš spatřoval ideální příležitost setkat se s dalšími mladými děvčaty, pokud možno těmi v uniformě.

Letecká základna v Leeminghallu byla asi šestnáct kilometrů od Cambridge. Byla to taková malá oáza amerického způsobu života a kultury uprostřed anglického venkova. Měla vlastní baseballové hřiště, fotbalové hřiště a dokonce i vlastní obchody a restaurace. Základna tu byla již déle než padesát let a během druhé světové války zde bylo jedno z hlavních velitelských stanovišť amerických bombardérů. Jak se Sam rozhlížela po tanečním parketu plném dychtivých obličejů letců, přemítala o tom, kolik jiných mladých mužů se tu ocitlo ve stejných rolích během války a kolik jich pak zemřelo někde nad Německem, když jim letadla vybuchla pod nohama. Byla ráda, že se mladí muži, kteří se radovali z tance dnes, dožijí i radosti z další taneční zábavy, a zalil ji pocit vděku k těm, kteří odešli předčasně.

Sam se setkala s Bobem Hammondem poprvé na jednom ze seminářů pro kriminalisty, které, jak se zdálo, zabíraly stále více místa v jejím diáři. Semináře pokrývaly všechna možná témata, od sériových vrahů a jejich psychologických profilů až po místa činu a rozbory písma. Tím, že Sam byla jednou z pouhých pěti soudních patoložek ministerstva vnitra v Anglii a Walesu, předpokládalo se, že se zúčastní většiny těchto akcí a bude zde ukazována jako příklad liberálního přístupu k ženám ve světě soudní patologie. Všechno to byl samozřejmě nesmysl, ale zúčastňovala se jich vcelku ochotně a snažila se vyhovět tomu, co od ní její stavovští kolegové očekávali.

Sam tehdy právě skončila přednášku na téma určování doby smrti, když k ní během přestávky na kávu Hammond přišel a představil se jí. Byl velícím důstojníkem útvaru vojenské policie, zajišťující bezpečnost v Leeminghallu, a podobně jako tomu zpravidla bývá u všech policistů bez ohledu na to, jsou-li vojenští či jiní, odhalování zločinu bylo pro něj něčím víc než pouhým zaměstnáním. Začal tím, že jí položil otázku týkající se něčeho, o čem mluvila během své přednášky. Pak pokračovali v rozhovoru a začali si povídat o různých zajímavých nebo neobvyklých případech. Sam by obvykle taková konverzace přestala brzy bavit, neboť obecně platilo, že podobné debaty bývají povrchní a nudné, ale ze způsobu, jakým Hammond o své práci hovořil, vyzařovalo jeho silné zaujetí pro věc, tedy podobný druh zaujetí, který pociťovala i ona.

Hammondovi bylo něco málo přes čtyřicet, byl vysoký a přitažlivý, s atletickou postavou a výraznými rysy obličeje. Také měl silně vyvinutý smysl pro humor, což Sam vždy považovala za rys, který vnější přitažlivost znásoboval. Pobýval v Anglii poslední rok ze svého tříletého působení, a ačkoli byl zvyklý se hodně pohybovat po světě, doufal, že své působení v zahraničí ukončí právě v Leeminghallu.

Sam měla za to, že v jeho mluvě rozpoznala výrazný bostonský přízvuk, a byla si jistá, že musí pocházet odněkud z Nové Anglie či z jejího sousedství. Byla překvapená, když zjistila, že se narodil a vyrostl v Georgii, a nešlo jí do hlavy, jak se mohl zbavit toho nenapodobitelného jižanského protahování samohlásek. Uvědomovala si, že její belfastský přízvuk je stále ještě slyšitelný přes všechny ty roky, které v Anglii strávila.

Pozvání na taneční zábavu bylo myšleno pro dva, ale Tom měl službu a Marcia, její přítelkyně a kolegyně ze Scrivingdonských soudních laboratoří, byla na nějakém kurzu v Durhamu. Když tedy ani jeden z jasných společníků, kteří přicházeli v úvahu, nebyl k mání, napadlo Sam, že půjde sama. Nejdříve se jí ten nápad příliš nezamlouval, ale pak si pomyslela, proč vlastně ne? Konec konců je dospělá a dokáže se sama o sebe postarat, pakliže nějaký letec, který trochu přebral, by se přestal krotit a něco si k ní začal dovolovat. Nebyla schopna s jistotou říci, zda ji k tomuto rozhodnutí vedlo pokušení zažít nevšední večer ve společnosti – usmála se, když si vzpomněla na Trevorovo přirovnání ‚rozverné‘ – nebo touha setkat se opět s Bobem Hammondem, tentokrát při společenské příležitosti. Ať už byl pravý důvod jakýkoli, nakonec pozvání přijala a přestala se snažit rozebírat své pohnutky příliš do podrobná.

Když Sam dorazila na základnu, poslali ji směrem k parkovišti, kde si brzy našla pro auto místo. Doslova se to tam hemžilo mladými lidmi hrnoucími se na opačnou stranu velkého sportovního hřiště k obrovskému leteckému hangáru, ze kterého se všude do okolí rozléhala hlasitá taneční hudba. Sam zůstala několik minut sedět v autě a pozorovala davy proudící směrem k hangáru jako můry přitahované světlem. Všichni byli velice mladí a překypovali životem.

Sklopila clonu proti slunci a zadívala se na sebe do zrcátka umístěného na její druhé straně. Vypadala, jak se říká, dobře na svůj věk. Vždyť pro to také ledacos dělala. Běhala, posilovala a dávala si dobrý pozor na složení stravy, ale zcela nevyhnutelně, přes všechny její snahy, čas neúprosně postupoval. Naštěstí byla dost soudná, aby si to dokázala přiznat. Ačkoliv je možné proces stárnutí trochu oddálit, povzdechla si v duchu, neexistuje způsob, jak ho zcela zastavit.

V tu chvíli ji napadlo, že tam vlastně nemá co pohledávat, že je jako vetřelec ve světě, který patří jen mladým. Představa odpočinku u praskajícího ohně s dobrou knihou a sklenicí vína jí připadla lepší než snaha soutěžit s bandou dvacetiletých. U Sam, která byla obvykle šťastná a spokojená jak se svým vzhledem, tak se svým nepředpojatým přístupem k životu, to byl nezvyklý stav mysli. Vrátila sluneční clonu zpátky na místo a znovu zasunula klíč od zapalování, připravena pláchnout.

Zaklepání na okno u řidiče jí v tom zabránilo, i když ruku stále ještě z klíčů nespustila. Vzhlédla a uviděla Boba Hammonda, jak se na ni usmívá zpod své slušivé brigadýrky. Sam zahnala nepohodlné myšlenky kamsi do podvědomí, usmála se na něj také, vhodila klíčky od auta do kabelky, otevřela dveře vozu a vystoupila.

Na Hammondovi bylo jasně patrné, že ji rád vidí. „Zrovna jste přijela?“

Sam celá v rozpacích přikývla, jako zlobivá školačka, kterou přistihli při nějaké nepleše.

Hammond se rychle rozhlédl okolo. „Jen tak sama? Žádný Tom se nekoná?“

„Nekoná, má noční službu.“

„To mě mrzí. Byl bych se s ním rád seznámil.“

V Hammondově hlasu ani ve výrazu obličeje nebyly sebemenší stopy po zklamání. Lhal a bylo to průhledné, leč lichotivé. Nebyla si jista, jak se o Tomovi dozvěděl. Do té doby si myslela, že je jejich vztah dobře skrývaným tajemstvím. Pak si však vzpomněla, jaké má povolání, a uvědomila si, že by vlastně bylo spíše divné, kdyby to nevěděl.

„Abych tak řekl,“ pokračoval, „v nepřítomnosti ostatních mi bude potěšením postarat se dnešního večera o váš doprovod.“

Nabídl jí rámě a Sam se do něho zavěsila. Jak to udělala, pohlédl na ni a řekl: „Mimochodem, kdybych vám to náhodou později zapomněl říci, vypadáte ohromně.“

Sam se usmála a zároveň jí blesklo hlavou, že se přece jen možná bude docela dobře bavit.

Když bylo ohlášeno, že přichází na řadu poslední tanec, charakter hudby se změnil. Sam tu skladbu bezpečně poznala, byla to ‚Měsíční serenáda‘, kdysi jedna z nejoblíbenějších skladeb jejího otce. Bob Hammond ji k sobě přitiskl a usmál se na ni ze své výšky. Pak, aniž si byla jista, zda to bylo kvůli pocitům, které v ní ta melodie probudila, nebo prostě jen kvůli tomu, že byla v nezvyklé náladě, si bezděky, zatímco s ní Hammond pomalu proplouval po tanečním parketu, položila hlavu na jeho rameno. Když si to uvědomila, napadlo ji, kolik jiných místních dívek se asi při podobných tanečních zábavách, jako byla ta dnešní, během uplynulých padesáti let zamilovalo, a pocítila osten závisti.

Hudba dozněla a byla nečekaně vystřídána kvílivým zvukem sirén ohlašujících letecký nálet a hned vzápětí výbuchy, jak fluoreskující zelené a červené barvy rachejtlí osvětlovaly okolí hangáru a napodobovaly německé bombardování. Lidé utíkali z tanečního parketu a z hangáru ven a smáli se a výskali radostí.

„To zabere pokaždé,“ řekl Hammond a zeširoka se usmál. „Je to nejlepší způsob, který znám, jak vyprázdnit nějaké místo.“ Vzal ji za ruku a odváděl ji ven k jednomu z východů.

Mary Westová byla stále ještě plná zážitků z toho večera, když ji poddůstojník Ray Strachan, její chlapec, se kterým již několik týdnů chodila, napůl odtáhl a napůl odnesl z hangáru. Mary bydlela v Little Bonningtonu, což byla vesnice ležící hned za hranicemi základny. Bylo jí jen málo přes osmnáct, byla poměrně malá, hezká, s hustými neodbarvenými světlými vlasy. Nikdy se jí nestalo, že by měla nedostatek nápadníků, ale mnoho toho o životě mimo svou vesnici či hrabství nevěděla. Se Strachanem se setkala v místní hospůdce před několika týdny a zamilovala se do něj na první pohled. Připomínal jí jednu slavnou americkou filmovou hvězdu, takový ten typ, co se poflakoval okolo a choval se, použila-li obratu, který znala z novin, jako ‚nevycválaný fracek‘. Měl v sobě sebejistotu a opovážlivost, která ji vzrušovala. Ještě nikdy nebyla tak šťastná.

I když bydlela v těsném sousedství základny celý svůj život, ještě nikdy nebyla přímo uvnitř, takže když ji Strachan požádal, aby přišla na taneční zábavu v hangáru, bez rozmýšlení jeho pozvání přijala. Rodičům ale neřekla, kam jde, protože věděla, že by s tím nesouhlasili a pokoušeli by se jí v tom zabránit, což by nutně skončilo hádkou. Proč její rodiče základnu a mladé vojáky sloužící u amerického letectva tolik nesnášeli, to přesně nevěděla. V každém jiném směru jí připadali jako dokonale rozumní lidé. Její matka dokonce kdysi měla i nějakého chlapce, který byl v Leeminghallu u posádky, a musela to být opravdická láska, protože s ním do Spojených států skoro odešla. Ale to už bylo před více než osmnácti lety a maminka možná již zapomněla, jaká může být s Američany legrace. Takže pokud šlo o její rodiče, ti si mysleli, že je u přítelkyně v Saint Ives.

Strachan ji zavedl do jednoho z velkých hangárů. Hned jak přešli na druhou stranu, ji přitiskl k sobě, prohrábl jí rukama vlasy a vášnivě ji políbil na ústa. Pak ji od sebe odstrčil a přitiskl ke stěně hangáru.

Měl obličej těsně u jejího, hleděl jí přímo do očí a tiše řekl: „Miluju tě, Mary. Miloval jsem tě od samého začátku.“

Slyšela v jeho hlase upřímnost a věřila, že jí říká pravdu. I ona, na oplátku, cítila, jak její city k němu sílí. Vzala jeho hezkou hlavu do svých rukou a dlouze ho políbila. Ještě nikdy žádného z místních mladíků takhle nepolíbila a celé tělo se jí uvnitř rozechvělo vášní.

Když se jí ale Strachanovy ruce pomalu sunuly vzhůru po stehnech, vášeň se v ní začala přeměňovat v obavy. Nepřestala ho líbat, ale nebyla si už zcela jistá, že chce to, po čem on tak zcela jasně toužil. I když by to nikdy nepřiznala, byla ještě panna. Nebylo to proto, že by snad byla přepjatě stydlivá – už chodila s mnoha vesnickými mládenci a vždycky se jí ony zážitky líbily – ale ještě nikdy nenechala věci dojít ‚až do konce‘. A nebyla si pranic jistá, že to chce zrovna teď. Nevěděla, jak ho zastavit, aniž by pokazila jejich vztah. Chtěla ho, ale nechtěla s ním ‚mít jen sex‘, tedy ne zrovna teď, přitisknutá uprostřed noci na špinavou stěnu hangáru. Takto si to ve svých snech nepředstavovala.

Uchopila jeho ruku a odtáhla mu ji, když se jí snažil stáhnout kalhotky. „Ne, teď ne, tady ne,“ zaprosila naléhavě. „Takhle je to špatně, celé špatně. Počkej!“

Strachan se na ni letmo podíval, na chvíli zaváhal, ale vůbec nejevil úmysl s tím přestat. Zvedl jí ruce nad hlavu, vášnivěji líbal, aby nemohla protestovat, a násilím jí vsunul koleno mezi nohy a přes její odpor jí je vypáčil od sebe. O několik vteřin později již Mary cítila, jak z ní strhává spodní prádlo.

Sam čekala u východu, když desítky těch, kteří byli na zábavě, proudem odcházeli z hangáru, pokřikovali na sebe a smáli se a rozcházeli se do svých domovů a ubikací, tváře rozpálené nadšením. Netrvalo to ani příliš dlouho a Bob Hammond se vrátil s jejím kabátem. Přehodil jí ho přes ramena, pak si nasadil brigadýrku a upravil si ji tak, aby mu na hlavě seděla v úhlu předepsaném vojenskými řády.

„Doprovodím vás k autu.“ Bob měl hluboký hlas a mluvil pomalu. Pomyslela si, že je to snad ten nejsmyslnější hlas, jaký kdy slyšela. Když se protlačili z hangáru ven, připojil se k nim rozložitý starší muž, kterému mohlo být už k šedesátce, možná i víc. Od prýmků na čepici až po pěticentimetrový pruh mnohabarevných stužek různých vyznamenání na vojenské blůze bylo zcela patrné, že jde o významnou ‚šarži‘, která si je také patřičně vědoma svého postavení. Muž kráčel rázně směrem k Bobu Hammondovi s rukou napřaženou k pozdravu. Bob se napřímil a zasalutoval, ještě než nabízenou ruku uchopil.

„Bobe, další skvělý večer. Vidím, že jsem měl pravdu, když jsem si vás podržel pod svým velením. Byla to nejlepší taneční zábava při příležitosti mého odchodu do penze, jakou jsem zažil,“ pravil s žertovnou nadsázkou.

Hammond se choval patřičně uctivě. „Těší mě, že se vám líbila, pane, a také děkuji za váš lístek. Všem se nám bude po vás stýskat.“

Generál se ironicky usmál. „Povídali, že mu hráli.“ Obrátil se k Sam. „A kdopak můžete být asi vy, mladá dámo?“

„Doktorka Samantha Ryanová, pane. Je soudní patoložkou této oblasti. Sam, představuji vám generála Arthura Wilmota Browna. Generál velí našemu východnímu sektoru a tento týden odchází do penze po…“

„Mnoha letech u letectva,“ přerušil ho generál. Podal Sam ruku. „Už jsem tam měl být léta, ale došli k závěru, že se beze mne neobejdou.“

Sam řekla jen: „Těší mě, generále.“

„Pro ženu je to ale velice neobvyklé povolání,“ pokračoval generál. Odtáhl svou ruku od Saminy a pečlivě si ji prohlížel. „Jen doufám, že jste si dobře umyla ruce.“

Otočil se na důstojníka za sebou a pobaveně se pochechtával, zjevně spokojen se svou duchaplností. „Je dobře, že naši chlapci stále ještě mají ta nejhezčí děvčata, co říkáte, plukovníku?“

Plukovník Richard Cully už velel základně v Leeminghallu téměř rok. Byl to důstojník, pro nějž bylo jeho povolání vlastně prostředkem, jak postoupit na společenském žebříčku co nejvýše. Vybrousil si schopnost učinit vždy ten nejlepší tah a seznámit se se všemi vhodnými lidmi do dokonalosti hodné označení slovem ‚umění‘. Sam toho o něm mnoho nevěděla a ani ho nijak zvlášť neměla v lásce. ‚Navrch huj a vespod fuj‘, byl, jak se zdálo, všeobecně platný názor na plukovníka a Sam měla pocit, že se zcela přesně shoduje se skutečností.

Cully přikývl na souhlas a přeuctivě se usmál.

„Za poslední války tomu bylo také tak,“ řekl generál. „Vždycky ty nejhezčí dívky.“ Podíval se na Sam a přiložil si ruku po straně k ústům, jako kdyby jí chtěl odhalit nějaké velké tajemství. „Odvažuji se tvrdit, že jsou tu i takové, které by si mohly dělat nárok na dvojí občanství.“ Hlasitě se zařehtal vlastnímu vtipu a znovu se podíval na Cullyho, který se na podporu svého nadřízeného povzbudivě zasmál.

Sam se na generála dívala nezúčastněně, bez jediného náznaku úsměvu. Když viděl, že ji jeho vtip nijak nepobavil, přestal se smát a uraženě se odebral zase dál, rychle následován Cullym. Plukovník se v chůzi ještě rozhořčeně ohlédl po Bobu Hammondovi, jako kdyby to byla právě jeho chyba, že byl generál nucen cítit se nepříjemně. Hammond při pohledu na Sam omluvně zvedl obočí, ta se na něj s porozuměním usmála a zavěsila se do něj.

Hammond cítil, že by bylo diplomatické, aby chování nejvyššího lampasáka trochu vysvětlil. „Generál Arthur Wilmot Brown…“

„Zvaný Vlezdoprdelka?“ přerušila ho Sam.

Hammond se krátce a tiše zasmál a pokračoval: „Udělal pro letectvo víc než kdokoli jiný. Dostal Čestné vyznamenání Kongresu, Stříbrné hvězdy, třikrát Purpurové srdce, byl eso mezi esy ve Vietnamu a vůbec, je to celonárodní americký hrdina se vším všudy.“

Sam se významně podívala na levou stranu Hammondovy blůzy, která byla ozdobena téměř stejným počtem stužek různých vyznamenání jako Brownova. „Skoro to vypadá, že i vy sám jste tak trochu hrdina.“

Hammond sklonil hlavu a podíval se na svou hruď. „Ach tak. Většina z nich je za vysedávání někde hluboko v krytu a za rozkazování mužům mnohem statečnějším, než jsem já.“

„Jsem si jistá, že to není pravda.“

„Žádný Brown zkrátka nejsem. Víte, že se zřítil ve Vietnamu a že si ten starý ďábel prosekal cestu osmdesáti kilometry džungle, která byla z velké části v rukou Vietkongu, a podařilo se mu vrátit se na základnu? V té době o tom psaly všechny noviny.“

Sam zvedla hlavu a podívala se mu do obličeje. „To zní, jako kdyby to byl kus chlapa.“

„U nás doma je jeho jméno úplný pojem. Tam stále ještě lítá vlastním tryskáčem od základny k základně. Chlapci ho milují. Vzhlíží se v něm, jako by to byl nějakej podělanej John Wayne.“ Hned si uvědomil, co řekl, odkašlal si a v rozpacích řekl: „Omlouvám se, nějak mi to vyklouzlo.“

Sam se na něj povzbudivě usmála. „Tak se už mezi ‚drsnou soldateskou‘ mluví. Můj otec byl policista. Bývalo to dost podobné.“

Hammondovi se ulevilo, a tak pokračoval: „Pravda je, že je to úplný pablb a ten největší náfuka od dob MacArthura. Žije jen ze svých dnů slávy ve Vietnamu.“

„Ale stejně mu stále říkáte ‚pane‘.“

„Ano, madam, stejně mu stále říkám ‚pane‘, a kdyby na to přišlo a já mu musel políbit zadek, ještě bych mu za tu čest poděkoval. Ale stejně bych chtěl, abyste věděla, že ne všichni souhlasíme s jeho přístupem k věci.“

Sam se tiše zasmála. Nedalo jí mnoho úsilí si vzpomenout hned na několik primářů, jejichž ‚zadky‘ by byla kdysi ochotna políbit, i když by to nikdy nepřiznala.

Od té doby, co večer přijela, se značně ochladilo, a ačkoli to od hangáru nebylo na parkoviště daleko, Sam byla moc ráda, že má na sobě kabát. Parkoviště bylo plné mladých lidí, kteří byli celí dychtiví prodloužit si krásný večer co nejdéle. Hammond se zašklebil najeden z párů, který si nevšímal vůbec nikoho než sebe navzájem.

Když se Sam podívala tím směrem, vyslovil své myšlenky nahlas: „A takhle to tu chodí odjakživa.“

„Takže to stále ještě platí?“

Hammond se zatvářil nechápavě.

„Sexu víc než zdrávo, peněz víc než zdrávo, je jich tu víc než je zdrávo.“

Hammondovi se po tváři rozlil úsměv. „Jen s těmi penězi už to dnes není až tak slavné.“ Upřeně se na ni neustále díval, až si Sam uvědomila, že odvrátila oči trochu vyvedená z míry.

Došli k jejímu autu a Sam mu podala s úsměvem ruku. „Děkuju za moc krásný večer.“

Hammond přikývl a přijal podávanou ruku, ale místo aby ji pouze stiskl, přitáhl si Sam k sobě, vzal její obličej něžně do dlaně druhé ruky a sklonil obličej k jejímu. Na poslední chvíli Sam trochu pootočila hlavou na stranu, a tak Hammond skončil tak, že políbil její tvář namísto rtů.

Ucouvla, a tak ještě zahlédla v jeho tváři výraz zklamání. Hammond se jí líbil a nechtěla ho ranit.

„Promiňte, nebylo by to vůči Tomovi poctivé. Myslím, že víc než jeden vztah najednou bych nezvládla.“

Hammond kývl hlavou, a přitom ji neustále držel pevně za ruku. „Asi bych v tuhle chvíli měl říci, že má štěstí. Ale nic takového neřeknu. Jestli vás někdy ten škrobený Anglán omrzí, vzpomeňte si na mě.“

Sam se usmála a teď zase ona jeho políbila na tvář a pošeptala mu do ucha: „Jste první na seznamu.“

Hammond se usmál, jeho hrdost zůstala nedotčená. Sam mezitím naskočila do auta a rozjela se směrem k hlavní bráně. Ještě mrkla do zpětného zrcátka a zahlédla, jak jeho postava mizí ve tmě základny.

Sam to trvalo něco málo přes hodinu, než se ze základny dostala zpátky do svého domu. Jakmile sjela z přímé, dobře osvětlené dálnice, silnice byly tmavé a úzké a jízda začala ubíhat pomaleji. V slabém, nejasném světle srpku měsíce se jevily stromy, které za dne vypadaly tak vznešeně a vzpřímeně, pokroucené a pitvorné a skláněly se nízko nad autem a nepropouštěly ani to málo světla, které měsíc dokázal odrážet. Jejich větve se bořily do paprsků světel předních reflektorů jako dlouhé zkroucené prsty, které se natahovaly, aby ji vytrhly z příjemného pohodlí vnitřku auta. A i když venkovskou krajinu velmi milovala, jednobarevnost jejího vzezření v noci jí vždy připomínala vybledlé fotografie z viktoriánské doby, na kterých byli lidé a místa, po kterých už nebylo ani stopy. Představivost, kterou normálně držela pevně pod kontrolou, se jí za těchto okolností vymkla z rukou a dětské strachy a pověry vystupovaly na povrch skrze vrstvu logiky a dospělosti jako bubliny plynu z tlejících rostlin na dně stojaté vody tůně, které smrdutě praskají, když rozvlní jinak klidnou hladinu.

Když už se Sam zdálo, že to trvá celou věčnost, konečně sjela ze silnice a pomalu stoupala po vyježděné polní cestě ke svému domu. Stáčela auto hned na jednu a hned na druhou stranu, jak se snažila vyhnout hlubokým jámám, které, jak se jí zdálo, se denně zvětšovaly. Mluvila o nich s farmářem ze sousedství už více než jednou. Vždy se na ni mile usmál, pokýval hlavou a ujistil ji, že se o to hned postará. Nikdy se však nic nestalo; vlastně ano – cesta se neustále zhoršovala.

Protáhla se s autem vjezdovými vraty, a když se zapnulo bezpečnostní osvětlení a zalilo světlem příjezdovou cestu, zastavila před hlavními dveřmi domu. Jakmile vystoupila z auta, její věrný kocour Shaw se jí vynořil u nohou a začal se jí třít o kotníky. Sam se usmála a sehnula se, aby ho vzala do náruče.

„Copak děláš tady venku?“

Rychle ho pohladila a potom teprve zastrčila klíč do zámku a otevřela dveře.

Poddůstojníci Carl Simons a William Johnson o taneční zábavu přišli. Službu konající seržant dělal sice, co bylo v jeho silách, aby zajistil, že se příslušníci útvaru vojenské policie zajišťující bezpečnost na základně pravidelně střídali ve službách tak, aby nepřišli o příliš mnoho zábav, ale tentokrát měli tihle dva nešťastníci zkrátka smůlu. Ale tak už to chodilo a oba to přijali s nadhledem. Když taneční zábava končila, už čekali venku a pozorovali opilé a šťastné příslušníky letectva, jak se před nimi naparují se svými děvčaty. Úmysly těch mladých mužů o tom, jak strávit zbytek večera, byly oběma policistům nad slunce jasnější.

Museli si přiznat, že dnešní taneční zábava přilákala víc mladých a pohledných žen, než byla obvyklá kvóta. Zřejmě organizátoři podnítili zájem některých studentek z Cambridge, aby se také přišly pobavit, a dokonce jim i vypravili zvláštní spoje, jen aby se na základnu dostaly. Bezesporu to zabralo. Naši dva policisté od ostrahy jen doufali, že snad alespoň několik z nich bude mít sestry nebo přítelkyně a že jejich telefonní čísla a adresy zůstaly tady na základně.

Když se hangár vyprázdnil a rozesmátí a rozhlaholení dobře se bavící mladí lidé se konečně vydali na cestu ke svým domovům, oběma mužům se z hloubi duše vydral povzdech vyjadřující jak úlevu, tak zklamání. Úlevu proto, že všechno proběhlo v poklidu, jen s malými problémy a bez nutnosti někoho potrestat uvězněním, a zklamání z toho, že jim byla odepřena možnost seznámit se s tolika přitažlivými děvčaty.

Johnson se podíval smutně na svého partnera. „Tolik ženských a tak málo času.“

Simons se zeptal se smíchem. „Co říkáš, hangár číslo dvě?“

Johnson se zlomyslně usmál. „Hangár číslo dvě.“

Hangár číslo dvě byl notoricky známý jako místo, kam si mnozí příslušníci letectva odváděli své dívky, aby měli trochu toho ‚soukromí‘. Bylo to samozřejmě místo, kam nebyl vstup povolen, a proto tam také všichni chodili. Naši dva muži se již rozhodli, že pakliže oni nemají mít dnes v noci žádné potěšení, tak ho nemusí mít ani nikdo jiný. Plni spravedlivých úmyslů vykročili rázně směrem k hangáru.

Sam se svlékla a rychle vklouzla do postele. Tom Adams už tam ležel na zádech s hlavou pootočenou na stranu a zhluboka oddechoval. Sam se k němu přitulila, ruce a nohy zaklesla za jeho a vstřebávala do sebe teplo jeho těla. Ačkoli mezi ní a Bobem Hammondem k ničemu nedošlo, neubránila se pocitu provinilosti, vždyť si vlastně ve skrytu duše přála, aby se tak stalo. To, co jí v tom zabránilo, byla jen a jen její praktičnost. Jediné, co si teď přála udělat, bylo omluvit se Tomovi za něco, k čemu nikdy mimo její mysl nedošlo. Byla to hloupost, věděla to, ale nemohla si pomoci. Potřebovala se ujistit o jejich vztahu a přesvědčit sama sebe, že je všechno v pořádku. Jak si položila hlavu na jeho hruď, zaslechla pomalé, rytmické tepání jeho srdce. Vyvolalo to v ní pocit bezpečí.

Už to byl skoro rok, co spolu chodili. Dost tvrdošíjně odmítala mu povolit, aby se k ní nastěhoval, ale většinu víkendů u ní zůstával a ona měla jeho společnost ráda. Nebyla však úplně šťastná z toho, jak se jejich vztah vyvíjel. Zdálo se jí, že tráví nekonečné hodiny spory o jejich ‚společné budoucnosti‘. On chtěl víc včetně manželství a dětí, ona si ale nebyla jista, že má ještě něco víc na rozdávání, a začala se tomu nátlaku vzpěčovat.

S výjimkou otce a teď synovce Rickyho se v životě nikdy nikomu příliš citově nepřiblížila. Dokonce i její láska k matce nebyla nijak hluboká. Spíše ji pociťovala jako povinnost, něco, co se od ní očekává jako od dcery, zvláště teď, když byla její matka nemocná. Ani ke své sestře neměla blízký vztah, což bylo něco, co si přiznávala s trochou lítosti. Byly si tak nepodobné, že čas od času bylo Sam zatěžko uvěřit, že pocházejí ze stejných rodičů. ‚Jsi až příliš podobná svému otci‘ znělo obvykle obvinění, které jí vmetly do tváře vždy, když to doma neklapalo tak, jak mělo. Jestliže tohle byla pravda – a pravděpodobně to pravda byla – pak tedy Wyn byla až příliš podobna matce.

Tom sebou zavrtěl a naklonil se k Sam a něžněji položil na záda. Pevně si ji přidržel a zadíval se jí do obličeje, jeho svalnaté a silné tělo se tyčilo nad jejím.

„A to se chodí takhle pozdě v noci domů?“

„Ty si myslíš, že jsem raději neměla chodit vůbec?“

Obličej měl přísný, asi jako kdyby otec peskoval svou zbloudilou dceru. „Bavila ses dobře?“

Sam si uvědomila, že se za tou otázkou skrývá záludnost, a neměla chuť připustit, že se bez něj bavila dobře. „Bylo by to daleko lepší, kdybys tam byl se mnou.“

Věděl, že je to podfuk, ale stejně mu to udělalo dobře. „Takže se ti po mně stýskalo, co?“

Sam došla k závěru, že na jednu noc už bylo lichocení dost, a řekla napůl žertem: „No, moc dlouho mi to nevydrželo. Na to tam bylo všude kolem trochu moc žádoucích mladíků.“

Výraz obličeje se mu uvolnil a on se na ni ze své výšky usmál a okolo očí se mu v tu chvíli prohloubil vějíř vrásek. Hlavu pomalu skláněl dolů k ní, rty nejprve přejel její a pak se sunul pomalu dolů po jejím nahém těle, něžně ji políbil na prsa a pomazlil se s jejími vzpřímenými bradavkami, když je uchopil mezi zuby a jazyk. Byl dobrý milenec, silný, ale něžný, a vždy vychutnával její potěšení stejně jako své. Byl, podle vlastního vyjádření, trochu ‚muž s termoskou a obloženými chleby‘, který si dává na čas a vychutnává si každičké sousto, aby o nic nepřišel. Jeho dotyky jí byly příjemné a Sam cítila, jak jí tělo začíná pomalu odpovídat na jeho podněty. Dýchala nyní zhluboka a rychleji a srdce se jí rozbušilo. Záda se jí vypnula do oblouku, jak nohama pevně objala jeho tělo a slyšela sama sebe, jak křičí, když její milenec dospěl až tam, kam celou dobu směřoval.

Bylo pozdě a jak Johnson, tak Simons se už cítili zralí na přestávku. Přestože prozkoumali všechna obvyklá místa, zadní část hangáru, místa k sezení okolo baseballového i fotbalového hřiště, nepodařilo se jim najít jeden jediný párek. To bylo pro taneční zábavu v hangáru netypické. Obvykle se po ní chovali jako králíci. Takže buď se z dívek náhle staly puritánky, nebo se jim podařilo najít nějaké místo, které bylo příjemnější. Ale oni tím přišli o veškerou zábavu. Rádi se totiž chvíli dívali a hodnotili nic netušící dvojici známkami do deseti za výkon, a pak, zrovna když už byli v bodě, odkud není návratu, vystoupili ze své skrýše a hlasitě a autoritativně se dotazovali: „Smíme se zeptat, co tady pohledáváte?“

Výsledek byl obvykle k popukání a pomohlo jim to trochu si celý večer zpestřit. Už dříve došli k rozhodnutí, že napíší knihu o těch nesčetných výmluvách, kterých se jim již dostalo, a to ani nemluvě o všech těch smyšlených jménech a adresách, které jim byly poskytnuty, dokonce i lidmi, které dobře znali. Dnešní noc však byla jiná, byla to jedna dlouhá otrava, při které jim navíc byla zima. Jediný paprsek naděje v jejich jinak bezútěšné noční službě jim poskytla malá černá večerní kabelka, kterou našli vzadu za hangárem číslo dvě. Jen kousek od kabelky objevili také jedny červené bavlněné dámské kalhotky, které byly v půlce rozervané a povalovaly se v cárech na zemi.

Johnson je zvedl svým dlouhým pendrekem. „Někdo měl naspěch.“

Simons se zasmál. „Asi jsme je o chvilku propásli.“

„Už to tak vypadá.“

Jak mával kalhotkami na konci obušku, všiml si tmavé skvrny, která pokrývala jednu jejich stranu. Podíval se na kalhotky pozorněji a promnul tenkou bavlněnou látku v prstech. Jeho podezření se potvrdilo: byla to krev.

Zavolal na Simonse: „Na těch spoďárech je krev.“

Simons už začal prohledávat kabelku a objev jeho partnera ho moc nezaujal. „Některým dívkám je prostě jedno, kdy to dělají.“

Johnson přikývl na souhlas, ale ten nález jej znepokojil. Posvítil si baterkou všude okolo. Tmavá skvrna na krátce posekané trávě upoutala jeho pozornost. A i když nezaujímala velkou plochu, vypadala divně. Prostě mu to nějak nezapadalo. Došel až k té skvrně, posadil se na bobek a přejel přes ní rukou. Byla lepkavá. Otočil ruku dlaní nahoru a posvítil si na ni baterkou. Byla to krev.

Nato řekl: „Tady je další krev.“

„Místo činu,“ řekl jeho partner. „Tam si to asi rozdali.“ Johnsona to ale neuspokojilo. „Nebo tu byl někdo zraněn. Nebylo by to poprvé.“

Simons zavrtěl hlavou, přidal se k němu a sám si svou baterkou posvítil okolo. Došel k okamžitému závěru. „Ta krev je jen na jednom místě. Kdyby tu opravdu k něčemu došlo, proč tu není žádná další stopa? A kromě toho, kdyby se tu něco vážného stalo, už bychom teď o tom dávno věděli.“

Johnson se rozhlédl ještě jednou okolo a zjistil, že je zbylá plocha čistá. Tak došel k závěru, že má jeho partner asi pravdu, a zase vstal. Simons už se zase probíral kabelkou. Uvnitř, mezi obvyklými nezbytnostmi, našel lístek na dnešní taneční zábavu, peněženku, ve které byly asi tři libry, a průkazku na autobus, vystavenou na jméno Mary Westová a s adresou bydliště nedaleko odtud, vytištěnou na přední straně průkazky. Oba muži si mohli oči vykoukat nad její fotografií.

„Roztomilá,“ řekl Simons. „Možná, že bych jí mohl prokázat velkou laskavost.“

Johnson s tím souhlasil. „To já taky. Třeba by si dala říct třístranný rozštěp, dvakrát tolik legrace a dvojí potěšení.“

Simons se zasmál. Vynahradí si tento jinak promarněný večer tím, že ji půjdou navštívit a budou jí klást nějaké velmi trapné otázky. Pokračovali v chůzi a úvahy o věcech příštích jim vykouzlily úsměv na rtech.

Vydali se napříč přes baseballové hřiště, aby si zkrátili cestu k hlavní bráně a k teplu řídicí místnosti, když si Johnson všiml slabého světla v jednom ze starých skladišť na opačné straně hřiště. Světlo se pohybovalo uvnitř objektu, tu zablesklo na jedné, tu na druhé straně, než se ustálilo. Oba muži věděli, že se v tom skladišti nachází pouze všehochuť opotřebovaného vybavení pro sportovní činnost na základně. Byli sami se sebou spokojeni. Vypadalo to, že našli alespoň jedno z těch ‚pohodlnějších‘ míst, které párečky zjevně objevily.

Když se rychle pustili směrem k budově, ze dveří skladiště se vynořil stín postavy a bylo na první pohled patrné, že něco nese. Mohla to být taška, ale byli v tu chvíli příliš daleko, než aby si mohli být úplně jistí. Johnson zamířil kužel světla baterky na postavu, ale nic přesnějšího se nedalo rozeznat. Zrychlil tempo a zavolal: „Zastavit stát, šéfe, my víme, kdo jsi.“

Byl to starý trik, který občas zabral. Zdálo se, že postava na vteřinku zaváhala, jako kdyby si nebyla přesně jista, jak se zachovat, a pak se vrhla směrem do ztemnělé části základny, která ji pohltila.

Johnson si zastrčil baterku za opasek a pustil se do pronásledování. Stačil ještě zavolat na svého kolegu: „Ty se podívej, kdo je uvnitř.“

Simons se rozběhl ke dveřím, aby mohl zabránit dalšímu člověku, aby upláchl. Řekl nahlas: „Vyjděte ven. Víme, že jste uvnitř. Nic se vám nestane, stačí, když vyjdete ven.“

Nikdo neodpověděl.

„No tak, nechte toho. Mám lepší věci na práci. Nenuťte mne, abych si tam pro vás dovnitř došel. Jestli mě k tomu donutíte, nebude se vám to ani trochu líbit.“

Uvnitř skladiště se nic nepohnulo. Simons vytáhl pendrek z opasku a dvakrát s ním pořádně zabušil na dveře přístěnku. „Máte poslední možnost.“

A zase jenom ticho.

„Dobře, jestli chcete dělat blbosti, je to vaše věc.“ Strčil do dveří a rozevřel je dokořán, pak si posvítil dovnitř a pomalu vstoupil.

Na opačném konci hřiště se postava, kterou Johnson pronásledoval, ztratila mezi přístěnky skladišť a přívěsy se zásobami stojícími až u samé hranice základny. Johnson si uvědomil, že je pronásledování už bezpředmětné a že stejně tak se dá získat jméno toho muže od toho, kdo byl ve skladišti s ním, ať už tam byl s kýmkoli. Zastrčil si pendrek zase za opasek a dalšího pronásledování se vzdal. „Uvidíme se později, osobo, ať jsi, kdo jsi!“

A s tímto konečným varováním se otočil a vydal se zase zpátky ke skladišti. Nezabralo mu to víc než pár minut a už byl zpátky tam, kde postavu zahlédli poprvé. Těšil se, až uvidí, koho to Simons nachytal uvnitř. Napůl doufal, že to bude la dívka, jejíž obličej si předtím prohlíželi na legitimaci na autobus. Třeba, uvažoval, se dá přesvědčit, aby s nimi ‚spolupracovala‘ při jejich výzvědné činnosti, jestliže jí slíbí, že věc nepoženou dál. Už předem se usmíval a přidal do kroku ze strachu, že by ho jeho partner mohl předběhnout. Byl už téměř u budovy skladiště, když byl svědkem toho, jak se Simons pozpátku vypotácel ze dveří ven, jako kdyby mu někdo zasadil silnou ránu pěstí nebo ho zasáhl nějakým předmětem, který teď nebyl vidět. Potom se svezl na zem, padl na kolena a začal prudce zvracet, až se dávil, a obsah jeho žaludku proudem dopadal na trávu před ním. Johnson zděšeně vytáhl pistoli. Každý stín mu v tu chvíli připadal plný hrozícího nebezpečí a dosti nervózně se rozhlížel kolem sebe po skrytém útočníkovi, který napadl jeho partnera. Nikde však nikoho neviděl, všude byl klid. Sklonil se a položil kamarádovi chlácholivě ruku na rameno a přitom se neustále snažil očima proniknout tmu, aby zjistil, kde se skrývá nepřítel.

„Propánajána, Carl, co se tu ksakru stalo?“

Simons, který se stále ještě dávil a držel si při tom ruku na žaludku, nebyl schopen mluvit a místo toho roztřeseně ukazoval prstem směrem na dveře do skladiště. Johnson vešel pomalu dovnitř, pistoli držel před sebou v natažené paži, připraven zastřelit kohokoli či cokoli, co by se mohlo nenadále vynořit ze špatně osvětleného vnitřku. Ušel jen několik kroků, když ucítil, že se mu podrážky bot nějak podivně začaly lepit k podlaze a vydávaly zvláštní mlaskavé zvuky, když zvedal nohy. Posvítil si baterkou na zem. Připadalo mu, že se cosi hýbe, pomalu obtéká kolem jeho nohou a zaplňuje stopy, které po sobě zanechala jeho bota, když ji zvedl z podlahy. Stiskl zbraň ještě pevněji a zamířil světlo baterky podél stopy tekutiny směrem dozadu na druhý konec skladiště. Nakonec světlo dopadlo na spoustu zcuchaných světlých vlasů. Vlasy obklopovaly bílý, mramorově bílý obličej mladé ženy a zdůrazňovaly jej jako hrůzný rám. Hlavu měla nepřirozeně zakloněnou dozadu a nepatrně stočenou na stranu. Oči napůl otevřené zíraly prázdně směrem k němu a ústa byla zeširoka otevřená v němém výkřiku strašné bolesti v okamžiku smrti.

Sam se položila zpět na Tomovu hruď, hladila ho po obličeji a prsty mu pročesávala vlasy. On jí na oplátku hladil vzadu po hlavě. Jak tam tak leželi v polotmě, téměř slyšela, jak mu jeho mozek na plné obrátky pracuje, aby se rozhodl pro správnou taktiku a v pravý okamžik zavedl hovor na téma, které, jak se zdálo, probírali neustále nahoru a dolů, zvláště po každém milování, kdy si myslel, že není tak ve střehu a že ji přistihne v jedné z mála slabých chvilek. Napůl si přála, aby raději kouřil, a snad by se pak mohl zaměřit na něco jiného. Konečně sebou zavrtěl a nevyhnutelný útok začal.

„Jak dlouho už jsme teď vlastně spolu?“

Kristepane, ten je ale průhledný, pomyslelala si Sam. Nahlas ale řekla: „Příští měsíc budeme mít první výročí.“

„Takže už to bude příští měsíc rok.“ Sklopil hlavu a usmál se na ni. „Letí to, viď, když se člověku něco líbí.“

Kývla hlavou a brada se jí přitom zabořila do jeho hrudi. „Byl to nejdelší rok mého života.“

Jemněji vytahal za vlasy. „Tak to ti pěkně děkuju.“

Sam nadzvedla hlavu a usmála se na něj. „A tobě se to líbí?“

„To ano, ale stejně bych věděl o něčem, co by se mi líbilo o něco víc.“

Věděla dobře, co tím myslí. „Ještě ne. Nejsem na to připravená.“ Opřela si hlavu zase o jeho hruď a čekala, až začne vypočítávat svůj nekonečný seznam dobrých důvodů pro to, aby se vzali.

„Proč ne? Vycházíme spolu dobře, nebo ne? Zdá se, že se ve většině věcí shodneme, a mám-li být upřímný, chybíš mi. Ten můj zatracený byt je teď ještě prázdnější, než kdy býval.“

„Budeš muset být trpělivý.“

„Už je to rok, a to si myslím, že už se dá nazvat trpělivostí. Jak dlouho ještě budu muset být trpělivý?“

„Nevím. Je to velké rozhodnutí. Už dlouho ne.“ Znovu k němu zvedla oči a podívala se na něj. „Až se rozhodnu, že s někým budu sdílet svůj život, chci, aby to bylo napořád. A tak si chci být jistá.“

Tom se zatvářil tím svým ukřivděným způsobem. Znala ho už z dřívějška a obvykle dosáhl svého. Opravdu ho nechtěla trápit, ale už se z toho pomalu stala obehraná písnička a ji trochu rozčilovalo, že dokáže být tak neústupný.

„To není v tobě, to je ve mně. Asi žiju už příliš dlouho sama a už jsem si zvykla dělat si všechno po svém. Tak mi nech trochu prostoru a o trochu víc času.“

„Víc prostoru, Sam? Vždyť tě vídám jen o víkendech, a to ještě tehdy, kdy ani jeden z nás nemá službu na telefonu.“

„Tento týden máme oba službu na telefonu a stejně jsme spolu.“

„No alespoň že tak, ale stejně je to peklo, takhle udržovat nějaký vztah. Je to, jako kdyby člověk chodil s mikrovlnkou. Jak uslyšíš, že zapípá, musíš ji vypnout.“

Vzdychla si. Věděla, že se bude muset rozhodnout brzo, jinak bude riskovat, že ho ztratí, a to bylo dilema, bez kterého by se klidně obešla. Než měla čas pokračovat, Tomovo pípátko jejich rozhovor ukončilo. Sklopil k ní oči a řekl: „No vidíš, zase ta mikrovlnka.“

Zachránilo mě zazvonění, napadlo Sam s úlevou. Převalila se, aby mu udělala místo, a on si mohl přečíst číslo na pípátku a pak dosáhnout přes postel k telefonu. Začal rychle vyťukávat čísla. Ale než měl čas zmáčknout poslední číslici, Sam se také naklonila přes postel a rukou rychle zamáčkla vidlici sluchátka. Tom se na ni překvapeně podíval.

„Jedna čtyři jedna nejdřív, kdybys byl tak hodný,“ řekla odměřeně. „Nechci, aby každý policista ve městě věděl, s kým trávíš noci.“

Tom kývl hlavou, že rozumí, a vyťukal nejdřív 141, než vytočil celé číslo.

Sam mu zašeptala do ucha: „Jdu se osprchovat.“

Noc plná namáhavé činnosti, počínaje tancem na základně a konče milováním s Tomem, v ní zanechala pocit horka a lepkavosti, a i když už bylo hodně pozdě, představa chladné, svěží vody působila blahodárně. Vyklouzla z postele a vydala se tak, jak byla, nahá směrem ke koupelně. Tom ji při chůzi sledoval, když čekal, až někdo vezme jeho telefon. Už jí není dvacet, pomyslel si, ale stejně, Bože můj, vypadá skvěle. Uznale si povzdechl, zrovna když někdo zvedl na druhé straně sluchátko.

„Tady detektiv inspektor Adams. Sháněli jste mě?“

Hlas na druhém konci byl chladný a nezúčastněný, jak už to u spojovatelů v řídicí místnosti bývá, pomyslel si.

„Našlo se tělo dívky na letecké základně Amíků v Leeminghallu. Vrchní inspektorka Farmerová už je na cestě a ráda by, abyste se k ní připojil co nejdříve.“

Poznamenal si podrobnosti do notesu, který měla Sam u postele. „Už se ví, kdo to je?“

Na druhé straně se telefon odmlčel, zatímco službu konající policista studoval obrazovku počítače.

„Ještě nemám žádné informace. Pokusím se zjistit nejnovější údaje co nejdřív.“

„Dobře, já tam hned budu.“

Telefonista však nebyl úplně spokojený. „Promiňte, pane, byl byste tak laskav a dal mi číslo, ze kterého voláte? Zdá se mi, že je něco s mým počítačem. Z nějakého důvodu se v něm nezaznamenalo vaše číslo.“

Tom Adams dobře věděl, že s počítačem nic není. „Ani nápad, ty zvědavý čmuchale.“

Praštil sluchátkem, jak byl naštvaný kvůli chorobné zvědavosti službu konajícího policisty, a silou vůle vylezl z postele. Vytrhl list z bloku a zastrčil ho do kapsy u kalhot a hnal se do koupelny. Zrovna vycházela ze sprchy. Zvedl její ručník a chvíli zůstal stát a obdivné si ji prohlížel.

Sam se ho zeptala: „Tak podáš mi ten ručník, nebo tam budeš dál jen tak stát a zírat na mě?“

„Zůstanu tady jen tak stát a budu se na tebe dívat.“

Natáhla se, vzala mu ručník z ruky a zabalila se do něj už na cestě do ložnice.

Šel hned za ní a začal na sebe natahovat oblečení. „Musím pryč. Našlo se tělo nějaké dívky.“

Sam se začala utírat. „Kde?“

„Na letecké základně v Leeminghallu.“

„Cože? Vždyť tam jsem zrovna před pár hodinami byla.“

„Zajímavý obrat. To tě činí podezřelou.“

„Kdo to je? Někdo ze základny?“

Tom pokrčil rameny. „To se ještě neví.“

„Byla na té taneční zábavě v hangáru?“

„Říkám ti, že nevím. Nevím ani, jak ji zabili, ani jestli už mají podezřelého. Zavolám ti později a řeknu ti všechno, co budu vědět.“ Ještě nedomluvil, když zazvonil telefon.

„Myslím, že ani nebudeš muset,“ řekla Sam. „Myslím, že už mě shánějí.“

Tom se zamračil.

„Nezapomínej, že mám taky službu na telefonu.“

Kývl hlavou. „Tak já počkám, než budeš hotová.“

Sam zavrtěla hlavou. „Nic takového. Nebylo by k tomu zapotřebí zrovna geniality, aby každému došlo, co se dělo, kdybychom se objevili oba najednou.“

„A to se nesmí nikdy stát, že?“ řekl kysele.

Sam si ho nevšímala a zvedla sluchátko, „u telefonu doktorka Ryanová.“

Hammond dodržel postup do posledního písmenka. Když si krátce prohlédl tělo té dívky, ihned uzavřel místo páskou a vzápětí uvědomil místní civilní úřady. Simons a Johnson byli svlečeni ze svých šatů, které byly ihned dány do pytlů a označeny, a byly zaznamenány jejich první výpovědi. Plukovník Cully dorazil půl hodiny poté, co bylo tělo nalezeno. Byl ve velmi špatné a napůl hysterické náladě. Přistoupil k Hammondovi a vyštěkl na něj: „Co se to tu zatraceně děje, Bobe?“

Hammond se postavil do pozoru a obřadně zasalutoval, než odpověděl: „Mrtvá dívka, pane. Podle všeho to vypadá na vraždu.“

„Do háje, to je opravdu to jediné, co teď potřebuju, zvlášť když je generál ještě tady. Jste si jistý, že je to vražda?“

Hammond přikývl.

„Kdo je to?“

„Ještě si nemůžeme být zcela jisti, domníváme se –“

„Tak se nedomnívejte, Bobe, a zjistěte to,“ skočil mu do řeči Cully.

„Při mé smůle bude určitě spřízněná s těmi zatracenými Churchilly nebo tak něco.“

Hammond řekl klidně: „Domníváme se, že jde patrně o místní dívku jménem Mary Westová. Byla na dnešní taneční zábavě. Ti dva muži, kteří tělo našli, objevili toto za hangárem číslo dvě ještě krátce před tím.“

Podal Cullymu průkazku na autobus a roztrhané spodní kalhotky. Cully si legitimaci pozorně prohlédl. „Roztomilá,“ řekl.

„Už ne, teď už ne.“

Cully mu legitimaci zase vrátil. „Ne, myslím, že ne. Jak dlouho bude trvat, než to budete vědět přesně?“

„Děláme, co je v našich silách, pane. Místní policie už byla informována. Nějaká vrchní inspektorka Farmerová je na cestě sem a vyrozuměl jsem, že jeden z uniformovaných policistů už byl poslán na adresu uvedenou na legitimaci.“

Cully začal rozčileně přecházet sem a tam. Hammond, nijak nevyveden z míry, mlčky vyčkával. Znal Cullyho nálady už z dřívějška a věděl, že bude lepší nechat ho, aby si to odbyl.

„Tak tohle je přesně to, co já, kurev sedm, potřebuju. Bude to hned ve všech novinách v celý zemi. Zatraceně, bude to v každejch přiblblejch novinách i ve Státech. Do háje, Bobe, jak jste mohl dovolit, aby se něco takovýho stalo? Teď si můžu o povýšení nechat tak leda zdát, je to v hajzlu. Ta zatracená čubka! To se musela nechat kuchnout zrovna tady na mojí základně?“

Hammond řekl: „Jsem si jist, pane, že se vám její rodiče za to samozřejmě omluví.“

Cully se prudce otočil a překypoval hněvem. Oba muži se chvíli měřili očima a Cully se pak stáhl. Znal Hammonda už celé roky a cenil si ho. Jestli existoval někdo, kdo to všechno mohl dát zase do pořádku, a ještě k tomu rychle, byl to Hammond. Zdálo se, že si vzal jako část své práce za úkol znát všechny lidi z civilních úřadů jen několik týdnů poté, co přišel na základnu, a věděl, jak je donutit, aby dělali to, co on chtěl. Znepřátelit si ho zrovna teď by byla zatracená pitomost.

Cully vykročil směrem ke skladišti a podlezl pod pásku uzavírající místo činu. „No, tak se tedy na tu spoušť podíváme.“

Hammond se pokusil mu v tom zabránit. „Nejsem si jist, jestli…“

Ještě než větu dokončil, byl už Cully u dveří skladiště a nakukoval dovnitř. Hammond se rychle vrhl dopředu ve snaze alespoň omezit na minimum škodu, kterou by jeho nadřízený mohl na místě činu způsobit.

„Bylo by možná nejlepší, kdybyste vůbec dovnitř nevstupoval, pane. Chci říci, že je to velmi nepříjemný pohled.“

To ale Cullyho neodradilo. „Až budete mít za sebou službu v opravdické válce, jako byl například Vietnam, tak mě pak můžete poučovat o tom, co to je nepříjemný pohled, majore.“ Hammond sloužil jak v Grenadě, tak v Zálivu, ale Cully se často nechával slyšet, že ani jedno nepovažuje za skutečnou válku.

Sám pro sebe si Hammond tiše ironicky poznamenal citát: „Miluji vůni napalmu hned po ránu.“ Byla to totiž plukovníkova oblíbená věta z Apokalypsy teď.

V okolí skladiště už byla rozmístěna oblouková světla a jejich záře pronikala přítmím uvnitř. Cully téměř uklouzl na srážející se krvi, jak si to zamířil přes místnost směrem k dívčinu tělu, a Hammond už si v duchu připravoval omluvy, které bude muset předložit britské policii, až sem dorazí.

Pravda byla taková, že Cully byl úřednická myš přiřazená ve Vietnamu k posádce v Saigonu a ze skutečné války toho viděl jen hodně málo. A to, co viděl, ho nemohlo připravit na to, co se objevilo před ním tady. Hammond věděl, že válka vytvářela atmosféru sobě vlastní. Byla to sdílená zkušenost a vědomí, že jste v tom všichni stejně a ne osamoceni, vám pomáhalo připravit se na to, co by se mohlo stát, co byste mohli spatřit a zcela nakonec i na to, jak se vypořádat se smrtí.

Tady však na mírové základně uprostřed anglického venkova nebyl Cully připraven na to, co našel. Z pohledu na mrtvou dospívající dívku, jejíž krev se mu lepila na podrážky naleštěných bot, se mu zatočila hlava. Zachytil se ze strany za dveře, jak se s ním začal najednou svět točit. Hammond viděl, jak se Cullymu začala podlamovat kolena, a popadl svého nadřízeného pevně v podpaždí a vyvlekl ho ze skladiště ven, ještě než jeho tělo mělo příležitost svalit se na zem. Neudělal to z žádné laskavosti či z úcty ke Cullymu, ale z nutnosti zachoval místo činu, jak bylo, a zabránit, aby nebylo ještě více poškozeno. Cully už teď nadělal stopy svých pětačtyřicítek všude po místnosti a Hammond si uvědomoval, že to vrhne stín na jeho profesionalitu, a vůbec ne na Cullyho.

Hammond se podíval na svého velícího důstojníka, jak tam leží na zemi obličejem dolů, jak sténá a kroutí se jako nějaký opilec na chodníku někde ve městě. ‚Takže napalm patří do ruky dětem, co‘? citoval si Hammond v duchu. Ale stejně dával přednost tomu, že vidí Cullyho takto. Alespoň už nenadělá víc škody.

Kapitola 2

Pro jednou dorazila Sam na místo činu včas. Prošla hlavní bránou základny s jejími vysokými strážními věžemi a automaticky ovládanými vraty. Střežili je jak civilní, tak vojenský policista a kontrast mezi nimi byl do očí bijící. Americký výsadkář ve své nápadně elegantní tmavozelené uniformě budil až švihácký dojem, s baretem staženým furiantsky k jedné straně a s poloautomatickou puškou zavěšenou na rameni. Britský policista na druhé straně byl oblečen do špatně padnoucí tmavomodré uniformy a nepromokavé peleríny, na hlavě měl tradiční, ale staromódně působící špičatou helmu, která mu povážlivě seděla na šošolce, a ozbrojen nebyl pravděpodobně ničím jiným než dlouhým pendrekem, se kterým měl zřejmě bránit demokracii proti všem, kteří by se dostavili. Sam na něj blýskla svou legitimací a ohlásila se: „Doktorka Ryanová, patoložka ministerstva vnitra.“

Policista kývl hlavou. „Už na vás čekají, madam.“ Letmo si poznamenal její jméno, zaměstnání a dobu příjezdu, a teprve potom ji nasměroval k parkovišti uprostřed základny. Sam už cestu samozřejmě znala, zdvořile však policistu vyslechla a teprve pak odjela. Připadlo jí velice zvláštní, že od chvíle, kdy byla naposledy na témže místě, dobře se bavila a těšila se na své další setkání s Hammondem, uběhlo pouze několik hodin. Nemohla předtím tušit, že k němu dojde tak brzy a za tak nešťastných okolností.

Už když zajížděla na místo, které jí bylo vyhrazeno k parkování, všimla si Hammonda, který tam na ni čekal. Sebrala lékařskou brašnu z místa pro spolujezdce, vystoupila z auta a pak zamkla všechny dveře a ještě uzamčení zkontrolovala. Dokonce i v situacích, jako byla tato, byla Sam vždy opatrná na svou osobní bezpečnost. Během oněch deseti let, co zastávala funkci patoložky ministerstva vnitra, se někdo vloupal do jejího auta dvakrát a poškozeno bylo čtyřikrát – a to vždy, když se to policisty kolem jen hemžilo. Konečně vykročila směrem k silným světlům, které zcela zjevně označovaly místo, kde došlo k vraždě.

Hammond se k ní za chůze přidal. „Tak trochu jsem doufal, že vás zase uvidím, ale v trochu přívětivějším prostředí.“

Sam se na něj usmála. „Zrovna jsem si říkala totéž.“ Pak přešla do pracovního tónu. „Kde bylo tělo nalezeno?“

„Ve starém skladišti za jedním hangárem. Je to hodně osamělé místo, užívá se pro ukládání starých sportovních potřeb a podobných věcí.“

„Kdo je to? Někdo od vás?“

„Ne, vůbec ne. Jsme si téměř jisti, že je to jedno z místních děvčat, Mary Westová. Pochází z Little Bonningtonu několik kilometrů tady odtud po silnici směrem na jih. Podle jejích rodičů měla být dnes večer u nějaké přítelkyně v Saint Ives.“

„Ale místo toho zabloudila sem?“

Hammond přikývl. „Tak nějak. Dva chlapci od vojenské policie, co se starají o bezpečnost, našli za jedním z hangárů večerní kabelku. Byl v ní lístek na dnešní taneční zábavu a legitimace na autobus s fotografií, na které je podobná dívka – tedy její snímek, jak asi vypadala, když byla ještě naživu.“

„Takže jste byl uvnitř, co?“

Hammond si uvědomil, že ta otázka má silný podtext. Na svou obranu zvedl ruku. „Ne, ne. Dokonce i u letectva Spojených států se něco dozvíme o tom, jak zachovávat místo činu nedotknuté.“

Sam přikývla. „To ráda slyším.“

„Jen jsem nahlédl dveřmi. To mi stačilo.“

Sam si pomyslela, že neměl vlastně udělat ani to, ale nechala to bez dalšího komentáře být.

„Ti vaši maníci v těch bílých kombinézách jsou z technického oddělení, viďte? Teď jsou uvnitř. Vypadá to, že vědí, co dělají.“

Sam se maličko naježila. „To tedy určitě vědí. Podezříváte někoho?“

„Jednoho z našich, bohužel. Mladého poddůstojníka jménem Ray Strachan, je to zdravotník. Podle chlapců, kteří s ním bydlí na ubikaci, už s ní pár týdnů chodil, ale ona nechtěla, aby se o tom vědělo – její rodiče z nějakého důvodu Američany nesnášejí. Když zábava skončila, odešel s ní a od té doby ho už nikdo neviděl.“

„Bydlí na základně?“

„Jo. Prohledali jsme jeho pokoj, ale nikde nebylo nic, co by nám pomohlo. Nechal tam úplně všechno, takže to vypadá, že musel mít hodně naspěch, když odcházel. Naši muži ho hledají v terénu.“

„A co britská policie?“

„My hledáme uvnitř základny a oni obstarávají to ostatní.“

Když došli na místo činu, Sam si všimla, že páska, která prostor ohraničovala, sestávala z dlouhých tenkých pásů vlajkoviny s hvězdami a pruhy a se slovy ‚Šťastný nový rok‘, které na nich byly vytištěny v pravidelných intervalech. „Takováhle páska se hned tak nevidí,“ poznamenala.

Hammond se zatvářil poněkud rozpačitě. „Nic jiného tu zrovna nebylo. Zbylo to ze silvestrovských oslav. Ono se něco podobného na základně nestává zase tak často. Na vašeho důstojníka, který má na starosti zabezpečení místa činu, to moc velký dojem neudělalo.“

„Ne, to by se od něj ani nedalo čekat.“

„Už zařizuje, aby tam bylo něco formálnějšího. Měl by tu s tím být co nevidět.“

Sam se usmála, když si v duchu představila výraz na tváři Colina Flanneryho v okamžiku, kdy uviděl americkou verzi značkovací pásky. On si na řádném postupu obzvlášť zakládal.

Na místě, kde se našlo tělo, panoval stejný chaos jako obvykle, jen se tentokrát zdálo, že se tu pohybuje dvakrát tolik lidí, kteří se chtějí zapojit do vyšetřování, než bylo běžné. Byli jako mravenci, cílevědomě se pohybující sem a tam, každý se svým vlastním posláním. Jedovatě zbarvená světla a plastikové vaky na doličné předměty jim ulpívaly na prokřehlých rukou. Kromě techniků v bílých kombinézách tu byla také obvyklá sestava důstojníků z kriminálky s bezvýraznými obličeji, kteří se cítili o to hůře, o co nečekaně ji je vytáhli z postele. Obzvláště ti, kteří byli v noci předtím na svém obvyklém tahu po hospodách, přičemž pravděpodobnost takové situace byla u nich dosti vysoká. V okolí místa činu se pohybovali i příslušníci speciálních operačních jednotek, mohutní, tvrdě vyhlížející chlápci s vlněnými klobouky staženými až na uši, kteří za občasného pokleknutí prováděli shromažďování otisků a obvyklé pátrání po základně a svými dlouhými holemi prozkoumávali nejbližší křoví a podrost v naději, že zde naleznou rozhodující důkaz. Aby situace nebyla tak jednoduchá, také příslušníci americké vojenské policie projevovali snahu zapojit se do vyšetřování a chtěli přispět přihlížením, ale též radou či vydáváním vlastních pokynů. Toto byla největší událost, která se na základně za celé roky přihodila, a i když vyšetřování bylo záležitostí britské policie, byli odhodláni nenechat se z něj úplně odstrčit.

Sam se zastavila na okraji vyznačeného prostoru. Flannery k ní přistoupil a podal jí ochranný oděv. Natáhla si kombinézu rychle přes své šaty a vklouzla do ochranných galoší.

„Jak daleko jste se, Coline, dostali?“

„Zaznamenali jsme již všechny teploty, kromě teploty těla, samozřejmě. Mysleli jsme si, že tu raději přenecháme vám. Jako obvykle je už uvnitř nainstalováno osvětlení a vyfotografovali jsme tělo, podlahu a stěny a položili jsme dovnitř nášlapné desky, abychom ochránili případné stopy na podlaze.“ Nášlapné desky byly v případě vraždy, jako byla tato, nanejvýš důležité. Byly to nevelké vyvýšené podlážky, obvykle vyrobené z umělé hmoty, které se rozmístily po místě činu a zabránily tak jakémukoli přímému kontaktu s podlahou, čímž se uchovaly veškeré důkazy, které se mohly pod nimi skrývat, pro vědeckou expertizu.

„Bylo tam již několik otisků bot, ale pokud jsme vyrozuměli, pocházejí od oněch dvou amerických policistů, kteří ji našli.“

„Podařilo se vám je zajistit?“

Flannery přikývl. „Máme všechno zjištěné a označené.“

„A co tělo?“

„Její ruce a chodidla byla opatřena ochranným obalem a s viditelného povrchu těla byly sejmuty všechny částice. Bylo to dosti obtížné. Není právě v nejlepším stavu.“

„Tak to bychom měli.“

Sam byla nedočkavá, aby se už pustila do práce. Sehnula se, aby podlezla pod páskou a zamířila ke skladišti, ale Flannery měl ještě něco na srdci.

„Je tam ještě Arthur Knight. Už by mu to nemělo dlouho trvat. Ještě prohlíží tělo, jestli na něm nejsou nějaké otisky.“

Sam ještě v chůzi mávla rukou směrem za sebe, aby věděl, že ho slyšela, a Flannery už zase šel po další práci. Vtom se vedle ní objevil Tom Adams s vrchní inspektorkou Harriet Farmerovou a Sam se celá nastražila. K jejímu překvapení se však první várka pokynů a otázek nesesypala na její hlavu, ale na Hammonda, který také podlezl pásku a vydal se za ní.

„Major Hammond?“ ozvala se zostra Farmerová.

Hammond byl okamžitě ve střehu.

„Chci jména osazenstva celé základny včetně jejich adres. Také chci vědět, kdo všechno navštívil základnu během posledních dvaceti čtyř hodin, a to generály počínaje a popeláři a uklízečkami konče.“

Hammond přikývl a z horní kapsy saka vytáhl poznámkový blok.

„Chci také vědět, kdo má povolení k vstupu na základnu, ať již tu v poslední době byl, či nikoli.“

Hammond si vše v rychlosti zapisoval a Farmerová pokračovala: „A také to, zda tu došlo za poslední tři měsíce k narušení bezpečnosti a jména těch z osazenstva, kteří se objevili na místě činu před naším příjezdem.“

Hammond nebyl požadavky Farmerové nijak zvlášť nadšen. „Je všechno tohle opravdu nezbytné, vrchní inspektorko? Myslím, že můžeme předpokládat, že víme, kdo tu vraždu spáchal. Nebylo by lépe počkat, dokud ho nedostaneme?“

Farmerová se na něj přísně podívala. „Předpoklady vedou do pekla, majore. Máte mé příkazy a velmi bych ocenila, kdybyste se mnou spolupracoval.“

Odvrátila se od něj a promluvila na Adamse: „Tome, jděte a dohlédněte na to, aby už byly všechny pátrací skupiny v terénu. Povolejte si další lidi, budete-li je potřebovat. Byly už zajištěny letiště a přístavy?“

Adams přikývl.

„Dobře. Takže můžeme začít s výslechy od domu k domu v nejbližších vesnicích. Strachan se může skrývat v jedné z nich.“

„Přesně tak.“

Farmerová zavolala na Hammonda, který už se rychle vzdaloval směrem ke své kanceláři, aby splnil první řadu jejích příkazů. „Ještě jedna věc, majore. Chci také vědět jména všech, se kterými se Strachan stýkal, přátel, rodiny, lidí, kteří s ním pracovali, dívek, se kterými spal!“

Zvedl ruku na znamení, že rozuměl, a zmizel ve tmě, do níž byl ponořen zbytek základny. Farmerová se podívala dolů na své hodinky a potom na Sam. „Jsem z toho celá pryč. Dostavila jste se už za půl hodiny po inspektoru Adamsovi.“

Farmerová měla zvláštní schopnost vědět vždy, co se kde děje, obzvláště když šlo o její tým. To, co Sam dráždilo, byl uštěpačný způsob, jakým dávala člověku najevo, že to ví. Sam odhadovala, že jí to dává pocit moci a uspokojení z ovládání druhých.

Vrchní inspektorka pokračovala: „Doufám, že jste nikde nepřekročila povolenou rychlost,“ a usmála se na ni. Z nějakého důvodu Sam nezaznamenala v úsměvu a v poznámkách Farmerové jejich obvyklý jízlivý podtext, ale asi to bylo tím, že se stávala k jejím způsobům imunní.

Zároveň si ale uvědomila, že tohle není ta nejvhodnější chvíle na úvahy tohoto druhu. Rychle vstoupila do skladiště a opatrně našlapovala na jednotlivé desky, když zamířila ke Knightovi, který se krčil vedle těla, baterku v jedné ruce a lupu v druhé. Místnost připomínala jatka a zápach byl už teď velice silný. Krev, která vytryskla a pak vytékala z těla, se rozlila po podlaze jako rudý koberec a její sraženinu zachytil až okraj dveří. Stěny, strop a většina vybavení byly postříkány krvavými praménky či skvrnami. Příšerné, ale podivuhodně podmanivé vzorce se rozstříkly po každém povrchu jako nějaký moderní obraz, na kterém byla ztvárněna umělcova představa pekla.

Knight vzhlédl. „Dobré ráno, Sam. Rád vás tu vidím.“

Posadila se na bobek vedle něj. „Máte něco?“

„Copak to, v celém skladišti se to otisky jen hemží – budeme jich muset určit celou spoustu – ale na těle jich moc není. Kousek polovičního otisku tady.“

Označil místo přímo pod levou paží Mary Westové. „Ale i ten je rozmazaný, takže pravděpodobně jen těžko budeme hledat, komu patří.“

„Dokonce i když budete mít otisky podezřelého?“

„To záleží na tom, kolik srovnatelných bodů tam bude. Soudy jsou stále ještě dost legrační, pokud jde o tyhle věci. Na druhé straně ale nakonec nemusí patřit samotnému pachateli.“ Z tónu hlasu mu zazněl sarkasmus. „Vždyť víte, jak jsou lidi celí žhaví pomáhat.“

„Měli by mít záznam všech, kdo vstoupili dovnitř a zase odešli, takže by to snad zase nemělo být tak těžké určit, které otisky jsou čí.“

„Mohou mít klidně záznam, ale docela rád bych věděl, kolik lidí se sem jen tak mrklo, než s tím zaznamenáváním vůbec začali.“

Sam smutně pokývala hlavou. V dokonalém světě by nebyly žádné takové problémy, ale místa činu byla vždy na hony vzdálena dokonalosti, čehož si je každý zástupce obhajoby, který jen trochu za něco stojí, moc dobře vědom.

„Viděl jste její šaty?“

Prstem ukázal na pokroucenou plastikovou židli vedle těla. Na ní, pečlivě složená, byla sukně Mary Westové, její blůza a sáčko a na něm navrch, opět pečlivě složené, ležely podprsenka, podvazky a punčochy. „Její spodní kalhotky a boty chybí.“

„Zůstaly pravděpodobně někde venku.“

„Snad, možná. Proč byste řekla, že jsou ty šaty složené?“

Sam o tom chvíli uvažovala. „Mohla to udělat, aby si je neumazala a nezmačkala, až budou skotačit po skladišti.“

Knightovi se to ale moc nezdálo. „Možná že ano, ale já si myslím, že je to trošičku divné. Za mých časů to byla jedna vášeň a k čertu s tím, kde skončily vaše šaty.“

„No a to já si vždycky myslela, že jste ještě panic.“

Zvedl oči a zasmál se. „Tak, a je to. Skončil jsem. Je celá vaše. Jen ještě prohodím pár slov s Flannerym o tom, jak by se mělo s tělem zacházet, až ho budou odvážet. Snažte se zajistit, aby se ten otisk, který tam je, úplně nesmazal.“

„Už jste si ho vyfotografovali?“

Přikývl. „Ale stejně, nic nemůže být takové jako skutečný otisk. Uvidíme se později.“

Na cestě ke dveřím Knight na chvíli zaváhal. Hlavou kývl směrem ke stěně za hlavou Mary Westové a řekl: „Možná že budete mít chuť podívat se i tamhle na to, když vám zbyde chvilka. Je to hrozně divné, hrozně divné.“

Sam se podívala směrem, kam se stočil jeho pohled. Namalované něčím, co v tomto stadiu odhadovala, že je krev Mary Westové, bylo poslední písmeno řecké abecedy, omega – SI. Jeho význam byl Sam ihned patrný, neboť věděla, že to je symbol pro konec a zánik světa. Jeho přítomnost za těchto okolností byla zcela jistě zlověstným poselstvím. Nevšimla si ho, když do skladiště vstoupila, protože se její pozornost soustředila na Knighta a tělo Mary Westové. Nyní přistoupila k symbolu blíž a zjistila, že je namalován okolo starého zrezivělého hřebíku. Co však upoutalo její pozornost, nebyl ani tak ten hřebík, ale proužek bílého papíru, který byl na něm zachycený.

Sám o sobě nepředstavoval nic neobvyklého, ale okolo něj byly všude stříkance od krve. Až k samotnému hřebíku navazovaly a dotvářely očekávaným způsobem vzorce, které byly všude okolo. Na stěně vytvořily kapky plochý oblouk, přičemž obraz rozstříknutých kapek byl hustší na jeho dolním konci a směrem vzhůru se ztenčoval, což určovalo, kterým směrem se nacházel nástroj, od kterého se kapky rozlétly. Takový vzor se obvykle vytvářel při plynulém pohybu nože nebo nějakého tupého předmětu, z jehož okrajů se při máchnutí kapky oddělovaly. V tomto případě se však zdálo, že značná část vzorce chybí. Stopy po kapkách začínaly poměrně silně na dolním konci oblouku a postupně se vytrácely, jak se čára, naznačující směr pohybu, zvedala vzhůru. Avšak ve vytvořeném vzorku byla mezera a teprve za ní několik málo tenkých rozptýlených praménků a cákanců doplňovalo celkový obraz. Sam se mohla jen dohadovat, že na hřebíku byl zřejmě připevněn nějaký předmět, pravděpodobně list papíru, který byl nějakou dobu po vraždě kýmsi odstraněn. Rozhlížela se po podlaze všude v okolí, ale nic, co by mohlo tím předmětem být, neviděla. Zajímalo by ji, zda Flannery nebo někdo z jeho techniků už ten předmět odstranil, než přišla. V tom případě by to bylo od nich velice nedbalé, že tam zanechali malý zbyteček. Ne, nakonec došla k závěru, že ten papír byl stržen po vraždě, ale bez péče, s jakou by to byl provedl kterýkoli člen Flanneryho týmu.

V ideálním případě by měl být útržek vyfotografován na místě nálezu, ale vzhledem k jeho choulostivému umístění se Sam rozhodla, že ho pro jistotu sundá a bezpečně uloží. Vytáhla si z kabely pinzetu, opatrně pinzetou stáhla útržek papíru z hřebíku a vložila ho do malého plastikového sáčku na doličné předměty, které nikdy neopomněla mít v zásobě ve své lékařské brašně. Když s tím byla hotova, vrátila se zase k tělu dívky. Byla s ním teď sama. Chvilku nad ním zůstala stát a očima prohlížela každý centimetr a dělala si předběžný úsudek.

Nezahlédla tu dívku náhodou na taneční zábavě? Možné to bylo, ale klidně se mohla i mýlit. Včera večer tam tančily desítky jí podobných děvčat a Sam byla příliš soustředěná na sebe, než aby si pozorně všímala kterékoli z nich jednotlivě. Přeběhl jí mráz po zádech, když si vzpomněla na všechen ten smích a rozjaření, které se jich všech zmocnilo a které prožívali právě v době, kdy toto nešťastné mladé stvoření prohrávalo svou bitvu o život.

Tělo Mary Westové leželo dále ode dveří do skladiště. Byla nahá. Hlavou ležela směrem ke stěně naproti dveřím. Břicho měla rozpárané a vnitřnosti vyvržené ven. Soudě podle množství krve v místnosti došla Sam k závěru, že dívka byla ještě naživu, když to někdo prováděl. Celé její tělo bylo pokryto sraženou krví. Stěna vedle těla a zbytky starého stolu na stolní tenis nad její hlavou byly postříkány krví. Stříkající krev vytvořila na jejich povrchu dlouhé vzorce, které směrem od těla slábly.

Z pečlivé prohlídky krvavých stříkanců na zdi Sam mohla usoudit, že tělo bylo rozříznuto jediným mocným tahem ostrého nástroje vedeným plnou silou a začínajícím nad stydkou kostí a táhnoucím se vzhůru k spodní části kosti hrudní. Zde síla, s jakou byl řez proveden, způsobila, že se nůž odklonil od kosti a sjel nahoru vpravo, když se zbavil zábran kůže a svalů. Otevřela svou kabelu, natáhla si chirurgické rukavice a vzala do ruky magnetofon.

Klekla si vedle těla a začala diktovat svá pozorování. „Místnost skladiště, základna amerického letectva v Leeminghallu, 4.45 ráno, neděle 22. května 1996. Na místě činu je též přítomen major Bob Hammond z vojenské policie amerického letectva, zajišťující bezpečnost základny, vrchní inspektorka Farmerová, inspektor Adams, policejní důstojníci Colin Flannery, zabezpečující místo činu, a Arthur Knight z oddělení snímání otisků. Jde o tělo dobře vyvinuté bělošky ve věku okolo dvaceti let.“

Sam přejela rukou hlavu, obličej a krk. „Tělo je ještě na dotek teplé.“ Ze své výbavy vyjmula teploměr a zastrčila ho do levého podpaží Mary Westové. Pak uchopila její pravou paži a pohybovala jí nahoru a dolů v lehce krouživém pohybu, než ji opět položila na místo.

„Známky rigor mortis ještě nejsou patrné. Hluboká rána zasazená nezjištěným ostrým nástrojem se táhne od hrudní kosti k výběžku stydké oblasti. Tělo bylo surovým způsobem otevřeno, čímž došlo k obnažení vnitřních orgánů. Větší část obsahu břišní dutiny – žaludek, tenké i tlusté střevo – leží vyhřezlá mimo dutinu, některé části dosahují až na zem.“

Sam neviděla takové zranění už drahnou dobu. Jedině když k nim došlo důsledkem vážné automobilové nehody nebo bombového útoku, kdy oběť a vrah byli obvykle vzdáleni kilometry jeden od druhého. Tato zranění však byla zjevně provedena nejen zblízka, ale přímo tváří v tvář oběti se všemi hrůzami, a tím nabyla na přitažlivostí, kterou musel čin pro vraha představovat.

„Tělo je tak silně poškozeno, že v tomto okamžiku není možno dělat další závěry, ale jeví se jako pravděpodobné, že některé orgány byly odstraněny.“ Byl to poněkud unáhlený soud, ale na základě toho, co viděla, si byla jistá, že má pravdu.

Vstala a složila si věci do kabely a pak se ještě jednou zadívala na tělo Westové. Už teď existovalo mnoho, mnoho nejasností, na které chtěla znát odpověď. Mohla klidně hádat, co si policie už teď myslí. Strachan si ji sem přivedl, aby s ní měl sexuální styk, ona protestovala, pohádali se a on ji pravděpodobně znásilnil a zabil v záchvatu sexuálního zklamání. Pokud by to ale udělal Strachan, tak se opravdu důkladně postaral o to, aby úplně všichni věděli, že to byl on. Byl nepochybně tou poslední osobou, se kterou byla viděna. Proč však byly tak pečlivě složeny ty šaty? Kdyby ji byl znásilnil, proč by si dal takovou práci s jejími šaty? Navíc co dělala její kabelka na druhé straně letecké základny? A proč ji Strachan zabil s takovou divokou brutalitou?

Ne. Tahle vražda byla důmyslně naplánována, připravena a promyšlena. Třeba byla Mary pečlivě vybrána, sledována a nakonec brutálně zavražděna. Sam znenadání pocítila přítomnost velkého zla, jako kdyby něco z vraha ve skladišti zůstalo. Bylo to tak silné, že ji to přimělo rozhlédnout se rychle po místnosti a pátrat po přítomnosti někoho, o kom věděla, že tam není. Cítila, jak se roztřásla. Toto nebyla práce nezvladatelně zamilovaného poddůstojníka letectva. Šlo o něco daleko zlověstnějšího.

Z ničeho nic začala na ni atmosféra uvnitř skladiště působit klaustrofobicky a děsivě. Cítila, jak ji polévá horko. Popadla kabelu a vyběhla ven, a jak pospíchala, téměř při tom sklouzla z jedné nášlapné desky.

Venku se Sam ulevilo, když na obličeji ucítila závan čerstvého vzduchu, a hluboce se nadýchla. Na chvilku se opřela o stěnu skladiště, aby se vzpamatovala, a nabírala do plic vydatné doušky vzduchu.

„Jste v pořádku?“ Ucítila, jak ji Farmerová stiskla paži, což bylo něco, co ještě nikdy dosud neudělala.

Sam přikývla a jemně odtáhla ruku. „Ano, nic mi není. Jen tam uvnitř bylo moc velké horko.“

Farmerová přikývla. „Našla jste něco?“ Zeptala se už zase zcela věcně.

Sam se rychle vrátila opět do reality. „Ještě ne. Musíme ji dostat do márnice.“

„Příčina smrti?“

Sam cítila, že jí něco přece jen musí říci. „Aniž bych chtěla konstatovat to, co je nabíledni, zemřela na následky řezné rány nožem, přičemž jí někdo vyvrhl vnitřnosti, ale to je asi tak všechno, co vám v této chvíli mohu říci. Našli jste nějakou stopu po vražedné zbrani?“ Farmerová zavrtěla hlavou.

„Říkala jste, že někdo našel její kabelku vzadu za jedním hangárem. Našli i něco jiného?“

„Jedny dámské kalhotky. Předpokládáme, že patří Westové, ale bude je třeba ještě identifikovat.“

„Kalhotky? A v jakém byly stavu?“

„Byly roztržené. Vypadají, jako by je někdo násilím strhl. Jo, a byla na nich krev.“

Čím více se toho Sam dovídala, tím více otazníků zůstávalo nezodpovězených. Obrátila se na Flanneryho, který se k nim právě přidal. „Byla v okolí těch kalhotek nějaká krev?“

Přikývl. „Trochu. Máme vzorky z toho místa a kalhotky byly uloženy jako doličný předmět.“

Sam moc spokojená nebyla. „Jak daleko je od hangáru sem ke skladišti?“

Flannery se na chvilku zamyslel. „Dvě stě až tři sta metrů.“

Mozek jí začal pracovat jako o závod. Takže není vyloučeno, že Westová byla zavražděna u hangáru a její tělo mohlo být přeneseno do opuštěného skladiště. Ale ona byla naživu, když byla rozříznuta – o tom byla Sam přesvědčena – a navíc to nevysvětlovalo ty složené šaty. Kdyby z ní vrah strhl kalhotky u hangáru, tak proč ne také ostatní šaty? Pravděpodobně ji tam znásilnil a pak ji odtáhl do skladiště, aby ji lam zavraždil? Všechno to bylo těžko vysvětlitelné. Čím více toho Sam věděla, tím zmatenější jí to připadalo.

Zeptala se: „Už se našly její boty?“

Flannery zavrtěl hlavou. „Ještě je hledáme. Však ony se objeví.“

Sam už nedokázala vymyslet nic, co by mohla v tuhle chvíli říci, a uvědomovala si, že ona, stejně jako ostatní, bude muset počkat, až bude mít výsledky z post mortem, aby se dozvěděla více. Podívala se na hodinky. „Post mortem v deset dopoledne, jestli vám to všem vyhovuje?“ Všichni zakývali na souhlas.

Vysvlékla se z ochranné kombinézy a galoší a podala je zpátky Flannerymu. „Coline, myslím, že byste mohl tu břišní dutinu nějak páskou přelepit, aby se, až ji budou přenášet, nic neztratilo.“

„To nebude žádný problém.“ Zavolal na jednoho z chlapců ze svého technického týmu a vydali se spolu ke skladišti.

V časných ranních hodinách téhož dne klopýtal po cestě vedoucí k Saminu venkovskému domu nějaký muž. Řidič taxíku nebyl ochotný zajet uprostřed noci na nerovnou prašnou cestu, takže byl jeho zákazník donucen taxi opustit již na hlavní silnici a dojít zbytek cesty pěšky. Když konečně dorazil až k domu, byla ještě tma, ale s tím on počítal. Jakmile zahnul na příjezdovou cestu, rozsvítilo se bezpečnostní osvětlení, nejprve zablikalo a pak se rozzářilo ostrým světlem, až ho na okamžik úplně oslnilo a vrhlo za ním dlouhý tenký stín.

„To nebude dlouho trvat,“ prolétlo mu hlavou. Došel až k hlavním dveřím a stínil si při tom rukou oči, aby si nejprve přivykly ostrému světlu. Hlasitě zaklepal a vyčkával. Když se ani po chvilce nic nedělo, zkusil to znovu. Tentokrát stlačil zvonek a držel na něm prst silně a dlouho. Slyšel, jak se jeho hlasité drnčení rozléhá uvnitř domu. Když už držel tlačítko zvonku tak dlouho, že by to vzbudilo i mrtvého, opět ho pustil a chvíli čekal. Stále se nic nedělo. Žádné světlo se nerozsvítilo, žádné zvuky kroků spěchajících po schodech dolů se neozvaly.

Najednou bezpečnostní osvětlení opět zablikalo a potom zhaslo a zanechalo muže i příjezdovou cestu v naprosté tmě. Umíněně obešel celý domek až k zadnímu vchodu. Měsíc mu při tom sloužil jako lucerna. Zkoušel, jestli nebude otevřené nějaké okno, zda se nenajde nějaká zástrčka, která zůstala špatně dovřená, rozbitá tabulka skla, kterou ještě nebyl čas znovu zasklít. V jednu chvíli dokonce zauvažoval o tom, zda by nestálo za to nějaké okno rozbít, ale uvědomil si, že dům bude nejspíš vybaven alarmem. Rozhlédl se po zahradě a zahlédl tam kůlnu. Nebude to ostatně poprvé, kdy v nějaké kůlně přespí, a po pravdě řečeno, některé z nich mohou být stavěné tak, že skýtají docela slušné pohodlí. Zamířil k ní a zkusil vzít za kliku. Dveře nebyly zamčené. Vstoupil do ztemnělého vnitřku kůlny a zavřel za sebou dveře, hodil kufr na zem a usadil se, aby tam počkal, než se Sam vrátí domů.

Svítání již pomalu rozjasňovalo ztemnělý obzor cambridgeské krajiny, když se Sam dostala domů. Hned jak její Range-Rover zabočil z hrbolaté polní cesty na příjezdovou cestu k jejímu domu, uslyšela se značným potěšením známý křupavý zvuk štěrku pod koly vozu. Bezpečnostní osvětlení posazené vysoko na štítové zdi se poněkud nesměle rozsvítilo, na chvilku zaváhalo a pak s hlasitým puknutím zhaslo a potopilo příjezdovou cestu do tmy, jak praskla žárovka. Už týdny se chystala, že ji vymění, neboť si byla vědoma, že už se musí blížit přirozený konec její životnosti, ale nikdy se jí nepodařilo si na to najít čas. Požádat Toma, aby to udělal, nemělo žádný smysl. Byl asi tak šikovný na domácí práce jako ona. Došla k závěru, že to, co skutečně potřebuje, je nějaký údržbář. Někoho, kdo by se občas zašel podívat, co je třeba udělat, co se týče nejrůznějších oprav nebo výměn, které člověku ztrpčují život.

Zalovila v kabelce a snažila se najít klíče od domu. Jelikož si byla vědoma, že jsou klíče její slabou stránkou, měla zásadně klíče od domu a od auta pěkně odděleně. Ne že by tak ztrácela klíče méně často, ale když už k tomu došlo, alespoň neztratila úplně všechny najednou. Jednu dobu zkoušela nechávat si náhradní klíče pod jedním z kamenů na zahradě, když ale pak zapomněla, pod kterým to bylo, musela si přiznat, že se v jejím nápadu objevila malá chybička. Ani teď, o šest měsíců později, se jí nepodařilo je znovu najít.

Konečně ze své objemné kabelky klíče od domu vydolovala. Skrývaly se pod nánosem obalů od žvýkaček a starých parkovacích lístků v jedné z nesčetných postranních kapes. Otevřela jimi dveře, rozsvítila vypínač v předsíni a její nízký strop a ne zcela rovné stěny se zalily příjemným osvětlením. Pak teprve za sebou zabouchla těžké dubové dveře a ztěžka se o ně opřela.

Byla úplně vyčerpaná. Nebylo to jen kvůli fyzickému vypětí její práce, i když s postupujícími lety jí to připadalo stále těžší se donutit vstát tak brzy ráno z postele jen proto, aby se mohla pustit do práce třeba na promrzlém poli nebo na nějakém jiném stejně nehostinném místě. Pakliže smrt nenastala jako následek nějaké domácí vraždy, což se stále ještě dosti zhusta dělo, těla se obvykle nacházela na těch nejodpudivějších místech, kde se jich vrah či vrahové zcela bez okolků zbavili ve snaze zakrýt usvědčující důkazy co nejdéle.

Během let se Sam přesvědčila o tom, že zbavit se těla je daleko obtížnější, než si lidé představují. Přišla do styku s případy, kdy ve snaze tělo zničit bylo použito všechno možné od rozčtvrcení přes zakopání až po sudy s kyselinou. Téměř v každém z těch případů však něco zbylo. Musela připustit, že občas toho mnoho nebylo, ale často to bylo dost na to, aby mohla policie odněkud začít vyšetřovat.

Znaveně se odlepila ode dveří, pověsila si kabát a vlekla se chodbou do kuchyně. Kuchyňským oknem se zahleděla na zahradu. (Bylo tam tolik práce. Jako ostatně vždy.) Chtěla ze sebe setřást ty poslední hodiny, zapudit to, čeho tam byla svědkem. Nebyla nábožensky založená, nevěřila v žádnou všemocnou Bytost, která je zodpovědná za každý jednotlivý život a která řídí každé lidské hnutí, ale poprvé ve svém životě pocítila existenci samotného čirého zla. Bylo to téměř hmatatelné, jako nějaká neviditelná, síla, která číhala, aby ji obklopila a zmocnila se jí. Ačkoli si to v tu chvíli nepřipustila, velice ji to naplnilo strachem, obzvláště poté, co ji Knight nechal na tom místě samotnou. Nebylo divu, že byla tak vyčerpaná, strach přináší větší únavu než ta nejnamáhavější tělesná činnost.

Když se mrkla na hodiny na zdi, usoudila, že už nemá cenu vracet se do postele. Rozednilo se natolik, že na práci už bude dostatečně vidět, a tak se rozhodla, že si jako druh terapie zvolí nějakou činnost na zahradě. Přezula se do holinek a pustila se na druhý konec zahrady, aby dodělala nějakou práci, kterou tam předešlé odpoledne začala. Rýč stále ještě trčel v těžké jílovité půdě vedle díry, kterou tam vykopala pro chudinky violky, dosud ještě uvězněné v květináčích, jak je tam předchozí odpoledne opustila.

Velice nerada nechávala nářadí venku a obvykle byla až puntičkářsky důsledná, když šlo o to je očistit a namazat. Tom však za ní tehdy přijel domů v jedné ze svých bláznivých nálad a vtrhl do zahrady, vzal ji do náruče a odnesl nahoru do ložnice, přičemž řval jako Tarzan a zastavil se jen na tak dlouho, aby stačila odkopnout své zablácené boty. Snažila se protestovat, ale on nebyl ochoten ji poslouchat. Zahradničení zkrátka nesnášel a o rostlinách už nevěděl vůbec nic.

Sedla si na bobek a pozorně si violky prohlížela. I když byly ponechány na pospas odpolednímu slunci a poněkud utrpěly nedostatkem vody, nebyla na nich patrná žádná nenapravitelná škoda. Sklonila se a nosem se přiblížila až k jedné z nich a zhluboka vdechla. Kdyby tak dokázala jejich vůni uzavřít do nějakých lahví, musela by z ní být milionářka. Pak vytáhla rýč ze země a chystala se dokončit hloubení jámy, kterou začala rýt před tím, než ji její láskychtivý milenec přerušil.

Hluk vycházející z kůlny nebyl příliš hlasitý, ale byl naprosto zřetelný. Něco tam spadlo nebo se převrhlo. Sam to překvapilo, protože byla s udržováním pořádku uvnitř kůlny velmi pečlivá. Zůstala chvíli stát a pozorovala vratkou dřevěnou konstrukci a zvažovala, co má dělat. Normálně by ji podobný rámus nechal úplně klidnou, ale byla stále ještě rozrušená z ranních událostí, a tak jí po této noci nahánělo strach všechno, co vydávalo nějaké zvláštní zvuky. Nakonec se pomalu vydala po cestičce z břidlicových kamenů a pak zahradou ke kůlně. Rýč přitom držela vysoko nad hlavou napřažený jako kopí nebo hůl, připravená na cokoli, co by mohlo vyběhnout zkroucenými a rozbitými dveřmi ven. Už měla dnešní noci jeden nepříjemný zážitek a to jí stačilo až až.

Když došla ke kůlně, natočila hlavu tak, aby se uchem přiblížila ke škvíře mezi dveřmi a sloupkem zárubně. Pozorně napínala uši, jestli se jí tak nepodaří přijít na to, co by se mohlo uvnitř skrývat. Měla podezření, že by to mohlo být nějaké zvíře. Tím, že bydlela na venkově, si už zvykla na nejrůznější zvuky, které vydávala volně žijící zvířata z okolí. Liškami počínaje, které vydávaly zvuky podobné dětskému pláči, až po pářící se ježky, jejichž vášnivé bručení znělo, jako by přicházelo z jiného světa. Rozhodla se, že prudce rozrazí dveře a postaví se k jedné straně. Doufala, že ať už se uvnitř skrývá cokoli, uvidí to svou šanci uniknout a spasí se útěkem.

V jedné ruce držela napřažený rýč a druhou popadla zámek na dveřích kůlny, připravena rozrazit dveře.

Neviditelné ručeji uchopily zezadu, zvedly ji ze země a vyhodily ji vysoko do vzduchu. Sam upustila rýč, zaječela a mávala rukama hlava nehlava v naději, že zasáhne útočníka nebo se jí podaří ho od sebe odstrčit. Zdálo se jí, že to trvá celou věčnost, než dopadla zase na zem, ale stále ji někdo pevně držel v pase a silně ji přitiskl k mužskému tělu.

„Jen klid, jen klid. Nic se neděje, to jsem já, to jsem já!“

Tomův hlas byl klidný a ubezpečující, ale Sam se k němu otočila celá rozezlená.

„Kdy se konečně přestaneš chovat jako puberťák a začneš se chovat přiměřeně ke svému věku?“ křičela na něj.

On se ale zjevně nijak nehodlal kát. „Uklidni se. Byla to jen taková legrace.“

„S tebou to je vždy ‚jen taková legrace‘. Chovej se jako dospělý! Já nejsem žádná hračka. Připlížíš se za mnou uprostřed podělaný noci…“

„Už je ráno,“ opravil ji k její velké nelibosti.

Zcela jeho poznámku ignorovala, „…popadneš mne zezadu, vyděsíš mě tím k smrti a pak čekáš, že se budu mlátit smíchy? Tak to tedy je mi nesmírně líto, ale já jsem v tomhle případě úplně ztratila svůj smysl pro humor!“

Z kůlny se opět ozval ten zvuk, tentokrát ale hlasitěji. Ať už byl uvnitř kdokoli nebo cokoli, byl zcela zjevně jejich hádkou vyrušen. Tom se podíval tázavě na Sam.

Sam ukázala prstem na kůlnu a řekla: „Něco nebo někdo v té kůlně je.“

Kývl, že rozumí. Jednou rukou ukázal Sam, aby šla kousek dál. Druhou rukou dveře prudce otevřel a vstoupil dovnitř. Ihned se ozvaly zneklidňující zvuky zápasu.

„Pojď sem, ty hajzle!“

Sam popadla rýč a zvedla ho nad hlavu, připravena s ním udeřit kohokoli, kdo by vyšel ven, nebude-li to Tom. Rvačka pokračovala.

„Nech mě ksakru bejt!“ Hlas to byl zcela jasně nějakého Ira a na okamžik si Sam myslela, že ho poznává.

„Necukej sebou, ty zatracenej irskej posero.“

Dveře, které se předtím samy zavřely kvůli tomu, jak byla kůlna nakloněná, se zase prudce otevřely a ven na cestičku se z ní vypotácely dvě mužské postavy zaklíněné do sebe.

„Sam,“ zalapal po dechu jeden z nich, „mohla bys laskavě říci tomu svému příteli lidoopovi, aby mě nechal na pokoji?“

Saminy oči se doširoka otevřely, když si uvědomila, kdo to je. „Liame, jsi to ty?“ přesvědčovala se.

Tom uvolnil sevření a podíval se na ni. „Ty toho spratka znáš?“

Sam přikývla. „Bohužel jo.“

Tom pustil Liamovu paži, která byla až dosud násilně přidržována v polovině jeho zad, a postrčil ho vpřed. Liam od něho rychle odstoupil až do květinového záhonu a klepal při tom rukou a zároveň si ji třel.

Tom si ho podezřívavě měřil očima. „Co jste dělal v té kůlně?“

„Staral jsem se o své, to jsem tam dělal.“

Tom udělal krok vpřed a Liam udělal další krok dál od něj.

Sam se spěšně postavila mezi ně a zeptala se: „Proč jsi mi nedal vědět, že přijedeš?“

„Vždyť jsem ti napsal,“ řekl nevraživě Liam. „Poslal jsem ti pohled. Byl na něm obrázek Blarneyského kamene.“

„Já vím, bylo to velmi výmluvné znamení, ale to už jsou celé měsíce. A nemohl jsi přijet v nějakou slušnou hodinu?“

„Letadlo z Dublinu mělo zpoždění, takže jsem zmeškal vlak atd. A kromě toho mě znáš, rád si s věcmi dávám na čas.“

Sam zavrtěla hlavou a shovívavě se usmála. „Tak a teď pryč ze zahrady, než naděláš ještě víc škody.“

Když si Liam znovu stoupl na cestičku, k Tomově velké nelibosti ho Sam políbila na tvář. „No, ale jsem ráda, že tě zase vidím,“ řekla. „Co jsi vlastně dělal v té kůlně?“

„Nikdo nebyl doma, a tak jsem si řekl, že je to stejně dobré místo jako kterékoli jiné, kde bych si mohl na chvíli složit hlavu. Ne že bych toho mnoho naspal, to tě upozorňuji, kvůli tomu rámusu, co vy dva naděláte.“

Sam stočila oči na Toma a pak zpátky na Liama. Oba muži si stále ještě jeden druhého nevraživě očima poměřovali.

„Tome, tohle je Liam, přítel z dětství. Liame, tohle je Tom.“

Sam se významně podívala na Toma a ten pochopil narážku a napřáhl ruku. „Promiň za to nedorozumění. Mám za sebou ošklivou noc.“

Liam, který si stále ještě třel pravou ruku, přikývl. „Přijímám tvoji ruku, ale jak vidíš, nemohu ti ji stisknout.“

Když pak zase Tom na oplátku kývl hlavou, Sam se chopila příležitosti: „Dal by si někdo šálek čaje?“

Oba muži se usmáli a Liam se pak obrátil k Tomovi: „Prosím tě, byl bys tak nesmírně laskav a teď, když jsi mi zmrzačil ruku, pomohl mi odnést dovnitř zavazadlo?“ A začal si ruku třít ještě usilovněji. Sam měla co dělat, aby se nezačala smát, když uviděla výraz na Tomově tváři. Ona a Liam se vydali po cestičce směrem k domu a Tom šel nevrle zpátky do kůlny, aby odtud odnesl Liamův kufr.

I když Sam přijela do márnice zase jednou včas, Fred už tam byl. Věděla téměř v okamžiku, kdy vstoupila do světlé, sterilní místnosti, že tam někde je. Vášnivě rád kouřil silné turecké cigarety, a to kdykoli k tomu měl sebemenší příležitost. Márnice byla místem, kde bylo kouření přísně zakázáno, a Fred většinou uspokojoval svou kuřáckou vášeň tím, že se postavil s cigaretou ven hned za vstupní dveře.

Sam se potichu vkradla do jeho místnosti a vystrčila hlavu zpoza dveří. „Dobré ráno, Frede. Zbyl v konvici ještě nějaký čaj?“

Fred seděl opřený ve svém starém křesle, velký hrnek vařícího čaje v jedné ruce, dlouhou černou cigaretu v druhé a pomačkaný výtisk bulvárního časopisu na klíně. Vyskočil, zamáčkl cigaretu o popelník, který už tak byl plný nedopalků a byl usvědčujícím důkazem jeho provinění. Rychle se podíval na hodinky. „Jste tu moc brzo, doktorko Ryanová.“

Věděla, že ho přistihla při činu. „Taky se mi zdá.“ Přešla až ke stolu a zvedla popelník. „Když kocour není doma…?“

Fred ztratil úplně řeč, což u něho bylo naprosto nenormální. Konečně si sesumíroval ta pravá slova: „Měl jsem službu na telefonu. Musel jsem převzít to tělo. Když jsem skončil, připadlo mi, že už nemá smysl chodit ještě domů, a vůbec nikdo tu nebyl.“

„Takže jste si myslel, že si přivodíte smrt kouřením, zatímco tu budete tak čekat?“

„Nějak podobně. Omlouvám se.“

Sam vysypala nedopalky do koše na odpadky a popelník dala zpátky na stůl. Fredova pomoc v průběhu nadcházejících hodin bude velmi důležitá, tak se rozhodla, že to nebude nijak rozmazávat. Kromě toho teď, když byl přistižen, silně pochybovala, že by to udělal znovu. Její shovívavost ho v příštích několika týdnech přiměje ke spolupráci daleko víc.

„A jak to vypadá s tím čajem?“ zeptala se.

Fred nevěděl, co bude vlastně následovat. Měl Sam rád, ale už si na něj víc než jednou vylila vztek a to se mu moc nezamlouvalo.

„Tenhle už je moc vylouhovaný. Udělám čerstvý.“

Přešel k malému vařiči, který se mu nějakým způsobem podařilo si dát instalovat ve své malé místnosti, a zapnul ho.

„Nejsme tu sami.“

Sam nechápala, co tím chce říci. Fred jí rukou ukázal, aby šla za ním, a vedl ji ke dveřím. Vedle lednice z nerezavějící ocele seděl na kraji šedé židle z umělé hmoty jako na bidýlku velmi mladý uniformovaný policista. Vypadalo to, že se necítí právě nejlépe.

„Je tady od té doby, co sem přivezli to tělo. Nechce se ani hnout. Říkal jsem mu, ať jde sem ke mně popovídat si a zahřát se, ale nechtěl o tom ani slyšet. Mlel něco o spojitosti?“

„Spojitost důkazů. Je vidět, že svou práci bere velmi vážně.“

Fred se sarkasticky zasmál. „No je dobře, že alespoň někdo. Nebojte, oni ho zkorumpují. Stačí jim dát trochu času.“

Fred se vrátil k sobě do místnosti, aby dokončil přípravu čaje, a Sam zůstala a pozorovala mladičkého důstojníka. Bylo mu asi devatenáct nebo dvacet a v obličeji měl svěží, dychtivý výraz. Až příliš odpovědnosti pro někoho lak mladého, napadlo ji. Seděl tam na stráži jako malý cínový vojáček, záda vzpřímená, s helmou postavenou předpisově na podlaze vedle nablýskaných bot.

Odhadovala, že to musí být někdo ještě z policejní školy. Když se někde vyskytly zdlouhavé a nudné práce, vždy to byli ti, co ještě čekali na definitivní přijetí, kteří takovou práci dostali. Něco jako ‚vstupní rituál‘. Fred se vrátil a zavolal na něj: „Nedal byste si čaj?“

Přikývl a napůl se postavil, ostýchavě a v rozpacích, než se zase znovu posadil. „Děkuji. Bez cukru.“

Fred se podíval na Sam. „Už je sám o sobě slaďoučký, co vy na to?“

Sam ho dloubla loktem do žeber. „Pokusím se najít hrnek podle předpisů. Budu u sebe v kanceláři.“

Sam využila těch několika chvil, které vyšetřila, k tomu, že se pokusila dohnat něco z nedodělané práce. Začala rychle přepisovat poznámky, které si udělala na místě činu. Za několik minut se objevil Fred a postavil velký hrnek čaje vedle ní.

„Děkuji, Frede.“

„Máte tu návštěvu.“ Ještě když mluvil, ozvalo se zaťukání na vnitřní okénko kanceláře. Když Sam vzhlédla, uviděla obličej Colina Flanneryho, zabezpečujícího místo činu, který stál u dveří.

Pokynula mu rukou, aby šel k ní dovnitř. „Coline, nechcete si dát trochu čaje?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Myslel jsem, že bych si s vámi v rychlosti promluvil o plánu činností, než začnete post mortem.“

Schůzka pro stanovení plánu činností před kompletním post mortem bylo poměrně nedávným ustanovením. Ačkoli původně to Sam brala jako další plýtvání jejím časem, které ji zdržovalo od práce, časem začala oceňovat jeho užitečnost. Během těchto schůzek bylo probráno každé z hledisek nadcházejícího post mortem, počínaje úlohou, kterou každá z přítomných osob v něm bude hrát, až po rozbor pitvy podle sledu jednotlivých kroků. Flannery byl puntičkář jak v pracovním, tak v osobním životě – připomínal spíše, jak to Fred přirovnal, člověka sledujícího dodržování dochvilnosti vlaků – takže schůzky s ním bývaly daleko delší než s kýmkoli jiným. Přesto, blesklo jí hlavou, mu ve více než jednom případě byla vděčna za jeho profesionální přístup. Jen málokdy mu něco ušlo, a tak jeho pedantský způsob práce tolerovala.

Ještě než schůzka skončila, dostavily se všechny zainteresované strany. Před začátkem pitvy by Sam byla ráda ještě zaskočila do kanceláře projít si poznámky v diáři a došlou poštu, což byl luxus, který si již několik dnů nemohla dovolit. Věděla, že Jean, její sekretářka, si dělala stále větší starosti ohledně trvale narůstajícího množství práce, se kterou zůstávala pozadu. Avšak netrpělivé pohledy čekajících a atmosféra plná nedočkavosti, která zavládla v márnici, když přišla s návrhem, že se na chvíli vzdálí, učinily přítrž jejím nadějím. Navlékla se tedy do pláště a přezůvek a prodrala se do vlastní pitevny s operačními stoly, kde bylo již všechno připraveno.

Kromě Freda tu byl i celý tým Colina Flanneryho. Sam přešla až k operačnímu stolu, kde ležely ostatky Mary Westové skryté ve speciálním černém plastovém vaku. Než Sam začala se svým mluveným doprovodem, přelétla pohledem galerii. Chráněni skleněnou stěnou a dostatečně vzdáleni od pitevny, což se tak dobře osvědčovalo, tam stáli John Dale z koronerovy kanceláře, vrchní inspektorka Farmerová a Bob Hammond.

Sam byla trochu překvapená, že tam není i Tom. Odešel od ní uraženě, když ujistila Liama, že u ní může bydlet, dokud bude v Cambridgi.

Snažila se na něm vyzvědět, co má za lubem, ale zdálo se, že se mu pranic nechce mluvit o svých plánech, dokud je tam Tom. Jediné, co se jí podařilo z útržků vyrozumět, bylo, že bude ve městě jen několik dnů. Po tu dobu bude Liam bydlet u ní a Sam nechtěla, aby tam byl i Tom. Dokud ji neopustila trpělivost, snažila se, co mohla, Tomovi vysvětlit, že to bude jen na pár dní, že je Liam dávný přítel její rodiny a že se jí nijak zvlášť ještě nechce vytrubovat do světa zprávy o jejich vztahu. Avšak všechny její pokusy ukonejšit Toma sliby, že mu to všechno později nějak vynahradí, jeho náladu nedokázaly zlepšit, a tak to nakonec vzdala. Vyrazil z domu jako vichřice, naštvaný jak na ni, tak na celou situaci, a ztropil takovou scénu, že ji to vyvedlo dost z míry. Ještě nikdy před tím neměla možnost zaznamenat existenci tohoto rysu Tomovy povahy a nijak zvlášť se jí po pravdě řečeno nezamlouvala.

Liam byl po celou dobu velmi taktní a předstíral, že si není vědom žádného napětí, ale k tomu, aby se jí zlepšila nálada, to vůbec nepřispělo. Když odcházela, právě si vybaloval věci v pokoji pro hosty a slíbil jí nějaké překvapení, až se vrátí domů. Jen se modlila, aby to nebylo nic stupidního. Na jeden den bylo všech těch šprýmů mužského pohlaví víc než dost. Neměla až do této chvíle čas si s tím lámat hlavu, ale věděla, že se později stejně nevyhne tomu, aby to nějak urovnala, a ta neodbytná myšlenka ji znepokojovala a rozptylovala její soustředění na práci.

Zvedla ruce před sebe a kývla na Freda, stojícího naproti ní. Sklonil se a pomalu začal rozepínat velký kovový zip na vaku s tělem. Jak byl obsah vaku postupně odhalován, předstoupil fotograf z týmu zajišťujícího místo činu, aby fotografoval každý další krok při odkrývání těla. Nakonec byl vak opatrně vytažen zpod těla a vhozen do igelitového sáčku pro předměty doličné, na který pak byla vzápětí přivázána visačka, aby mohl být odnesen a důkladně prozkoumán.

Teď byla odstraněna druhá vrstva ochranného obalu. Ten sestával z průhledného igelitového pytle těsně obtočeného okolo těla, aby se v něm zachytily všechny drobné částice do té doby nezjištěné, které by jinak mohly při přepravě těla do márnice odpadnout. Kouřová barva igelitu dodávala ostatkům neskutečný, znepokojující vzhled. A opět byly pořízeny všechny potřebné snímky, igelitový pytel byl vhozen do sáčku na doličné předměty a tělo Mary Westové bylo ponecháno nahé a nehybné na studené vrchní desce pitevního stolu.

Sam se zadívala vyčkávavě na Flanneryho. Byl připraven. Dal pokyn týmu techniků, kteří se přiblížili k tělu a s očekávanou výkonností začali adhezními páskami snímat s těla Mary Westové všechny případné drobné částečky.

Tato metoda byla na provádění poměrně jednoduchá. Kolem rukou měli několikrát omotanou obyčejnou, běžně prodávanou lepicí pásku, kterou potom zlehka přitlačovali na každý centimetr povrchu kůže, aby tak sesbírali všechny cizí částice, které se tam případně mohly zachytit.

S pomocí Freda byl tento proces proveden po celém povrchu těla. Pokaždé, když byla páska použita v celé délce, byla vložena do igelitového sáčku na předměty doličné a okolo ruky člena technického týmu byla omotána páska čerstvá. Třetí člen týmu vehementně pročesával vlasy Mary Westové a zachycoval tak veškeré, i nejmenší částečky a vlákna do malé skleněné misky. Pak se přesunul a pokračoval ve stejné činnosti v pubickém ochlupení v oblasti genitálií.

Potom přišlo na řadu ohledání těla co do miniaturních částic, nejprve pomocí silné lupy a pak pomocí ultrafialových přenosných lamp. V okamžiku, kdy chladné modravé světlo pátralo po povrchu těla, jakákoli vlákna, která páska nezachytila, vyvstala jako probleskující majáky na pozadí těla bílého jako prachové husí peří a byly opatrně sejmuty buď pomocí další pásky, nebo pinzety.

Sam pozorně sledovala, jak bylo s povrchu těla sebráno posledních několik vláken. Konečně muži svou práci dokončili a jeden po druhém vypnuli světla. Ještě než bylo zhasnuto poslední světlo, Samino oko zachytilo nepatrný záblesk. Uviděla ho jen na maličkou setinku vteřiny a byla si jista, že si toho člen technického týmu, který pracoval s patřičnou částí těla, taktéž musel všimnout. Teprve když i on vypnul svou lampu a bylo zřejmé, že si toho nevšiml, Sam zasáhla.

„Promiňte.“

Muž vzhlédl. Sam přešla blíže k tělu. „Tamhle,“ a ukázala na místo, kde zahlédla ono zablesknutí. „Zamiřte světlem ještě jednou tam na to místo.“

Muž si nebyl příliš jistý, může-li Sam do jeho práce zasahovat, a podíval se na Flanneryho, jako kdyby očekával pokyn od něho. Flannery si dal se svou reakcí na čas, takže nakonec Sam netrpělivě vzala baterku muži z ruky a rozsvítila ji. Naklonila se hluboko až k tělu a pátrala v tom místě, kde zahlédla záchvěv světla.

Flannery už byl vedle ní. „Máme tu snad nějaký problém, doktorko Ryanová?“

Sam zvedla ruku, aby ho umlčela, zatímco míhala světlem na vnitřní straně paže Mary Westové. Chvilku se neobjevovalo nic a Sam si začala myslet, že už má vidiny díky své představivosti. Pak z ničeho nic se to objevilo vedle její ruky a zazářilo to stejně jasně jako předtím. Mávla volnou rukou a Colin, který pochopil, co její pokyn rukou znamená, vsunul před paprsek svítilny lupu. Konečně to uviděla pořádně. Bylo to malé a průsvitné jako křídlo nějakého hmyzu a barvy se měnily a blyštěly podle toho, jak se svítilnou hýbala. Krátce se podívala na Freda, neboť nechtěla z nálezu spustit oči ani na okamžik.

„Skalpel.“

Byl to rozkaz a Fred ihned zareagoval, převzal z její napřažené ruky svítilnu a vložil jí do ní skalpel. Sam pozorně sledovala ten předmět zvětšovacím sklem a opatrně ho podebrala skalpelem a pomaličku ho s povrchu těla sebrala. Flannery jí podal dvojité sklíčko do mikroskopu, na které Sam předmět položila. Nějakým šestým smyslem věděla, že je tato droboučká průsvitná částečka velmi důležitá a že je nutné s ní zacházet s maximální opatrností. Flannery vzorek zapečetil a podal ho důstojníkovi s doličnými předměty, který ho vložil do sáčku na doličné předměty, který pak rovněž zapečetil.

Sam se opět narovnala a pak se zeptala Flanneryho: „Už váš tým skončil práci?“

Ten se rozhlédl po členech svého týmu a oni jako jeden kývli na souhlas. Pak řekl takřka obřadně: „Je celá vaše, doktorko Ryanová.“

Podívala se dolů na tělo a začala svůj slovní doprovod prováděného post mortem. „Deset třicet osm dopoledne, neděle 22. května 1996, nemocnice na Park Street, Cambridge. Post mortem Mary Westové. Osmnáctiletá, pohlaví ženské. Tělo bylo nalezeno dnes v časných ranních hodinách ve starém skladištním přístěnku letecké základny Spojených států amerických v Leeminghallu. Přítomni jsou vrchní inspektorka Harrieta Farmerová z cambridgeského policejního sboru, major Robert Hammond, který zastupuje letectvo Spojených států amerických, pan Colin Flannery, vedoucí týmu zabezpečujícího místo činu, a John Dale, zástupce koronera.“

„Je to tělo dobře živené bělošky. Váží sto dvanáct liber a je pět stop a osm palců vysoká.“ I když se již před lety oficiálně přešlo na metrický systém, Sam vždy připadalo těžké převádět míry z hlavy a stále používala libry, unce, stopy a palce. Jean je pak převáděla do oficiálních jednotek, když později na stroji přepisovala její diktovanou zprávu.

Sam začala hlavou a postupovala pomalu směrem dolů. „Má dlouhé světlé vlasy. Její hlava nenese žádné známky zranění jakéhokoli druhu.“ Když se dostala až ke krku, sklonila se, aby se mohla podívat pozorněji. „Na levé části krku poněkud vepředu se nachází puchýř, asi tři palce dlouhý. Vypadá jako nějaký druh opařeniny či spáleniny.“

Sam nevěděla, co ho způsobilo, a z nějakého důvodu ji to zneklidňovalo. „Mohli byste mi udělat několik snímků tady toho místa, prosím?“

Fotograf z technického týmu vyfotografoval poranění z několika různých úhlů a poté opět zaujal své původní místo. Sam provedla několik rychlých měření. Bylo to, jako kdyby se něco horkého dotklo dívčina krku. Soudě podle puchýře bylo toto poranění způsobeno zcela jasně před její smrtí, ale zda bylo nebo nebylo se smrtí spojeno, to byla jiná záležitost.

Pak přešla na oblast hrudníku a břicha. „Dlouhá hluboká řezná rána se táhne ze středu hrudníku k horní části stydké oblasti. Podle vzhledu je pouhým okem patrné, že jsou okraje řezu nerovné, takže nůž, který byl použit, měl téměř jistě nějaký druh pilovitého ostří.“ Fred jí podal měřidlo. „Řez je dvacet dva palců dlouhý a byl násilně rozevřen, aby se odkryly vnitřní orgány. Některé části obsahu břišní dutiny visí volně a jsou položeny přes její okraj. Byly vědomě vytaženy a odřezány od těla. V tomto okamžiku nejsou viditelná žádná jiná zranění.“

Fred před ní přidržel malou nerezovou misku, která obsahovala několik dlouhých tamponů k výtěrům. Vybrala si jeden a začala pak vyšetřovat všechny otvory. Její práce teď začala už se vší vážností.

V době, kdy Sam dokončila post mortem, se jí ze všeho nejvíc chtělo shodit ze sebe plášť a odejít domů, stoupnout si pod horkou sprchu. Chtěla, aby voda omyla její nahé tělo, očistila ji a spláchla zlo, kterým se před chvílí zabývala.

Během let se patologové stanou otrlí k pocitům, které za sebou zanechává smrt. Těla se časem stanou pouhými předměty, na kterých jsou určité věci zajímavé, které potřebují prozkoumat a objasnit. Sam už přišla do styku se smrtí ve všech možných jejích podobách a projevech, od starých lidí až po ty nejmladší. Někteří zemřeli důstojně, zatímco jiní podstoupili s temnotou zuřivý zápas. Sam si často říkala, že způsob, jakým lidé umírají, se vtiskne do rysů jejich tváře. Rysy vyrovnanosti, zloby, dokonce překvapení. Příležitostně však, jako například u Mary Westové, obličeje vyjadřovaly hrůzu, bolest a nemožnost uvěřit. Takové případy v ní stále ještě vyvolávaly mrazení v zádech a drásaly jí nervy. Vykolejovaly ji z přirozeného rytmu a vyžadovaly od ní velké volní úsilí, aby je vypudila z hlavy a dosáhla znovu své obvyklé duševní rovnováhy.

Lidé byli vražděni všemi možnými způsoby a ze všech možných důvodů. Často byla Sam dokonce i schopná motiv chápat, vidět příčinu, a nezáleželo vůbec na tom, jak moc se člověku z tohoto důvodu dělalo nevolno, ale toto… Tohle se vymykalo jakémukoli popisu, tady bylo ve hře zlo ve své čiré podobě. Uvažovala o tom, jak moc toho už asi ví tisk, či jak pravděpodobné je, že se to mohou dozvědět. Zdálo se, že si najdou cestu kamkoli, dokonce i mezi personál nemocnice či do policejního sboru. Pro dívčinu rodinu bude samotný předběžný soud dostatečně bolestný, měla však pocit, že vidět ty hrůzné podrobnosti rozmazávané na předních stránkách každého celostátního i místního plátku by bylo téměř nesnesitelné.

Post mortem trvalo déle než obvykle. Bylo nesmírně obtížné, ale Sam byla odhodlaná, že jí nesmí uniknout sebemenší maličkost. Něco ji na smrti té mladé ženy jak děsilo, tak i přitahovalo. Vysvlékla se z pláště, hodila ho do koše na špinavé prádlo, stáhla si gumové boty a vklouzla do svých střevíčků.

Nechala Fredovi a týmu techniků na starosti úklid, odešla z márnice a zamířila spěšně do své nemocniční kanceláře. Normálně se schůzky mezi ní a policií po ohledání těla odehrávaly v malé kanceláři vedle márnice, ale dnes nutně pociťovala, že se chce dostat co nejdříve mimo její bíle vykachlíčkované a neosobní prostředí, pryč od všech hrůz strašné smrti Mary Westové.

Kapitola 3

V době, kdy se Sam dostala zpátky do kanceláře, Farmerová a Hammond už tam dorazili a udělali si pohodlí jako doma. Usrkávali čaj, který jim Jean přinesla, a vypadali velice uvolněně. Pro ně to, co se právě přihodilo, bylo i přes veškerou hrůzu součástí jejich každodenní práce. Sam věděla, že by to vlastně měla pociťovat stejně a že by se neměla nechat ovlivnit představivostí, což je značně neprofesionální, neboť se jí tím nedařilo se v některých případech citově odpoutat. Tentokrát si ale nemohla pomoci.

Zdálo se, že tento případ, víc než kterýkoli jiný, v sobě soustřeďuje všechny důvody, proč si zvolila dráhu patoložky. Byla při své práci tak trochu slídilem, který nahlíží do života a smrti jiných lidí. Nestačilo jí dozvědět se, jak kdo zemřel, ale také proč, zvláště když šlo o předčasnou smrt. To, co ji ve skutečnosti inspirovalo a přitahovalo, však byla vražda jako taková. Zdálo se, jako by jí vražda rozšiřovala duševní obzor a nutila její schopnosti, aby si s násilnou smrtí změřily síly. Vražda ji přiváděla daleko mimo klinické jistoty márnice a uspokojovala temnější stránky její duše, které mohly dojít naplnění pouze v její blízkosti.

Podívala se na Farmerovou. „Kde je inspektor Adams?“

„Nestihl to. Měl, jak to vypadá, ještě nějaká jiná vyšetřování.“

Přestože se Sam všemožně snažila ovládnout, uvědomila si, že se mračí – a jen doufala, že si toho Farmerová nevšimne. Tom se teď chová opravdu jak malé dítě, pomyslela si.

Jean už skončila s roznášením občerstvení pro hosty a měla se k odchodu. „Na stole je heřmánkový čaj.“ Řekla to konejšivým tónem, jako kdyby naprosto přesně chápala, v jaké je Sam náladě.

Sam přešla ke svému pracovnímu stolu a posadila se. Vzala do ruky šálek a začala z něj usrkávat a pocítila v té chvíli vděk za to, jak jí ta činnost dopomohla ke chvilce, kterou potřebovala, aby se trochu vzpamatovala.

Farmerová odložila svůj šálek a vyčkávavě se podívala na Sam. „Tak co nám řeknete?“

Hammond se k ní nepřipojil, ale výraz v jeho tváři napovídal, že se chce zeptat úplně na totéž. Byl však příliš zdvořilý nebo natolik vnímavý k situaci, že v přítomnosti Farmerové nechtěl udělat první tah.

Sam se rozhodla, že to chce mít co nejdříve za sebou. „Smrt byla způsobena viditelnými poraněními v krajině břišní a následným rozsáhlým poškozením vnitřních orgánů. Nůž byl téměř jistě velkých rozměrů, přes patnáct centimetrů dlouhý, pravděpodobně měl pilovité ostří. Možná nějaký druh loveckého nože. Vnitřnosti v krajině břišní byly vyříznuty a vytaženy z dutiny a obě ledviny odstraněny, pravděpodobně použitím stejného nože…“

„Takže někdo, kdo věděl, co dělá?“ přerušila ji Farmerová.

„Možná ano, ale stačily jen základní znalosti anatomie a ty najdete v každé jen trochu seriózní knize v místní knihovně. Není patrný žádný odborný zásah. Všechno to bylo provedeno značně neuměle. Rozhodně se v tomhle případě nedá hovořit o transplantační chirurgii.“

Farmerová se obrátila na Hammonda. „Ten váš muž Strachan je zdravotník, že?“ Hammond přikývl a ona pokračovala: „Takže by měl mít základní znalosti anatomie?“

Hammond řekl: „Ano, počítám, že ano.“

Farmerová spokojeně pokývala hlavou.

Sam pokračovala: „Na krku Mary Westové je poranění asi v těchto místech.“ Dotkla se prstem místa na straně svého krku. „Vypadá to jako nějaký druh spáleniny. Uvažovala jsem, zda byste nemohli zjistit, jestli neměla nějakou nehodu, řekněme během posledních pár dní?“

„Je to pro případ důležité?“

„To nevím. Může to být. Také proto se na to ptám. Už kvůli zprávě bych ráda věděla, co se přihodilo. Je to zranění nezvyklé povahy, ale v této fázi se mi nepodařilo je nijakým způsobem spojit s vraždou.“

Farmerová na to opáčila: „Uvidím, co v té věci budeme moci zjistit.“

Sam kývnutím hlavy vyjádřila své poděkování a pokračovala. „Jelikož na místě činu nebyla nalezena ani jedna z ledvin, dá se předpokládat, že si je vrah odnesl s sebou.“

Teď se do toho vmísil Hammond. „Proč by to dělal?“

Sam pokrčila rameny, pak se rychle podívala na Farmerovou a řekla, přičemž v tónu jejího hlasu zaznělo něco víc než náznak ironie: „Jsem pouze patoložka, nejsem detektiv. Vrchní inspektorko Farmerová, tohle je spíše vaše doména, viďte?“

Hammond se otočil k Farmerové a ta řekla: „Jeden z vašich vojenských policistů ve svém prohlášení uvedl, že se domnívá, že zahlédl nějakou postavu, která vyběhla ze skladiště a nesla nějakou tašku. Pravděpodobně byly v ní.“

Hammond nevěřícně zavrtěl hlavou.

Farmerová stočila svou pozornost zpět k Sam. „Nepředpokládá se snad, že tu existuje nějaký druh černého trhu s orgány pro transplantaci? Orgány za hotové, nebo něco takového?“

Sam zhnuseně řekla: „No, je-li tu něco takového, tak ať už má ledviny Mary Westové kdokoli, tak přijde zkrátka. Nezáleží totiž jen na tom, jak je voperovat na místo, ale také na tom, jak byly odejmuty, a to bylo uděláno opravdu velmi nešetrně.“

Farmerová změnila směr otázek. „Byla znásilněna?“

„Ano, myslím si to. Stěny vagíny jsou určitě zhmožděné a potrhané, což nasvědčuje tomu, že byl pohlavní styk vynucený a bez souhlasu partnerky.“

„Nějaké stopy po spermatu?“

„Nějaké ano.“

„Dost pro porovnání?“

„Není to můj obor, ale řekla bych, že ano.“

Farmerová se zatvářila potěšené. „No, to by mohlo napomoci celou věc vyřešit.“

Hammond se opět ozval. „Jestliže nebudete moci Strachana najít, jak se chcete dostat ke srovnávání?“

„Je sám v cizí zemi a nemá kam jít. Najdeme ho bez potíží, ale i kdyby to nějakou dobu trvalo, myslím, že můžeme získat vzorky na porovnání od jeho rodičů, podaří-li se je najít a dají-li k tomu svolení. A jestliže se to nepodaří, jsem si jista, že najdeme jiného člena rodiny, který bude ochoten pomoci. Nebylo by to poprvé.“

Hammond pochyboval o tom, že by rodina byla příliš ochotna spolupracovat, když budou vědět, že to, co dělají, by mohlo být rozhodujícím svědectvím proti Strachanovi, ale zdržel se jakýchkoli projevů.

Farmerová se znovu chopila šálku a přes okraj se na Hammonda usmála. „Jsem si jista, že můžeme počítat s tím, že naši američtí bratránci s námi budou spolupracovat, není-liž pravda?“

Sam si docela vychutnávala tréninkové střetnutí mezi Hammondem a Farmerovou, ale uvědomila si, že nesmí připustit, aby se to jednomu z nich vymklo z rukou. Rychle zasáhla, než se věci dostanou do krajnosti. „Znáte Strachana osobně?“

„Ne. Je to velká základna a já přicházím do styku spíš s těmi, kteří se nechovají, jak se sluší a patří. On, jak se zdá, si potrpěl na čisté ruce. Vypadá to tak, že většina lidí, kteří ho skutečně znají, si myslí, že je s ním všechno v pořádku. Rozhodně ho nepovažují za ten druh člověka, který by se do něčeho takového zapletl.“

Farmerová do toho zasáhla: „Ale s Christiem to bylo zrovna tak.“

Hammond narážce nerozuměl, a tak mu Sam napověděla: „Známý britský vrah.“

Hammond kývl hlavou a Sam pokračovala: „Je statné postavy?“

„Ne, to ani ne. Malý a dosti štíhlý, pokud jsem vyrozuměl. Proč?“

„Stopy od krve na jejích spodních kalhotkách a za hangárem číslo dvě pravděpodobně ukazují na to, že byla napadena tam a potom odnesena nebo odtažena do toho starého skladiště.“

„Ale ona nebyla ani příliš velká, ani těžká.“

„Ale šlo o mrtvou váhu a ta se nesnadno přenáší.“

„Kdyby tomu tak bylo,“ namítla Farmerová, „a také podle způsobu, jakým byla zavražděna, byli bychom museli najít stopy krve od hangáru až ke skladišti – obzvláště vezme-li se v úvahu, kolik jí bylo na místě nálezu těla.“

„To záleží na tom, jaký byl rozsah jejího poranění. Jsem si naprosto jistá tím, že byla zavražděna až ve skladišti.“

„Její šaty nebyly poškozené a nebyly na nich žádné silné stopy krve, jaké by člověk očekával.“

„Nezapomeňte, že spolu měli pohlavní styk,“ připomněla Sam. „Mohli být nazí.“

„Je nanejvýš nepravděpodobné, že by odnesl nahou dívku do skladiště, pak se vrátil pro její šaty, složil je pečlivě vedle ní a pak ji zavraždil.“

Hammond k tomu řekl své, a protože ho už nic jiného nenapadlo, změnil téma. „Vrchní inspektorko, dáte mi vědět, až Strachana zatknou, viďte? Je stále ještě americkým občanem a bude pravděpodobně potřebovat veškerou pomoc a rady, jaké jen bude moci dostat.“

„Jsem si jista, že to rodiče Mary Westové cítí úplně stejně.“

Hammonda nijak nepobavil sarkasmus Farmerové, ale ze všech sil se snažil nedat to na sobě znát.

Farmerová pokračovala: „Nemějte obavy, vaši lidé se už spojili s mými, alespoň se domnívám, že se to tak u vás říká.“ Pak se obrátila opět na Sam. „Ještě něco?“

„Kromě zcela viditelné skutečnosti, že hledáte velmi nebezpečného muže, bude zbytek v mé zprávě.“

„Výborně, v tom případě bych měla sebou hodit.“

Farmerová a Hammond vstali, ale Sam ještě úplně neskončila. „Kolik toho hodláte sdělit tisku?“ Samozřejmě to nemělo s ní vůbec co dělat, ani to nebyl druh otázky, kterou by měla jakékoli právo položit, ale přesto přes všechno se zeptala.

„Jen tolik, kolik toho budou muset vědět, aby nám mohli pomoci,“ řekla Farmerová. „Jestliže nechytneme Strachana brzy, budeme možná donuceni vyzvat veřejnost, aby byla nápomocna při jeho dopadení.“

Hammond se zamračil. „Neohrozí to jeho naděje na nepředpojatý soudní proces? Vždyť je to skoro totéž, jako byste řekli, že už byl shledán vinným.“

Farmerová se na něj chladně podívala. „Doufejme tedy, že ho chytíme rychle. Hrozně nerada bych urazila váš jemný smysl pro poctivou hru. Mezitím se můžeme jen modlit, aby se nám v době, kdy se budeme snažit být tak hrozně ohleduplní, nevynořilo ještě dalších pár těl rozesetých někde po venkově.“

Hammond došel k závěru, že už takto Farmerovou popostrčil až na samou hranici únosnosti a že, v zájmu pokoje a zachování pracovních vztahů, by se raději měl všech dalších projevů zdržet.

Farmerová se otočila k Sam. „Děkuji vám za váš čas, doktorko Ryanová. Dost věcí to osvětlilo, tak jako vždy.“

Sam se na ni chladně usmála. „Vždy k službám, vrchní inspektorko, vždyť víte.“

Farmerová se opět obrátila k Hammondovi. „Ráda jsem vás poznala, majore.“ Napřáhla k němu ruku a on ji stiskl. „Jsem si jista, že se budeme vídat poměrně často během následujících několika týdnů.“

„Bude mi potěšením, vrchní inspektorko.“

Jakmile zmizela z dohledu, Hammond se zase posadil. Bylo jasné, že má ještě cosi na srdci.

„Je tu ještě něco, o čem jsem se zapomněla zmínit?“ zeptala se Sam, trochu netrpělivě.

„Ne, ne, vůbec ne. Všechno se mi to zdálo prvotřídní. Jen jsem tak uvažoval, jestli by to nebylo proti předpisům, kdybych také dostal jednu kopii té zprávy z pitvy.“

Sam to zaujalo. „A proč to?“

„Anglická dívka zabitá na americké půdě. To nutně musí vyvolat spoustu otázek. Jen bych chtěl mít na ně ty pravé odpovědi.“

„Neměla bych. Tedy, ne bez povolení.“

„To si naprosto jasně uvědomuji, a také bych nechtěl zneužít našeho přátelství…“

„Ale chystáte se to udělat.“

Hammond vyloudil na půlce tváře něco jako žalostný úsměv. „Jo, to máte pravdu.“

Sam sama sebe překvapila tím, že se dala obměkčit. Zdálo se však, že se to neprotiví zdravému rozumu, a spolehnout se na úředního šimla by trvalo celou věčnost. „Ale ode mne jste to nedostal, je to jasné?“

„Bude to naše tajemství. Vřelé díky.“

„Donutím Jean, aby vám jednu dala zítra do pošty.“

„Nebylo by jednodušší a rychlejší, kdybych si pro to poslal auto?“

Sam přikývla. „Jak je libo.“

„Ta otázka o Strachanovi…“

„Ta o jeho znalostech medicíny?“

„Ano. Bude znát základní věci z první pomoci. Mohl by možná i obnovil činnost srdce a udržovat dýchání, ale to je asi tak všechno.“

„To, co mne znepokojuje, je jeho schopnost dýchání zastavit,“ řekla Sam jedovatě.

Hammond se usmál. „Poslechněte, příští měsíc bude zase další taneční zábava v hangáru u nás na základně, tak jsem si zrovna…“

„Říkal, jestli bych nechtěla přijít? Trochu mi to zavání úplatkářstvím.“

Hammond najednou upadl do rozpaků. „Ne, poslyšte, to vůbec ne, to jen že jsme se posledně tak skvěle bavili…“

Sam ho přestala trápit. „Budu muset zjistit, jestli Tom v tu dobu pracuje nebo ne. Řekněte mi, kolikátého to bude, a já vám dám vědět.“

„A co, jestli bude? Tedy pracovat, chci říct.“

Hlasité bušení na dveře zachránilo Sam před nutností odpovědět. Objevila se Jean, v náručí horu pořadačů a na jejich vršku Samin diář. Zdálo se, že je překvapená, že tu Hammonda ještě vidí. „To mi promiňte, myslela jsem si, že už jste všichni pryč. Já přijdu později.“

Sam ji zarazila. „Ne, to je v pořádku, Jean. Major Hammond je zrovna na odchodu.“

Hammond tento nepříliš jemný náznak pochopil a povstal. „Tak a já už musím taky běžet. Předpokládám, že se brzy uvidíme, doktorko.“

Sam naklonila hlavu trochu na stranu. „Dost možná.“

Usmál se na ni. Hrála si s ním, ale jemu to nevadilo. Nasadil si čepici letectva Spojených států v patřičném stylu, zdvořile kývl směrem k Jean a vyšel z místnosti. Sam vytanulo na mysli, že měl Tom Adams nakonec pravdu. Možná přece jen byla schopná naletět každému hezkému obličeji.

Už se schylovalo k večeru, když se Hammond dostal zpátky do Leeminghallu. Přední vstup do základny byl obklopen celým zástupem lidí od tisku a televizními reportéry, kteří se shlukli okolo jeho auta a dychtivě nakukovali dovnitř, aby zjistili, kdo je v něm, zda někdo důležitý a nebo někdo, kdo by jim stál za to s ním udělat rozhovor. Naštěstí ho ani jeden z nich nepoznal, nikdo neměl nejmenší ponětí, kdo je, takže se mu podařilo projet bez větších problémů. Zaparkoval před důstojnickou jídelnou a rychle přešel přes baseballové hřiště k sobě do kanceláře.

V okamžiku, kdy otevřel dveře kanceláře, ucítil nezvyklou atmosféru a uvědomil si, že není všechno v pořádku. Ten pocit byl tak silný, že se ani nenamáhal s tím, aby si sundal čepici. Rychlým pohledem mrkl na svou asistentku, seržantku Jenny Grovesovou, která vstala hned, jak vešel do místnosti.

„Copak se děje?“ zeptal se.

Grovesová pro něj pracovala už něco málo přes rok a za tu dobu věděla, že dokáže nepříjemnosti vycítit. Začala se svým vysvětlováním nervózně a jakoby s omluvou. „Pokoušela jsem se vás sehnat na vašem mobilu, pane, ale měl jste ho vypnutý.“

Hammond si svůj telefon prve vypnul během pitvy, aby nenarušoval její průběh, a potom si ho zapomněl znovu zapnout.

„Tak do toho, Jenny.“

Hluboce vdechla a podívala se přímo před sebe, bála se jeho reakce a nebyla ochotna se mu podívat přímo do očí. „Plukovník Cully se nechá poroučet, pane, a rád by s vámi mluvil ve své kanceláři.“

„Kdy?“

„Hned jak se vrátíte, pane. Ehm, ihned.“

Hammond si vzdychl, povzbudivě se na ni usmál a vyšel ven. Trvalo mu jen pět minut, než přešel přes základnu do Cullyho kanceláře. Jak procházel okolo příslušníků letectva obojího pohlaví, kterých se v tuto denní dobu všude rojilo velké množství, a odpovídal na četná salutování, přímo cítil jejich napětí. Všímal si, jak všichni mají v očích a ve tvářích uhnízděny obavy, jak pozorně pátrají zrakem po jeho obličeji, jestli v něm nevyčtou nějaké informace o událostech předešlé noci. Jako většina uniformovaného osazenstva byli na své jednotky náležitě hrdí, a když se jeden z nich zachoval nepatřičně, cítili, že to vrhá špatné světlo i na všechny ostatní.

Vzpomněl si na znásilnění jedné japonské dívky před několika málo roky. Nebyl to jen pachatel, kterého místní lidé obviňovali, ale úplně celé americké letectvo. Zdálo se to nespravedlivé, ale Hammond to dokázal pochopit. Posledních padesát let panovaly mezi místními lidmi a základnou velmi dobré vztahy. Američané přinesli s sebou do celé okolní oblasti ekonomickou prosperitu a někteří se dokonce i přiženili mezi místní obyvatele. Teď byly tyto vazby ohroženy a všichni z toho měli obavy. Cully by to mohl vědět lépe než ostatní. Než převzal velení nad touto základnou, byl jedním z oficiálních členů inspekce, která cestovala jak po Americe, tak i po Evropě a prověřovala letecké základny a informovala o jejich účelnosti.

Když dorazil do Cullyho kanceláře, byl ihned velice nervózním poručíkem uveden dovnitř.

„Major Hammond, pane.“ Poručík okamžitě vyšel zase ven a rychle za sebou zavřel dveře.

Cully tam stál zády ke dveřím a jedním z oken kanceláře se díval ven na základnu. Hammond se postavil do pozoru a zasalutoval. Ačkoli ho Cully nemohl vidět, Hammond dobře věděl, že napíná uši, aby zaslechl patřičné zvuky pozdravu.

Aniž by pohnul jediným svalem, Cully se zeptal: „Viděl jste už noviny?“ Jeho téměř hysterický tón z předešlé noci zmizel a nahradil ho napjatý, předstíraný klid.

Hammond si byl vědom, že Cully může vybuchnout každým okamžikem, a věděl, že musí být velice ostražitý. „Ještě jsem neměl příležitost je číst, pane.“

Cully, aniž by se otočil, ukázal prstem na pracovní desku svého stolu, kde leželo několik neotevřených bulvárních plátků. Nebylo ostatně třeba je otvírat. Stačily pouze přední stránky. Hammond jich vzal několik do ruky a přečetl si titulky: DÍVKA ROZŘEZÁNA NA AMERICKÉ ZÁKLADNĚ, AMERICKÝ ROZPAROVAČ NA SVOBODĚ V CAMBRIDGI. Zbytek byl v podobném tónu. Odkud tisk dostal všechny informace a jak rychle, to nemohl uhodnout, ale ať již toho docílili jakkoli, byl tu další problém, který na něm bude Cully vyžadovat, aby se s ním vypořádal. Farmerová bude také pěkně zuřit, až je bude číst.

Cully řekl: „Tisk u nás doma je toho zjevně také plný. Špatné zprávy se šíří rychle. Nařídil jsem v táboře zákaz vycházení. Nikdo sem nevstoupí ani odtud neodejde, aniž by k tomu měl pádný důvod.“

Hammond o tomto rozkaze nic nevěděl a teď pochopil, z čeho pramenily ty ustarané pohledy, které se na něj předtím upíraly. „To se zase přežene,“ řekl chlácholivě. „Vždycky je to tak.“

„Možná,“ v Cullyho hlase bylo patrné napětí, „ale nejdřív mě to zničí, Bobe.“

Hammond si uvědomil, že je to beznadějné. Cully byl na pokraji zhroucení a nic, co by mu mohl zrovna teď říci, ho od toho nemohlo uchránit.

„Víte, jak dlouho to trvalo, Bobe?“

„Prosím, pane?“

„Dostat se až tam, kde jsem teď, víte, jak dlouho to trvalo?“

„Ne, pane.“

„Dvacet let. Dvacet let. Dvacet let dřiny, správných rozhodnutí, kdy musíte vědět, s kým mluvit a kdy…“

„Vlízt někomu do prdele.“ Ačkoli to Hammond jen velice tiše zašeptal sám pro sebe, Cully se otočil a díval se mu do obličeje, zrovna když to říkal.

„Promiňte, majore, co jste to říkal?“

„Muselo to být velmi těžké, pane.“

„Bylo to velice těžké. Propánajána, vždyť jsem se dokonce oženil s generálovou dcerou.“

Hammondovi se nelíbil způsob, jakým Cully mluvil o své ženě, jako kdyby byla jakýmsi přívažkem k jeho kariéře, další hvězdičkou na jeho nárameníku, další frčkou na rukávu uniformy. Hammond znal Sarah Cullyovou, bystrou, přitažlivou ženu, která okouzlila každého, s kým se setkala. Za nic na světě se nemohl dopátrat, proč skončila jako manželka Cullyho. Byli ale spolu již přes patnáct let, takže musel mít v sobě něco, co pro něj mluvilo. Kromě toho, co on, Hammond, o tom mohl po jednom rozvodu a dvou neúspěšných vážných známostech vůbec vědět?

„Víte, co jsem chtěl, Bobe? Víte, co jsem si přál?“ Cully měl strašně protivný zvyk všechno, co řekl, opakovat, jako kdyby chtěl zdůraznit svou důležitost nebo vás utlouci k smrti tím, co chtěl říci.

„Nevím, pane.“ Ale byl si jist, že mu to Cully určitě řekne!

„Chtěl jsem to dokázat, chtěl jsem se dostat až na vrchol, do Bílého domu. Pane na nebi, budu mít velké štěstí, když se teď dostanu alespoň do hajzlu.“ Cully ukázal plný zlosti na svůj stůl. „Jen se podívejte na ten stůl, Bobe, vidíte? Tak vysoko se už můj zadek nedostane. Navíc sem zítra přijede ten podělanej velvyslanec, a to jenom kvůli nějaký přiblblý štětce, která se nechá na mé základně oddělat.“ Začínal už být zase hysterický.

Hammond si pomyslel, já vaši hlubokou soustrast vyřídím její rodině, plukovníku, pane, a v duchu sklapnul podpatky. Bylo to ale poprvé, co slyšel o návštěvě velvyslance, a věděl, že bude muset sebou pořádně hodit. Jako velitel policie na základně měl na starosti všechny záležitosti bezpečnosti včetně návštěv všech pohlavárů.

„V kolik hodin se má velvyslanec dostavit, pane?“

„Ví Bůh. Mluvil s mým pobočníkem – ten má všechny podrobnosti.“ Cully se zase zklidnil. Posadil se do křesla se širokým opěradlem a tklivě se podíval na Hammonda. Kdyby s ním Hammond tak hluboce neopovrhoval, byl by ho snad v tu chvíli musel i politovat, ale nic takového nepocítil.

„Budeme muset dát tenhle zmatek zase do pořádku, Bobe, kvůli nám oběma.“

Hammond rozpoznal tu zahalenou výhružku, ale nic si z ní nedělal. Už mu vyhrožovali jiní machři, a k těm měl Cully hodně daleko. On věci vyřeší – vždycky je vyřešil – ale ne kvůli Cullymu. Cully už na něm chtěl příliš mnoho, kompromitoval ho a donutil ho, aby zpochybnil svůj vlastní nejlepší úsudek.

„Jsem si jist, že máte pravdu, pane.“

„Už Strachana sebrali?“

„Ne, pane, ještě ne, ale britská policie si je naprosto jistá, že ho dostane. Nemá, kam by šel, a oni jsou velice schopní.“

„Vy myslíte? Prokristapána, vždyť ani nenosí pistole.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil Cullyho pobočník. „Pane, dva lidé z velvyslanectví jsou tady a chtějí s vámi mluvit. Řekl jste, abych vám dal vědět hned, jak dorazí.“

Cully si přeměřil očima Hammonda, který se dál tvářil netečně.

„Uveďte je dál.“

Jeho pobočník zmizel zpátky do předpokoje a udělal místo dvěma diplomatům v modrých oblecích.

Díky Trevoru Stuartovi, který se ujal jejího seznamu odpoledních prací, a s pomocí Jean se Sam podařilo prokousat se horou papírování pozoruhodně rychle, a tak přijela domů zase jednou brzy. Už si na ty neočekávaně volné hodiny naplánovala program a měla v úmyslu trochu pohnout s pracemi na zahradě. Když zajížděla na příjezdovou cestu, zapnulo se bezpečnostní osvětlení. Teď zrovna ho nepotřebovala, ale byla ráda, že už zase funguje. Musel to být nějaký uvolněný drátek, pomyslela si. Bude si opravdu muset pořídit nějakého údržbáře. Vzala si tašku ze sedadla pro řidiče a zamířila po štěrkové cestičce dozadu za dům. Dveře skleníku už byly otevřené a zablácené holinky stály před ním.

Jakmile vešla do kuchyně, ihned poznala vůni irského dušeného masa na zelenině. Už tu vůni necítila po celé roky. Stůl již byl prostřený s kyticí polních květů a velkou lahví červeného vína, která trůnila uprostřed.

Vešel Liam. „Je hezké tě mít zase doma,“ řekl a políbil ji na tvář.

„Všechno je to moc hezké. Kolik mě to bude stát?“

„Jen pár noclehů se stravou, to je všechno. Myslím, že na tom vyděláš.“

Sam se na něj usmála, a zatímco kontroloval obsah hrnce, sundala si kabát a prošla do chodby, aby si ho pověsila.

Zavolala na něj: „Jak jsi věděl, v kolik hodin přijdu domů?“

„Volal jsem ti do kanceláře, mluvil jsem s… Jean, jmenuje se tak, viď? To je ale milá ženská. Řekla mi to. Zdálo se, že ji moc zajímá, kdo jsem a kde se zdržuju.“

Sam sebou trhla. Vrátila se do kuchyně. „No, to ano, to ona už je taková. Cos jí řekl?“

„Pravdu, samozřejmě.“

„Kterou, tvoji pravdu, nebo skutečnou pravdu?“

„Že jsme milenci rozhodnutí navázat tam, kde jsme před mnoha lety přestali.“

Sam se na něj zamračila.

„Na druhou stranu jsem možná řekl, že jsem tady kvůli konkurzu na nějakou práci a že se budu vracet za pár dní zase do Irska.“

Sam se usmála. U Liama si nikdy nemohla být ničím jistá. Ať již to bylo jakkoli, v tuhle dobu se o tom rozhodně bude vědět po celé nemocnici, šířeno tím osvědčeným způsobem ‚tedy nikomu to neříkej‘, tak důvěrně známým ze školních let.

„Už vidím, jak zrovna dostávám cejch lehké ženštiny.“

„No, to je skvělé, to pak už nemáš co ztratit. Vyspi se se mnou.“ Uličnicky se na ni usmál.

Jeho nabídku nechala projít zcela bez povšimnutí. „Nevolal někdo?“ Kojila se nadějí, že se Tom pokusil o navázání kontaktu.

„Nikdo, pokud vím, ale byl jsem většinu času venku.“

Záznamník neblikal, takže věděla přesně, že nikdo nevolal, ani když byl Liam venku.

Sam přešla ke sporáku, kde vesele bublalo irské dušené se zeleninou. Opatrně si k němu přičichla, s nosem až u hrnce. „Voní to úžasně. Za jak dlouho to bude?“

„Proč? Máš snad nějakou schůzku?“

„Ne, ale doufala jsem, že ještě něco udělám venku na zahradě.“

Liam se podíval ven z okna. „Ach tak, ty myslíš ten kousíček, co potřeboval připravit tam vzadu?“ Sam se podívala směrem, kterým upíral zrak. „Tak ten už jsem dodělal. Dneska ráno. Taky už jsem ty sazenice zasadil. Usoudil jsem, že je chceš mít tam, cos je odhodila?“

To ji trochu zaskočilo a v tu chvíli vlastně nevěděla, jestli mu má být vděčná, nebo jestli ji to mrzí. Byla ráda, že je ta práce hotová, ale na druhou stranu se vlastně dost těšila, že si to udělá sama. Když pracovala na zahradě, byly to pro ni jediné chvilky, kdy si skutečně odpočinula a mohla si různé věci v hlavě srovnat. Došla k závěru, že by od ní nebylo hezké, kdyby se kvůli tomu tvářila mrzutě. Vždyť se jen snažil ji potěšit. A navíc existovalo dalších sto a jedna věcí, které bylo potřeba udělat.

„Díky. Ani nevím, co na to říct.“

„Díky bude stačit,“ řekl Liam zvesela. „Také jsem ti dal do pořádku to bezpečnostní osvětlení, takže mi můžeš poděkovat hned dvakrát.“

Zaseji to zaskočilo. Asi už jí to bylo ten večer souzeno. „Opravdu? Tys to opravdu spravil?“

„Jsem úplný kouzelník se šroubovákem a se lžící. A teď když si sedneš, tak už bych mohl podávat jídlo.“

Sam došla ke stolu a začala nalévat víno, zatímco Liam naběračkou nandával porce dušeného na talíře.

O hodinu později už oba mírně opilí a příjemně přecpaní odpočívali v obývacím pokoji a dopíjeli poslední kapky brandy. Sam hladila svého kocoura Shawa. Liam zase Saminy bosé nohy, které mu spočívaly na klíně.

„Už mi tvoje matka a sestra odpustily?“ zeptal se.

„Wyn ano, ale maminka je na tom tak špatně, že si na to už ani nevzpomene a ani jí už na tom vůbec nesejde.“

„Slyšel jsem, že se jí moc dobře nevede. Takže se to nezlepšilo, viď?“

„Spíš zhoršilo. Lepší už to nikdy nebude.“

„To mě mrzí.“

„Nemrzí. Tedy ne doopravdy.“ Sam změnila téma rozhovoru, aby se jejich povídání nezvrtlo v hádku. „Tak už mi konečně řekni, proč vlastnější tady. Určitější nepřijel, jen abys mě viděl, to je mi jasné.“

„No skoro, ale ne docela.“

„Takže, jak je to?“

Liam měl vždy ve zvyku obcházet i ty nejjednodušší otázky. „Ucházím se o místo na Koleji svatého Michaela.“

„Abys tam dělal co?“ dotírala, plná úžasu.

Zdálo se, že ho její otázka překvapila. „Poezii, samozřejmě.“

Věděla, že už odedávna četl a psal poezii, ale vůbec neměla tušení, že je to tak vážné. „To klobouk dolů. A já si myslela, že je to jen takový koníček.“

„Taky že to tak bylo, ale když jsem přestal cestovat, přišel jsem na to, že si musím nějak vydělávat na živobytí, jestli nemám zemřít hlady. Tak jsem se rozhodl, že budu vyučovat poezii.“

„Myslíš, že to dostaneš?“

„To místo? To by mě ani ve snách nenapadlo, což samozřejmě znamená, že tam alespoň mohu jít bez sebemenších nervů a říci jim přesně to, co si myslím.“

„To by mělo zabrat.“

„Jestli mě budou chtít, mohou mě mít, Ira každým coulem.“

Sam se jeho sebejistému vystupování musela usmát. Vlastně na něm bylo něco nevinného.

„Zdá se mi, že si vzpomínám,“ řekl, „žes bývala vždycky zavrtaná do té či oné knihy od Shawa.“

Sam citovala: „Největším potěšením ženy je zraňovat mužovu domýšlivost.“

Liam se zakřenil a hned se pochlubil citátem, který na to pěkně navazoval: „Jedinou možností pro ženu, jak se o sebe dobře postarat, je, aby byla milá na nějakého muže, který si může dovolit být hodný k ní.“

„To bych ovšem potom s tebou jen marnila čas.“

„Právě teď, to máš možná pravdu, ale jednoho dne budeš na kolenou prosit, abych se k tobě vrátil.“

Zasmála se, ale nebyla ochotná mu skočit na lep.

Pokusil se znovu. „Vůbec nevím, jestli jsou ženy schopny milovat. Dost bych o tom pochyboval. Ony mají s muži jenom soucit.“

Již celé měsíce se Sam necítila tak uvolněně jako teď. Bylo jí ve společnosti Liama tak dobře, jako jí s ním bývalo, když byli ještě hodně mladí a společně prožívali první projevy lásky. A právě tak jako Romeo a Julie, i oni zahráli své role až do trpkého konce. Teď jim to mohlo připadat pořádně hloupé, ale tehdy, ach ta síla citu! Potom už nikdy nic nebylo srovnatelné.

„A co takhle kdybys mi přečetl něco z toho, co jsi napsal,“ navrhla.

„Určitě to chceš? Možná že se ti to nebude líbit a moje hrdost by to pak neunesla.“

„Bude se mi to líbit, slibuju.“

Moc přesvědčený ale nebyl. „Nejdřív zkus kousek z Yeatse.“

„Povstanu nyní a půjdu, až do Innisfree se vydat mám, malou chatku tam sobě vystavím, z jílu a z proutí budou stěny v ní.

Devět řad fazolí tam sobě vysázím, úl včelám postavím, a sám

tam na pasece budu žít uprostřed včelstev bzučení.“

Sam už za ta léta zapomněla, jak krásný má Liam hlas. Jako kaskádu teplé vody ji přelil a prostoupil. Zasunula se hlouběji do pohovky, položila si hlavu na polštář a poslouchala vnímajíc každé slovo.

„Tam mír v sobě naleznu, neb pokoj do duše se po kapkách jen vkrádá,

po kapkách ze závojů rána tam, kde cvrček svoji píseň pěje;

kde půlnoc záchvěvem je pouhým a o polednách země žhavým ohněm strádá

a na křídlech konopek večer již k noci spěje. Povstanu nyní a půjdu, neb vždy, v noční či denní čas, slyším zvuk ztlumený, jak ku pobřeží spějí modravé spousty vody jezerní;

ať stojím na cestě vozové či na chodníku šedém zas, slyším ho kdesi uvnitř, kde s tepem srdce souzní.“

Sam už posledních několik veršů neslyšela, neboť ji přemohl spánek.

Shawův vlhký čumáček, kterým se otíral o Saminu tvář, ji vzbudil. Otevřela oči s leknutím a nejdříve si vůbec nemohla uvědomit, kde je. Chviličku jí trvalo, než se vzpamatovala. Ještě stále ležela na pohovce, na které se ukolébala ke spánku předešlého večera, s jediným rozdílem, a tím byla přikrývka, kterou teď měla neuměle obtočenou okolo sebe. Ležela tam tak ještě chvilku, sbírala myšlenky a hladila Shawa, který se jí uvelebil na břiše a moc se mu líbilo, jaká je mu věnována pozornost.

Dnešní ráno její myšlenky nebyly příliš jasné ani rychlé. Už nikdy víc, rozhodla se, tedy ne až do příště, přinejmenším. Pití jí nikdy nedělalo příliš dobře. Ty tři skleničky brandy po všem tom víně, které vypila při večeři, byly právě tou troškou navíc proti tomu, co normálně snesla. Podívala se na druhou stranu místnosti na staré školní hodiny, které visely vedle krbu. Devět třicet. Nejdřív jí to nedošlo, ale pak, když si uvědomila, že její pracovní rozvrh začíná v deset, odhodila přikrývku, s níž letěl přes celou místnost i Shaw, a pádila překotně nahoru do sprchy a schody brala po dvou.

Ve skutečnosti tím, že se vyhnula silnému provozu v časných ranních hodinách, přijela Sam do nemocnice dřív, než čekala, i když zase ne tak včas, aby začala s prací přesně podle rozvrhu. Liam ještě spal, když odcházela. Konkurz mu začínal až někdy ve dvě, takže nastavila budík přibližně na jedenáctou a postavila mu ho vedle postele. Liam býval vždy jako noční můra, celý den prospal a v noci byl nejživější. Bylo docela příjemné vědět, že se některé věci nezměnily, pomyslela si. Měla tak právě čas mu napsat přání hodně štěstí, které mu nechala na kuchyňském stole. Přes jeho silácké řeči hádala, že bude nervózní, takže, jí připadalo její přání namístě:

Tajemství hrdinství: nikdy si nenech život formovat strachem z jeho konce.

Hodně štěstí, Sam

Fred měl vše již přichystané a právě připravoval první tělo ležící na jednom z šesti pitevních stolů z nerezavějící ocele.

Sam si natáhla svůj chirurgický plášť a boty a zeptala se: „Máme něco obtížného, Frede?“

„Ani ne. Dva infarkty, jedno podezření na mozkovou mrtvici a pár zhoubných nádorů.“

„Nemohl bys mi udělat rychle jedno kafe? Mám v puse jako v polepšovně.“

„Hříchy těla tě dostihnou. Kaj se, ó hříšníku, kaj se ze svých zlých skutků, jinak tě Pán…“ Jeho hlas utichl, když zmizel ve své místnosti.

Pitvy, které je čekaly, by neměly zabrat mnoho času, odhadovala Sam. Neměla v úmyslu lámat nějaké rekordy, ale chtěla skončit brzo, aby se stihla ještě dostat do vědeckých laboratoří za Marciou. S trochou štěstí by se jim mohlo podařit zjistit, co to bylo za předmět, který našla na těle Mary Westové. Když skalpelem rozřízla první tělo, pomyslela si, jaké štěstí vlastně letos má. Měli právě za sebou týden obzvláště horkého počasí a za takových podmínek lidé obvykle padají jako mouchy. Přílišné horko či přílišný chlad a již to kosí jednoho za druhým. Z nějakého důvodu je letos ten obvyklý nával práce ještě nepostihl, ale Sam věděla téměř s určitostí, že se tak stane. Začala diktovat své poznámky.

Hammond poslal auto do nemocnice hodně brzy, aby si vyzvedl Saminu zprávu, a jen doufal, že už ji dokončila. Nemusel mít žádné obavy. Když tam řidič dorazil, měl již všechno připravené v obálce k vyzvednutí.

Hammond si zprávu v rychlosti pročetl a dělal si přitom poznámky o některých zajímavějších bodech. Vytáhl si ze své pošty zelený formulář, který tam ležel již dva dny, a začal ho vyplňovat.

Jakoukoli vraždu spáchanou na americké půdě, bez ohledu na to, kde se tato půda nachází, bylo třeba hlásit do ústředí akademie FBI v Quanticu, aby mohla být zanesena do statistiky jejich programu předcházení násilným kriminálním činům, pro který se vžila zkratka Vi-Cap, aniž už vlastně kdo vnímal, že jde o kryptogram tuto činnost poměrně přesně charakterizující. Vlastní program byl založen na myšlence mít k dispozici mezinárodní síť informací, které se týkají určitých druhů zločinů. Šlo převážně o vraždy, znásilnění a terorismus, ať už v nich pachateli nebo oběťmi byli američtí občané, či došlo-li k takovému činu na americkém území. Na případu velkého počtu vražd žen v mnoha různých zemích včetně USA, spáchaných německým mezinárodním sériovým vrahem Jackem Unterwegerem, se názorně ukázalo, jak je důležitý takový mezinárodní přístup k těžkým zločinům.

Hammondovi trvalo něco přes hodinu, než formulář vyplnil a napsal průvodní zprávu, ve které zdůraznil ty aspekty případu, které považoval za důležité, ale které nebyly začleněny do dotazníku. Když skončil, došel k faxu v kanceláři a zprávu odeslal. Technické vymoženosti ho nikdy nepřestaly naplňovat úžasem. A tak, přestože použil fax už nesčetněkrát, stále ho udivovala skutečnost, že zpráva, kterou napsal, může být během několika minut v rukou agenta FBI, pod kterého to spadá.

V okamžiku, kdy zpráva prošla přístrojem, se podíval na hodinky. Velvyslanec tu bude už za pár hodin a bude lepší, když na to bude připraven. Nasadil si čepici na hlavu a stáhl si sako své parádní uniformy dolů a rozhodl se, že se ještě naposledy, jen tak pro jistotu, rozhlédne po základně.

Elizabeth Kirklandová pracovala v akademii FBI v Quanticu už skoro dva roky. Její manžel tam byl odvelen jako instruktor, a když se objevila práce recepční, vzala ji. Oba chlapci teď už studovali na vysoké, atak zjistila, že jí zbývá příliš mnoho volného času a zaměstnání jí pomáhalo ten čas nějak vyplnit. Nakonec ty peníze navíc také nebyly k zahození. Využívali je jako ‚prasátko‘ na dovolenou a rok předtím si z nich zaplatili celý měsíc pobytu v Evropě. Jediným nedostatkem tohoto zaměstnání bylo, že šlo o práci na směny. Většinou se pracovalo pouze časně ráno a pozdě odpoledne, ale s tím se nějak srovnala – alespoň tak měla část dne na to, aby dohonila, co nestihla v domácnosti. Příležitostně však byla vyhlášena noční směna a během takových týdnů si připadala neustále unavená. Noční směna většinou sestávala pouze ze zaznamenávání telefonních vzkazů a zařazování faxů, aby byly připraveny k doručení hned následujícího rána. Bylo to zcela jednoduché, a jelikož neměla nikoho, s kým by si mohla povídat, i dosti nudné. Ale stejně, říkala si, alespoň měla příležitost dohonit, co zameškala, v četbě knih.

Fax vedle ní se dal s mručením do pohybu. Odvrátila se od knihy a pozorovala, jak se papír souká z přístroje. Jakmile se zastavil, odtrhla stránky a podívala se na průvodní list. Byl adresován Středisku lidských faktorů, Quantico, a odeslán byl z americké letecké základny v Leeminghallu v hrabství Cambridge v Anglii.

Vzpomněla si, jak navštívili Cambridge při svém výletě do Evropy. Mohli si vybrat buď Cambridge nebo Oxford, ale protože si pamatovali film Ohnivé kočáry, rozhodli se, že se podívají, kde se to celé přihodilo. Nelitovali toho. Bylo to nádherné místo, tak starobylé a jedno z největších kolébek vzdělanosti.

Teď si začala pročítat fax, neboť ji zajímal více než její kniha. Přísně řečeno, člověk by to dělat neměl, a snad proto to dělali všichni. Tento se týkal příšerné smrti nějaké anglické dívky na základně. Vzpomněla si, že o tom něco četla den před tím v novinách, ale ten článek neobsahoval žádné z těch podrobností zde. Asi chránili tu rodinu, odhadovala. Začala uvažovat o tom, jak se asi k tomu případu budou stavět Angličané. To, že americký mladík zabil anglickou dívku, už bylo samo o sobě zlé, ale způsob, jakým to bylo spácháno… Prokristapána, on se musel pomátnout na rozumu. Zavrtěla nevěřícně hlavou a zasunula fax do patřičných desek a vrátila se ke své knize.

Časně toho odpoledne zaparkovala Sam před soudními vědeckými laboratořemi ve Scrivingdonu. Jakmile vystoupila z auta, zvuky ptačí populace v okolí byly přímo ohlušující. Scrivingdon ležel uprostřed starobylého lesního porostu, neboť byl postaven v době, kdy se volání po ochraně životního prostředí neozývalo ještě tak hlasitě. Blok domů byl obklopen vysokým drátěným plotem, který byl na horním konci lemován ostnatým drátem. Existoval pouze jeden vchod a východ a ten byl střežen dvojicí strážných v uniformách. Scrivingdon nebyl jen střediskem soudních analýz pro východní oblast, ale vyřizoval též všechna šetření ohledně střelných zbraní za hranicemi Londýna. Důsledkem toho bylo, že tu byl uskladněn pořádný arzenál zbraní, který byl uschován v bezpečí obrovského sejfu pod laboratořemi.

Sam zamířila k recepcím a zapsala se. Když prošla všemi možnými nejmodernějšími, neustále propracovanějšími bezpečnostními zařízeními, dostala se konečně do laboratoře Marcie Evansové.

Marcia už ji čekala. „Dobré ráno, Sam. Káva je hotová.“ Podala jí hrnek s vařiči kávou a obě šly k jednomu z pracovních stolů, kde se Marcia právě věnovala šatům a drobným částicím sebraným na těle Mary Westové.

„Něco zajímavého?“ zeptala se Sam.

Marcia vzala do ruky své poznámky připnuté sponkou na podložku z tvrdého kartonu a přelétla je očima. „Několik zajímavých maličkostí. Otisk, který Knight našel na těle, byl rozmazaný, a má-li mít vůbec něco dobrého vzejít z těch, které nalezl ve skladišti, má před sebou velmi dlouhou řadu otisků, které nejprve musí sejmout, aby je mohl určit. Většina otisků bot patří policistům od letectva, kteří tělo našli, i když je tam několik dalších, které je ještě nutno určit – pravděpodobně patří těm, co tam jen tak ‚nakoukli‘. A ta krev, kterou našli vzadu za tím hangárem – ta nepatří Mary Westové.“

Sam na ni zůstala překvapeně zírat.

„Nesprávná skupina. Zajímavé je ale, že je to stejná skupina, jakou má Strachan.“

„Ale jak to víš?“

„Volala jsem na základnu. Byli velmi ochotní. Potíž je v tom, že jde o velmi běžnou skupinu – 0. Mary Westová měla skupinu AB.“

Sam se pro upřesnění zeptala: „Takže je stále ještě možnost, že to není jeho?“

Marcia přikývla. „Malá, ale je. Budeme si muset počkat na výsledky rozboru DNA, abychom si mohli být jistí.“

Sam vůbec nechápala, co tam měla Strachanova krev co dělat. Třeba ho Mary Westová během zápasu zranila. Kdyby to tak bylo, musel být pořádně zraněn – na to, aby to bylo menší zranění, tam bylo až příliš mnoho krve – a jestliže byl tak vážně zraněn, měla za to, že neutíkal patrně nikam jinam než do nejbližší nemocnice. Ale zase, odehrálo-li se to takto, tak proč, jak se o tom zmínila Farmerová, tam nebyla žádná krvavá stopa? Proč byla krev jenom na jednom místě? Proč? Proč? Proč? Hlava se Sam z té otázky začala točit, ale Marcia přerušila tok jejích myšlenek.

„Pojď se mnou a podívej se na tohle.“

Marcia odvedla Sam na druhou stranu laboratoře a zkontrolovala zaostření mikroskopu na jednom z pracovních stolů a pokynula Sam, aby se podívala. Sam pevně přitiskla oko k okuláru. Pod silným zvětšením se zdálo, jako by se před ní otevíral jiný svět. Uviděla podivný předmět, trojúhelník, až na to, že jeho spojnice mezi vrcholy byly vypouklé a nikoli rovné. Jeho povrch jí připomínal kůru citronu, vrásčitý, hrubý a boulovitý. V každém z vrcholů trojúhelníka se zdálo, že se ten předmět rozevírá, jako okraj nějakého gigantického kráteru sopky, jenže v miniaturním vydání. Sam podle jeho vzhledu a struktury poznala, že se dívá na nějaký druh pylu. Už jich za celý svůj život viděla dost, ať již z titulu své profese nebo díky svému nadšení pro zahradničení. Věděla také, že vlákna pylů vyřešila již víc než jeden případ během let a doufala, že toto může představovat ten podstatný obrat, na který čekají.

Vzhlédla od mikroskopu. „Je to pyl, ale vůbec nemám ponětí, který je to druh.“

Marcia zaujala místo u mikroskopu místo Sam. „To je škoda, protože to nevíme ani my. Jisté ale je, že nepatří žádnému druhu, který se vyskytuje u nás.“

„Lidé si ale ve sklenících, zimních zahradách, zahrádkářských svazech a dokonce i ve svých obývacích pokojích pěstují rostliny, které jsou cizokrajné.“

„To je možné. Ale pravděpodobnější je, že je anemofilní a že ho sem tedy zanesl vítr.“

„Byla v poslední době někde v zahraničí?“

Marcia zavrtěla hlavou. „To ještě nevíme. Policie to zjišťuje.“

„A co Strachan?“

„To zjišťují také. Pošlou nám sem dnes odpoledne jeho šaty, abychom se podívali, jestli bychom na nich něco nenašli. Jestliže budeme moci určit ten pyl, a navíc ještě s důkazem DNA, měl by to být zcela jasný případ.“

„Kdo pomáhá s určením toho pylu?“

„Chceme poslat vzorky do botanické zahrady Kew, aby se zjistilo, na co mohou přijít oni.“

„A co zkusit profesora Osbourna?“

„Myslela jsem, že ten už je v penzi.“

„To ano, ale víš, že se říká…“

„Jednou botanik, vždycky botanik,“ skočila jí do řeči Marcia. „Ti neumírají, pouze čekají, až zase vyklíčí.“

„Jednou za čas ještě přednáší. Najdeš ho skoro každý den v Cambridgi, v botanické zahradě.“

„Jenže většina vzorků už odešla do Kew, ale jestli si myslíš, že by to mohlo být k něčemu, mám jich tu ještě pár, které bys mu mohla ukázat.“

Marcia přešla na druhou stranu laboratoře, kde byly malé krabičky s dvojitými sklíčky vzorků pro mikroskop, a začala mezi nimi hledat, zatímco Sam slídila po laboratoři.

„Máte něco o tom motýlím křídle, které jsem na těle našla?“ chtěla vědět Sam.

Marcia právě našla, co hledala. Vytáhla jedno ze sklíček z krabičky a podala ho Sam. „Ráda bych ho dostala zpátky, až s tím skončíš.“

Sam přikývla a pečlivě si vzorek uložila do kabelky a zopakovala Marcii svou otázku: „To motýlí křídlo, zjistili jste něco?“

Marcia uklidila krabičku se sklíčky na místo a vytáhla jinou. „Já jsem tě slyšela už poprvé. Nech mě vydechnout.“

Dala sklíčko se vzorkem pod mikroskop a opět přiložila oko k okuláru, aby upravila zaostření. „To je další záhada. Ale ono to není motýlí křídlo, to je jediné, co ti mohu s jistotou říci.“

Ustoupila a Sam se postavila na její místo u mikroskopu. To, co spatřila, ji v první chvíli oslnilo. Bylo to, jako kdyby se člověk díval do útržku letního nebe. Barvu to mělo jasnou, svítivě tyrkysovou, která z něj vyzařovala ven, přestože byl předmět průhledný. Měl oválný tvar a byl překřížen jemnými bílými žilkami jako pavoučí sítí a vůbec měl exotické vzezření ptáka z ráje nebo nějakého jiného divukrásného tvora pocházejícího z nadpozemského místa. Byl to předmět nápadně krásný, když se na něj člověk díval mikroskopem, a zdálo se, že je nepatřičné najít něco takového na sinalém mrtvém těle.

„Takže také nevíš, co to je?“

Marcia zavrtěla hlavou. „Tento týden mám pech, viď? Ale je to přesně tak, ani tady nemám nejmenší ponětí, co by to mohlo být.“

„Tak co s tím uděláš?“

„Nechala jsem to vyfotografovat a poslat kopie všude možně a můžu teď jen doufat, že to někdo pozná, ale jak dlouho to bude trvat, to nikdo neví.“

„Jen doufejme, že si ten zabiják dá pohov, dokud nezjistíme, co to je.“

„Ale něco se mi přece jen podařilo poznat.“

Marcia vzala do ruky fotografii z jednoho ze stolů a ukázala ji Sam. Byl to velký formát zvětšeniny několika tenkých svazků vláken. „Z čeho jsou?“

Marcia zvedla velký pytel z umělé hmoty a přidržela ho před sebou. „Našla jsem je tady v tomhle. Bylo to pohozené v koutě toho skladiště. O třech z těch svazků víme zcela jistě, že pocházejí z uniformy amerického letectva –“

„On měl ten pytel natažený přes svou uniformu, když tu vraždu spáchal?“ skočila jí do řeči Sam. Moc se jí to nezdálo, ale Marcia měla hodnověrnou odpověď.

„Ne, to ne. Ale myslím si, že svou uniformu do toho pytle složil, než tu vraždu spáchal, tím ji totiž uchránil, aby se na ni nedostala žádná krev. Našli jsme i pár jiných svazků vláken, ale o těch ještě příliš jistě nevíme, z čeho pocházejí. Ale my už si s tím poradíme.“

Sam si prohlížela pytel z umělé hmoty a v myšlenkách se vrátila do chvíle, kterou strávila uvnitř starého skladiště. „Byl mezi nálezy také nějaký list papíru, který byl od krve?“

Marcia přejela rychlým pohledem seznam doličných předmětů. „Je tu jenom ten útržek papíru, který jsi našla připíchnutý na tom hřebíku.“

Sam kývla hlavou a znovu přitiskla jedno oko k mikroskopu, aby se ještě jednou naposledy podívala na ten neobvyklý předmět, který našla na těle Mary Westové. Fakt, že tam ten list papíru nenašli, ji překvapil a uvědomila si při tom, že existuje ještě hodně záhad, které bude nutné rozluštit.

Seržant Chalky White přistoupil k inspektoru Adamsovi a přisunul před něj další haldu písemně zpracovaných policejních zpráv. Adams se na ně podíval a vzdychl: „Je už to všechno?“

White se usmál. „Prozatím.“

„Jak daleko jsme se dostali?“

„Domovní obhlídky a průzkum celého nejbližšího okolí už máme. Teď zrovna začínáme rozšiřovat území, které budeme prozkoumávat.“

„Máte alespoň nějakou stopu?“

White zavrtěl hlavou. „Ani štěk, pane. Je někde dobře zašitý.“

„A co tisk a televize nebo rádio?“

„V místních i celostátních médiích se to už objevilo a na vysílání Kriminální ústředny je ještě brzo.“

Adams zabručel: „Pravděpodobně se nastěhoval k nějaký babě, která na něj nedá dopustit. Díky, Chalky.“

Nevěděl vlastně, zda je rozmrzelý kvůli nedostatečnému pokroku při hledání Strachana, nebo je-li za tím spíše Samin vztah k němu. Nevěděl dost dobře, jak by se měl chovat, nebo co vlastně dělá špatně. Sexuálně se k sobě rozhodně hodili – tedy, nikdy si nestěžovala, spíše naopak, dalo by se říci. Ať už spolu někam šli nebo byli sami, bylo jim ve společnosti toho druhého dobře. Možná ale, uvažoval Tom, že ona dokáže přemýšlet jen o tom, co je bezprostředně na dosah, nejspíš bude trochu poživačná. Zdá se, že je pro ni kariéra vůbec to nejdůležitější. Cožpak si neuvědomuje, že je život něco víc než jen mrtvoly a márnice? A co láska a rodina a vzpomínky? Zdálo se, jako by ji všechny tyto věci míjely. Jednoho dne ji to bude mrzet, pomyslel si, až zestárne a půjde do penze a lidem už na ní nebude záležel.

Násilím se přiměl k pozornosti a vrátil se ke kupé prohlášení. Tápal, protože nevěděl, co by měl vlastně najít, co ostatní ještě nenašli. V dnešní době měli už na hledání souvislostí počítače, které byly schopny ukázat na věci, které do sebe nezapadaly, které křížově propojovaly jednotlivá alibi a odstranily nedůležité informace. Někdy v duchu uvažoval, zda bude za pár let ještě místo pro dříče, kteří se pachtí pěšky od domu k domu, a tak provádějí svá vyšetřování, nebo zdaje vystřídají mechaničtí roboti, opancéřovaní a neomylní.

Nechápal, proč se vlastně při tomhle vyšetřování ustavovala místnost pro výslechy, když podezřelého měli a tíha důkazů proti němu byla téměř nezvratná. Přesto ale předpokládal, že je nutno dohlížet na to, aby se zákon dodržoval. Probíral se dál novými a novými výroky, které popisovaly Strachana. Ve většině z nich byl popisován jako ‚skvělý chlap‘, který by se určitě ničeho takového nemohl dopustit, i když jeden či dva dotazovaní prohlásili, že se to dalo předem očekávat, že oni měli na něco takového už dávno podezření a že na něm bylo něco divného.

Adams se už během své služby s řadou vrahů setkal, ale nezdálo se mu, že by Strachan zapadal do nějakého obvyklého typu. Nebyl to samotář.

Vlastně to vypadalo, že byl jedním z nejoblíbenějších příslušníků letectva na celé základně. Měl spoustu dívek a jeho nadřízení jej považovali za vyrovnaného a se slibnou kariérou před sebou.

Avšak dva nejzajímavější výroky pocházely od jeho bývalých dívek. Ne že by ho přímo obvinily z toho, že by je znásilnil, ale zcela jasně naznačily, že nepatřil mezi muže, který by bral odmítnutí za odpověď, a že dokázal být dosti násilnický a agresivní. Přesto si Adams říkal, že existuje velký rozdíl mezi takovým hodnocením a vraždou. Obzvlášť vraždou, která byla spáchána tak brutálně, jak tomu bylo v případě Mary Westové. Takovou vraždu může mít na svědomí jen zvláštní druh mozku.

Jeho soustředění náhle přerušila ruka, která mu spočinula na rameni. Lehce pootočil hlavu a zjistil, že se dívá do tváře detektivky Liz Fenwickové. Byla na oddělení už přes půl roku a představovala pro něj vítaný návdavek.

Bylo jí kolem třiceti, byla vysoká a štíhlá a měla husté dlouhé neodbarvené světle hnědé vlasy. Také se vyznačovala nohama, které se zdály nekonečně dlouhé a navíc se vůbec nebála je ukazovat, a to přes neustálé kousavé poznámky ze strany Farmerové v tom smyslu, že je její vkus v oblékání příliš blízký ‚lehkým mravům‘. Měla kuráž a velice brzo uzemnila velkohubé mužské v jednotce – aniž by si je však znepřátelila, což bylo velice obtížné a vyžadovalo to velký cit pro správnou míru. Liz byla navíc dobrá policistka. Nejenže již měla za sebou velký počet významných zatčení, na kterých se podílela, ale už sama chytila za límec pěknou řádku lotrů.

S úsměvem se na Adamse ze své výšky podívala. „Samá práce a žádná zábava, pane? Nedal byste si jeden tekutý oběd?“

Jak mluvila, všiml si Adams, jak se ostatní detektivové napřimují a začínají jim věnovat pozornost. Liz byla oblíbená, ale provázela ji neustále celá řada pomluv a dohadů, z nichž většina byly nesmysly a souvisely spíše s jejich vlastními sexuálními představami a neschopností, než aby měly co dělat se samotnou Liz. Sjel je pohledem, ale všiml si, jak se jim téměř viditelně napínají uši, aby zaslechli, co se mezi ním a Liz odehrává.

Neměl náladu na jejich pubertální hrátky, takže se rozhodl, že si z nich vystřelí, a zvýšil hlas. „Ano, Liz, moc rád s tebou půjdu na oběd. Půjdeme k Eaglovi, co říkáš?“

Jeho odpověď ji na okamžik zarazila, ale pak, když vytušila rostoucí napětí v místnosti, začala hrát spolu. „Ne, tam ne, znám jedno místo, které je daleko míň na ráně a kde budeme mít větší soukromí, pane.“

Krátce se jeden na druhého pousmáli, Adams vklouzl do saka a odkráčeli spolu z místnosti.

Bylo už po jedenácté, když Edward Doyle dorazil do práce. Solheimová i ostatní členové týmu už tam byli, čerství a jako ze škatulky, jako nějací manekýni v jedné z těch výkladních skříní dole ve středu města. Solheimová vzhlédla a krátce mu zamávala. Hledal v tom gestu alespoň nepatrný náznak ironie, ale žádný tam nebyl.

Noc před tím byl v Sallyho baru a zůstal tam dlouho, přetřásal staré povídačky a napravoval svět. Předtím si sliboval, že si půjde brzo lehnout, jako ostatně každý večer, ale nakonec to samozřejmě skončilo tak, že šel spát zase pozdě. Jeho postel, stejně jako celý byt – a když se to tak vezme i celý jeho život – byla studená a prázdná a nezdálo se, že by mělo nějaký smysl se vyžívat ve své opuštěnosti. Bar ho přinejmenším udržoval ve společnosti jiných lidí. Kdysi pracovával pravidelně pozdě do noci, zabral se do práce, rozhodnut něco dokázat a něco na světě po sobě zanechat. Když se nic takového nestalo, ztratil zájem a dělal jen to, co musel, a ani o kousek víc. Ostatní, jako ty chytré, atraktivní Solheimové tohoto světa, přicházeli a předbíhali ho. Lidé, které kdysi zaučoval, už byli jeho nadřízenými. Byl dobrý tak leda do starého železa. Měl na starosti svůj poslední případ a nikam dál již nesměřoval.

Pomalu vytahoval vzkazy, dopisy a faxy ze své přihrádky a beze spěchu se jimi začal probírat. Zjistil, že když se opře dozadu do židle a změní úhel pohledu, vyvolá to zdání, že si čte vzkazy, a přitom může pozorovat Solheimovou.

Byla elegantní jako vždycky, na sobě měla nějaký model černé sukně a bílé blůzy. Ta blůza byla průsvitná a proti světlu, které na ni dopadalo z okna, bylo skrz ni velmi dobře vidět. Bílá krajková podprsenka, kterou měla pod blůzkou, dělala jen málo pro to, aby skryla plnost jejích velkých ňader či tmavá kola bradavek. Sukně se jí vyhrnula vzhůru, jako ostatně pokaždé, když se posadila, a odhalila její stehna až nahoru k lemu punčochových kalhot. Nevěděl jistě, zdali to náhodou nedělá schválně nebo zda to je jen důsledek nejnovější módy kratších sukní.

Přesto si ale nestěžoval. Představoval si různé situace s ní už téměř od té doby, co se setkali poprvé. Nejprve to byly pouze představy, že se s ní miluje, v autě, na pánských toaletách či ve svém bytě. V poslední době se však jeho fantazie stala daleko divočejší a zahrnovala i únos a znásilnění. Nebyl si jist tím, zdaje to výsledek jeho vlastních nejistot nebo zda jde o obvyklé představy průměrného muže či zda už nedělá svou práci příliš dlouho a pomalu se nezačíná podobat těm, proti nimž celý svůj život bojoval.

Solheimová se nečekaně podívala přes místnost směrem k svému šéfovi a Doyle si uvědomil, že už čte tu kratičkou zprávu, kterou držel před sebou, až příliš dlouho. Odložil ji a vzal do ruky další vzkaz a přitom se upřeně zadíval směrem na Solheimovou, aby dal najevo, sledován jejím vyčkávavým pohledem, naprostý nezájem.

Vzkaz obsahoval faxovaný formulář Vi-Cap od nějakého majora jménem Hammond, podaný v jakémsi místě zvaném Leeminghall v Anglii. Systém Vi-Cap se začal v Quanticu používat v roce 1985 a rychle se rozrostl ve skutečně mezinárodní informační systém. Jeho prvořadým cílem bylo odhalit rané známky charakteristického chování sériových vrahů, aby tak bylo možné co nejrychleji proti pachatelům zakročit a co nejdříve je dopadnout. Doyle smutně uvažoval o době, kdy systém ještě nefungoval. Jaký rozdíl by to představovalo ve vyšetřování vražd Davida Berowitze v New Yorku a Waynea Williamse v Atlantě, kdy to policii trvalo přes rok, než si vůbec připustila, že mají co dělat se sériovým vrahem.

Doyle znaveně pročítal fax a čekal na pravou chvíli, až bude moci opět zaostřit oči na tělo Solheimové. Když došel až k pasáži, kde byl popisován způsob vraždy, posadil se náhle zpříma. Pročítal si ťu pasáž ještě jednou a pak znovu.

Solheimová si všimla změny v jeho chování a zavolala na něj ze svého místa. „Je všechno v pořádku?“

Zamával na ni tím kusem faxového papíru. „Pojďte sem a přečtěte si to.“

Podal jí zprávu a potom zvedl sluchátko a vyťukal číslo. „Halo, tady Edward Doyle ze Střediska lidských faktorů. Potřebuji dva lístky do Anglie na vůbec nejbližší let… Nic dřívějšího než zítra… Tak to tedy jinak nepůjde. Děkuji.“

Položil telefon a podíval se na Solheimovou, která zírala na fax. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se.

Položila fax na stůl. „Mám takový dojem, že se z našeho člověka stává světoběžník.“

Kapitola 4

Bylo už pozdě, když se Adams ráno probudil. Několikrát ztěžka zamrkal, promnul si oči, aby zahnal spánek, a pokoušel se zaostřit na své okolí a srovnat si myšlenky. Zůstal zírat do stropu a snažil se vybavit si události minulého večera. Strop mu nebyl vůbec povědomý. Byl to latex a ne obílená omítka tak, jak to mělo být.

Teprve až když se vedle něj pohnulo štíhlé měkké tělo, si vzpomněl, kde je, a co bylo důležitější, kdo je tam s ním. Otočil hlavu směrem k ní velmi pomalu, neboť se snažil vyvarovat se každého pohybu, který by mohl ještě zhoršit silnou bolest hlavy z nadměrného požití alkoholu předešlého večera. Měl pocit, že mu do hlavy vlezl nějaký ďábel, který mu nemilosrdně bušil kladivem do lebky, kdykoli se pohnul. Nebylo to poprvé v jeho životě, kdy se probudil vedle naprosto neznámé lidské bytosti, a jelikož byl čas od času tak opilý, že si následujícího rána už nepamatoval, jak ona bytost předešlého večera vypadala, zažil kolikrát nejeden ošklivý šok.

Liz Fenwicková ležela na zádech, jednu ruku měla položenou podél těla, zatímco druhá jí spočívala nad hlavou. Tenká prošívaná pokrývka, kterou byli oba přikryti, se svezla z horní poloviny jejího těla a odkryla tak malá plná ňadra a pevné břicho. Vlasy jí ležely v neuspořádané změti přes obličej i polštář.

Adams se tahem pozvedl na lokti a zadíval se na ni. Byla bezpochyby krásná a mladá, velice mladá. Byla taková, o jaké se předpokládá, že o ní sní muži jeho stáří, obzvláště ocitnou-li se v: é nebezpečné kategorii označované jako střední věk. Dopadl zpátky na polštář a uvažoval, co si to všechno spískal. On, stejně jako většina mužských u nich v oddělení, si na Liz pomýšlel už od chvíle, kdy k nim nastoupila, ale na rozdíl od ostatních kolegů z oddělení svůj zájem skrýval za maskou lhostejné zdvořilosti. Začal přemýšlet o tom, co se stane, jestli se někdo dopátrá toho, k čemu došlo. Kdyby se to opravdu stalo, doneslo by se to zcela jistě až k Farmerové a pak by jeden z nich musel takřka zaručeně z oddělení odejít. V tuto chvíli si nebyl vůbec jistý, kdo z nich dvou by to byl.

Kocovina se zhoršovala a hrozivé vlnění v jeho žaludku ho dohnalo k tomu, že se musel pohnout. Opatrně se posadil a spustil nohy na zem. Ten pohyb Liz vyrušil a ona natáhla ruku přes postel a pátrala po teplu jeho těla, pak, když si uvědomila, že je pryč, ruku znovu zastrčila pod polštář. Adams nikdy nechtěl, aby se tohle stalo. Proč k tomu došlo, bylo způsobeno kombinací přemíry pití, touhy a – musel si přiznat, také potřeby se pomstít.

Od té doby, co chodil se Sam, jí ani jednou nebyl nevěrný, a to ani tehdy, kdy se mu příležitosti přímo nabízely, což bylo dost často. Tvořili pár a myslel si, že jeho budoucnost bude patřit jí. Pocházeli sice každý z jiného světa, ale vždy se utěšoval tím, že se protivy často přitahují a že existují daleko nesourodější dvojice, a přesto v nich lidé dokáží vedle sebe dobře žít. V poslední době však začal uvažovat o tom, jaký má jejich vztah sílu, jak hluboké jsou jejich city a zda to Sam vůbec chápe jako trvalejší závazek. Proto také na ni začal naléhat, aby se na něj víc vázala, a při tom se snažil ověřovat si sílu jejího citu k němu. Bylo mu jasné, že tohle nakonec vyústí až do kritické situace a že se tím jeho nejistota vyřeší.

Když si vybavil události předešlého večera, cítil se poněkud provinile. Zranil Liz, když se milovali. Bylo to, jako kdyby se veškerý jeho hněv a zklamání soustředily do jeho penisu a on ho zneužíval jako zbraň, aby si svou zlost vybil. Dokonce i když byli vášnivě spojeni, uvědomoval si, že výkřiky Liz nebyly jen projevem jejího sexuálního vyvrcholení. Zraňoval ji a, což ho zneklidňovalo daleko více, měl z toho potěšení.

Když vášnivá smršť skončila, nic mu nevyčítala, i když by se byl asi cítil daleko lépe, kdyby mu dala najevo, že se zlobí. Přetočila se tak, že ona ležela na něm, jemně ho hladila po hrudi a zeptala se: „Co to jako mělo znamenat?“ V jejím hlase nebyla žádná zášť, jen porozumění. „S doktorkou Ryanovou to neklape?“

Její intuice ho zneklidnila a on nevěděl, co na to má říci. Zůstal tedy tiše ležet, zatímco ona ho líbala a hladila, nakonec omluvně řekl: „Moc mě to mrzí.“

„A co jako. Žes byl tak hrubý?“

„Jestli jsem ti způsobil bolest.“

„Mně se to líbilo.“

Nevěděl jistě, jestli to myslí vážně nebo zda to říká jen proto, aby se necítil tak hrozně. Ať už byl důvod jakýkoli, pomohlo to. Právě od toho okamžiku si začal zřetelně uvědomovat, že by s takovou Liz byl pravděpodobně daleko šťastnější, než by kdy mohl být se Sam. On a Sam byli tak rozdílní, měli k sobě příliš daleko a chtěli od života naprosto odlišné věci. Liz ale pocházela ze stejného těsta jako on a to, co potřebovala k životu a po čem toužila, se nelišilo od jeho potřeb a snů. Začal v duchu zkoumat skutečné důvody, které ho nutí neustále bojovat, aby si udržel Sam. Život na to byl určitě příliš krátký.

Odvlekl se do koupelny, pustil sprchu a nařídil si teplotu vody tak, aby mu bylo co nejpříjemněji. Pak vstoupil pod sprchu a nechal si vodu stékat po obličeji a po celém těle. Ještě nikdy v životě si nebyl tak nejistý tím, jak se jeho budoucnost bude vyvíjet, ani tím, co vlastně od života čeká. Musí se vzpamatovat. Bylo to všechno jenom tím, že je příliš přecitlivělý nebo byly jeho obavy oprávněné a opodstatněné? To se ukáže jenom časem, pomyslel si.

Dveře sprchy se otevřely a Liz k němu vstoupila pod teplý proud vody.

Přidržela se ho za ramena, přitáhla se k němu nahoru a políbila ho na mokré rty, jazykem projížděla kolem jeho úst a přitom se jednou nohou obtočila kolem jeho pasu.

„Co kdybychom to zkusili znovu? A budeme myslet jen jeden na druhého.“

Opřel ji jemně o vykachličkovanou stěnu a obtočil si i její druhou nohu okolo pasu. Tentokrát to již nebylo zlostné milování, teď po ní skutečně toužil.

Úterý bylo v podstatě dnem, kdy měla Sam volno. Byl to jediný den, kdy nemusela do márnice, a vyjma vystoupení před soudem a pochůzek venku ho většinou využívala k tomu, že doháněla zameškané, co se zpráv a dopisů týkalo, a také se věnovala studiu spisů nadcházejících soudních řízení.

Svědecké výpovědi před soudem jsou důležitou součástí práce každého patologa a správný způsob předložení důkazů bývá mnohdy rozhodující. Sam už byla mnohokrát svědkem toho, že případ skončil neúspěchem jen proto, že nezkušený nebo nekompetentní odborný svědek nedokázal předložit soudu svá vědecká zjištění správným způsobem. Experti ověřující důkazy pomocí vědeckých metod či patologové, kteří strávili dlouhé hodiny zkoumáním nějakého případu, jen aby jejich svědectví bylo jak přesné, tak i přesvědčivé, se snadno stávají svědky toho, jak se jejich snahy hroutí proto, že si při křížovém výslechu vedeném nějakým mazaným právníkem protiřečí, a tím mu napomáhají zasít sémě pochybnosti do myslí nezkušené laické poroty. Celý vtip při svědecké výpovědi patologa spočívá v umění najít způsob, který by byl dostatečně jednoduchý, a tím i srozumitelný, ale na druhou stranu zase ne příliš jednoduchý, aby neutrpěla jeho vědecká věrohodnost.

To, že se v poslední době stalo zvykem povolávat patology placené obhajobou jako svědky před soudem, bylo také varujícím signálem. Většina patologů, které si obhajoba povolávala, předstupovala před soud s poměrně přesným popisem toho, co zjistili, ale s nepatrně odlišným výkladem. V poslední době se však začaly množit případy, kdy najatí patologové měli tendenci vystupovat se svědectvím postaveném proti odbornému znaleckému posudku patologů ministerstva vnitra tak, aby to vyhovovalo obhajobě. Byla to znepokojující situace, která v konečných důsledcích mohla vést až ke zpochybnění správnosti svědectví soudních patologů.

Někdo hlasitě zabušil na dveře Saminy kanceláře. Nejprve se domnívala, podle naléhavosti a hlasitosti zaklepání, že to dozajista bude někdo od policie. Zavolala tedy hlasitě: „Dále!“

Zpoza dveří se vynořil usmívající se obličej Trevora Stuarta. „Dobré ráno, Sam.“

Sam byla zvědavá, co má tato zdvořilost znamenat. Trevor obvykle vrazil dovnitř, jako kdyby čekal, že ji přistihne v kanceláři ‚při něčem nekalém‘. „Co to, že zrovna ty klepeš?“ poznamenala suše.

Trevor se rychle rozhlédl po místnosti a zdálo se, že si oddychl, když zjistil, že tam kromě Sam nikdo není. „Ach jo, dostal jsem minule pořádně co proto od té tvé královny Belzebubů. Ještě teď se třesu. Venku u svého stolu nebyla, tak jsem se bál, že je tady a čeká, až se na mne bude moci zase vrhnout.“

‚Královna Belzebubů‘ byla přezdívka, kterou si vymyslel pro Jean. Už se mnohokrát dostali spolu do křížku, a přestože byl Trevor služebně starší, zdálo se, že ze souboje s ní vychází vždy jako poražený.

Sam se zasmála. „Vůbec nic ti nehrozí, dnes si vzala volno.“

V obličeji se mu rozhostil výraz úlevy a jeho sebevědomí se mu očividně vrátilo, jak bylo patrné ze způsobu, jakým přešel celou místnost, aby se usadil do židle. Sam měla Trevora ráda přes všechny výhrady, které k němu měla, a přese všechny stížnosti Jean na adresu jeho nemorálního chování. Bylo mu něco přes čtyřicet, ale byl vysoký, štíhlý a pohledný, s dobře řezanými rysy a hřívou jako uhel černých vlasů (nikdy si ale nebyla stoprocentně jistá, zdaje ta jejich barva přirozená nebo zda náhodou nepochází z nějaké lahvičky). Ačkoli už byl po druhé ‚šťastně‘ ženat, byl tak trochu sukničkář a měl u žen většinou úspěch. Jak se s tím mohla jeho žena smířit, bylo pro Sam záhadou, ale zůstávali nadále spolu a vypadali, že je nic netrápí.

Sam počkala, dokud se neposadil a pohodlně se neuvelebil, a teprve potom promluvila. „Tisíceré díky, že jsi onehdy vzal za mne ten můj úvazek.“

„Bylo mi potěšením. Však už jsi víckrát udělala pro mě to samé. Jak pokračuje vyšetřování té vraždy na letecké základně? Pokud jsem vyrozuměl, nebyl to moc pěkný pohled.“

„Svoje jsem už udělala. Teď už je to jen na policii.“

Trevor ze sebe vyrazil nevěřícné zasmání a zkoumavě se na ni zblízka zadíval.

Zamračila se. „Co to děláš?“

„Dívám se, jestli to jsi opravdu ty.“

Musela uznat, že nebyl daleko od pravdy. „No, mám za to, že by se na tom případu pár zajímavých momentů našlo.“

„O kterých si myslíš, že je věcí tvé cti, abys po nich šla, že?“

„Tak trochu.“

„Tak ven s tím, co už máš.“

Chvíli si ho přeměřovala očima a uvažovala, zdaje to dobrý nápad vůbec někomu prozradit, jak moc ji ten případ samotnou zajímá a jak její zájem daleko přesahuje zdi márnice. Nakonec otevřela jednu zásuvku svého stolu a vyndala z ní velké, úředně vyhlížející desky. Z nich vytáhla čtyři fotografie, které podala Trevorovi.

„Od čeho byste, mistře, řekl, že to je?“

Podíval se na fotografie. Na každé byl zvětšený záběr podlouhlého poranění, které Sam objevila na krku Mary Westové. U poslední fotografie se Trevor chvíli pozdržel. „Moc se mi zamlouvá to oslovení ‚mistře‘. Nedalo by se to nějak zařídit, aby se to všeobecně rozšířilo?“

„To záleží na tom, co mi k tomu řekneš.“

Vzal to jako povzbuzení a vytáhl z kapsy malé zvětšovací sklo a začal si velice pozorně ránu prohlížet. Přes svou pověst prostopášníka byl Trevor Stuart prvotřídním patologem s bystrou pozorovací schopností a ještě bystřejším mozkem. Kdyby tomu tak nebylo, pochybovala, že by ho byli v nemocnici tak dlouho snášeli.

„Je to stopa po spálenině, pravděpodobně vypálené nějakým elektrickým výbojem.“

„Klobouk dolů, ale jak jsi k takovému závěru došel?“

„Vzpomínáš na toho chlapce, který minulý měsíc zemřel, když chtěl vytáhnout draka z elektrických drátů vedení vysokého napětí?“

Sam přitakala.

„Ten měl podobná poranění po celém těle.“

„Ale tady je poranění pouze jedno.“

„Souhlasím, ale stejně je to popálenina. Jsi si jistá, že to s tou vraždou souvisí? Mohlo se jí to přihodit před tím – nějaká nehoda doma nebo tak nějak.“

„Farmerová by to údajně teď měla pro mne zjišťovat. Já jen, že je to na takovém divném místě.“

„Tak už to u nehod bývá, jinak by to nebyly nešťastné náhody. Dej mi vědět, až budeš mít výsledek. Mohlo by to být i něco banálního, člověk nikdy neví.“

Sam zvedla fotografie ze stolu a ještě jednou si je postupně prohlížela, trochu vyvedená z míry tím, co jí Trevor o nich řekl.

Trevor vstal. „Hele, chtěl bych se vrátit k tomu, jak za sebe různě zaskakujeme, myslíš, že bys to tentokrát mohla zase vzít ty za mě?“

Sam se opřela pohodlně v křesle. „A proč?“

„Organizuju v odborářském spolku povídání s pár lidmi, kteří dělají do občanských práv. Lidé proti týrání, něco na ten způsob.“

„Prosím tě, ty strkáš nos taky do politiky? Ty snad příště budeš volit i labouristy.“

„Ty už jsem dokonce volil, drahé dítě, ty já už volil. Takže si to můžu vysvětlovat jako tvé ano?“

„Ano.“

„Skvělé. Předpokládám, že se teď ode mne čeká, že přeskočím stůl a políbím tě, ale při mé smůle by to bylo znamení pro královnu Belzebubů, aby se objevila a provedla na mně lobotomii, ať má volno nebo ne.“

„Kdyby to neudělala ona, udělala bych to určitě já.“

Trevor, který už vycházel ze dveří, nasadil bolestínský výraz a Sam znovu obrátila svou pozornost k fotografiím.

Hammond právě končil dlouhý pracovní den plný vypětí. Velvyslanec, ctihodný Henry Strong, zůstal na základně déle, než se očekávalo. Na Hammonda většinou politici nikdy moc velký dojem neudělali. Domníval se, že když zrovna někde nelíbali dětičky, tak jim právě kradli nějaké jejich dobroty. Zdálo se však, že Strong má v sobě kus opravdového citu. Když přijeli poprvé do domu rodičů Mary Westové, z rodičů i z ostatních členů rodiny, kteří se tu shromáždili, aby Američanům pěkně od plic řekli, co si myslí o vraždě Mary Westové, přímo čišelo silné napětí a nepřátelský postoj.

Strong donutil všechny – včetně svých poradců a dokonce i generála Browna, který tu zůstal o několik dnů déle, než se vrátí do Států na zasloužený odpočinek – aby počkali venku, a vešel do domu úplně sám. Setkání bylo plánované na třicet minut, ale o dvě a půl hodiny později byl stále ještě velvyslanec uvnitř. V jednu chvíli se dokonce jeden z jeho pobočníků začal tak obávat o jeho dobro, že sebral veškerou odvahu, překročil výslovný rozkaz svého nadřízeného a došel ke vchodu do domu a zaklepal na dveře. Nakonec byl velmi rázně odehnán samotným Strongem. Půl hodiny poté se velvyslanec konečně vynořil. Objal postupně každého ze členů rodiny a paní Westovou dokonce políbil. Když se vracel ke svému autu, Hammond by byl přísahal, že viděl v očích starého pána slzy.

Když Strong vyřídil záležitost s Westovými, trval na tom, že se chce seznámit a promluvit si s těmi dvěma muži, kteří našli Maryino tělo. Hammond předtím doufal, že v té době už bude Strachan ve vazbě, ale přes nejlepší snahu britské policie byl stále na svobodě, a tím udržoval celou událost na předních stránkách většiny novin. Budou-li mít štěstí, pak velvyslancova návštěva otupí hrot nejpichlavějších úvodníků, obzvláště těch, které se objevovaly v bulvárním tisku.

Dalším počinem velvyslance byla generální inspekce letecké základny, při které se dokonce zastavil a několikrát si odpálil míček s několika vykulenými příslušníky letectva, kteří si užívali den na čerstvém vzduchu se svými rodinami. Nakonec s nimi pojedl, co měli připravené na piknik, a vypil několik lahví moštu. Jak Brown, tak Cully, kteří mu dali připravit přepychové pohoštění v důstojnické jídelně, předstírali, že se také připojují, ale bylo jasné, že jim to nejde od srdce a že se zajímají ani ne tak o samotný baseball jako o to, aby se jejich fotografie objevily v amerických novinách.

Po hře trval velvyslanec na tom, aby poslali pro basu moštu a nealkoholických nápojů ze zásob letecké základny na oplátku za ty, které právě vypili. Ten, kdo neznal Cullyho, si patrně nepovšiml, jak s ním za jeho neupřímným úsměvem cloumá slepý vztek, ale Hammond ho znal, a pociťoval kvůli tomu jisté pobavené zadostiučinění.

Konečně k úlevě všech velvyslanec odjel v doprovodu generála Browna a plukovníka Cullyho, aby se zúčastnili večeře a sborového pěveckého koncertu v Královské koleji. Když kolona aut rychle projížděla branami základny, Hammond si postrčil čepici do týla a hlasitě si oddychl. Bez Cullyho se mu možná podaří prožít klidný večer před televizí, aby mohl sledovat zápas, ve kterém New York Yankees zametou s Miami Dolphins na své cestě za pohárem. Na druhou stranu si však toto myslel každým rokem a byl obvykle zklamán. Otočil se, že půjde, ale ocitl se tváří v tvář své asistentce Jenny Grovesové.

Ruka se jí předpisově vyšvihla k pozdravu a pak mu podala písemnou zprávu. „Toto vám přišlo dnes dopoledne, pane. Byl jste stále někde s velvyslancem, a tak vám ji mám možnost předat až teď. Omlouvám se.“

Byla to zpráva ze Střediska lidských faktorů FBI v Quanticu. Stálo v ní: Agenti Edward Doyle a Catherine Solheimová mají přiletět na letiště v Gatwicku ve 20.50 místního času. Je možné zařídit dopravu do letecké základny v Leeminghallu? Přejí si hovořit s majorem Hammondem a všemi ostatními osobami spojenými s vyšetřováním vraždy Mary Westové.

Hammond pohlédl na hodinky. Ještě nebyly čtyři hodiny. Rozhodl se, že pro ně zajede sám, aby zjistil, co se děje, dřív, než do toho začne strkat nos Cully.

Obrátil se na Jenny: „Zařiďte, ať jsou pro naše hosty připraveny dva pokoje v důstojnických ubikacích.“

„Jak dlouho se zdrží, pane?“

„Nemám ponětí, nechte to raději otevřené. Budou-li s tím nějaké problémy, pokuste se jim zajistit nocleh v nějakém hotelu v Cambridgi.“

Přikývla, opět předpisově zasalutovala a otočila se. Pak se vydala přes základnu k důstojnickým ubikacím. Hammond se podíval ještě jednou na zprávu. Něco tady nehrálo, něco tady zatraceně nehrálo. Agenti FBI z takového elitního střediska by se neobtěžovali kvůli nějaké místní vraždě, ať by už byla sebestrašnější. Něco vážného se dělo a on chtěl vědět, co. Vydal se rychle ke svému autu.

Sam si sjednala schůzku s profesorem Clive Osbournem v místnostech, jež obýval v zadní části městské botanické zahrady. Ačkoli Osbourne byl členem univerzity tak dlouho, kam až paměť sahala, vždy si volil bydliště mimo prostory univerzity, a to proto, že se se svou starou kolejí rozešel ve zlém kvůli nějakému dávno zapomenutému akademickému sporu někdy v polovině třicátých let. Navzdory tomu byl stále ještě součástí koleje asi tak neodmyslitelně jako dávno tesaný kámen, ze kterého byla postavena. Oblečen byl do okázalých šatů, jejichž styl zcela odpovídal době, od kdy je nosil, a mohl tak být těmi, kdož ukvapeně a nezasvěceně soudí, považován za jednoho z těch elegantně vypadajících tuláků, kteří se procházeli úzkými uličkami univerzitního města, oděni do starodávných hávů a pro celý svět budící dojem excentrických učenců z dávných dob, kteří vyjadřují svůj filozofický protest proti příchodu nových pořádků.

Podle starodávného a ctihodného cechu vrátných, kteří byli zdrojem veškerých znalostí a klepů o univerzitním dění, bylo Osbourneovi už dost přes sedmdesát a stále působil velmi impozantně. Byl vysoký, rovný jako pravítko a jeho hubené, nepříliš pohledné tělo bylo nebezpečně posazeno na koncích lehce zakřivených nohou. I jeho obličej byl hubený a dlouhý, což ještě podtrhoval jeho špičatý, dlouhý nos, na němž se mu povážlivě pohupovaly poloviční brýle ve zlatých obroučkách, přes které měl ve zvyku pokukovat, kdykoli mluvil. Potrpěl si na pevný denní pořádek a nebyl by ho porušil kvůli nikomu, tedy ani kvůli Sam, kterou znal a měl rád už dlouhé roky. I když se naskýtala otázka, do jaké míry dokázal vůbec někoho mít rád.

Sam měla už předem v úmyslu vyhnout se ulicím přeplněným auty a rozhodla se dojít k jeho bytu přes botanickou zahradu. Byla krásná a člověk se v ní uvolnil a mohl v ní prochodit celé hodiny a těšit se z radostí, které nabízelo nesčetné množství jejích nejrozličnějších rostlin a květin. I když takto se cesta prodloužila, byla daleko příjemnější a zajímavější. Jak procházela mezi řadami rostlin a keřů, které lemovaly cestu, občas se zastavila a tu a tam si k některým přivoněla nebo si u jiných zase v rychlosti poznamenala jméno. Nenavštívila zdejší zahrady už nějaký čas a litovala toho. Jestli bylo něco, co ji mohlo utvrdit v tom, že její čich stále ještě řádně pracuje a není dosud zcela zničen četnými chemickými pachy márnice, pak to bylo toto místo plné vůní.

Konečně, když se jí podařilo odtrhnout se od lákadel zahrady, přešla přes silnici, aby se dostala do Osbourneova bytu. Už na ni čekal a otevřel před ní dveře, ještě než měla vůbec čas na ně zaklepat. Sam k němu vzhlédla celá překvapená.

„Pozoroval jsem vás oknem.“ vysvětloval. „Myslel jsem si, že asi přijdete tam tudy. Soudím podle toho, že ještě máte všech šest pohromadě?“ A prstem si poklepal ze strany na nos.

„Ano, děkuji.“

„To je dobře. Myslím, že jsem našel to, co jste hledala. Pojďte za mnou.“

Rázoval před ní chodbou a jeho dlouhé tenké nohy dělaly obrovské kroky. Když zmizel v pracovně, Sam za sebou zavřela hlavní dveře a v očekávání věcí příštích se vydala za ním.

Osbourne vytáhl knihu z horní poličky své staré rozvrzané knihovny a z výšky ji upustil na rozměrný dubový stůl uprostřed místnosti, až to žuchlo. Otevřel ji a začal v ní palcem listovat.

„Našel jsem to tady v téhle. Je to dost starý titul, ale pořád ten nejlepší, který byl na toto téma kdy napsán.“

Sam se postavila ke stolu vedle něj. „A kdo je autor?“

Sekl po ní pohledem, jako by ho ta otázka pobavila. „No já, samozřejmě.“

Myslel to naprosto vážně a Sam měla co dělat, aby potlačila nutkání se od ucha k uchu usmát.

Po dobu, kdy hledal stránku, kterou chtěl najít, si přestal Sam úplně všímat. „Tak tady to je. Zajímavé, velmi zajímavé.“

Chtěla věci trochu urychlit, a tak propůjčila svému hlasu nádech naléhavosti. „Něco neobvyklého?“

Ale nemělo to patřičný dopad. Vlastně si ani nedělala iluze, že to zabere, a uvědomila si, že se bude muset jednoduše obrnit trpělivostí a vyčkat, až se dostane ke kořenu věci svým vlastním roztomilým tempem.

„Neobvyklého ne. Vzácného, ale ne neobvyklého.“ Chvíli uvažoval o svých slovech a pak si to rozmyslel. „No ale nakonec možná, že ano, možná že ano – v Cambridgi tedy dozajista. Dovolte, abych vám to názorně ukázal.“

Prstem zamířil na dvoustránku rozevřenou v knize. „Myslím, že jste hledala toto.“

Na jedné stránce byla velká mapa Severní Ameriky se jmény některých jižních států vytištěných tučně. Na protější stránce byly kresby a fotografie rostliny s dlouhými oválnými listy a malými kulatými tobolkami plodů. Vedle nich bylo několik podrobných fotografií pylových zrnek rostliny. Byly zcela shodné s těmi, které předtím Sam pozorovala přes čočky Marciina mikroskopu. Rostlina byla označena jako Myrica indora, nevoňavá forma vavřínu z rodu vřesny voskové.

Sam si velmi pozorně prohlížela obrázky.

„Škoda, že jsou fotografie černobílé,“ řekl Osbourne. „Kdyby byly barevné, mohla byste si povšimnout, že ta rostlina má žluté, zrnité, tečkami poseté listy s nerozpukaným voskovým povlakem.“

Dokonce i na neformálním místě, jako byla jeho studovna, mluvil, jako kdyby přednášel skupině studentů z prvního ročníku. Sam jen neslyšně zaskřípala zuby a snažila se, aby ji to nedráždilo.

„Kvete v rozmezí mezi únorem a červencem, v závislosti na tom, ve kterém státě roste.“

„Chápu to tedy dobře, že není tady u nás domovem, je to tak?“

„Chápete to dobře. Většinou roste v jižních státech Severní Ameriky. Najdete ji na slatinách s křovinným porostem, na nenaplavených kyselých močálech, mezi rovinatými borovicovými porosty, v bažinách na úbočích kopců, mezi tisovci dvouřadými a na takových podobných místech.“

Prstem přejel přes mapu. „Nejspíše ji najdete na území států Georgia, Alabama, v jižní oblasti Mississippi, zkrátka v okolí cípu Floridy.“

„A jste si jist, že tady u nás se nepěstuje?“

„Naprosto jistý. Šlo by to jen obtížně, velmi obtížně, potřebovalo by to odborníka a jsem si jist, že kdyby se někdo rozhodl to zkusit a pěstovat ji, pak by se spojil buď se mnou, nebo s Janet Blackwoodovou z Kew.“

„Takže si myslíte, že ten vrah je Američan?“ zeptala se Sam.

„Téměř jistě. Dávalo by to smysl, víte. Byl v poslední době doma?“

Zavrtěla hlavou. Začínala se cítit poněkud trapně, jako kdyby se objevila jen s polovinou informací a plýtvala jeho časem. Nesnášela, když vypadala neprofesionálně. „Nevím,“ přiznala neochotně. „Bohužel. Uvidím, co budu schopna zjistit.“

Podíval se na ni přes svoje brýle dlouhým, zpytavým pohledem. „Pamatujte si, každý kontakt zanechá stopu.“

Sam znala tuhle frázi Edmonda Locarda velmi dobře a nebylo jí vůbec po chuti, když slyšela, jak ji Osbourne cituje tak, jako když velký Mistr v oboru forenzních vědeckých metod poučuje jakéhosi naprostého amatéra. Locard pracoval pod velkým Alexandrem Lacassagnem na univerzitě v Lyonu až do roku 1910, kdy odtamtud odešel, aby založil vlivnou policejní laboratoř. Tam rozvinul Lacassagneho metody a začal uplatňovat soudní lékařství takovým způsobem, že se dotýkalo stále většího a většího počtu vědeckých disciplín. Výsledkem bylo to, že byl ve své době spojován s mnoha slavnými kriminálními případy. A právě přečtení Locardovy knihy Trait de crimincdisúque – přestože nyní byla už dávno překonaná – způsobilo, že Sam do sebe nasála jeho vášeň pro forenzní vědecké metody a rozhodla se stát se soudní patoložkou.

Znovu se zadívala na mapu. „Je to tak obrovská oblast. Není něco na tom zrnku pylu, co by ji mohlo alespoň trochu zúžit?“

„Ani ne. Je to tak, jak to je. Jedině kdybyste snad měla ještě něco k tomu? To bychom potom mohli najít jakési souřadnice a poněkud ji zúžit.“ Na chvíli se odmlčel. Bylo zcela zjevné, že mu mozek rychle pracuje. „Dokonce i o hodně.“

Sam zalovila v kabele a vytáhla jednu z fotografií tyrkysové částečky, kterou objevila na těle Mary Westové. „Tohle jsem našla na jejím těle. Nikdy v životě jsem ještě něco takového neviděla. Co si o tom myslíte?“

Osbourne si to velmi pozorně prohlédl, dokonce si nadzvedl brýle, aby lépe viděl. „Skoro to vypadá, jako byste našla pár křídel nějaké víly. Kde máte její zbytek?“

Sam se usmála. „To kdybych věděla.“

Ještě několik vteřin to studoval. „Je mi líto, ale nepomohu vám. Jedinou věc, kterou mohu prohlásit s naprostou jistotou, je, že to není součást ničeho z rostlinného světa. Pravděpodobně spíš fauny, ale ani to možná ne.“

Pokrčil rameny a podal snímek zpátky Sam. Ta se na něj ještě naposled podívala a pak ho teprve vrátila do své tašky. V duchu se ptala sama sebe, komu to jenom má ještě zkusit ukázat.

Provoz v okolí letiště v Gatwicku byl stejně silný jako jindy a Hammond se přistihl, jak přejíždí z jednoho popojíždějícího proudu vozů do druhého. Když vyjížděl, domníval se, že má spoustu času, a čekal, že pohodlně dorazí na letiště a ještě mu zbyde dost času, aby si v klidu vypil kávu. Jenže zapomněl do svých odhadů zakalkulovat zdržení zaviněné obvyklou přehršlí prací na silnici, dopravními nehodami a britskými náklaďáky, které z nějakého neznámého důvodu nebezpečně často rozhazovaly svůj náklad po celé šířce silnice.

Bylo časně zvečera a v době, kdy konečně zaparkoval auto v jednom z velkých neosobních mnohaposchoďových parkovišť a spěchal do příletové haly mezinárodních letů, měl už více než hodinové zpoždění. Vzhledem k tomu, že neměl ani sebemenší ponětí, jak ti dva agenti FBI vypadají, a nechtělo se mu tam stát jako šofér poslaný nějakou společností a držet před sebou ceduli, na které by byla napsána příslušná jména, zůstal oblečený raději v uniformě a doufal, že na stejnou myšlenku nepřijde na letiště příliš mnoho dalších majorů letectva Spojených států.

V rychlosti se podíval na návěstní tabuli s informacemi a modlil se v duchu, aby to letadlo mělo zpoždění. Často se to stávalo, a v tom případě by si ještě mohl zachovat trochu důstojnosti. Ale toho dne mu štěstí nepřálo – nejenže letadlo nemělo zpoždění, ono naopak přistálo ještě chvilku před předpokládaným příletem – což bylo, dá se říci, dost neobvyklé. Bylo tedy jasné, že dnešek zřejmě nebude patřit k jeho nejlepším dnům. Cestující již museli být nějakou dobu odbaveni a jeho hosté na něj buď čekají někde uvnitř v prostorách letiště, nebo naopak už odjeli a jsou na cestě do Cambridge. Prohlížel si lidi sedící a postávající v příletové hale a doufal, že ti dva by na něj snad mohli zamávat, přihlásit se mu či mu dát nějaké jiné znamení, že oni jsou ti, které sem přijel vyzvednout. Ale žádné takové štěstí se nekonalo. Přistihl se, jak skřípe zuby, což se už u něj pomalu stávalo zvykem, když byl v úzkých nebo rozladěný. Vezmou-li se v úvahu nedávné události, bylo vlastně s podivem, že mu vůbec nějaké zuby ještě zbyly.

Právě uvažoval o tom, zda nemá ještě dát zprávu do místního rozhlasu, než se vydá na zpáteční cestu na základnu, když mu někdo rázně zaťukal na levé rameno.

„Major Hammond?“

Věděl hned, že to musí být oni. Byl to pomalý uvolněný hlas s nezaměnitelným jižanským přízvukem. Hammond se otočil a ocitnul se proti obrovité postavě muže měřícího nejméně metr devadesát, a jak se na první dojem zdálo, stejně tak rozložitého jako vysokého.

Muž mu podal svou obrovskou tlapu. „Jsem Edward Doyle, FBI. A vy jste asi major Hammond, že?“

Hammond přijal nabízenou ruku. Přestože se u tak velkého muže dal pevný stisk předpokládat, Hammonda jeho síla zaskočila. Jako kdyby se už teď snažil získat bod a dát jasně najevo, kdo z nich je pánem situace.

Hammondovi se podařilo uvolnit si ruku z jeho sevření. „Ano. Ta uniforma mě vždycky prozradí, že?“ Pokusil se o úsměv, ale ten nebyl opětován. Věděl, že to na něj Doyle hraje – konec konců byl to psycholog a psychohry patřily k jeho práci. A jelikož toho nebylo mnoho, co by Hammond proti tomu mohl dělat, rozhodl se, že to nechá být bez povšimnutí a že si na své vlastní hry najde čas později.

„Omlouvám se za zpoždění. Provoz v okolí je téměř tak hrozný jako v Los Angeles.“

Výraz Doyleova obličeje zůstal chladně zdvořilý. Zcela zjevně nejevil sebemenší zájem o výmluvy. Představil svou partnerku. „Toto je agentka Catherine Solheimová. Bude s námi na tom případě pracovat.“ Pronesl to, jako kdyby mu její přítomnost byla proti mysli.

Hammond si jí zpočátku nevšiml, protože ji krylo mohutné Doyleovo tělo, ale jakmile vyplula zpoza rozměrného trupu svého partnera, udělala na něj hned velký dojem. Let ze Států rozhodně nepatří mezi krátké a většina lidí vystoupí z letadla viditelně unavená a spíše více než méně zničená. To však neplatilo o této dívce. Vypadala stejně čerstvě a neporušeně, jako kdyby právě vyšla ze svého bytu na cestu do práce. Navíc byla krásná, vysoká a ve všem všudy promyšleně upravená, počínaje šaty až po líčení a úpravu vlasů tak, aby vše působilo tím nejlepším dojmem.

Hammond napřáhl ruku a podal jí ji. „Je mi potěšením, že se s vámi setkávám.“

Teple se na něj usmála. „Jsem také ráda, že vás poznávám. Vypadáte v té uniformě skvěle.“

Její sebejistota a občerstvující vstřícnost byly v takovém protikladu k Doyleově nevrlosti, že to Hammonda zaskočilo. Podíval se na ni znovu, tentokrát daleko pozorněji. Obličej měla svěží a bez vrásek a oči měly tu nejmodřejší barvu, jakou kdy snad u někoho viděl. Jak se jí do modrých očí zadíval, zapomněl se a podržel její ruku ve své déle, než bylo normální, a ona byla nucena si ji rozhodně, ale jemně uvolnit z jeho stisku. Hammond si uvědomil, co udělal, a celý v rozpacích se stáhl zpět.

Vzápětí se však rychle vzpamatoval. „Na dobu, kdy u nás budete, jsem pro vás oba zařídil pokoje v důstojnické ubytovně na základně. Je to poměrně slušné ubytování, lepší než ve většině hotelů. Myslím, že tam budete mít pohodlí. Máte nějaká zavazadla?“

Doyle řekl: „Jsou na vozíku. Dojdu pro ně. Kde máte auto?“

„Hned přes ulici. Je to jen pár minut.“

Doyle přikývl a vzdálil se, aby přinesl zavazadla. Hammondovi neušlo, že se spíš vleče místo toho, aby si nějak bujaře vykračoval.

Solheimová omluvně podotkla: „Je to člověk, který toho moc nenamluví.“

„Ale zato si nedá moc mluvit do toho, co dělá.“ Solheimová zvedla významně obočí. Oba se otočili a sledovali, jak se k nim Doyle pomalu vleče.

Když Sam zatočila na příjezdovou cestu k domu, spatřila Tomovo auto zaparkované před předními dveřmi. Po něm samotném však nebylo ani stopy. Byla ráda, že byl Liam zrovna v Cambridgi a nebyl doma a že se s ním Tom nemohl setkat, když přijel. Docela si dokázala představit, že by Liamův smysl pro humor k Tomově náladě zrovna moc neseděl a zase by to celé vyústilo do dalších střetů, o což příliš nestála.

Zaparkovala vedle Tomova Vauxhallu a vystoupila z auta, a když míjela předek jeho vozu, bezděky se dotkla rukou kapoty. Byla ještě teplá – příliš dlouho tu tedy nebyl. Je čas na polibek a usmíření, proběhlo jí hlavou. Zvedla kocoura Shawa, který se jako obvykle zdržoval v blízkosti hlavních dveří, kde čekal, až dostane něco k snědku, a vešla dovnitř.

Tom už měl po nějakou dobu svůj klíč, takže usoudila, že se uvelebil někde uvnitř, a tak hlasitě zavolala: „Tome! Tome, jsi tady? Kde jsi?“

Nikdo se neozval. Prošla chodbou do kuchyně a podívala se oknem ven. Uviděla ho, jak sedí dole na zahradě na kusu kmenu, který sloužil jako lavička, a zírá do dálky přes pole směrem k lesu za nimi.

Šla za ním po břidlicové pěšince. „Už jsme se dlouho neviděli. Kdepak ses mi toulal?“ Posadila se vedle něj na kládu a políbila ho na tvář.

Usmál se z výšky na ni. „Vzpomínáš si na tuhle lavičku? Tady jsem tě vůbec poprvé políbil.“

„Téměř políbil. Jak si to pamatuju já, zavolala ti zrovna Farmerová a ty jsi mě tady v té velké tmavé zahradě nechal zklamanou, prostydlou a úplně samotnou.“

„Máš pravdu, vzpomínám si. Věděl jsem ale, že jsi už dost velká, aby ses postarala sama o sebe.“

„Poprvé jsi mě políbil tenkrát v nemocnici, když sis tam pro mě přijel.“

Tom přikývl. „Skvěle si pamatuješ a skvěle líbáš.“

Sam se zadívala stejným směrem jako on přes pole směrem k lesu. Znala ho už dost dlouho na to, aby si uvědomila, že vede tenhle nezávazný rozhovor, protože se mu v hlavě honí něco daleko závažnějšího. Rozhodla se, že to z něj vymámí. „Tak ven s tím. Co máš na srdci?“

Pokrčil jen rameny, jako by se mu o tom nechtělo mluvit.

Pokusila se hádat. „Liam je jen můj kamarád, víš, někdo z mé minulosti, který se občas vynoří, aby mne tu a tam pronásledoval. Nic mezi námi není.“

Zvedl kamínek a vší silou ho hodil proti dřevěnému plotu, který vyznačoval hranice Saminy zahrady.

„Není to kvůli němu, tedy alespoň ne přímo, i když to možná on mě přiměl, abych se probudil a uviděl věci, jak doopravdy jsou.“

Sam se na něho upřeně zadívala, ale on se jí vyhýbal pohledem. Pocítila nával úzkosti, skoro paniky. Věděla přesně, co měl na mysli, ale nebyla ještě připravená si to připustit.

„A jak se tedy věci mají doopravdy?“ zeptala se.

Teď se jí podíval přímo do očí. „Týká se to nás. Nikam nesměřujeme a také ani není pravděpodobné, že bychom kdy někam pokročili, že?“

„Ale já jsem šťastná, že to je, jak to je.“

Jeho hlas nabyl na rozhodnosti. „No, ale já ne. Chci totiž víc. Možná že si o mně budeš myslet, že jsem sobec, ale takhle to já cítím.“

Sam se uslyšela, jak vyslovuje otázky, na které už znala předem odpovědi. „Co tím ‚víc‘ máš na mysli?“

Teď už se k ní otočil celým tělem, jako kdyby tím chtěl podtrhnout to, co se chystal říci. „Chci tebe, stále, ne jen o víkendech a sem tam nějaký ten večer. Chci se k tobě vracet domů, být doma, když se budeš vracet ty. Probouzet se ráno s tebou, chodit si s tebou večer lehnout, jíst s tebou…“

Usmála se na něj. „Když si to spočteš, kolikrát mě odvolají pryč, seš si jistý, že je to přesně ono?“

Ale na jeho obličeji to nevyvolalo žádný úsměv. „Já nežertuji.“

„Promiň, nechtěla jsem být uštěpačná.“

„Ale chtěla. Takhle ty totiž řešíš všechny vztahy. Držíš si odstup, hezky všechny hodně daleko od těla. Jen aby něco nezačalo být příliš vážné, žádné závazky, nic, co by mohlo stát v cestě tvé převzácné kariéře a tvému životnímu stylu.“

Rozhostilo se tíživé ticho. Pro jednou Sam nevěděla, co na to má říci. Nechtěla ho ztratit. Byla s ním šťastná, bylo jí s ním dobře. Nakonec uslyšela sama sebe, jak říká, jako kdyby její podvědomí ovládalo její ústa: „Můžeš se ke mně nastěhovat, jestli chceš, už tu zůstat, žít tu se mnou.“

Byl to ústupek, o kterém si nikdy nemyslela, že by ho mohla udělat, a přesto si byla vědoma, že ani teď nenabízí skutečný závazek. Tom se jí na chvíli zadíval do očí a Sam si už myslela, že se ji chystá políbit, že ji pak rychle vezme do náruče a odnese si ji a bude se s ní milovat a že pak začne dělat plány do budoucna. Ale mýlila se.

„Už to zašlo moc daleko. K téhle hádce nemělo vůbec dojít. Měla jsi mě chtít i bez ní.“

„Ale já tě chci, jinak bych tě ne…“

„Tak si mě tedy vem, měj se mnou děti, staň se součástí rodiny, naší rodiny. Protože to je to, co chci.“

Sam těžce polkla. Myšlenky se jí v hlavě honily jako o závod, jak se usilovně snažila vymyslet, co má udělat, co má říci, jak najít z té situace cestu ven, jaký kompromis má zvolit.

Tom se na ni zadíval, jako kdyby jí četl myšlenky. „Neboj se. Můžeš přestat panikařit.“

Jeho přesný odhad jejího dilema ji překvapil. „Já přece nepanikařím.“

„Ale panikaříš. Vidím ti to na očích. A i kdybys teď řekla ano, později bys toho litovala, a pak už by mohlo být všechno příliš těžké. Jsme příliš rozdílní. Ty potřebuješ jiné věci a myslím, že jsme to dotáhli, až jak to nejdál šlo.“

„Promiň. Je to moje vina.“

„To není nikoho vina. Je to tak proto, že jsme, jací jsme.“ Sam se namáhala ze všech sil, aby to pochopila. „Je v tom ještě někdo jiný?“

„Ne,“ zalhal, „žádná jiná neexistuje. Bylo to velmi krásné. Nikdy na to nezapomenu.“

Sam přitakala. Samým rozčilením nemohla mluvit. Jedna její polovina se mu chtěla vrhnout okolo krku a souhlasit se vším, co chtěl, zatímco ta druhá si uvědomovala, že to, co řekl, je pravda. Kdyby si byla našla čas a v poslední době vážně přemýšlela o jejich vztahu, jako to udělal Tom, byla by došla ke stejnému závěru jako on. Byla však neustále zavalena prací, která, ostatně jako vždy, byla zajímavá a celou ji pohlcovala. Jejich vztah se dostal do příjemného stadia, takže nepotřeboval žádné další rozebírání, a tak se o to ani nesnažila. To lehké podráždění, které se mezi ně v poslední době vklínilo, nemělo takový vliv na její city, aby jí odvádělo pozornost od práce, a tak nechávala varovné signály bez povšimnutí.

Tom vstal a zadíval se na ni dolů. „Zase se někde potkáme.“

Sam jen kývla, byla rozhodnutá udržet své city na uzdě. Nedovolila si ani vzhlédnout, ani sledovat, jak se od ní vzdaluje, ale místo toho se pevně zadívala do dálky na vzdálený les očima zamženýma slzami.

Když Tom zahýbal za roh domu, minul se s Liamem, který přicházel z opačného směru. Pokývl jenom hlavou, ale nepromluvil, skoro se bál toho, co by mohl říci.

Liam se pokusil navázat rozhovor. „Je Sam na…?“

Tom si ho nevšímal, šel dál, naskočil do auta a odjel. Liam zahnul za roh a zamířil na zahradu. Když se zahleděl podél cestičky směrem dolů, spatřil Sam na konci zahrady, jak tam sedí s hlavou v dlaních. Vydal se jejím směrem, posadil se vedle ní na kládu a objal ji jednou rukou kolem ramen. V duchu si říkal, že nebude tak těžké uhodnout, k čemu tady před chvílí došlo.

„Tak on tě ten tvůj chlapák polda naštval, co?“

Sam zavrtěla hlavou. „Ne, to já jsem naštvala jeho. Co to zatraceně s tím svým životem vyvádím, Liame? Co to k sakru vyvádím?“

Zabořila obličej do jeho ramene a on ji k sobě ještě pevněji přitiskl. Už byl v podobném stavu několikrát sám a věděl, že neexistuje nic, co by v tu chvíli mohl říci nebo udělat. Bude se tím vším muset probrat sama a nechat milosrdný čas, aby jí zhojil rány.

Frank Strachan pozoroval svou ženu, jak si vyhrnuje rukáv letních šatů a odhaluje tak svou bílou paži, která se pod ním skrývala. Ještě stále se zdálo, že prochází stavem nervového šoku, neschopna vstřebat nesmírný dosah informací, které jim právě dva agenti FBI o jejich synovi naznačili.

Už byli spolu téměř třicet let, ale v takovém stavu svou ženu ještě nikdy neviděl. Obličej měla bílý, chladně zdvořilý a apatický, jako kdyby procházela životem, aniž by ho doopravdy žila. Věděl, že bude muset být silný za oba. Agent FBI po jeho boku pevně, ale jemně zabodl jehlu do jeho paže a injekční stříkačka se začala pomalu plnit krví. Nebolelo to a za chvilku už bylo po všem. Místo vpichu bylo potřeno dezinfekcí a pak mu navrch přilepili náplast. Když to bylo hotové, Frank se postavil a přisedl si ke své ženě na pohovku, vzal ji za ruku a něžně ji hladil.

Ten den tak docela dobře začal. Konečně se dostal k tomu, aby se pustil do spravování plotu vpředu před domem, zatímco Helen pekla koláče a jiné pochoutky v kuchyni v přípravách na neděli, kdy se u nich měla sejít celá rodina. Měli tři syny a dvě dcery. Ray, benjamínek, byl z nich jediný, kdo byl pryč, ale už příští rok se měl vrátit a udržoval s nimi pravidelný kontakt buď po telefonu a nebo jim psal. Ostatní členové rodiny bydleli poblíž a pravidelně je navštěvovali a přiváděli s sebou ty, na nichž jim záleželo nejvíce – vnoučata. Nejvytouženějším přáním Franka a Helen bylo, že tu pobydou ještě hodně dlouho, aby je viděli, jak rostou a možná že by se jednou mohli dožít i toho, že se z nich stanou praprarodiče.

Ti dva agenti FBI přijeli kolem poledního v doprovodu Eda Chiassona, místního šerifa, hodného člověka, někoho, koho celá rodina už léta znala. Představil je navzájem a pak se společně odebrali dovnitř. Když jim agenti FBI řekli o té vraždě a o tom, že je jejich syn z té vraždy podezříván, Helen smrtelně zbledla a téměř omdlela.

Bylo moc dobře, že tam Chiasson byl. Byl sice šerifem, ale byla to také známá a přátelská tvář, a oni přesně někoho takového v této chvíli potřebovali. Byl to také on, kdo poslal pro Abrahama, jejich nejstaršího syna, který bydlel asi dvacet pět kilometrů od nich a který už byl v tuto chvíli na cestě k nim.

To, co je tak trápilo, nebyla jen odpudivost toho, co jim agenti FBI sdělili, ale i silný pocit viny. To oni Raye vychovali, takže také oni museli být těmi, kdo se dopustili takových chyb při jeho výchově, že dokázal někoho zabít. Frank na to nemohl skoro ani pomyslet. Trvalo dost dlouho, než jim všechno to, o čem se dozvěděli, začalo docházet v celé své hrůznosti, a když se ta zpráva konečně probojovala do jejich vědomí, bylo to téměř nesnesitelné.

Helen celá ztichla, přestala vnímat své okolí, oči dokořán otevřené. Frank se přistihl, jak si dokola klade stále tytéž otázky, protože jeho mozek prostě odmítal to, co mu bylo právě řečeno. I když říkali, že je Ray jenom podezřelý z té vraždy, z jejich tónu bylo patrné, že je jediným podezřelým a že oni už si jsou téměř jisti tím, že tu vraždu spáchal.

Ze všech lidí na světě se právě Ray zdál tím posledním člověkem, který by mohl spáchat vraždu, ale zase, kdyby byli vrazi tak snadno k poznání, žádní by nebyli. Frank se ze všech sil snažil ovládnout své city a zůstat racionálně uvažujícím člověkem, ale nebylo to snadné. Ray byl tak trochu z divokých vajec, když byl mladý, ale nikdy nešlo o nic vážného. Nikdy se nedostal do střetu s policií a, pokud věděli, nikdy nebral drogy. Většinu energie vybíjel ve sportu a za svou vysokou školu hrál jak fotbal, tak baseball, což bylo něco, na co byla celá rodina patřičně hrdá. Byl to právě šerif Chiasson, kdo Rayovi pomohl, aby se dostal k letectvu.

Uspořádali tehdy oslavu a Ed na ni přišel i se svou ženou. Byl to tenkrát skvělý den, vzpomínal Frank.

A teď toto. Prohledali mu pokoj, dokonce si odnesli některé jeho školní sešity. Pak jim kladli spoustu otázek, nejen o té vraždě v Anglii, ale i o jiných, které se staly ve Státech. Jestli si psal deník? Jak vypadal jeho život doma? Jestli vedl normální sexuální život? Chtěli jména a adresy jeho bývalých dívek. Měli dokonce tu opovážlivost zeptat se jich, rodičů, zda nebyl Ray zneužíván nebo bit, když byl ještě dítě. Za jaké lidi je agenti považují?

Ed se je snažil uklidňovat, ale ve Frankovi pomalu narůstal hněv. Nakonec je agenti FBI požádali o vzorky krve, aby mohli provést nějaké srovnávání DNA a prokázat jednou provždy, že je Ray vinen. Frank to zprvu nechtěl podstoupit, nechtělo se mu pomáhat při tom, jak jeho syna zavírají do vězení. Ed však poukázal na to, že by to mohlo také prokázat Rayovu nevinu a přesvědčil je, aby spolupracovali. Frank začal myslet na tu zavražděnou dívku – a ke svému vlastnímu překvapení a šoku – na ni začal mít zlost. Vztek na to, že byla tak hloupá a neopatrná, aby se dala zavraždit, a způsobila tak jeho synovi tohle trápení.

Kapitola 5

Sam si dala záležet, aby při organizaci pikniku na nic nezapomněla. Udělala si dlouhý seznam všeho, co bylo zapotřebí, a odškrtávala si postupně jednotlivé věci, jak je ukládala na místo.

Malý plastikový chladicí box stál na kuchyňském stole, až po okraj zaplněn vysokými, různobarevnými plechovkami zahraničního piva, na kterém, jak se zdálo, byl Liam už vlastně závislý. Samina zelenozlatá taška od Harrods se vypínala do výšky hned vedle boxu celá pokroucená a plná neobvyklých vyboulení způsobených termoskami s čajem a kávou, nacpanými do ní bez ladu a skladu. Posledním zavazadlem byl postarší elegantní proutěný piknikový koš, v němž byly úhledně uloženy talíře a příbory vedle sendvičů, salátů a čerstvých jahod. Sam si odškrtla několik posledních položek a měla vše připraveno.

Na piknik se jí nijak zvlášť nechtělo, ale vše bylo domluveno již před několika týdny a zkazila by radost celé rodině, kdyby se neukázala. To, po čem opravdu toužila, bylo ponořit se do samoty a příjemného poklidu své zahrady. Potřebovala trochu času, aby se přenesla přes pocit, že ji opustilo veškeré štěstí, potřebovala si pročistit mysl, aby mohla vykročit zase dál a vzít na vědomí změny, k nimž v jejím životě došlo.

Největší potíž byla v tom, že měl Tom pravdu. Jejich vztah se mohl vléci ještě po nějakou dobu, ale ne příliš dlouho. Cítila v nitru zmatek a znechucení sama se sebou, že se nechává ovládat nesmyslnými emocemi, jako byla tato. Dobrá, je tedy sobecká, co se týče práce. Je pro ni důležitá a všechno ostatní je až na druhé koleji.

A co je na tom vlastně špatného? Uvažovala dál. Není možné mít obojí, kariéru a ještě k tomu vést obyčejný život? Muži to tak dělají již celá léta, proč by to tedy nezvládly i ženy? Cožpak jsou opravdu obě pohlaví rozdílná, s rozdílnými potřebami a touhami? Ne, že by se bránila tomu navázat nějaký vztah, ale v současné době na to nebyla ještě připravená. Je toho ještě tolik, čeho musí dosáhnout. A vztah, ten vyžaduje čas a stojí dost energie. Může člověka zcela stravovat a je citově příliš vyčerpávající, a na to právě teď neměla čas. Znovu se jí vynořila myšlenka, že možná ještě nepotkala toho pravého.

Takové a stovky dalších myšlenek jí znovu a znovu kroužily hlavou, když se snažila analyzovat sebe sama, Toma i společnost jako takovou. Již se pokusila i o určitý druh soukromé terapie změnou a koupila si nové letní šaty, ale ničemu to nepomohlo. Přistihla se, že si bezděky přeje pochlubit se s nimi Tomovi, a vzápětí dostala na sebe vztek, že tak může uvažovat. Dokonce i svou jindy tak hýčkanou zahradu zanedbávala a to se ještě nikdy předtím nestalo. Připadalo jí to všechno skoro až k pláči smutné. Chovala se jako patnáctiletá dívka, která se právě rozešla se svou první láskou a rozhodla se to pořádně zdramatizovat.

Bude se muset na každý pád dát znovu dohromady. Že všechny tyto pocity odezní, tím si byla jistá, ale právě teď… Dokonce i jen pohled na ten důvěrně známý kus kmenu ležící nahoře na zahradě ji dokázal rozladit, takže se již před časem rozhodla ho odstranit a nahradit ho dřevěnou lavičkou. Právě dnes si pro něj měli přijít nějací lidé a ona byla vděčná, že toho nebude svědkem.

Tok jejích myšlenek přerušil Liam, který se přiřítil do kuchyně, vlasy dosud mokré ze sprchy. „Tak co, jak jsi na tom? Máme už pořádné zpoždění.“

A tohle jí řekne někdo, kdo vstal z postele teprve před půl hodinou, pomyslela si Sam. Liam popadl chladicí box a piknikový koš a zamířil k hlavním dveřím. Málem se přerazil o kocoura Shawa a zbytek času, než se dostal ven, proklínal všechny kočky, co jich jen na světě je. Sam posbírala zbylé tašky a vyšla ze dveří za ním.

Alespoň že je tak krásný den, pomyslela si. Vzduch byl čerstvý a plný vůní léta, slunce již stálo vysoko a na nebi nebylo ani mráčku. Když odložila tašky do kufru auta a otevřela střešní okno, začala se jí nálada zlepšovat a začala uvažovat o tom, že nakonec není důvod, proč by nemohla mít radost jen sama za sebe.

Vůz zaparkovala na Novém kolejním dvoře a potom se s Liamem vydali zpátky ven ze dvora směrem k mostu Nejsvětější Trojice. Těsně před mostem zahnuli vlevo na úzký zarostlý chodník sledující těsně tok řeky Cam, který je zavedl před loděnici přimknutou k zadní části Koleje Nejsvětější Trojice.

Ostatní členové rodiny byli již na místě. Ricky seděl na břehu se svou poslední přítelkyní Tracy a bavili se tím, že házeli co nejdále od břehu kamínky a pozorovali, jak z místa, kam dopadnou, se ve stále se zvětšujících kruzích šíří po hladině nepatrná zčeření. Samina matka seděla na dosti sešlém plastikovém křesílku, chráněna před sluncem stínem staré vrby, jejíž větve se skláněly kolem ní a smáčely své konce ve vodní hladině. Na sobě měla své nejlepší letní šaty a na hlavě nasazený slaměný kloubouk s širokou střechou. Poslední příležitostí, kdy ji Sam s tímto kloboukem viděla, byla Wynina svatba a od té doby utekl nějaký ten pátek. Už tenkrát vypadal dost ohavně a jeho věk mu na kráse rozhodně nepřidal. Nicméně svému účelu sloužil jistě dobře.

Wyn zato vypadala báječně. Sam ji pár týdnů neviděla, a přestože věděla, že sestra drží dietu, nemohla vůbec uvěřit tomu, o kolik zhubla. Navíc vlasy jí jen zářily a byla nakrátko ostříhaná. Na sobě měla také zřejmě nové dlouhé lehounké letní šaty s květinovým vzorem a v pastelových barvách.

Sam ji vřele políbila. „Ty ale vypadáš naprosto fantasticky.“

Poodstoupila obdivně od sestry, zatímco Wyn se koketně zatočila kolem dokola. „Je to velikost dvanáct – a nedělá mi nejmenší potíže se do nich dostat.“

Sam neodolala, aby se její radosti neusmála. „Ty už si zase brzy budeš půjčovat moje oblečení.“

„Cože, půjčovat tvoje oblečení? Pokud si to dobře pamatuju, byla jsi to ty, kdo si půjčoval to moje. Kde je Tom? Myslela jsem, že má přijít.“

Sam ztratila na chvilku půdu od nohama a rychle přemýšlela o nějaké výmluvě neznějící příliš nepravděpodobně, moc se jí nechtělo přiznat Wyn, co se stalo. Nebyla připravená něco vysvětlovat, rozhodně ne teď.

Zachránil ji Liam, který se znenadání vynořil zpoza rohu loděnice a v jehož hlase zněl obdiv. „Říkáš velikost dvanáct? Na mě to ale dělá dojem, že je to desítka.“

Wyn se nedala zmást. „Á, tady zazněl hlas minulosti. Sice dvakrát silnější, ale stále plný –“

Liam ji umlčel letmým polibkem. „Že by kouzla?“

Se smíchem řekla: „No, dejme tomu,“ a na oplátku políbila ona jeho.

Hned vzápětí ji Liam objal v pase a zatočil se s ní dokola.

„Je to fajn zase se po letech setkat, Wyn Ryanová. Dobrý Bože, podívej, pořád ještě se mi vejdeš do náruče.“

Wyn se zajíkala smíchem. Bylo to za poslední roky poprvé, kdy Sam zažila sestru takhle se smát. Byla ráda, že se s Liamem mohli i nadále stýkat, nebyla si předtím ani trochu jistá, že to dokáže. Liam byl první, s kým kdysi chodila, ale byl z protestantské rodiny, zatímco Sam byla katolička, takže více méně zákonitě byl obou rodinám jejich vztah trnem v oku. Liamova matka zašla dokonce tak daleko, že najala soukromého detektiva, aby je sledoval. Když je vystopoval, zavolal Liamovým rodičům a ti se pak po nějakém čase sešli se Saminou matkou.

Liama poslali na internátní školu do Anglie a udržovat i nadále kontakt bylo pro oba velmi nesnadné, ačkoliv s pomocí přátel se jim příležitostně podařilo propašovat lístek nebo dopis. Až o mnoho let později, když už byla Sam na univerzitě a oba dva se vymanili z vlivu svých rodin, se spolu znovu setkali.

Oba se domnívali, že jejich vztah znovu vzplane, ale původní vášeň byla ta tam. Čas zanechal na obou stopy a stali se z nich odlišní lidé – nevinnost mládí vystřídala realita nadcházející dospělosti. Oba si uvědomili, že to již nikdy nemůže být stejné jako kdysi, a protože se z nich stali ‚uvážliví dospělí‘, rozhodli se, že zůstanou jen přáteli.

Takže nebylo divu, že Sam o Liamovi neměla potom žádné zprávy více než rok. Pak se sice občas nečekaně objevil, aby se dozvěděl, jak žije ona, a sdělil jí, jak se má on, ale vzápětí vždy opět zmizel a nikdo z nich nevěděl, kdy se zase uvidí příště. Čas od času dostávala pohlednici z nějakého vzdáleného místa a bývalo by ji zajímalo, co asi dělá, vždy to však byla jen taková prchavá vzpomínka, jež jí přišla na mysl uprostřed nějaké neodkladné práce.

Sam přešla mezitím pod svěšenou korunu vrby, uchopila maminku za ruku a přisedla si k ní na bobek. Ta seděla zcela bez výrazu a pozorovala ze břehu poletující roj komárů nad řekou, jejichž pohyb na chvilku zaujal její pozornost.

„Ahoj, mami. Vypadáš skutečně letně.“

Maminka na malou chvíli otočila hlavu a sklopila zrak dolů na mladší dceru. V jejích očích však nebyl ani náznak poznání, čišela z nich jen prázdnota.

Ricky přišel blíž a sedl si vedle Sam. „Je to s ní každý den horší,“ řekl tiše. „Moje máma to s ní už sama moc dlouho nezvládne. Babička už dokonce ani neví, kdo jsem já.“

Sam si nebyla jistá, jestli komentář jejího synovce je namířen jako kritika vůči ní, či zda jde o projev soucitu s babičkou.

„Vzpomínám si, že když byla v pořádku,“ pokračoval Ricky, „tak vždycky sice dost naříkala, ale bývala s ní legrace. Hrávali jsme spolu piškvorky a taky lodě.“

Sam si vybavila, jak s maminkou, když byla ještě malá, hrávala tytéž hry.

„Teď si nedokážeš utřít ani vlastní zadek, nebo snad jo, babi?“ Políbil staré paní ruku a položil jí ji zpět do klína.

Sam se obrátila smutně k synovci: „Je to tragedie, Ricky, že se to takhle muselo stát.“

Ricky se zadíval do babiččiny tváře, která postrádala jakýkoli výraz. „Tetičko Sam, kdyby se mi mělo stát něco podobnýho, zabila bys mě, viď? Dostala bys mě z takovýho srabu, píchla bys mi nějakej dryják. Vždyť ty už bys věděla, co.“

Sam neušlo, že to říká vážně a že by si zasluhoval znevažující odpověď. U Rickyho nebyly takovéto výlevy vůbec obvyklé, ale Samina katolická výchova v ní zakotvila pevnou víru v posvátnost života a nemohla s jeho žádostí naprosto souhlasit, byť byla míněna pouze jako hypotetická.

„Tam, kde je život, tam je i naděje,“ vyhnula se odpovědi. „Jakýkoli život je cenný.“

„To je volovina a ty to víš. Babička umřela už tenkrát, když se jí tohle stalo. Teď už je to jen záležitost času, kdy ji pohřbíme.“

Pramice přirazila ke břehu a byla u něj přidržována, zatímco se rodina se všemi zavazadly naloďovala a její jednotliví členové zaujímali svá místa. Vpředu seděli Ricky s Tracy a nohy si máchali v zelené vodě. Wyn s maminkou zabraly zadní lavičku a dívaly se po směru plavby, zatímco Sam se uvelebila na předním sedátku s celou sbírkou chladicích boxů, piknikových košů a plastikových tašek. Liam stál na zádi pramice a v ruce třímal bidlo, jímž odstrčil loď od břehu.

Sam překvapilo, s jakou zručností si Liam s bidlem počínal. Vyhýbal se nezkušeným posádkám pramic křižujících po proudu i proti proudu celou šířkou řeky a vydávajících hlasitý vzrušený křik alespoň v tuctu různých jazyků, a nejenže při tom dokázal udržet přímý směr plavby, ale navíc jejich pramice plula zcela plynule. Proklouzli pod Královskou kolejí s její impozantní kaplí a zamířili k dosti omšelému dřevěnému mostu vedoucímu ke Královnině koleji. Sam se zaklonila, opřela se o polštáře a vychutnávala teplé sluneční paprsky tančící jí po tváři, smáčejíc při tom špičky prstů v chladivé vodě. Zavřela oči a mysl jí začala odplouvat slastně do dáli v zajetí denního snění.

Hammond dorazil do důstojnické jídelny brzy, neboť měl v úmyslu s oběma svými hosty posnídat. Ať byly okolnosti jakékoli, shledával vždy snazší vyzvědět něco, co ho zajímalo, během jídla. Neformální okolnosti setkání obvykle způsobily, že lidé přestali být nastražení a nebylo pak příliš obtížné je přimět, aby se chovali tak, jak potřeboval.

Za normálních okolností se vyhýbal práci o víkendech, ponechávaje tu pochybnou výsadu těm mladším v důstojnickém sboru. Nicméně Cully, u kterého se začínala čím dál tím víc projevovat jeho paranoia, mu nařídil, že se má těch dvou agentů držet ‚jako lejno košile‘, jak se s elegancí sobě vlastní vyjádřil. Věděl, že se Cully hrozil toho, že by mohl být nařčen z nevýkonnosti, a bylo zcela zjevně Hammondovým úkolem, aby vhodným způsobem oba agenty nasměrovával a odvrátil jakoukoli kritiku jak Cullyho osobně, tak celé základny.

Ze Solheimové žádné velké obavy neměl. Byla sice nejspíš dost snaživá, ale na druhou stranu nedělala svou práci dlouho, byla nezkušená a dosud zcela podléhala svému staršímu partnerovi. Zato velký šéf Doyle, ten byl z jiného těsta. Ačkoliv Hammondovi ten chlap pranic neseděl, udělal si velmi rychle představu, že jde nejen za kořistí jako ohař, ale že je zároveň bystrý i rafinovaný a také velmi všímavý. Uvědomoval si, že příštích několik dnů a možná i týdnů bude pořádně perných.

Hammond se vydal k pokoji Solheimové. Když míjel jídelnu, zahlédl Doyla sedícího u jednoho stolu, jak na ně již čeká, a tak si byl jist, že jeho setkání se Solheimovou proběhne nerušeně. Zaklepal u ní na dveře a čekal. Za chvilku se dveře zeširoka otevřely. Před ním stála agentka Solheimová, jednou rukou si před sebou přidržovala krátký bílý ručník, zatímco druhou si vysušovala vlhké vlasy spadající do obličeje. Že by se pokusila chovat se cudně, nezaznamenal Hammond ani ten nejmenší náznak, a v prvé chvíli vůbec nedokázal odtrhnout oči od jejího těla. Zdálo se, jako by její dlouhé opálené nohy neměly nahoře nikdy skončit, a mizely až pod tenkou osuškou, která ulpívala na jejím štíhlém vlhkém těle. Horní část osušky něžně pozvedala její pevná prsa, do nichž se svůdně zařezával okraj ručníku. Za ní, na druhé straně místnosti, stálo vysoké zrcadlo, v němž mohl pozorovat její nahá záda a pevné, vysoko posazené hýždě.

Hammond nebyl schopen slova. Obrátila tvář vzhůru k němu a zadívala se na něj skrze clonu svých vlasů, které jí neuspořádaně splývaly kolem hlavy a částečněji zakrývaly obličej.

„Á, majore Hammonde, to jste vy.“ Její slova jej probudila z naprostého tranzu.

Zdálo se, že je překvapená, že jej vidí, a tak ji připomněl: „Byli jsem domluveni, že společně posnídáme, ale pokud se to nehodí…“

„Moc mě to mrzí, ale musíte mi to odpustit. Asi jsem pořád z toho letu nějaká rozhozená. Dejte mi ještě deset minut a budu připravená.“

Hammond se snažil vší silou vůle upřeněji hledět do obličeje a dbal na to, aby ani jí, ani sobě nezpůsobil další horkou chvilku. „Takže se za chvíli uvidíme v jídelně.“

Odtáhla si několik pramenů vlasů z tváře a usmála se na něj. Dokonce i nenalíčená byla moc hezká. „Tak prima,“ řekla vesele, „uvidíme se tam.“

Hammond se trochu prkenně uklonil a ne nepodobný malému cínovému vojáčkovi udělal čelem vzad a odpochodoval chodbou pryč. Uvažoval o tom, jestli vždycky otevírá dveře tímhle způsobem, nebo zda šlo o výsadu poskytnutou jen jemu.

Solheimová jej pozorovala, jak odchází. Hammond se jí líbil. Vždycky si potrpěla na starší mužské, nejspíš to bude mít co dělat s otcovským komplexem, přemítala zadumaně. Byl vysoký a silný, navíc zjevně i inteligentní a na mužského ve středních letech také v pozoruhodně dobré kondici. Zavřela dveře svého pokoje a hned nato nechala sklouznout osušku na podlahu a prohlížela si svůj obraz v zrcadle. Vypadala dobře a byla si toho náležitě vědoma. Její zjev jí umožňoval dělat si s většinou mužů, co se jí zlíbilo, a dokonce i s některými ženami, přesto si však dávala dobrý pozor na způsob, jakým svého cíle chtěla dosáhnout. Kdysi dost často lehávala v posteli a odhadovala, jak dlouho jí bude trvat, než tuto svou vlastnost vypracuje k dokonalosti, a na druhou stranu zvažovala, kolik času jí zbývá do okamžiku, kdy ji její krása opustí. Jistě že na to neměla příliš mnoho času, ale byla si jistá, že to zvládne.

Chválabohu byla též obdařena jasnou myslí s pronikavým úsudkem, takže když obvykle dosáhla konečného cíle, byla si jista, že si vítězství podrží, jak dlouho to bude nutné. Její otec ji kdysi označil za ‚nenápadně ctižádostivou‘ a trefil se do černého. A dokud nikdo nebude tušit, kam až její ambice sahají, věděla, že dosáhne toho, co si předsevzala.

Snídaně skončila pro Hammonda naprostým nezdarem. Během jídla Doyle vůbec nepromluvil, zatímco Solheimová jen prostě vyprávěla o své touze prohlédnout si Cambridge, až to Hammond nevydržel a nabídl se, že ji ještě před jejich odjezdem do Washingtonu po pamětihodnostech města provede. Nebyl si přitom jist, zda s ním flirtuje či nikoliv, ale ať už byly její záměry jakékoli, již se na tu příležitost těšil.

Když konečně dojedli, Hammond odvedl oba agenty do své kanceláře.

„Ví už místní policie, že jste tady?“ zeptal se přímo.

Doyle nacpal svou rozměrnou postavu do jednoho z křesel v Hammondově kanceláři. „Ne, ještě ne. Doufali jsme, že to vyřídíme natotata. Nebyl důvod dělat kolem toho nějaký rozruch.“

Ve skutečnosti poslední věcí, kterou by si Doyle přál, bylo upozornit Brity na skutečnost, že mají možná co dělat se sériovým vrahem. Vzpomínal si s jistým mrazením v zádech na případ Teda Bundy, jak tehdy skupině, která na vyšetřování pracovala, vypálili rybník jiní policajti, kteří ho dostali za mříže. Jedna z věcí, kterou všechny, co mají co dělat s dodržováním zákonů, Bundyho případ naučil, bylo, že čím větší počet vražd sériový vrah spáchá, tím je zkušenější a zdatnější, a také, jak odhadoval Doyle, se nejspíš stává takový štvanec extrémně nebezpečný.

Hrozně si přál toho chlapa dostat. Se sériovými vraždami jako s jevem, který se v posledních desetiletích šířil jako epidemie Amerikou, neměla podle jeho vědomostí britská policie větší zkušenosti. Na druhou stranu to určitě nebyli žádní pitomci, a tak by úplně stačil jeden šťastný zásah, aby na něj tak maximálně zbylo ohryzávání mršiny. Neměl ani v nejmenším v úmyslu být toho svědkem.

Tenkrát v roce 1989, vzpomínal si Doyle, řekl mu Bundy těsně před popravou, že v rozporu s míněním mnoha psychologů nechtějí být pachatelé sériových vražd podvědomě chyceni. Podle něj rozhodně nenechávali na místě vraždy nepatrné stopy jenom proto, že by doufali, že je policie možná chytí a zabrání jim tak v dalším zabíjení. Zabíjení jim přináší uspokojení. Je to ten pravý důvod, proč to dělají. Mnohé z nich vzrušuje návykové opakování jejich skutků a dychtivé rozechvění z toho, jak přelstili policii, je jakási dodatečná prémie. Doyle doufal, že až ‚jeho zabiják‘ udělá chybu, bude to jedině on, kdo z toho bude profitovat. Tohle byl jeho případ, on bude tím, kdo zatáhne smyčku, a nikým si to nenechá vzít.

Byla zde ještě jedna záležitost, která Doyla znervózňovala. Obrátil se s otázkou na Hammonda: „Spojil se s vámi ještě někdo… nějaká jiná služba… v souvislosti s tímto případem?“

Hammond se mu zadíval zpříma do očí, aniž by uhnul pohledem. Uvědomoval si, že tohle bylo to, co by mohlo Doyla prozradit. „Koho máte na mysli?“

„Přesně to nevím. Mohl by to být kdokoliv. Třeba někdo z vyslanectví, kdo by se na ten případ vyptával.“

Hammond zavrtěl hlavou. „Ne, nikdo. Abych byl upřímný, trochu nás to překvapilo, že se FBI zajímá o případ, který se stal tak daleko od jejich pole působnosti.“

Pokud lhal, Doyle to nedokázal rozpoznat. Uvolněně se opřel do křesla. Hammond podal Doylovi Saminu zprávu z pitvy, Strachanův osobní spis a výpovědi příslušníků základny. Zdálo se však, že jej to neuspokojilo. „Tohle jsou výpovědi všech svědků, které máte?“

„Zbytek má místní policie.“

„Máme jejich kopie?“ Hamond znovu zavrtěl hlavou. „A proč ne?“

Hammondovi se pranic nezamlouval Doylův tón, ale odpověděl poměrně klidně. „Je to záležitost místní policie. Není to v naší jurisdikci.“

„Je nějaká možnost je vidět?“

„Mohl bych se jich zeptat, ale budou určitě chtít vědět, proč je chci.“

„A co ti dva hoši od vojenské ostrahy, kteří to tělo našli?“

„Mám jejich prohlášení. Mohu zařídit, abyste je vyslechl, pokud budete chtít.“

„Takže to uděláte, viďte?“

Hammond přikývl a Doyle se beze slova poděkování vrátil ke studiu složek. Nejdříve si prolistoval Saminu zprávu z post mortem. Občas se nad nějakým odstavcem zastavil, aby si ho pročetl zevrubněji, a udělal si pár poznámek do černého poznámkového notesu. Teprve pak podal stránku Solheimové, která každou stránku rychle přečetla, založila ji vždy zpět do desek a čekala, až jí podá další. Hammond si pomyslel, že nebudí právě ten nejnadšenější dojem, jako kdyby si myslela, že je jejich poslání jen jakýmsi bezvýznamným cvičením.

Doyle zdvihl oči od stránek složky. „Vypadá to, že v té zprávě z post mortem chybějí fotky.“

„Tu dokumentaci jsem dostal od doktorky Ryanové neoficiální cestou. Je to jedna z akreditovaných patoložek ministerstva vnitra. Dost si rozumíme…“

Doylovi to došlo, tak tedy ‚paní doktorka‘. Zajímalo by ho, co Hammond myslel tím porozuměním – nejspíš to, že s ní spí. Doyle neměl typy, jako byl tenhle vojenský policajt, právě v lásce. Na jeho vkus byl zdvořilý a uhlazený, až to nebylo hezké. Zkušenost, kterou udělal s chlápky, jako byl Hammond, mu říkala, že je u nich všechno vypočítáno jen na efekt a pořádného chlapa by se v nich člověk nedořezal. Už ten fakt, že nedokázal z Britů vyrazit ty výpovědi svědků, mluvil za všechno. Taky se mu ani trochu nelíbilo, jak se měl k Solheimové. Byla tady na práci a ne aby se flákala po pamětihodnostech s nějakým nadrženým majorem od letectva. Bude si s ní muset mezi čtyřma očima promluvit. Jestli se Hammond mezitím o něco pokusí, tak si to pěkně odskáče.

Doyle položil další otázku: „Je nějaká šance, že bychom se mohli podívat na to tělo?“

„Dost těžko – aby se o tom nedozvěděla místní policie. Pokud s nimi budete chtít spolupracovat, myslím, že jim budete muset povědět o tom, proč jste tady.“

„Říkáte, že jste s tou doktorkou Ryanovou zadobře. Nemohl byste nějak ‚zařídit‘, abychom se na to tělo podívali neoficiálně? Jsem si jistý, že byste jí to později vynahradil.“

Z Doylových slov sršel sarkasmus a Hammond cítil, jak se v něm zdvihá vlna vzteku. Jenom s obtížemi ji potlačil.

„Zdá se mi, že doktorka Ryanová nastavovala krk až moc,“ řekl skoro klidně. „Dost nerad bych byl svědkem toho, aby ji to stálo hlavu. A mimochodem se mi nechce ohrozit si pozici ve vztazích k místní policii. Toto není jediný případ, na kterém jsme pracovali společně, a až dosud jsme dobře vycházeli.“

Doyle však nebyl z lidí, kteří se snadno vzdávají. „No dobře, počkáme si na to, jak se předvedete. To mi věřte, že by to ve Washingtonu ocenili.“

Hammondovi bylo jasné, že chce na něj Doyle jen udělat dojem, ale o tom, nakolik je skutečně politicky vlivný, o tom se mohl jen dohadovat.

Konečně Doyle zaklapl desky a opřel se o opěradlo křesla. „Rád bych si teď prohlédl místo činu, pokud by to nevadilo.“

Hammond to už vzdal, bylo mu jasné, že tohle bude jen jeden z dalších mizerných dnů.

Výlet po řece vinoucí se parkem Backs za kolejními budovami a pak dál do Grantchesteru patří v celé Anglii k nejpříjemnějším, přemítala Sam. A samotnou vesnici Grantchester pak měla v tomhle kraji bohatém na starobylá a půvabná malá sídla vůbec nejraději. Slavná se stala díky básni Staré vikářství Grantchesterské od Ruperta Brooka, krásného a oslavovaného mladého muže, jenž zemřel mlád během tažení na poloostrově Gallipoli v roce 1915.

Plavba jim zabrala necelou hodinu. Když se všichni ocitli na břehu, rozprostřeli do trávy plédy a na ně rozložili jídlo a pití. Všichni ještě ani neměli své porce na talířcích, když si Ricky s Tracy již odnášeli pořádnou zásobu sendvičů a brambůrků kousek dál po proudu řeky, kde měl Ricky na břehu nahozený rybářský prut. Sam si nebyla jistá, že by právě teď byla rybářská sezóna, ale oba dva vypadali spolu tak šťastně, že se rozhodla nechat je být.

Ricky s Tracy byli z dohledu a zbylá trojice trávila čas vzpomínáním na společně prožité dny v Belfastu. Pamatovali si toho opravdu požehnaně. Vybavovali si společné známé, stará místa i významné trapasy. Sam se smála tak, až jí po tvářích stékaly proudem slzy. Konečně se Wyn zvedla a rozhodla se projít se pomalu s maminkou po břehu.

Uchopila starou paní za ruku a obrátila se k Sam: „Víš, čas od času by mě zajímalo, co jí táhne hlavou. Také mluví o starých časech, ale tak, jako by se vůbec nic nezměnilo a ona stále ještě čekala na tátu, až se vrátí domů.“

„Třeba opravdu cítí, že je s ním. Vždyť je to doba, kdy byla nejšťastnější.“

Jak se Wyn s maminkou vzdalovala, vyskočila Sam na nohy, nechala Liama popíjet z plechovky pivo a zamyšleně pozorovat Wyn a vydala se svahem zarostlým nízkou trávou dolů k Rickymu a Tracy.

„Tak jak vám to jde?“

Ricky zvedl do výšky velkou rybu, která sebou stále ještě mrskala v teplém objetí jeho rukou. „Chytili jsme okouna. Není to žádný prcek, co říkáš?“

„Co s ním hodláš dělat?“

„Hodím ho zpátky, až budeme končit.“

„Neupečeš ho na ohni?“

„Teď právě ne, ale mám takový dojem, že si toho brzy užiju až dost.“

„Proč myslíš?“

„Já… teda my dva“ – ukázal na Tracy – „se chystáme pryč. Máma ti nic neřekla?“

„Ne, neřekla. Kam pojedete?“

„Kolem světa, s báglem. Bude to bezva.“

Sam napadlo, že má Ricky potíže i s tím, aby našel cestu k jejímu domu. Pomyšlení na to, že bude cestovat kolem zeměkoule a na cestě se bude řídit jen podle mapy a hvězd, ji naplňovalo zděšením. Dokonce měla pocit, že se jí začíná zmocňovat panika.

„Nezdá se ti, že jsi na to moc mladý?“

„Je mi devatenáct. Máma říkala, že ty jsi odešla z domova, když ti bylo taky tolik.“

„To bylo něco jiného. Já jsem šla na univerzitu a ne do nějaké Bohem zapomenuté země, kde dávají lišky dobrou noc. A co takhle peníze?“

„Něco jsem si naspořil. Asi tolik, abych s tím vystačil.“

„No právě že jen asi! Budeš muset dát dohromady každé penny, které budeš moci sehnat. Co když se dostaneš do potíží, onemocníš nebo se někde ztratíš? Tisíc věcí se při tom může zvrtnout.“

„Táta Tracy dělá v pojišťovně. Připravuje pro nás smlouvu, takže budeme v pohodě.“

Sam byla v pokušení ho popadnout, pevně jej k sobě přivinout a říci mu, že nemůže jet, ale uvědomovala si, že by to bylo bláznovství. Cítila, jak je rozpolcená. Na jednu stranu si byla jista tím, že mu ta cesta prospěje, a na druhou se o něj hrozně bála. Ricky hodil okouna se šplouchnutím zpět do řeky a Sam pozorovala, jak ryba plave pryč a mizí v zelené vodě.

Ricky jí ovinul paži kolem ramen, jako by si uvědomoval, o čem právě přemýšlí. „Tetičko Sam, zvládnu to, spolehni se. Musím to zkusit, abych si byl jistý, že to dokážu. Udělá to ze mě chlapa, uvidíš. Vrátím se jako někdo úplně jiný.“

Sam mu vjela rukou do vlasů. „Hlavně se vůbec vrať.“

Se všemi chybami, které Ricky měl, byl tou nejbližší bytostí, kterou Sam měla, takovým jejím nevlastním dítětem, a strachovala se o něj stejně, jako by ho byla sama porodila.

Hammomnd odvedl své hosty přes celou základnu k budově starého skladiště, kde byla nalezena Mary Westová. Dosud byly kolem nataženy plastikové pásky a okolo se procházel strážný, který měl za úkol držet v patřičné vzdálenosti všechny, kdo by se snažili proniknout dovnitř, a také všechny čumily. Jakmile strážný Hammonda zahlédl, postavil se do pozoru a elegantně zasalutoval. Hammond odpověděl na pozdrav a nadzvedl pásku, aby se oba agenti mohli pod ní protáhnout. Doyle se zastavil a pozorně si prohlížel budovu skladiště i její okolí a snažil se vrýt si do paměti podrobnosti tohoto místa. Také již zřejmě dospěl k několika závěrům.

Hammond vysvětloval: „Užívalo se to tady jako jakési skladiště sportovního náčiní, takových těch věcí, co byly rozbité nebo se už nepoužívaly.“

„Bylo to zamčené?“ chtěl vědět Doyle.

„No, mělo být, ale zámek se před časem rozbil, takže se řeklo: ‚Kdo by chtěl ukrást nějaké rozlámané sportovní krámy?‘ A tak se to tady nechalo svému osudu.“

Doyle se dal do pohybu směrem ke skladišti. Solheimová se chystala, že jej bude následoval, ale Doyle zvedl ruku a zastavil ji: „Počkejte tady. Předpokládám, že tam bylo lidí až dost, aby tam všude pořádně našlapali.“

Poslechla ho mlčky. Kromě toho, že by se s Doylem vyspala, což byla představa, ze které se jí dělalo špatně, zkoušela již snad všechno, aby ho přiměla víc s ní spolupracovat a být vstřícnější. Byl to však naježený starý bastard, který se celý život točil jen kolem své práce. Kromě toho si byla vědoma, že se na ni dívá spíš jako na svého soka než na kolegyni, a vůbec by nezaváhal podrazit ji, kdyby k tomu měl příležitost. No, nakonec takovou hru mohou hrát i dva…

Pozorovala ho, jak si beze spěchu zkoumavě prohlíží střechu, stěny i zem okolo skladiště. Vždy měl s sebou fotoaparát a fotografoval všechno, co se mu dostalo pod ruku. Nebyla si nikdy jistá, co vlastně fotografuje a proč, a nejspíš se to ani nikdy nedozví. Doyle pak podrobil důkladné prohlídce všechno v nejbližším okolí včetně osvětlení a nepřestával při tom fotografovat.

Hammond udělal pár kroků dopředu a postavil se vedle ní, shlížeje k ní zpod vyleštěného štítku své brigadýrky. „Jak se vám daří s ním vyjít?“

Usmála se. „Jsem za to placená. A také kvůli tomu, co mě může naučit, a toho právě v tuto chvíli moc není.“

Hammond zamyšleně pokýval hlavou. „Kdybyste se chtěla vydat na tu okružní jízdu?“

„Jindy to nepůjde, až ten večer, kdy mě Doyle už nebude potřebovat.“

„V tom nevidím problém. Kdy myslíte?“

„Bude to muset být na poslední chvíli. Vyhovuje vám to?“

„Samozřejmě. Pak si zajdeme někam na večeři, co říkáte? Bude tam trochu lepší jídlo než u nás v jídelně.“

„A pak hajdy zpátky k vám na drink před spaním a prohlédnout si vaši sbírku leptů, nemyslíte?“

Hammonda zaskočila její přímočarost. „Ale já žádné lepty nemám.“

„Tak to je prima, to by mělo ušetřit čas.“ Uličnicky se na něj usmála, on její úsměv opětoval a pak se ohlédl, aby zjistil, jak mezitím pokročil Doyle, přičemž mu tělem proběhlo zachvění vyvolané vzrušeným očekáváním.

Skladiště bylo pořádně staré, nejspíš postavené za války. Betonové stěny byly plné skvrn a navíc popraskané a střecha vypadala tak, že při prvním větším větru ulétne. Po předběžné prohlídce se Doyle vydal dovnitř. Potěšilo jej, když zjistil, že britská policie měla dost rozumu, aby tam položila nášlapné desky, a jenom doufal, že je také použila.

Již v tom okamžiku, kdy Doyle vešel dovnitř, mu bylo jasné, že ‚on‘ tady byl. Ani se nemusel podívat na jasný důkaz nakreslený na stěně. Takřka ho cítil, jako by všemi smysly vnímal jeho smrtící přítomnost. Skladiště bylo prázdné, každý předmět, který nebyl pevně spojen se stavbou, byl odnesen, aby byl prozkoumán. Malé okénko ve stěně naproti dveřím bylo pokryté vrstvou stříbřitého prášku, jehož nadměrné množství na něj nanesli technici při snímání otisků prstů. Každá plocha v okolí byla silně poskvrněná krví. Skvrny od ní byly na stěnách i na stropě a na podlaze byly její zaschlé kaluže s rozpraskaným povrchem.

Na podlaze byla též vyznačena poloha těla mrtvé dívky. Ze zprávy té patoložky Doyle věděl, že Mary Westová byla nalezena obličejem vzhůru. Prozkoumal podrobně obrazec krvavých skvrn a pokoušel se vytvořit si vlastní závěr o tom, jak byla zavražděna. Tak jako ostatní oběti, i tato ještě žila, když se vrah pustil do své řezničiny s nožem, a Doyle zde objevil obvyklé uspořádání cákanců, stříkanců a potřísnění.

Vytáhl z kapsy kabátu svůj malý fotoaparát. Za všech okolností dával přednost tomu, aby si pořídil své vlastní snímky. Nedůvěřoval prakticky nikomu, že by tu práci mohl udělat pořádně, a už rozhodně ne Britům. Ačkoliv byl aparát poměrně malý, měl výborný objektiv a výsledné snímky byly vždycky velmi ostré. Několikrát vyfotografoval krvavé skvrny a do bloku si načmáral pár poznámek o místě činu.

Delší stěna skladiště naproti dveřím vzbudila jeho největší pozornost. Udělal několik snímků na ní nakresleného symbolu omega, pak obrazců rozstříknuté krve a nakonec si zdokumentoval celý vnitřní prostor skladiště od podlahy až ke stropu. Nevynechal ani vnitřní stranu dveří a všechna okna a snímků bylo tolik, že musel jednou měnit film. Konečně spokojený s tím, že nevynechal jedinou věc, vyšel ven do slunečního jasu.

Solheimová stála tam, kde byla, když vešel dovnitř, a Hammond stál těsně vedle ní, což se Doylovi pranic nezamlouvalo.

Přešel až k nim. „Existuje seznam lidí, kteří vešli dovnitř potom, co bylo objeveno tělo?“

Hammond spustil: „Jsem si jistý, že…“

„Ale policie, ta ho má,“ skočil mu Doyle nevraživě do řeči.

Jediné, co mohl Hammond udělat, bylo souhlasně přikývnout. „Opravdu si myslím, že by také mohlo být dobré dát jim vědět, že jste tady,“ řekl přesvědčivě. „Jsem si jistý, že by spolupracovali, obzvlášť, kdyby zjistili, o co zde jde.“

Doyle jeho návrh ignoroval. „Víme něco o tom, jestli nějak pokročili s vypátráním Strachana?“

„To nevíme, ale dělají, co je v jejich silách.“

„Což se nezdá, že by bylo dostatečné, v opačném případě by ho totiž teď už měli.“

„Však oni ho dostanou.“

„No, doufejme, že než to stihnou, neodpraví nějakou další čubku, která za nic nemůže.“

Ačkoliv Doyle nebyl zdaleka přesvědčen o tom, že je Strachan tím chlapem, kterého hledá, zkušenosti nabyté v potu tváře mu říkaly, že si při vyšetřování nemůže dovolit vyloučit nikoho. A také věděl, že častěji platí, že ten nejpodezřelejší nebývá tím pravým. Jediné, čím si byl opravdu jistý, bylo, obzvláště po tom, co si přečetl zprávu doktorky Ryanové a pořádně si prohlédl skladiště, že ať už tu vraždu spáchal kdokoli, byl to stejný chlap, po kterém šel.

„Na koho bych se měl obrátit?“ zeptal se nevrle.

„Myslíte v souvislosti s vraždou?“

Doyle se uráčil přikývnout.

„Vyšetřování případu vede vrchní komisařka Farmerová,“ řekl Hammond.

„Co je zač?“

„Bylo mi řečeno, že je velmi dobrá. Má si jít bez váhání za svým a má být velmi výkonná.“

„Zase ženská!“ Znělo to spíš jako povzdech. Doyla ani trochu nelákala představa, že se bude muset pustit do křížku s další chytrou ženskou. Unavovaly ho, byly neuvěřitelně úspěšné v tom, jak ho uměly dokonale prokouknout, a to se mu nelíbilo ani za mák. Jeho žena také patřila k takovým chytrým ženským. Dvacet let mu ztrpčovala život a pak jej opustila. Tak člověk dopadne s chytrou ženskou. Bude se muset mít pořádně na pozoru.

Nakonec se obrátil na Hammonda: „Mám takový dojem, že byste s ní měl domluvit schůzku. Vyhovovalo by mi to kdykoli tenhle týden.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Doyle místo poděkování jen pokývl hlavou. Hammond si uvědomil, že za celou tu dobu, od okamžiku co se setkali, je to poprvé, kdy projevil tenhle chlap něco, co by se alespoň vzdáleně podobalo zdvořilosti. Zdá se, že dělá pokroky.

„V tom skladišti,“ zeptal se Doyle, „zjistili jste tam něco neobvyklého, nějakou změnu, něco, co jste nečekali?“

„Šlo přece o vraždu, takže většina věcí tam byla neobvyklá. Abych řekl pravdu, všechno bylo vzhůru nohama.“ Hammond si byl takřka jistý, že se z něj Doyle snaží něco vytáhnout, aniž by to chtěl dát moc najevo.

„Ne, to je mi jasné. Mám na mysli něco jiného. Třeba nějaký vzkaz, něco jako zprávu?“

„Ne, nemyslím, že by tam něco podobného bylo. Místní policie by o tom věděla, kdyby tam něco takového bylo.“

Nyní si však jak Doyle, tak Solheimová povšimli nepatrného zaváhání v Hammondově hlase. Bylo jisté, že lže, oba agenti to věděli, ale v tuhle chvíli ještě nedokázali pochopit proč. Doyle se rozhodl, že tomu nechá volný průběh a počká si, až co se z toho vyvine. Úmyslně změnil téma.

„Bylo by možné setkat se s těma dvěma hochy od ostrahy, kteří to tělo našli?“

„Poslal jsem pro ně, když jsme odcházeli. Teď už by měli být v mé kanceláři. Odvedu vás za nimi.“

„My“ – Doyle ukázal na Solheimovou – „bychom si s nimi raději promluvili o samotě, jestli proti tomu nic nemáte.“

Hammond ucítil, jak se jej začíná zmocňovat nervozita. Bylo to u něj něco neobvyklého, nebyl přece vůbec ten typ, a tak se pokusil to skrýt. Doufal, že předtím nezaznamenali jeho zaváhání. Měl si dát větší pozor.

„To se hodí. Až skončíte, najdete mě v kanceláři plukovníka Cullyho.“ Zasalutoval jim a rychle se vzdálil.

Solheimová s Doylem si vyměnili tázavé pohledy. Něco tady nehrálo.

Den patřil k těm nejnádhernějším a k Samině radosti si ho všichni krásně užili. Potom, co se Wyn s maminkou vrátily z procházky, dopili všichni poslední zbytky kávy a začali se připravovat na zpáteční cestu. Wyn zavolala na Rickyho a Tracy, kteří se k nim již po břehu blížili a cestou odhodili rybářský prut na dno pramice zakotvené u břehu. Ještě zbylo asi šest sendvičů a Sam je nabídla Rickymu. „Dojez to, nebo s tím nakrm kachny.“

„Kachny? Když tady máte člověka ve vývinu? To nemají ani tu nejmenší šanci.“

Ricky vztáhl ruku a jediným pohybem si do ní nabral, co zbylo na talíři. Právě když měl nataženou ruku vpřed, Sam si toho všimla. Trvalo to jen zlomek sekundy, záblesk světla, jako když někdo vyšle příslovečné ‚prasátko‘ pomocí zrcátka. Ihned poznala, o co jde, a jako by ji vyděsilo, že o to může přijít, upustila talíř, který dosud držela v ruce, a chňapla po Rickyho zápěstí. Celé se to odehrálo tak rychle a s takovou neurvalostí, že to Rickyho zastihlo naprosto nepřipraveného.

„No dobrá, dobrá,“ protestoval. „Dám to teda kachnám. Nakonec zase tak hrozně hladovej nejsem.“

„Jenom s ní proboha nehýbej, Ricky!“

Stále ještě pevně svírala Rickyho zápěstí a táhla jej k piknikovému koši. Její synovec vypadal vyplašeně a očima mlčky prosil matku, aby se ho zastala.

Wyn, právě tak jako všichni ostatní zaskočená tím, jak se Sam chová, se ozvala: „Sam, co se, prosím tě, děje?“

Všichni pak byli svědky podivného představení. Když se dvojice hlavních protagonistů dostala do blízkosti piknikového koše, Sam začala seškrabávat ono cosi s povrchu Rickyho ruky. Ricky mezitím zavřel oči a odvrátil hlavu v očekávání, že se ho teta chystá každou chvíli podřezat.

„Stůj úplně klidně, Ricky, máš tady něco na ruce.“

Ricky začal být opravdu vyděšený. Pohled do tetina obličeje mu napověděl, že nejde o žádný žert. Přejela nožem několikrát po jeho zápěstí a hřbetu ruky, až jej konečně pustila. Zcela zjevně spokojená zkoumala pozorně povrch čepele nože, až našla to, co hledala.

Ukázala nález Rickymu a zeptala se: „Co si myslíš, že to je?“

Když přistrčila nůž k Rickyho obličeji, ten ustoupil spěšně vzad, jako by měl strach z toho, že na něj s povrchu nože něco skočí a zakousne se to do něj. Když v sobě konečně našel odvahu podívat se zblízka, neviděl nic.

„Nic tam není.“

Sam natočila lehce nůž k jedné straně, takže světlo teď právě dopadlo na okraj předmětu na noži. „Ty malé stříbrné kousíčky u špičky nože. Víš, co to je?“

Rickyho zaskočilo, když slyšel, jak mu jeho ‚nesmírně chytrá‘ tetička pokládá tak pitomou otázku. „Jasně, že to vím.“

„Takže,“ řekla trpělivě, „co to tedy je?“

„Rybí šupiny, nejspíš z toho vokouna, co jsem chytl. Čas od času se stane, že člověku uvíznou na rukou. Ale ty nejsou nebezpečný“ – chvíli uvažoval o tom, co právě řekl – „nebo snad jo?“

Sam znovu sklopila oči, aby se na ně podívala. Rybí šupiny. Tak ničím mimořádné, tak obyčejné. Ten objev ji takřka šokoval. Byl to další chybějící kousek do skládanky.

Sam se nemohla dočkat pondělí. Byla celou dobu tak vzrušená, že se dokonce v mysli přestala zaobírat i myšlenkami týkajícími se rozchodu s Tomem. Zavolala Trevoru Stuartovi a navzdory jeho prvotní neochotě se jí ho podařilo přesvědčit, aby převzal její ranní program. Ani se nezdržovala tím, aby zvedla z podlahy ranní poštu a otevřela ji, a již spěchala k autu.

Provoz v Cambridgi, tak jako všude jinde v zemi, byl to ráno, jako ostatně každé pondělí, velmi hustý. Nejhorší dny v roce zde připadaly vždy na začátek října, kdy se město zaplní tisíci dychtivými studenty a ještě dychtivějšími rodiči, aby zahájili akademický rok. Hrdost na své potomky kombinovaná s dobře míněnými radami bývaly v tu dobu rodičovským heslem, zatímco všichni studenti se již nemohli dočkat, kdy se konečně svých starostlivých rodičů zbaví, přestanou být nuceni se chovat ctnostně a budou se moci připojit ke studentskému stavu. V ten den se počet obyvatel ve městě vždy zdvojnásobil a zácpa se změnila v chaos, což obzvláště vnímali stálí obyvatelé města. Většina tak zvaných měšťáků – jak studenti nazývali všechny ty, kteří nebydleli na kolejích – a také členů profesorského sboru zůstávala v ten den doma a čekala, až to davové šílenství opadne. Jednou do roka se to dá vydržet, uvažovala Sam, zároveň se jí ale zdálo, že se stoupajícím počtem aut tísnících se na stále se zmenšující ploše je to teď už podobné v každý pracovní den.

To pondělní ráno jí zabralo hodinu a půl, než se dostala do soudních vědeckých laboratoří ve Scrivingdonu. Zato si s sebou nesla svůj cenný objev, nyní úhledně uzavřený a zapečetěný mezi sklíčky z diapozitivu. Kráčela chodbami ústavu k Marciině laboratoři a modlila se, aby tam její přítelkyně už byla. Celý víkend se jí pokoušela zastihnout telefonicky, ale stále se jí ozýval jen záznamník a Marcia na Saminy výzvy nereagovala.

V Sam byla malá dušička, když nahlédla dveřmi se skleněnými výplněmi dovnitř laboratoře, a zjistila, že tam Marcia není a že tam není ani jakákoli známka, že by už přišla do práce. Nálada se jí zlepšila, až když se obrátila k odchodu a v tom svou přítelkyni uviděla přicházet.

„Marcio, tady jsi!“

„A kde jinde bych měla být?“

„Vůbec ses neozvala na mé zavolání, tak jsem si říkala, kde asi jsi.“

Marcia měla v ruce dva šálky s kávou a jeden z nich podala Sam. „Byla jsem s bratrem v Londýně. Vrátila jsem se domů až v neděli v noci a nemohla jsem vědět, jestli chceš, abych tě volala o půlnoci. Byla bych ti zavolala hned dneska ráno.“

Přidržela před Sam otevřené dveře laboratoře a obě vešly dovnitř.

„Mimochodem, co je to tak naléhavého, že tě to přinutilo se sem vydat v pondělní ranní špičce?“

S vítězným gestem Sam vytáhla z kabelky sklíčko z diapozitivu se svým objevem. „Mám dojem, že jsem přišla na to, co je to za předmět, který jsem našla na těle Mary Westové.“

Marcia jen kývla hlavou.

„Mám ti to ukázat?“

Marcia celkem bez velkého zájmu upila kávu. „Jasně, když ti to nedá.“

Sam to nechápala. Obvykle byla Marcia nadšena svou prací právě tak jako ona sama. Zdálo se, že dneska není ve své kůži. Sam zasunula sklíčko pod mikroskop, zaostřila ho a poodstoupila stranou, aby se Marcia mohla podívat. Marcia přiložila oči k čočkám, trochu změnila zaostření a několik vteřin předmět pozorovala.

„Rybí šupina.“

Sam to ohromilo.

„Podle černožlutých pruhů, které je protínají, bych řekla, že pocházejí z tady chyceného okouna.“ Zasvěceně se na Sam usmála.

Sam věděla, že je Marcia dobrá, ale tohle bylo trochu moc. „Jak si propánakrále mohla tohle všechno zjistit?“

„To jsou základní vědomosti, má drahá doktorko Ryanová. To víš, také je v tom trocha přirozené geniality. No, neber si to tak. Byla jsem v pátek v oddělení ryb v Přírodovědném muzeu. To je ten důvod, proč jsem byla pryč.“

„Měla jsem dojem, že jsi říkala, že jsi byla za bratrem.“

„To jsem taky byla, ale až potom. Na každý pád jsem tam narazila na bezvadného chlápka, na nějakého Nigela Butterwortha. Během jediné lekce mě naučil, co by děvče jako já mělo vědět o rybích šupinách.“

„Ale jak jsi mohla vědět, že je to z tady žijícího okouna?“

„To, že je tady chycený, to jsem měla jen kliku, ale že je to z okouna, to jsem nehádala. Podobalo se to zkrátka jedné z těch, které mi Butterworth ukazoval.“

„No dobře,“ řekla Sam ještě trochu vyvedená z míry, „a co ti ještě ten tvůj Butterworth vyprávěl?“

Marcia vyjmula z nádobky ležící na stole proti dveřím do laboratoře sklíčko se vzorkem a zasunula je pod tubus mikroskopu. „Podívej se na tohle.“

Sam si rychle protřela oči a pak je přiložila k okulárům. To, co uviděla, poznala na první pohled. Vypadalo to jako kovově modré křídlo víly z pohádky. „To je ta šupina, kterou jsem našla během post mortem.“

„Není, je to vzorek, který mi dal Butterworth z Přírodovědného muzea, ale je ze stejné ryby. To, co jsi při pitvě našla, byla šupina z Lepomis auritus – tedy pro nás dvě ze severoamerického druhu okouna s červeným bříškem.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. Není úplně běžný a tady se nevyskytuje.“ Aniž přestala mluvit, zaměnila sklíčko za to s anglickým okounem. Rozdíl byl zcela zřejmý.

„Většina ryb žijících v Británii má šupiny kruhovitého tvaru. Pokud si pozorně prohlédneš vzorek, který jsi přinesla, všimneš si, že šupiny mají nepřerušené kruhové žilky s poměrně nezřetelnými okraji a jejich barva také trochu splývá. Všimni si tenkých žlutých a černých pruhů. Z našich domácích ryb jich také moc nemá to výrazně modré zbarvení.“ Opět vsunula pod mikroskop sklíčko se vzorkem s Lepomis auritus. „A teď se podívej na šupinu z toho amerického okouna. Ta má pilovitý okraj. Kruhové žilky jsou na jedné straně přerušeny řadou zubů a jejich povrch je podstatně méně hladký.“

Sam, s očima stále ještě přitisknutýma k mikroskopu, chtěla vědět: „Odkud pocházejí?“

„Jižní státy Ameriky, většinou z Alabamy a z Georgie. Hodně se vyskytují v trochu slaných vodách kolem mokřin. Děti je tam chytají a pečou si je na pánvích. Na cokoli jiného jsou příliš malé.“

Sam konečně vzhlédla. „Ta pylová zrnka, která jsi našla na šatech, pocházejí z vavřínu Myrica indora. A ty se taky vyskytují jen na jihu Států v Georgii, Mississippi a v Alabamě.“

„Pořád nemohu uvěřit tomu, že by ten náš zabiják překonal takovou dálku ze Států až sem, a přitom si ani jednou neumyl ruce.“

„To ne, ale mohl je přenést na něčem jiném, aniž o tom věděl, a pak se mu mohly zase dostat na ruce, když to něco znovu použil.“

„Máš na mysli to staré úsloví, že každý dotyk zanechává stopu?“

Sam horlivě přikývla, ale Marcia s takovým vysvětlením úplně spokojená nebyla. „No, moc věrohodně to nezní.“

„Ne zase tak nepravděpodobně, jak si myslíš. Takových případů bylo.“

„Vypadá to, že z toho kouká výlet tam, ‚odkud připlul jazz‘.“

Sam se znovu zadívala do okulárů mikroskopu. „Je to možné. Budeme muset počkat, jak se věci vyvinou, až seberou toho Strachana.“

Marcia se konečně dostala k tomu, že dopila svou kávu. „Pokud se jim ho podaří sebrat.“

Kapitola 6

„Dobrý večer a dovolte mi, abych vás uvítal ve Staré sborovně waddingtonské koleje.“ Hlas doktora Christophera Dudleye zněl pevně, ale zároveň jemně, a jeho plynulost občas narušovalo silné ráčkování. Už jeho vysoká, takřka vychrtlá postava jakoby ho předurčovala pro dráhu kritika umění, přičemž s tímto vzhledem dobře ladilo i jeho oblečení, počínaje polobotkami z měkké jemné kůže až po volně uvázaného motýlka posetého jasně červenými puntíky. „Tento večer je určitou premiérou, a to jak pro naši kolej, tak i pro naši Společnost umění. Namísto toho, aby nám pohled na umělecké dílo některého z velkých mistrů zprostředkoval některý z uznávaných kritiků umění či historiků, bude řečníkem dnešního večera odborník v profesi soudního lékařství, a to patolog.“

Otočil se k Sam a lehounce k ní pokynul hlavou. Sam se trochu nervózně pousmála a poposedla v křesle. Přestože byla zvyklá přednášet na veřejnosti, tohle byla zcela odlišná záležitost. Zde před ní neseděli studenti medicíny, kteří by byli v roli posluchačů naslouchajících vzdělanějšímu, zkušenějšímu a kvalifikovanému učiteli. Auditorium tady tvořili profesionální kritici umění, historici a na slovo vzatí odborníci, například na olejomalbu, až po ty, kteří se zabývají třeba pouze Picassovou tvorbou. Lidé, jejichž celoživotním posláním je umění. A před ně se měla postavit ona, jako laik a člověk stojící mimo obor, byť se o něj zajímající, aby pronesla svůj soud nad jednou z nejúžasnějších světových olejomaleb, nad Bronzinovou Alegorii s Venuší a Amorem, visící v Národní galerii v Londýně. Proseděla kdysi před tím obrazem mnoho hodin a sledovala pozorně každý tah štětcem, každý jeho dotyk, dokud tu malbu neznala do nejmenší podrobnosti, snad lépe než samu sebe. Těžko by rozumnými důvody dovedla popsat, proč si ji tak oblíbila, zkrátka to tak bylo.

Doktor Dudley pokračoval ve svém úvodu. „Jak je jistě mnohým zde v sále známo, doktorka Ryanová je patoložkou ministerstva vnitra pro cambridgeský region a podílela se až dosud na vyšetřování většiny případů vražd, kterým se zde v minulých lelech dostalo značné publicity. Dnešního večera se však její pátravý zrak zaměří na jedno z největších děl renesančního umění, na Bronzinovu Alegorii s Venuší a Amorem.“ Velká kopie malby byla připevněna na tabuli právě za pultíkem, odkud doktor Dudley mluvil.

„Pohled doktorky Ryanové na tuto malbu je právě tak kontroverzní, jako zajímavý, ale především se domnívám, že shledáte její vývody nadmíru osvěžující. Takže bez dalších průtahů mi dovolte, abych vám představil řečníka dnešního večera, doktorku Samanthu Ryanovou.“

Doktor Dudley pak strhl svým příkladem posluchače v sále k potlesku, když opouštěl své místo a uvolnil ho Sam. Ta již povstala, když doktor Dudley znovu vstal a prosil ještě jednou o pozornost. „Moc mě to mrzí, ale jenom ještě jedna záležitost“ – Sam semkla nervózně ruce před tělem a vyčkávala – „občerstvení je po přednášce připraveno v zahradě členů správní rady Koleje, takže kdybych mohl požádat, abychom s otázkami počkali až tam. Jsem si jistý, že to prospěje diskusi, a to nezmiňuji fakt, že tam bude podstatně chladněji. Děkuji vám.“

Pozdvihl ruku k Sam v omluvném gestu a znovu se posadil. Sam zaujala místo za stolkem přednášejícího, usrkla ze sklenice s vodou stojící na malém stolku vedle ní a přejela místnost pohledem. Jediné místo nebylo volné, přes dvě stě lidí sedělo či stálo a zaplňovalo každý její kout. Zajímalo by ji, co všichni ti lidé od ní očekávají. V popředí si povšimla Hammonda. Vedle něj seděla velmi přitažlivá mladá žena kolem třicítky a vedle ní mohutný, zřejmě ne příliš pohodlně se cítící muž, jemuž již jistě táhlo na šedesát. Nevěděla přesně proč, ale něco jí říkalo, že ti tři patří k sobě. Dvě řady za nimi seděl Liam a Sam moc potěšilo, že se objevil a že je zde alespoň jedna přátelská tvář, na niž se bude moci soustředit.

Odkašlala si a spustila: „Dobrý večer a děkuji vám, že jste si dnes udělali čas. Mnozí z vás by jistě raději seděli někde na břehu řeky a popíjeli něco dobře vychlazeného, takže oceňuji vaši účast.“

Znovu přejela očima místnost. Většina z přítomných se alespoň zdvořile usmívala.

„Nejvýznamnějším z pramenů pojednávajících o této malbě je popis z roku 1568 od Vasariho, který byl v té době představeným uměleckých sbírek vévody Cosima ve Florencii. Od té doby se nevyskytl vážnější nesouhlas s personifikací postav Venuše, Amora nebo Času.“ Sam se obrátila ke kopii obrazu a ukázala na jednotlivé figury. „To, co na obrazu vyvolává zpochybňované interpretace, je značný rozsah různých identit, které tentýž autor přisoudil třem zbývajícím vedlejším postavám.“

Přestože se Doyle tomu ze všech sil bránil, začaly se mu klížit oči. Ještě se nedal zcela do pořádku po cestě a také už nebyl v takové formě a tak zdravý jako kdysi. Ačkoliv byla místnost rozlehlá, byla přeplněná lidmi. Pomyslel si, že se sice té ženské podařilo zaujmout posluchače, ale co se jeho týče, nemá ani páru o tom, o čem je řeč. Bylo mu strašné vedro. Není přece normální, aby bylo tolik lidí namačkaných naráz v jedné místnosti. Okna již sice někdo předtím otevřel dokořán, ale rozdíl nebyl znát. Kde k čertu mají nějakou klimatizaci? Vytáhl kapesník a vysušil si jím tvář a krk. Zachytil pohled Solheimové, která ho úkosem pozorovala, a jenom doufal, že nezačal páchnout potem. Složil kapesník zpět do kapsy a pokusil se ještě jednou se soustředit.

„Vasariho interpretace malby vycházela z toho, že je láska velmi rozporuplný pojem. Můj výklad spočívá v tom, že Bronzino zobrazil lásku jako nebezpečnou, a to dokonce smrtelně.“

Sam začala pociťovat, jak ji zmáhá horko. Litovala, že zde nenainstalovali ventilátor, ale pak se vzmužila a pokračovala. „Před obdobím renesance byly studia i praxe medicíny založeny na překroucených Galénových principech, na učení arabské Avicennovy školy a na stoiky prosazovaném spoléhání se na astrologii. Nové přezkoumání klasických textů Hippokratových a Galénových a nově vzbuzený zájem o racionální metodologii…“

Doyle si musel přiznat, že je mu zle. Jestliže začne cítit ještě větší horko, bude muset vypadnout na vzduch. Bude to sice asi vypadat dost nezdvořile, ale pořád to bude určitě lepší, než se zhroutit na podlahu a zůstat tam ležet v mdlobách. Pokud by alespoň něco z toho, o čem mluvila ta doktorka Ryanová, chápal, pomohlo by mu to překonat stav, v němž se nacházel, ale tak tomu nebylo, a tak mu nezbývalo, než se zabývat sám sebou.

Nyní se již Sam dostala do varu. „První velké zkoušce byl tento nový věk medicíny vystaven při obrovské epidemii syfilidy, která se šířila v šestnáctém století Evropou, roznášená pravděpodobně armádami při vojenských taženích. Za její příčinu bylo považováno vše, od Božího trestu až po současné postavení planet. Nicméně jeden z nejpokrokovějších mužů té doby, chirurg papeže Julia II., Giovanni de Vigo, konečně došel k závěru, že je nákaza spojená s pohlavním aktem s nakaženým partnerem. V jeho díle Practica in arte Chirurgica copiosa, které bylo vydáno v Benátkách v roce 1514, přesně popsal postup onemocnění: tmavnutí kůže, bolesti hlavy, křeče v žaludku a konečně otoky s tvrdými vředy či uzlinami.“

Ačkoliv Doyle právě začal chápat, o čem mluví, bylo již pozdě. Vyškrábal se nějak na nohy, protlačil se mezi lidmi, kteří jej obklopovali, a zamířil nejkratší možnou cestou ven z místnosti. Hlava se mu točila a chvíli si myslel, že to nezvládne. Konečně se dostal ven a sedl si na schody poblíž hlavního vchodu, zhluboka vdechoval večerní vzduch a rukou si třel hlavu a krk, aby se zklidnil. Po nějaké chvíli se vedle něj objevila Solheimová a položila mu ruku na rameno. Bylo to za celou tu dobu, co spolu pracovali, vůbec nejdůvěrnější způsob, jakým mu vyjádřila účast.

„Ede, není vám nic? Jste bledý jako smrt. Nechcete, abych zavolala sanitku nebo někoho, kdo by vám pomohl?“

Doyle odmítavě zamával rukou. „Ne, ne, je mi fajn. Bylo tam jen děsný vedro.“

Došel k nim uvaděč v šedém obřadním obleku a s buřinkou na hlavě. „Jste v pořádku, pane?“

Doyle jen kývl hlavou a uvaděč odněkud vykouzlil vysokou orosenou sklenici s vodou. „Trochu bych se napil, kdybych byl vámi, pane.“

Doyle zcela ignoroval jeho dobře míněnou radu, vypil několika doušky celou sklenici do dna a bez jediného slova poděkování ji podal uvaděči zpět.

Solheimová to napravila za něj. „Děkujeme vám. Bylo to od vás velmi laskavé.“

Zaměstnanec koleje je ujistil: „Pokud byste mě ještě potřebovali, budu hned za dveřmi,“ a vydal se zaujmout své místo.

Doyle si hlasitě říhnul a obrátil se k Solheimové. „Běžte dovnitř, budu v pořádku. Všichni se setkáme tady, až to skončí.“

„Nu, jak myslíte.“

„Jo, přesně jak říkám, zatím se mějte.“

Solheimová se napřímila a vrátila se zpátky do sálu a nechala Doyla sedět na schodech, aby se dal do pořádku a nabral trochu dechu.

Sam pozorovala hřmotného muže sedícího ob jedno sedadlo od Hammonda, jak nejisté vstává a razí si cestu ven z místnosti. Na chviličku zaváhala, jestli by neměla jít za ním, přesvědčit se, zda nepotřebuje pomoc. Ve tváři byl totiž celý popelavý a ona si nebyla jistá, jestli náhodou nejde o srdeční infarkt či zda je to způsobeno jen přílišným horkem. Rozhodla se zůstat až potom, co žena sedící vedle něj vyšla za ním ven. Byla si jistá tím, že pokud by šlo o něco vážného, vrátila by se pro pomoc. Když se za nějakou chvíli znovu objevila, bylo Sam jasné, že pravou příčinou bylo jen horko. Její přednáška pokračovala dál.

„Postava až na pravém okraji obrazu je vyobrazená sehnutá v takřka embryonální poloze. Ruku si tiskne vší silou k hlavě, ústa jsou otevřená a svaly na krku stažené. Ta postava zcela zjevně trpí. Dále si můžete povšimnout, že je její kůže tmavá a že jsou očnicové oblouky zarudlé. Také můžeme při pozorném pohledu zjistit, že tomu muži chybí několik zubů.“

Když se Solheimová znovu usadila, Hammond se k ní naklonil a zašeptal jí do ucha: „Jak mu je?“

„Prima.“

„To je škoda. Myslel jsem, že by to mohl být infarkt.“

„To je jen zbožné přání.“

„A co bude s tím zítřejším večerem?“

„Myslíte ten výlet?“

Hamond přikývl.

„To nezní špatně,“ šeptala. „Jste si jistý, že to v tom vedru zvládnete?“

„Už jsem mašíroval po místech, kde bylo větší vedro než v Cambridgi.“ Solheimová se po něm úkosem podívala. „Nebylo to mašírování, na co jsem myslela.“

Hammond ztěžka polkl, ale musel se odpovědi vzdát, když se za nimi ozvalo energické „pšššš“. A tak se opět soustředili na výklad.

„Na jeho prstech je pozoruhodné zduření v okolí kloubů a také příznaky pouštění žilou. Také nalézáme důkazy svědčící o vypadávání vlasů, jak je to zobrazeno zde a zde.“ Ukázala na levou tvář a na pravé rameno postavy. „Všechny tyto průvodní jevy, jak víme, jsou spojeny se syfilis či s jejím léčením v šestnáctém století. Závěrem bych chtěla vyjádřit své přesvědčení, že nám Bronzino sděluje nejen to, že láska může být rozporuplná, ale že mohla mít na svědomí i metlu šestnáctého století, syfilis. Děkuji vám.“

Doktor Dudley povstal, začal tleskat a obrátil se s úsměvem k Sam. Ozývalo se hlasité „Bravo, bravo!“

Když potlesk utichl, obrátil se Dudley opět na přítomné v sále. Mnoho paží v místnosti se zvedlo, jak se lidé snažili na sebe upozornit, aby mohli položit první otázky. Nicméně doktor Dudley byl neústupný a jeho energické gesto způsobilo, že zdvižené ruce opět poklesly.

„V prvé řadě bych rád vyjádřil své díky Společnosti umění a jsem si jist, že za všechny přítomné i doktorce Ryanové, za jednu z nejcitlivějších a nejneobvyklejších interpretací díla starého mistra, jakou jsem kdy slyšel. Nestává se často, aby malá společnost, jako je ta naše, měla příležitost a výsadu vyslechnout přednášku, která by byla tak svěže odlišná od toho, co jsme zvyklí slýchat.“ Uklonil se Sam a ta se na něj uvolněně usmála. „Jak jsem již předeslal, bude občerstvení připraveno v zahradě správní rady a pro otázky, které byste rádi doktorce Ryanové položili, bude vhodná chvíle tam. Doktorka Ryanová byla tak laskavá a poskytla nám kopie textu přednášky, které uvaděč předá všem zájemcům při odchodu ze sálu. Jen připomínám, že se příští setkání společnosti koná 2. září, kdy nám pan William Melville přednese svůj příspěvek o fenoménu prolínání afrického umění do evropského prostoru. Děkuji za pozornost.“

Jak se místnost začala vyprazdňovat, což se neobešlo bez obvyklého hluku způsobeného narážením posouvaných židlí na sebe, obrátil se doktor Dudley na Sam. „Bylo to skvělé, opravdu úžasné. Musíte z toho mít radost.“

Sam zarazila vřelost jeho chvalozpěvu, ale byla skutečně potěšena tím, jak dobře se jí mluvilo.

Když se Adams dozvěděl o rozkazu, že má navštívit vrchní inspektorku Farmerovou v její kanceláři, pocítil jistý neklid. Ne, že by na lom bylo něco neobvyklého, za normálních okolností by ho na tom nic nezarazilo, ale zároveň se dozvěděl, že tam Farmerová chce spolu s ním mít i Fenwickovou.

Ačkoliv neměl pochybnosti, že jeho vztah se Sam skutečně skončil, byl si podstatně méně jistý tím, zda chce začít další s Liz. Kdysi se tomu říkalo ‚poměr ze zklamání‘ a Tom začal přemýšlet o skutečných motivech svého vztahu k Liz. Pro ni mluvil rozhodně její věk, to jak vypadala, a také, to musel přiznat, její nadšení. Nedokázal si vybavit, kdy by mu v minulosti přinášel sexuální vztah tak bohaté zážitky či tak velké potěšení. Proti však mluvila nejen skutečnost, že spolu byli nuceni pracovat, ale i to, že byl jejím nadřízeným.

Vybavilo se mu, jak to znělo celkem příjemně, když ho v posteli oslovovala ‚pane‘. Liz si navykla s ním v kanceláři flirtovat, i když ostatní členové týmu tam byli také. Zvykla si předvádět mu trochu bezostyšně nohy, a když se skláněla nad jeho stolem, mohl nahlédnout až hluboko do jejího výstřihu a čas do času mu dokonce položila ruku na zadek a silně ho zmáčkla. Při jedné příležitosti se dokonce pokusila se s ním pomilovat v jedné z těsných skladových místností, ale vzdala se té myšlenky, až když zaslechli přede dveřmi hlasy. Nejspíš byl věkový rozdíl mezi nimi příliš velký. On už byl asi příliš starý a ženy Samina věku se k němu hodily lépe. Naneštěstí se teď zdálo, že na to Farmerová přišla. Rezolutně se stavěla proti jakýmkoli jiným vztahům v jejím týmu než přísně profesionálním a nebylo žádným tajemstvím, že Liz ráda nemá. Protože to však byla jediná žena ve skupině, musela to s ní Farmerová zatím vydržet, ať se jí to líbilo, nebo ne.

Právě když byl Tom zcela ponořen do svých myšlenek, vešla do místnosti Liz. Měla na sobě lehounkou sukni a krátkou bundičku a vypadala tak pěkně, že si nevzpomínal, že by ji tak kdy zažil. Snažila se nejspíš o to, aby ten, kdo by musel odejít, nebyla ona sama. Nakonec to bylo typické. Zatracené ženské, jednou budou jeho smrt.

Ke kanceláři Farmerové se vydali chodbou spolu.

Liz začala hovor první. „Myslíš si, že o tom ví?“

Adams pokrčil rameny. Došli ke dveřím kanceláře a Adams zaklepal. Za dveřmi se zřetelně ozval jasný hlas Farmerové: „Pojďte dál.“

Adams přidržel Liz otevřené dveře, oba vešli dovnitř a postavili se do pozoru. Farmerová k nim na okamžik zadumaně vzhlížela a přitom okusovala konec pera. Pak je mávnutím ruky vyzvala, aby se posadili naproti jejímu stolu.

„Posaďte se, sedněte si, když na vás koukám, začne mi připadat kancelář neuklizená.“

Okamžitěji poslechli, a jak tak seděli vedle sebe, vypadali trochu jako poslušní psíci. Farmerová se znovu zadívala do papírů na stole, jako by si potřebovala osvěžit paměť.

„Obrátili se na mě z akademie FBI z Quantica. Posílají sem dva agenty: Doyla a Solheimovou – zní to jak z nějakého amerického policejního seriálu. Na každý pád jsou tady, aby nám pomohli s pátráním v případu Mary Westové.“

Adams ucítil, jak se mu celým tělem rozlila vlna úlevy. Podíval se potajmu na Liz, jíž se zřejmě také ulevilo. Zajímalo by ho, kolik dalších situací, jako byla tato, dokáže ještě zvládnout a zda, odhlédne-li od svého sexuálního života, není nakonec jeho klidná mysl důležitější než celý jejich vztah.

Farmerová pokračovala: „Nevím, jaký vy dva z toho máte pocit, ale mně se zdá dost zvláštní, že se FBI zaprvé angažuje v něčem, co je ve své podstatě pouze místní vražda, a že vysílají dva své agenty ze Střediska lidských faktorů v Quanticu, což je podle toho, co vím, elitní jednotka zabývající se nejvýznamnějšími kriminálními případy a nejspíš hlavně vyšetřováním sériových vražd.“

Adams řekl zamyšleně: „Takže si jinými slovy myslíte, že vražda té mladé Westové by mohla být složitější, než jsme se domnívali?“

Farmerová přikývla. „Řekla bych, že takřka určitě.“

„Přišly od FBI nějaké další informace než jen o těch agentech, se kterými bychom se měli seznámit?“

„Vůbec nic. To je taky důvod, proč vy dva jste tady.“

Liz v sobě sebrala odvahu, aby promluvila. Farmerová jí ani tak moc velký strach nenaháněla, spíš ji znervózňovalo, jaký by mohla mít vliv na její budoucí kariéru.

„Madam, kdy ti dva dorazí? Máme je vyzvednout?“

„Už jsou tady. Vypadá to, že přicestovali již před několika dny a že jsou ubytovaní v Leeminghallu. Navíc to vypadá, že měli pocit, že o svém příjezdu musí nejprve zpravit Američany, než dali vědět nám. Na základně se spojíte s majorem Hammondem.“ Na výrazu tváře Farmerové bylo patrné, že to vůbec nebere na lehkou váhu. „Chci po vás, abyste zjistili, o co jde. Jestliže máme co dělat se sériovým vrahem, chci to vědět dřív, než nějaká další chudák holka skončí s rozpáraným břichem.“

Adams si znovu přisadil. „A co když se to stane?“

„To bychom to pak setsakramentsky provětrali a hodili bychom to těm Amikům na krk. Je už nějaká stopa po Strachanovi?“

„Nic, madam, začínáme být s rozumem v koncích.“

„A co Interpol? Mohl se dostat na kontinent?“

„To jsme zajistili, madam. Prověřili jsme trajekty a cestující tunelem. Výsledek je nulový.“

Farmerová se uvolněně opřela o opěradlo křesla. „Jestliže, a pokud vůbec, se vám ho podaří chytit, nechci kolem něj vidět žádný Arniky, dokud ho nevyslechneme my.“

„S tím by mohly být potíže, madam,“ prohlásil Adams uvážlivě. „Ať je to, jak chce, je to americký občan.“

Farmerová se naklonila přes stůl a oči se jí zúžily. „A co se mě týče, je to taky americkej vrahoun. Pokud se objeví tady u nás v zemi a spáchá vraždu, vůbec mě nezajímá, jestli pochází z nějaký podělaný Tramtárie, patří prostě mně. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

Adams s Fenwickovou přikývli jako jeden muž. Farmerová nepatřila právě k lidem, s nimiž by bylo radno diskutovat. A už obzvláště ne v její současné náladě.

„Tak to bychom měli. Můžete jít a vždycky bych měla ráda na stole ty nejčerstvější zprávy.“ Liz s Adamsem se zvedli a měli se k odchodu.

„Detektive Fenwicková,“ prořízl Farmerové hlas vzduch v místnosti, právě když Adams otevřel dveře. Liz se ohlédla na velkou šéfovou. „Pěkné šaty. Jen tak dál. Je vidět, že na vás Tom má dobrý vliv.“

Liz se podařilo skrýt své rozpaky: „Děkuji vám, madam.“

„Ještě jedna věc –“ výraz obličeje Farmerové ztvrdl a zvážněl, „chtěla bych vám navrhnout, abyste své sexuální hrátky omezila na svou ložnici a ponechala zdejší sklady svému účelu. To by bylo všechno.“

Když Adams pouštěl Liz kolem sebe ven ze dveří, cítil, jak mu srdce kleslo až do kalhot.

Doyle ještě nikdy nepil nic, v čem by byla okurka spolu s mátou. Byl odchovaný pivem, ale tohle chutnalo jako limonáda. A když se tak rozhlédl po lidech kolem, většina z nich taky vypadala na to, že jediné, čeho jsou ochotni se napít, je právě limonáda. Již předtím si vyhlédl jeden kout pod jedním z největších stromů v zahradě. Stínil jej před sluncem a vytvářel příjemný chládek. Hammond se Solheimovou stáli asi dva metry od něj, tlumeně spolu rozmlouvali a podle toho, jak se občas zadívali jeho směrem, byl na tapetě on.

Doyle se rozhlédl po trávníku a po množství lidí s bledou pletí, v krémových oblecích a nadýchaných dámských šatech. Nedá se říci, že by měl Brity právě v lásce. Nepovažoval se za rasistu nebo za někoho politicky na nesprávné straně. Byl přesvědčen o tom, že pokud je někdo rasista, musí nenávidět jednu nebo víc etnických skupin lidí kvůli jejich původu. Doyle neměl rád nikoho, takže měl pocit, že tím je to pro něj vlastně vyřešené.

Co ho překvapilo, byla doktorka Ryanová. Nečekal, že se setká s někým tak přitažlivým. Předpokládal zkrátka, že Hammond jen využil příležitosti a vymámil diskrétní informace na jakési smutné a nešťastné staré panně. Doktorka Ryanová měla ale k tomuhle obrazu velmi daleko: byla malá a štíhlá, s velmi příjemnou tváří a s náznakem utajené sexuality. Hammond v jeho očích vskutku notně povyrostl. Solheimová představovala pro Doyla živočišnou touhu, ale doktorka Ryanová, to musei přiznat, to byla skutečná žena. Nejen že by dokázala během noci zahřát postel, ale vsadil by se, že by také dokázala připravit pro chlapa, jako je on, báječnou večeři. Pokud měla nějakou vadu, pak tu, že byla až moc chytrá. Bohužel o tom nebylo pochyb. Navzdory tomu, co si myslel o její chytré hlavě, udělala na Doyla velký dojem.

Všichni tři vyčkávali, dokud dlouhá fronta lidí čekajících, až budou moci doktorce Ryanové položit otázky, neprořídla. Teprve pak se pomalu vydali přes trávník k ní, aby ji pozdravili. Když se dostali až těsně k ní, stále ještě hovořila, s doktorem Dudleyem a s poněkud neupraveným mladým mužem, kterého oslovovala Liam.

Zdálo se, že je ráda, že zde Hammonda vidí. „Bobe!“ Natáhla se k němu a políbila jej na tvář – aha, tohle je to ‚porozumění‘, pomyslel si Doyle. „Nevěděla jsem, že se zajímáte o dějiny umění.“

„Jenom tehdy, když o nich přednášíte vy.“

„Nechte toho lichocení.“

Doyle se obrátil k doktoru Dudleyovi, který dosud stál vedle doktorky Ryanové. Museli s ní probrat důležité a důvěrné záležitosti a poslední věc, kterou by si Doyle ‚přál‘, byla, aby při tom byli nějací zvědaví amatéři. Nasadil proto tvrdý výraz a zpříma se zahleděl do doktorových očí. Nenechal se odradit tím, jak doktor Dudley uhýbal pohledem, a stále na něj upřeně zíral. Vytrvale jej pozoroval a sledoval, kdy se začne cítit nepříjemně a zaraženě.

Liam si prohlížel Doyla s opovržením a zároveň s jistou dávkou obdivu. Nenáviděl chlapy, kteří se snažili nahánět lidem hrůzu, a Doyle mezi ně určitě patřil. Položil proto ruku kolem ramen doktora Dudleye a odváděl jej od téhle společnosti pryč.

„Tak mi povězte, doktore,“ vyptával se za chůze naoko vážně Liam, „co si myslíte o premise, že irské umění stojí za vším, co je skutečně magické?“ Jak se vzdalovali, Liam se ještě zamračil na Doyla, jenom proto, aby dal najevo, že na něj ten hromotluk žádný dojem neudělal.

Když se Samini poslední dva hosté konečně vzdálili, obrátil se k ní Hammond se svými dvěma společníky. „Chtěl bych vám představit dva agenty, Edwarda Doyla a Catherine Solheimovou ze Střediska lidských faktorů v sídle FBI v Quanticu.“

Sam si s nimi potřásla rukama. „Opravdu mě moc těší. Předpokládala jsem, že tady nejste proto, abyste poslouchali mou přednášku o renesančním umění. Má to asi co dělat s tím případem Mary Westové, že?“

Pohlédla na Doyla. Byl to opravdu pořádný kus chlapa, s podmračenou tváří, navlečený do špatně padnoucích šatů, který se potil z každého póru kůže.

Rozpačitě odpověděl, jako chlapec, jehož přistihli s kapsami plnými kradených jablek. „Ano, máme na tom případu zájem.“

„To už musí být zájem, když pro něj vážíte cestu pár tisíc kilometrů. Je tady něco, co bych se o tom měla dozvědět?“

Hammond přispěchal Doylovi na pomoc. „Mám takový dojem, že by bylo lepší, kdybychom tuto konverzaci nechali na nějaké místo, kde nebude taková tlačenice.“

Sam souhlasně přikývla a všichni tři, vyzbrojeni plnými skleničkami a tácem se sendviči, se vydali na trávník určený pro studenty. Sam vybrala odlehlou část trávníku a dala si při tom záležet, aby tam byl strom, pod kterým by se Doyle mohl uvelebit. Počasí bylo skutečně nádherné, ale přestože vyhovovalo Sam, nevyhovovalo každému, jak o tom svědčily plnící se lednice v márnici.

Sam vyčkala, dokud se Doyle konečně pohodlně neusadil, a potom navrhla: „Že bychom se do toho pustili?“

Doyle začal vysvětlovat. „Před deseti lety jsem vyšetřoval sérii vražd, které u nás byly spáchány v různých státech. Zpočátku se odpovědným místům nedařilo zjistit, že by spolu souvisely, ale postupně a za použití Vi-Capu – to je náš počítač – se začaly objevovat typické důkazy, ze kterých bylo jasné, že nejspíš máme co dělat s jedním a týmž zabijákem.“

„U kolika vražd máte podezření, že je spáchal?“

„Dvanáct, nebo tak nějak.“

„Říkáte tedy ‚přibližně‘? Proč to nevíte jistě?“

„Některé z ostatků byly nalezeny až po nějakém čase od doby, kdy oběť začala být pohřešovaná, takže většina důkazů byla znehodnocena působením povětrnosti, činností zvířat a hmyzu. Museli jsme se spolehnout pouze na kvalifikovaný odhad, ale je dost možné, že je jich o tři až čtyři víc.“

Sam to začalo stále víc zajímat. „Jaké typické důkazy ten váš Vi-Cap vytipoval?“

„Všechny ty oběti byly zavražděny nebo začaly být pohřešovány poblíž základen amerického letectva. Všechny byly ubodány, s největší pravděpodobností nožem s pilovitým ostřím, a byly jim odstraněny ledviny.“

„A vy si myslíte, že se váš zabiják mohl přesunout přes Velkou louži?“

„Ano, ačkoliv si nemůžu být úplně jistý, dokud neuvidím tělo a fotografie z místa činu.“

Doyle vědomě neříkal pravdu. Tím, že jde o stejného vraha, si jistý byl, ale potřeboval důvod, jak se dostat k informacím a k dokumentaci.

Hammond se do toho vložil. „Takže jsme si mysleli, jestli…“

„Bych vám neukázala tělo Westové a také fotografie z místa činu?“

Hammond pokývl hlavou. Doyle a Solheimová byli zticha, zjevně rozhodnuti nechat přesvědčování doktorky Ryanové na něm.

„Ví vrchní inspektorka Farmerová, že jste tady?“ zeptala se Sam.

„Ano,“ připustil Doyle. „Máme se s ní setkat zítra.“

„V tom případě nemohlo by to počkat až potom?“

„Po pravdě ne. Čím dřív budu moci zjistit, co se stalo, tím dřív na to dokážu reagovat a tím větší bude naděje, že se to už nestane.“

Doyle zjišťoval, že musí řešit podivné dilema. Samozřejmě, že doufal, že už k dalšímu zabíjení nedojde. Nebyl tak otrlý, že by komukoli přál tenhle druh smrti. Na druhou stranu, ačkoli cítil, že se k tomu muži již přibližují, byl jejich postup tak pomalý, že pochyboval o tom, že by mohli mít naději ho dopadnout, dokud někoho dalšího nezabije.

Sam přerušila jeho přemítání. „Co si myslíte o Strachanovi?“

Doyle se právě šťoural v zubech, jak se pokoušel zbavit se kousku sendviče. „Víte, nikdy neříkám nikdy, ale popis jeho osobnosti se určitě nehodí na chlapa, po kterém jdeme.“

„Takže si nemyslíte, že je to on?“

„To neříkám. Rozbor osobnosti, jako všechny metody kriminální identifikace, vykazuje selhání. K omylům docházelo a dochází stále. Zkrátka bych ho ještě nevyloučil.“

„Odkud Strachan pochází?“

Doyle byl chvíli zticha, zatímco dojídal sendvič. Tohle byly ty nejmenší sendviče, které za celý svůj život viděl. Zřejmě byla pravda, co se o Britech povídalo: že jsou to pěkný držgrešle.

„Narodil se a vyrostl v New Yorku.“

„Neměl nic společného s některým z jižních států, dejme tomu s Georgií?“

Doyle se na Sam zkoumavě zadíval. „Nic, o čem bych věděl. Proč se ptáte? Víte o něčem, o čem nemáme tušení?“

Sam zavrtěla hlavou. Nechtělo se jí zatím se s ním dělit o informace, které objevila. Raději se zeptala: „Co ty ostatní oběti, byly znásilněné?“

Doyle zavrtěl hlavou.

„Mary Westová byla.“

„Vím o tom, přečetl jsem si to ve vaší zprávě. Není to sice charakteristické, ale vyloučit se to nedá. Sérioví vrazi se neliší od jiných lidí. Někteří jsou jen chytřejší než ostatní, to je všechno.“

„Takže dokážou měnit své metody?“

„Ale samozřejmě. Ne všichni z nich se chtějí nechat chytit. To by si museli přečíst jednu z těch mnoha knih, které napsali někteří z mých váženějších kolegů, aby většinu z nás zmátli. Mění svůj modus operandi, místa činu, typy obětí. Už dokonce dělá potíže spojit si jednotlivá zabití, a to nemluvím o tom ty parchanty taky chytit.“

„Třeba je Strachan jedním z nich, z těch chytřejších. To může být za tím, že ho policie ještě nechytila.“

„Je to možné. Z informací, které jsem právě dostal od nás z ústředí, jsem vyrozuměl, že je schopen někoho znásilnit. Pokud vím, podařilo se vám z toho Westová děvčete získat nějaké vzorky spermatu. Kdy budete mít výsledky z testu DNA?“

Sam pokrčila rameny. „Má to sice prioritu, ale stejně to může nějakou dobu trvat. Nepatří to mezi záležitosti, na které je možné spěchat. V takovém případě bychom se vystavovali riziku, že dojde ke kontaminaci vzorků.“

Za normálních okolností by je Sam nepustila blíž než na vzdálenost jedné míle od márnice, pokud by neměli patřičné povolení. Rozhodně nepatřila k zastáncům tupé byrokracie – což byla vlastnost, která jí až dosud způsobovala řadu těžkostí – a dost často ji ničily průtahy, které si vynucovalo striktní trvání na znění protokolu, ale na čem trvala, byla důvěrnost a bezpečnost. Tento případ však vybočoval z obvyklých mezí. V tuto chvíli jak policie, tak i veřejnost si zasluhovaly každou dostupnou pomoc, ať už jim měla být poskytnuta oficiální cestou, či jakýmkoli jiným způsobem.

„Jak moc je to pravděpodobné, že zabije znovu?“ zeptala se.

„To nikdo neví. Prodlevy mezi jednotlivými zabitími se zkracují. Nakolik je pravděpodobné, že se ještě zkrátí, to je hádanka.“

Sam se odmlčela. „Půjde ale jen o vizuální ohledání.“

Doyle pokývl hlavou, aby vyjádřil poděkování. „To je všechno, co je potřeba. Pak si budu jistý.“

„Kdy byste se do toho chtěli pustit?“

Otázka přerušila tok Doylových úvah, přesto však hned zareagoval.

„Teď, jako kdykoli jindy. Hodilo by se vám to?“ Odhadl, že nyní je ta správná chvíle být zdvořilý. „Tak dobře. Čím dřív, tím líp.“

Doyle se rozhodl trochu přitlačit. „A co fotografie z místa činu? Kdy mohu vidět ty?“

„Jen co si prohlédnete tělo, jestli budete chtít. Mám je v kanceláři.“

Bylo zřejmé, že to Doyla potěšilo. „To je prima.“

Sam si posbírala věci a chystala se k odchodu. Ještě než vykročila, obrátila se zpět k těm třem Američanům. „Tohle je jenom mezi námi,“ řekla pevně. „Nikam dál se to nesmí dostat.“

Hammond i jeho dva společníci jen němě přikývli.

„Bobe, vy cestu znáte, že je to tak?“

Přikývl ještě jednou.

„Tak dobře, sejdeme se až tam.“

Od chvíle, kdy Fenwicková s Adamsem dorazili na leteckou základnu, uběhla asi hodina, a oni teď čekali v předpokoji kanceláře plukovníka Cullyho. Ani Hammond, ani agenti FBI na základně nebyli, a zdálo se, že nikdo neví, kde jsou. Přesto Adams podezíral Cullyho a jednoho z jeho pobočníků, že vědí naprosto přesně, kde jsou, jen o tom nechtějí nic prozradit.

Tom začínal litovat, že nezavolal, než se sem rozjeli. Jeho původní úmysl byl zastihnout je nepřipravené, a jak doufal, zaskočené. Obvykle to přinášelo výsledky. Na vycvičené agenty FBI by to sice nemuselo zabrat, ale zdálo se mu, že to za pokus stojí.

Byli již na cestě pryč, když dostali zprávu od velitele základny. Urostlý příslušník amerického letectva v dobře padnoucí zelené uniformě a s poloautomatickou zbraní přehozenou přes rameno je zastavil a ‚požádal‘ je, aby se vrátili do kanceláře velitele základny, kde je prý již očekává, aby se s ním setkal. Byla to taková ta nabídka, které nelze nevyhovět, a tak udělali, oč byli žádáni. Když tam konečně dorazili, plukovník Cully nebyl přítomen, a jelikož se vrátili výslovně na jeho žádost, Adamse to pořádně namíchlo. Bylo mu jasné, že jde o jednu z tčch idiotských her velkých šarží, kterými je oblažovali i jejich nadřízení u policie a které měly za účel dát jim jasně najevo, kdo komu vlastně velí. Pokud jde o něj, klidně by se bez niph obešel.

Zatímco Fenwicková v poklidu seděla a dívala se ven z okna, zjevně zabraná v myšlenkách – zcela nepochybně se týkajících Farmerové a toho, co opravdu ví a nakolik jde jen o její podezření, a také toho, jaký to všechno bude mít vliv na její postup vzhůru – Adams listoval hromadou amerických časopisů navršených na poměrně pohledném konferenčním stolku stojícím uprostřed předpokoje. Cullyho sekretářka před ně již před chvílí postavila kávu, kterou však Adams shledal takřka nepoživatelnou, a tak odsunul šálek stranou. Byl v pokušení požádat o čaj, ale zdálo se mu to nezdvořilé a také se mu nechtělo zdůrazňovat své anglické zvyky.

Konečně rázným krokem vešel do kanceláře sám velký plukovník Cully. Byl vysoký a vychrtlý, a když si pověsil brigadýrku na věšák za dveřmi, ověřil si ještě, jestli mu řádně padne uniforma, a konečně, spokojen se svým zjevem, se obrátil k oběma detektivům, aby se představil. Adams s Fenwickovou mezitím již povstali a čekali na uvítací ceremoniál.

„Plukovník Cully, velitel základny.“ Pevně si s nimi potřásl rukou. „Promiňte mi, že jdu pozdě. Na poslední chvíli mne něco zdrželo. Vždyť víte, jak to chodí.“

Poodstoupil a vyzval je posunkem, aby vstoupili do kanceláře. „Dáte si kávu?“

Adams si honem pospíšil s odpovědí: „Ne, díky. Právě jsme jednu měli.“

Cully je nasměroval ke křeslům a sám zaujal pozici za velkým dubovým stolem stojícím proti dveřím.

Adams čekal, že se konečně dozvědí, co má plukovník na srdci. Ani příliš dlouho čekat nemusel.

„Rozumím tomu správně, že jste přišli v souvislosti s vraždou Westové? Je to tragedie, opravdová tragedie. Víte, pomáháme té rodině, jak se jen dá. Pořád žádná stopa po Strachanovi?“

Adams si pomyslel, že jeho účast zní asi stejně upřímně jako od televizního moderátora nějaké show, ale řekl pouze: „Ne, nic nového. Nejspíš se propadl do země. Někdy se ale bude muset vynořit, pane, a my si na něho počkáme.“

„Jsem si jist, že budete na svých místech, tím jsem si jist.“

„Jak dlouho jsou tu již agenti FBI, pane?“ zeptala se přímo Fenwicková.

Cully se zaklonil v křesle. „Teprve pár dní. Už by se s vámi spojili dřív, ale byli trochu rozhození po té cestě letadlem. Chce to zkušené harcovníky, aby se vypořádali s věcmi tohoto druhu,“ naparoval se, aby bylo oběma jasné, že on je jiný cestovatel.

„Nezdá se vám, pane, trochu přehnané hnát dva agenty FBI do něčeho, co je v podstatě místní vražda?“

„Abych řekl pravdu, inspektore, myslím si, že se na to vé Washingtonu dívají jinak. Příslušník amerického letectva zavraždí britské děvče. To nevyvolává právě ten nejlepší dojem, obzvlášť po tom, co se stalo v Japonsku. Nejspíš do toho chtějí vnést jasno, právě tak jako vy.“

„Letos budou ve Státech volby, viďte, pane?“

Cully pokýval hlavou.

„Nejvyšší čas vypořádat se se zločinem, co říkáte?“

Cully se naježil. „Jsem si jist, že to s tím nemá co dělat.“

„Potom mi řekněte, proč FBI uvolnilo dva ze svých špičkových agentů ze Střediska lidských faktorů? Podívejte, pane, pokud se tady děje něco, o čem nevíme, myslím si, že jde o něco, s čím bychom nemohli souhlasit.“

„Jsem si jistý, inspektore, že o nic takového nejde. Je to jen pomocná ruka podaná přes oceán, jako v té básni Byrona Webbera. V každém případě si o tom budete muset promluvit s těmi dvěma agenty.“

„To také máme v úmyslu, pane. Jenom jsem doufal, že byste nám mohl ušetřit čas.“

Cully se začal cítit nesvůj. Tohle nebyl ten důvod, proč se rozhodl, že si s oběma promluví. Chtěl z nich vytáhnout nějaké informace, a ne, aby tomu bylo naopak.

„Kdy očekáváte, že se vrátí?“ zeptal se Adams.

„To záleží na tom, jak se protáhne ta přednáška, řekl bych. Tyhle věci jsou někdy dost na dlouhé lokte, jak jistě víte.“

Fenwicková se překvapeně zeptala: „Jaká přednáška, pane? A kde se to koná?“

Nabroušený tón jejího hlasu způsobil, že si Cully uvědomil, že řekl něco, co neměl. Nicméně už se to stalo a on nevěděl, jak z toho ven. „Ta doktorka Ryanová přednáší ve waddingtonské koleji něco o historii umění. Sám jsem také chtěl jít, ale časový rozvrh mi to neumožňoval.“

Adams si náhle vzpomněl, že mu Sam o lom říkala, a také na to, jak ji jednou ve dvě v noci našel na jejím textu pracovat. Musel ji tenkrát vzít do náruče a odnést ji do postele, jinak by tam snad nad tím strávila celou noc. Byla to hezká vzpomínka a přitom si zároveň přál, aby na ni dokázal zapomenout.

Adams se přinutil přenést se do současnosti. „V kolik hodin má ta přednáška skončit, pane?“

„Vůbec nemám tušení. Ale jsem si jistý, že když zavoláte do koleje, tak vám to řeknou. Mám za to, že tam po skončení bylo pozvání na občerstvení. Celé to zřejmě mělo být ve velmi typickém anglickém stylu.“

Adams vlastně tu informaci ani nepotřeboval. Měl již v té době celkem jasnou představu, kde Sam najde. Vstal z křesla a pronesl o poznání méně uctivě: „Takže díky, plukovníku, že jste si na nás udělal čas. Jsem přesvědčený o tom, že se v příštích pár týdnech uvidíme častěji.“

Cully si pomyslel, že to zní jako výhružka, a chtěl mít poslední slovo. „Akce agentů FBI nespadají pod mou pravomoc. Jsou velmi nezávislí. Pevně doufám, že se nevyskytnou nějaké problémy, co říkáte?“

Adams mu bez odpovědi potřásl rukou a oba detektivové vyšli z kanceláře.

Když byli pryč, zvedl Cully telefon. „Dejte mi číslo na waddingtonskou kolej.“

Sam po cestě do márnice zavolala mobilem Freda a požádala ho, jestli by mu nevadilo přijet, aby jí pomohl. Zaplatit mu to nemohla, ale nabídla mu dvojnásobné náhradní volno, a zdálo se, že to zabralo. Fred žil v malém domku asi dva kilometry od nemocnice a bez ohledu na počasí jezdil každý den do práce na kole. Bylo to zvláštní stvoření, ale Sam ho měla ráda.

Když Sam s ostatními dorazila do márnice, Fred tam již byl a tělo Mary Westové bylo připravené k ohledání. Všichni se spěšně převlékli a nahrnuli do márnice. Doyle se nezdržel ani vteřinu, přešel rovnou k tělu a začal s ohledáním. Svá zjištění namlouval do malého diktafonu, který vykouzlil z jedné ze svých objemných kapes.

Sam se rozhodla, že mu připomene dohodnutá pravidla. „Jenom očima, nezapomeňte na to.“

Doyle pokývl hlavou a pokračoval s prohlídkou. „Tělo je žena, běloška, stáří velmi blízko dvaceti let. Má průměrnou váhu a výšku a je dobře živené…“

Sam nezbylo než čekat a pozorovat jej, jak provádí krátké, ale pečlivé ohledání. Když dospěl s ohledáním ke krku, velmi pečlivě začal zkoumat malé vypálené místo, kterého si Sam všimla během pitvy.

„Máte nějakou představu, co způsobilo tohle?“ zeptal se jí.

„Doufala jsem, že byste to mohl říci vy mně.“

Obrátil svou pozornost opět k poranění. „Už jsem to viděl dřív, nebo něco, co se tomu dost podobalo. Vyskytlo se to na některých z těch dalších těl, na těch, které nebyly v příliš pokročilém stavu rozkladu.“

Sam se postavila vedle něj. „Vypadá to, jako by to bylo vypálené, ale až dosud jsme nedokázali určit příčinu.“

„To by mohlo být, ale potřebovali bychom to vědět jistě.“

Na Sam udělal Doyle dojem. Na to, jak byl mohutný, se pohyboval svižně a přistupoval k tělu s jistou dávkou úcty. Čas od času neváhal ohledání přerušit a vypálil na Sam nějakou otázku a soustředil se na to, co chtěl vědět, dokud jej její odpověď plně neuspokojila. Pak teprve s ohledáním pokračoval. Celá procedura mu zabrala asi dvacet minut a Sam nemohla přijít ani na jednu věc, kterou by při ní opomněl. Doyle vypnul diktafon a začal se převlékat, zatímco Fred odvážel tělo pryč.

Odhodil rukavice do koše a obrátil se k Sam. „Mohu se teď podívat na ty fotografie z místa činu?“

Sam přikývla a odváděla všechny tři ven z márnice a nahoru do své kanceláře. Když se za nimi zavřely dveře výtahu, zeptala se přímo: „Tak co, byl to ten váš zabiják?“

Doyle na to nejdřív nezareagoval. Již předtím si byl takřka jistý, ale nyní o tom nebylo pochyb. „Ale jo, byl to on, je to tak.“

Jakmile vešli do kanceláře, Sam hned přešla k poličce, sundala z ní příslušnou složku, otevřela ji a vyndala z ní všechny fotografie, které byly pořízené na místě činu. Polovinu z nich podala Doylovi a druhou polovinu Solheimové. Ti je rozložili na Samině stole a začali se jimi zvolna probírat, vzájemně si je vyměňovali, zatímco je Hammond se Sam pozorovali.

Po několika minutách prolomil ticho netrpělivý Doylův hlas: „Tohleto jsou všechny?“

„Ne, myslím, že ne. Většinu z nich má policie.“

Doyle pokýval hlavou a bylo jasné, že je otrávený.

„Možná kdybyste mi dal nějaké vodítko pro to, co hledáte, mohla bych vám pomoci,“ navrhla Sam.

Doyle se konečně odhodlal k odpovědi. „Na všech ostatních místech, kde došlo k vraždě, se našla nějaká zpráva. Je divné, že tady žádná nebyla.“

„A co to bylo za zprávu?“

„Je mi líto, ale je to důvěrné. Neberte to osobně, ale je to jedna z mála informací, kterou se mi podařilo utajit před novináři. Pomáhá to vyloučit ty šílence, kteří se přicházejí udat.“

Přestože to Sam trochu otrávilo po tom, co Doylovi tak velkoryse vyšla vstříc mimo oficiální protokol, dokázala jeho důvody pochopit. Rozhodla se proto, že mu poví, co našla. „Něco tam bylo.“

Doyle se na ni zkoumavě zadíval zpod přivřených víček.

„Myslím si, že na rezavém hřebíku nad hlavou Mary Westové byla pověšená zpráva. Malý kousek papíru na tom hřebíku zbyl, jako kdyby ho někdo odtrhl.“

„A jak víte, že to nebyl nějaký kus papíru z dřívější doby?“

„Stopy po rozstříknuté krvi kolem zprávy na sebe nenavazovaly. Jsem si jistá, že tam ta zpráva byla, když to děvče zabíjel.“

„A kdo by ji strhával?“

Sam na to žádnou teorii neměla. „A co váš vrah?“

„A proč by ji tam tedy předtím dával?“ Měl pravdu, nebyla to právě nejchytřejší myšlenka. „Kdo ještě vešel do skladiště po tom, co bylo nalezeno tělo?“ zeptal se Doyle zamyšleně.

„Dva lidi od vojenské policie.“

„Ty jsem vyslýchal. Pokud by věděli něco, co by chtěli zatajit, tak bych to už věděl.“

„Taky lidé z technického.“ Doyle to zjevně nepochopil. „Technici, co mají na starosti místo činu.“

„Sundali by to?“

Sam zavrtěla hlavou. „Ne, aniž by někomu něco řekli.“

„Ještě někdo jiný?“

Sam pokrčila rameny. „Úplný seznam má policie.“

„Je nějaká možnost, že by někoho vynechali?“

„Rozhodně ne potom, co se dostali na místo činu. Předtím se to vyloučit nedá. Vojenská policie na základně a lidé, kteří mají na starosti ostrahu, by také mohli mít svůj vlastní seznam.“

Oba dva se obrátili k Hammondovi. „Bylo to předáno britské policii,“ řekl rozhodně. „Kromě plukovníka Cullyho a mě na tom seznamu byli jen ti dva muži, kteří ji našli. Je mi líto, víc vám k tomu nemohu říct.“

Doyle měl znovu pocit, že Hammond něco tají. Už předtím to nechal být, ale čas ho neúprosně tlačil a on potřeboval znát pravdu. Neměl v úmyslu to z něj páčit tady a v tuhle chvíli, ale v dohlednu si na to bude muset udělat čas.

Sam změnila téma hovoru. „Byly některé z vašich obětí nalezeny v okolí Atlanty v Georgii?“

Už mu položila podobnou otázku před chvílí a Doyle by rád věděl, jaký k tomu měla důvod. „Dvě z nich včetně té poslední. Proč se ptáte?“

„Našli jsme na šatech té dívky nějaká zrnka pylu, která jsou z keře, rostoucího zjevně jenom v jedné z tamějších lokalit, a navíc šupinu z ryby, která se vyskytuje výlučně v mokřinách, které jsou poblíž.“

Doyle byl zaskočený, potěšený a vzteklý zároveň. Zavrčel na Sam: „Proč jste se o tom k čertu nezmínila už předtím?“

Sam si pomyslela, že je nejspíš cvok, když dovolí, aby se k ní někdo takhle choval v její vlastní kanceláři, a navíc po tom, co pro ně nastavovala krk. „Hlavně proto, že jsem vás sotva stačila poznat. Britská policie o tom ví, takže možná kdybyste se s nimi spojil hned po vašem příjezdu, místo abyste se třásl strachy, že vám parta Anglánů vezme vítr z plachet a toho vašeho sériového vrahouna vám vyfoukne před nosem,“ řekla jedovatě, „mohl jste se to dozvědět o trochu dřív.“

Bylo vidět, že to Doyla zarazilo, a Hammond se Solheimovou se nedokázali ubránit úsměvu. Doyle si uvědomil, že to přehnal, a protože si nechtěl proti sobě popudit někoho, kdo by mu mohl být i nadále nápomocný, pokusil se všechno urovnat. „No tak dobře, byli jsme trochu mimo, ale už se příliš dlouho snažíme toho bastarda chytit. K vrchní inspektorce Farmerové jsem objednaný na zítřek.“

„Tak to je dobře. Jsem si jistá, že vás seznámí s nejnovějším vývojem situace.“

Doyle s náznakem ironie pokýval hlavou. Poprvé za devět let se mraky, v nichž se ukrýval jeho zabiják, začaly rozplývat. Byla to ale zatracená ostuda, že to byla ženská, která jim pomohla najít tu správnou cestu. Jeho rozjímání bylo přerušeno hlasitým zaklepáním na dveře, po kterém do místnosti vešli dva lidé od policie.

Tom Adams se podíval Sam do očí a na té bylo vidět, že není zrovna nadšena tím, že se s ním setkává. „Takže zase ty staré kousky, Sam?“

Zápach z toalet patřících k tělocvičně se nedal snést a zdálo se, že se během dne ještě zhoršil. Nakonec, když nebylo možné odehrát basketbalový turnaj mezi týmy reprezentujícími jednotlivé útvary na základně, protože se nedaly použít místnosti na převlékání, poslali pro instalatéra.

Jim Smith dělal instalatéra v okolí základny už skoro čtyřicet let a docela vážně pomýšlel na penzi. Proslýchalo se, že spolu s tím, jak se redukovaly výdaje rozpočtu, bude americká letecká základna uzavřena. Říkal si, podobně jako další místní obyvatelé, kteří byli na jejím provozu závislí, že by měl s prací skončit ještě v době, kdy byly výdělky slušné.

Smith se pokoušel odstranit ucpaný odpad z pánských toalet. Navzdory tomu, že s tím strávil již pěkných pár hodin a přestože již využil všech zkušeností ze své dlouholeté praxe, nebyl o nic dál než na začátku. Nakonec dospěl k názoru, že mu nezbývá nic jiného, než slézt dolů do kanalizační stoky a tam zjistit, v čem to vězí. Zvedl víko inspekčního průlezu a začal slézat dolů. Alespoň že jsou průřezy kanalizace dost velké, pomyslel si.

Sestoupil z poslední příčky žebříku a posvítil si baterkou kolem sebe, dokud neobjevil výpustní rouru ze sportovní haly. Shýbl se víc a zamířil kužel baterky dovnitř potrubí. Jenom necelý metr od něj dopadly paprsky světla na velký tmavý předmět bránící průtoku. Kdyby nic jiného, alespoň objevil to, co způsobovalo závadu. Vsoukal se do roury a předmět uchopil rukou. Na omak působil jako vlhký hadr zmuchlaný do sebe a pevně nacpaný do roury. Pomyslel si, že je nejspíš svědkem svérázného smyslu pro humor nějakého výtečníka. Pořádně s tím ucpáním škubnul a to se k jeho překvapení hned napoprvé uvolnilo.

Náhlé uvolnění překážky spolu s tlakem splašků, které okamžitě vytryskly z roury, způsobilo, že Jim odlétl pozpátku ke stěně, narazil na ni a vyrazil si dech. Už v okamžiku, když zacpané potrubí uvolňoval, si uvědomil, jak nerozumnou věc dělá. Vyškrábal se na všechny čtyři, zalapal po dechu a potom, jak ho do tváře zasáhl proud zahnívajících splašků, pociťoval nucení zvracet. Konečně sebral ze dna stoky baterku a posvítil si s ní znovu do výpustě kanalizační roury, aby zjistil, zda je zablokovaný průřez už teď zcela volný. Když natáhl ruku dopředu, sáhl na cosi, co bylo zároveň pevné i měkké na dotek. Mohla to být jedna z mnoha věcí, jedna lepší než druhá.

Jim Smith si vytřel kal z očí a podíval se dolů na ruku. Ta se dlaní opírala o doširoka otevřená ústa hlavy poddůstojníka Strachana, zatímco se prsty propadly do jeho nyní již prázdných očních důlků. Poprvé za celý svůj život Jim Smith zděšeně zaječel.

Kapitola 7

Sam se až dosud ocitla na všelijakých neobvyklých místech kriminálních činů, ale pohled na podzemní kanalizační systém zevnitř byl nový i pro ni. Na místo přijela společně s Tomem Adamsem a se zbytkem členů oddělení vražd, když před tím zpráva do její kanceláře dorazila ve stejnou dobu jako Adams.

Ten telefonát přišel v pravý čas a zabránil tomu, co se mohlo snadno proměnit ve velmi nepříjemnou scénu. Sam se nemohla rozpomenout, že by někdy předtím viděla Adamse tak rozzuřeného. Ne, že by mluvil nesouvisle nebo že by křičel, ale na jeho tváři bylo patrné, jaký vnitřní boj svádí, aby se ovládl. Sam si dobře uvědomovala, že až bude po všem, bude mu muset čelit a nezbyde jí nic jiného, než mu říci, proč porušila pravidla a nechala Doyla, aby si prohlédl tělo Westové. Přála si však, aby se ten rozhovor podařilo odložit, jak to jen nejdéle půjde, jednak aby měl Tom čas se zklidnit a jednak, aby ona mohla přijít s nějakým přijatelným vysvětlením.

Jak projížděli hlavní bránou na základnu, Sam měla neodbytný iracionální pocit, že tuhle situaci již někdy zažila. Tak jako minule, tým Colina Flanneryho byl již na místě a rojili se všude kolem jako bílí mravenci. Plastikovými páskami ohraničovali prostor, vztyčovali výkonné reflektory a na patřičná místa pokládali nášlapné desky. Ačkoliv pohled na to rojení vyvolával chaotický dojem, bylo výsledkem velkých zkušeností a organizace, která si zasluhovala obdiv.

Flannery podal Sam bílou ochrannou kombinézu, pár holinek, kápi na hlavu a masku na obličej na jedno použití. „Je to tam dole pěkný humus,“ řekl, jako by ho to tak trochu těšilo. „Nemůžeme si dovolit, abyste nám tam něco chytla, že mám pravdu?“

Sam se na něj usmála, ale v duchu trochu vrčela. Nenáviděla masky na obličej, bylo v nich vedro a byly nepohodlné. Často ji napadlo, jak je mohou chirurgové snést, obzvláště když provádějí dlouhotrvající komplikované operace.

Přístupová šachta byla asi čtyři metry hluboká a její dno zaplňovalo několik velkých kanalizačních potrubí. Do šachty byl spuštěn kovový žebřík a s Flanneryho pomocí se po něm Sam pustila zvolna dolů. Když dospěla na dno šachty, postavila se na jednu z nevelkých plastikových podlážek, které Flanneryho tým zaklínil kolem Strachanova těla.

Síla proudu z nyní již volné kanalizace vypláchla tělo ven z potrubí a to nyní leželo rozlámané a zkroucené na dně šachty. Strachan měl paže doširoka rozhozené nad hlavou a nohy měl ohnuté dozadu v podivném úhlu pod sebe, jako při nějaké komplikované pozici jógy. Vypadal jako morbidní hadrová panenka, která byla na dno šachty odhozena nějakým rozmazleným dítětem v záchvatu neovladatelné zlosti.

Sam v rychlosti pozorně prohlédla stěny šachty i její dno, pátrajíc po symbolu omegy nebo po papíru s nějakým sdělením. Nic takového zde nebylo. Otevřela svou brašnu a vyjmula odtud poznámkový blok a tužku. Použít magnetofon nemělo smysl; nikdy se dobře neslyšela, když měla nasazenou masku. Nos ji již před chvílí začal nepříjemně svrbět jako zlomená ruka nebo noha uvězněná v sádrovém obvaze.

Na práci tu bylo velmi málo místa. Kdykoli se ohnula, dotkla se tělem stěny či podlahy a vždy se otřela kombinézou o tmavý černý sliz, kterým bylo vše pokryto. Ulpíval na stěnách a zvolna skapával do šachty jako sirup odkapávající ze lžičky.

Ačkoliv byl Strachan pohřešován teprve týden, bylo již jeho tělo v pokročilém stavu rozkladu. Byla na něm i celá rozsáhlá vyhryzaná místa od spousty krys, které žily a množily se uvnitř kanalizačního systému. Sam, aniž se přestala věnovat své práci, mohla slyšet jejich pištění a škrábání, jak si jedna druhé rozzlobeně stěžovaly na nevítaný zásah do jejich soukromí. Výkonné lampy nainstalované v šachtě kanalizace udržovaly ty potvory prozatím v uctivé vzdálenosti, ale Sam jen odhadovala, jak dlouho to ještě takhle vydrží. Krysy jsou srdnatá, vytrvalá stvoření, která se rychle přizpůsobí takřka jakékoli situaci. Pamatovala si historky vyprávěné policisty i techniky z kriminálky, jak je musely zahánět z mrtvých těl pomocí pendreků a lopat. ‚Krysy veliké jak vaše hlava‘, vyprávěl jí o tom před časem jeden z techniků. Uvnitř jí zalomcovala zimnice a jen doufala, že se dostane ven dřív, než se krysy rozhodnou vrátit se ke své rozjedené hostině.

Nejenom že bylo tělo v pokročilém stavu rozkladu, ale navíc bylo pokryto silnou vrstvou kalu, který ulpíval na celém povrchu šachty, takže to prvotní ohledání ztěžovalo. Sam nemohla umýt žádnou z partií, které potřebovala prozkoumat, neboť se obávala, že zároveň s tím by poničila či odstranila stopové důkazy. Začala si zapisovat:

‚Kanalizační systém pod základnou letectva USA v Leeminghallu, 30. května 1996, 22 hodin, 42 minut. Tělo bělocha mužského pohlaví; je předpoklad, že jde o poddůstojníka Raye Strachana. Pozůstatky jsou ve stavu silného rozkladu a byly napadeny hlodavci, pravděpodobně krysami.‘

Opatrně převrátila jeho hlavu z jedné strany na druhou pátrajíc po zraněních. Když provedla měření pomocí průhledného patnácticentimetrového měřítka, zapsala si dále: ‚Na levé straně hlavy je otvor o průměru půl palce; pravděpodobně zranění způsobené střelnou zbraní. Je nezbytné detailnější ohledání.‘

Obrátila svou pozornost na další položku a pak si zapsala: ‚Po straně hlavy oběti, s malou částí upevněnou pod hlavou, je průhledný plastikový sáček.‘ Lehce ho pootevřela pomocí měřítka a do bloku přibyl zápis: ‚Vnitřek sáčkuje silně potřísněn krví.‘

Ačkoliv šlo jen o Samin dohad, byla si jistá tím, že byl sáček přetažen Strachanovi přes hlavu bezprostředně potom, co byl zastřelen. Tím by se vysvětlovalo to, že na místě činu a v jeho okolí nebyly nalezeny stopy krve. Prohlédla si ještě zběžně zbytek těla, ale vzhledem ke stavu, v jakém ostatky byly, nemohla toho v danou chvíli příliš mnoho dělat. Vše bude muset počkat až na pitvu.

Právě v okamžiku, kdy si začala skládat věci, zahlédla na vzdáleném konci jednoho z dlouhých kanálů náhlý, bleskurychlý pohyb. Spatřila to jen na okamžik, jak se to mihlo v polosvětle, které pronikalo podél rour ze vstupní kanalizační šachty, ale hned vzápětí to zmizelo pod ochranou temných stínů. Sam toho měla právě tak dost. Aniž by se zdržovala tím, že si pořádně zavře svou brašnu, vyskočila na spodní příčku žebříku a stoupala po něm vzhůru, jak nejrychleji dokázala. Vděčně se zachytila v ústrety jí napřažených paží dvou techniků v bílých ochranných oděvech, kteří ji vytáhli ven z jícnu kanalizační jímky, aby se sami vzápětí spustili do její nevábné hloubky.

Stáhla si masku z obličeje a zeširoka otevřela ústa, aby si dopřála hlubokých doušků čerstvého vzduchu a nechala si jemným nočním vánkem ochlazovat tvář. Nos ji svědil a skutečně na poslední chvíli si uvědomila, že si musí stáhnout gumovou rukavici, aby si ho mohla podrbat tak, jak po tom zhruba poslední čtvrt hodiny strašně toužila.

„Je to lam dole trochu nepříjemný, co říkáte?“

Sam vzhlédla do tváře Colina Flanneryho. „Říkáte trochu! Pokud nepřijdete alespoň o jednoho technika, kterého sežerou krysy, tak se tomu budu moc divit.“

Flannery se zasmál. Sam ze sebe stáhla ochranný oděv a na trávě odkopla od sebe co nejdál holinky ve snaze zbavit se kalu a zápachu, který pronikal každou nitkou jejího oblečení. Flannery trpělivě sebral veškeré části jejího ochranného oděvu a uložil je do černého plastikového vaku na důkazní materiál.

„Promiňte,“ řekla Sam trochu provinile.

Na Flannerym bylo patrné, že ji chápe. „No, zaplaťpánbu, že nebyl rozpáraný.“

„Máte pravdu, alespoň něco. Jak vám dlouho zabere, než dostanete tělo ven?“

„Ještě nejsme hotovi s kanalizační jímkou. Řekněme, že nám to bude trvat ještě pár hodin. Nebude to s ním žádná legrace.“

„Tak je to s nimi vždycky.“

„Máte svatou pravdu. V kolik hodin máte v úmyslu začínat pitvu?“ Sam se podívala na hodinky. „Je už dost pozdě a já jsém celou dobu na nohou. Necháme to na zítřek, co říkáte?“

„V devět?“

„Dáme to na půl desátou. Dejte mi šanci ještě něco dodělat – a taky se trochu vyspat.“

„Domluveno na půl desátou. A co schůzka před pitvou?“

„Co kdybychom to pro jednou nechali na improvizaci. Uvidíme, jak se to vyvine.“

Myšlenka na nějakou ‚improvizaci‘ Flanneryho příliš nenadchla, bylo to proti jeho přesvědčení. Nicméně se rozhodl, že to není to pravé místo a chvíle dohadovat se o provedení post mortem, a že tedy tu záležitost vyřeší až ráno. Otočil se na podpatku a připojil se ke svým kolegům u vstupu do kanalizační šachty.

Sam zamířila ke svému autu s jedinou myšlenkou v hlavě: dostat se domů, pustit si na své horkem unavené, ulepené tělo chladnou sprchu a smýt ze sebe nepříjemné zážitky onoho dne.

Do jejího snění pronikl hlas Toma Adamse. „Takže tomu mám rozumět tak, že je to Strachan?“

„Ano. Proč také ne. Copak pohřešují na základně ještě někoho jiného?“

Adams zavrtěl hlavou. „Někdo za tohle dostane nakopáno do zadku. Spotřebovali jsme už skoro celý rozpočet, co máme na přesčasy, a on byl celou dobu tady.“

„Určitě to ale nebylo jednoduché to zjistit, zacpal s ním kanalizační rouru.“

„Kdyby ty zatracený nekňubové dělali práci, jak mají, a vlezli dolů do šachty místo toho, aby tam jen mrkli, mohli jsme si ušetřit spoustu času a starostí. Takže jsme teď zase na začátku.“

„Nevíš ale, jestli to neudělali.“

„A kdo ti to řekl, že to nevím?“

Po krátké pauze se Tom zeptal: „Jak zemřel? Anebo chceš počkat, dokud nebudeš mít čas o tom povědět nejdřív svým kamarádům z FBI?“

Sam pokračovala v chůzi. „Neřekla jsem jim nic, co bych už dřív neřekla tobě.“

Nezdál se být příliš uspokojený. „Neměla jsi jim říkat vůbec nic, dokud sis to u nás nejdřív neověřila. A to jsi dobře věděla.“

Sam se zastavila a otočila se k němu obličejem. „Řekneš o tom Farmerové?“

„Měl bych, ale neřeknu.“ Byl si dobře vědom toho, jaké potíže by to způsobilo, kdyby se Farmerová dozvěděla, co se dělo. A to nejen pro Sam, ale i pro všechny kolem.

„Díky.“

„Nespoléhej se ale na mě, Sam. Jednou jsem profík, který odvádí profesionální práci, a celou dobu jsem si myslel, že je to s tebou právě tak.“

„Už se to nestane.“

„Kde jen jsem už tohle slyšel?“

Sam si byla dobře vědoma toho, že nemá nic, čím by se mohla hájit, a tak raději změnila předmět hovoru. „Ostatně, kde je Farmerová?“

„Někde pryč. Snažili jsme se s ní spojit, ale neodpovídá na pípátko, a zdá se, že nikdo nemá tušení, kde je. Měla zítra na programu setkání s tvými kamarády z FBI, ale museli jsme to odvolat. Až se dozví to o Strachanovi, bude mít už přede dveřmi frontu.“

Sam kráčela zvolna dál a Adams shrnul své vyptávání. „Takže, jak sešel ze světa?“

„Ještě si nejsem úplně jistá. Je v dost hrozném stavu. Budeme ho muset trochu omýt, ale vypadá to, že byl střelen do hlavy.“

„A nebyl rozpáraný?“

„Ne, nic takového. Jenom stará dobrá pořádná vražda. Dokážu ti toho říct o dost víc po pitvě.“

Uvědomil si, že nemá moc smysl se dál vyptávat. Pro tuto chvíli mu řekla všechno, co mohla. A nakonec měli ještě jiné věci na prodiskutování. „Takže,“ řekl skoro přátelsky, „jak jsi se celou dobu měla?“

„No, ještě jsem se nervově nezhroutila.“

„Nechtěl jsem, aby to skončilo takhle, ale neklapalo by nám to zcela jistě. Zkrátka, každý chceme od života něco jiného, to je všechno.“

„To já vím.“

Adams se zastavil uprostřed chůze, když jej dohonila Liz Fenwicková. „Promiň To –“ všimla si, jak ji upřeně pozoruje Sam „– pane, šéf techniků na místě činu by s vámi chtěl mluvit o vyzvednutí těla.“

„Aha, dobře. Budu za chvilku zpátky.“

Sam si rychle prohlédla Liz od hlavy k patě. Byla mladá, s hladkou pletí, pevným tělem a s mimořádně dlouhýma nohama. Když mluvila s Tormem, zaznívala v jejím hlase jistá důvěrnost, která se Sam pranic nezamlouvala.

Tom se otočil zpátky k Sam. „V kolik budeš chtít začít s pitvou?“ V jeho hlase opět zněl jen čistě profesionální zájem. „Zítra v devět třicet.“

„Není to trochu pozdě?“

„Ne, to není. Flannery a jeho tým ještě mají co dělat na místě činu a bude to nějakou dobu trvat, než dostanou tělo ven. Pak se musí dostat do márnice a musí se připravit. A co je ze všeho nejdůležitější, je dost pozdě a já jsem unavená.“

Adams, i když nerad, se s tím spokojil, ostatně nechtěl, aby to zavdalo důvod ke sporu.

Sam k němu zvedla oči. „Budeš tam tentokrát?“

„Budu muset, obzvlášť, jestli se neukáže Farmerová.“

„Tak fajn. To jenom že při té poslední jsi chyběl, vzpomínáš si?“

Sam se obrátila a odkráčela pryč dřív, než měl možnost jí odpovědět. Měla zlost a byla v pořádně skleslé náladě. Ta byla vyvolána tím, jak s ním před chvílí mluvila ta policistka a jak se bezprostředně potom změnil jeho přístup k Sam. Neměla to sice potvrzeno, ale vycítila, že lhal, když se ho před časem zeptala, jestli s někým něco měl v době, když se rozešli. Nebylo zde nic, co by s tím mohla nebo chtěla dělat, ale to, že jí lhal a také mládí jeho nové přítelkyně způsobilo, že se jí zmocnil nepřiměřený hněv.

Když došla k vozu, narazila na Hammonda stojícího opodál. Neměla nejmenší náladu se v tu chvíli setkat s ním, ani s kýmkoli jiným. „Ne teď, Bobe. Teď ne.“

Hammond se nechtěl jen tak nechat odbýt. „Potřebuji si s vámi promluvit o Strachanovi. Nezabere to ani půl minuty.“

„Zavolejte mi ráno nebo přijďte na post mortem.“

„A v kolik hodin?“

„V půl desáté,“ Sam se na chvilku zarazila. „Nejdřív bych to ale – být vámi – probrala s inspektorem Adamsem. Na jeden den jsme ho myslím otrávili až dost.“

Sam si povšimla Doyla a Solheimové stojících pár metrů za Hammondem. „Ne, nebyla tam žádná zpráva, žádný symbol omega, ani neměl vyvržené vnitřnosti.“

S těmi slovy nastoupila rychle do auta, hodila brašnu na zadní sedadlo, vyjela z parkoviště a zamířila k bráně na základnu. Měla pocit, že pokud by ve svém životě skutečně něco oželela, pak by to byla další návštěva Leeminghallu.

Když se Sam dostala zpátky domů, uvítala ji nyní už povědomá vůně irského dušeného hovězího masa, bublajícího na plotně vařiče. Pokud byl v domě Liam, věděla, že se nemusí spoléhat na vůněmi prosycenou zahradu, aby se ujistila, že její čich neutrpěl žádnou újmu a že stále ještě funguje tak, jak má. Pověsila si plášť na dřevěný věšák vedle domovních dveří a vešla do kuchyně, kde zastihla Liama míchajícího dřevěnou vařečkou obsah velikého nerezového hrnce. Přestože to bylo od něj milé, že měl uvařenou večeři, když dorazila domů, nebyla právě v té nejvděčnější náladě.

„Je dušené hovězí to jediné, co umíš?“

Liam přestal s mícháním. „Záleží na tom, co máš na mysli?“

Zase odpověděl na otázku otázkou a pak ji zopakoval, jako kdyby mu dělalo radost sám sebe parodovat.

„Chci vědět, jestli umíš vařit ještě něco jiného než dušené hovězí?“

Liam odhadl Saminu náladu hned, jak zabouchla domovní dveře, a rozhodl se zkusit ji z ní dostat tím, že ji nebude brát vážně. Bylo to nejspíš dost riskantní rozhodnutí.

„No, vlastně,“ řekl naoko rozvážně, „ano i ne.“

Sam se na něj netrpělivě zadívala.

„Podívej, existuje celá škála dušeného masa a já dokážu připravit většinu z nich. Přestože se jim všem říká dušené maso, mohou se od sebe dost lišit. Takže by se dalo říci: ano, svedu udělat jen dušená jídla, ale to není to jediné, co umím uvařit, protože mezi nimi jsou velké rozdíly. Nevím, jestli je ti jasné, co chci říct.“

Sam přešla ke kuchyňskému stolu a nalila si velkou sklenici červeného vína. „Jak jsi věděl, v kolik hodin se vrátím domů? Je dost pozdě na to, abys volal do nemocnice.“

„To jsem taky nevolal. Připravil jsem jídlo asi na šestou, a když jsem zaslechl venku přijíždět auto, začal jsem to ohřívat, takže to bude skoro hotové.“

Sam se od něj odvrátila a vyšla ze dveří. „Nemám hlad.“

Vešla do obývacího pokoje a zprudka usedla na pohovku, až málem rozlila víno. Z postranního stolku sebrala časopis a začala jím bezmyšlenkovitě listovat.

Liam se za ní díval, když odcházela z kuchyně. Zažil ji již v podobné náladě dřív a věděl, že nezbývá, než ji nechat, aby se s tím vyrovnala sama se sebou. Vypnul vařič, dal na hrnec poklici, nalil si také pořádnou sklenici vína a vydal se za ní do obývacího pokoje.

Přisedl si k Sam na pohovku a přitom dával dobrý pozor na to, aby si sedl dostatečně daleko od ní, aby nerušil její soukromí, a přitom byl tak blízko, aby ji slyšel.

„Takže, kromě toho, že jsi měla co dělat s další ohavnou vraždou, jaký jsi měla jinak den?“

Sam vzhlédla s nelíčeným překvapením.

„Než se mě zeptáš, jak to vím, tak to bylo ve zprávách, právě než jsi dorazila domů.“

Znovu se zhluboka napila vína. „Za chvíli už o tom přinesou zprávu ještě před tím, než se to stane.“

Odhodila časopis zlostně na podlahu a začala se rozhlížet po dálkovém ovladači televize.

Liam ho uviděl jako první. „Je na vršku televize.“

Sam nevrle zavrčela. Nehodlal se obtěžovat tím, že vstane, takže si jen přitáhla kolena pod bradu a zůstala tak sedět a zírala do prázdna.

Liam uhádl, v čem tkví její nálada. „To znamená, že jsi se viděla s Tomem?“

Vůbec na to nezareagovala.

„Musela jsi se s ním vidět. Děláte na stejném případu.“

Obrátila k Liamovi hlavu. „Řekl bys, že jsem stále přitažlivá?“

„Velice, ale já jsem zaujatý.“

„Myslím vzhledem k mému věku?“

„Na věku u tebe nezáleží.“

„On má jinou ženu. Vlastně děvče.“

„Takže ti to řekl, je to tak?“

„To ani nemusel, viděla jsem ji. Samé nohy a vlasy, s pěkně hladkou kůží.“

„Nezní to, jako by to byl Tomův typ. Ale zdá se, že by to mohl být můj.“

„Ale no jo, mladá a pěkná, to je každého typ.“

Rozhodl se, že se jí přizpůsobí. „Myslíš něco na ten způsob spíš trofej než ženská?“

„Přesně tak.“

Sam potěšilo, že jí Liam tak dobře rozumí. Vlastně to ani nepředpokládala.

„Seš si tím děvčetem opravdu tak jistá?“ zeptal se váhavě. „Ale naprosto. Měl bys je vidět spolu – samé důvěrné tajnosti.“

„Kdo to je?“

„Policistka z Tomova týmu. Viděla jsem ji už dřív, a kamaráde, dělá jí to moc dobře dávat to najevo.“

Liam skryl úsměv nad Saminou žárlivostí. Bylo to u ní tak nezvyklé, u té klidné, inteligentní, profesně zdatné bytosti, která se z ní za ta léta stala. Pomyslel si, že když se něco začne dotýkat srdce, zdá se, že nabyde vrchu naše přirozenost a s veškerou logikou se můžeme rozloučit.

„Řekl mi, že mezi námi dvěma nikdo nestojí,“ pokračovala Sam. „A lhal, proto mám takovou zlost. Zajímalo by mě, jak dlouho to trvalo. Jak dlouho se mi asi vysmívali za zády?“

Liamovi to začalo jít na nervy. „Moc bych si přál, aby ses safra přestala litovat. Chceš od života jednu věc, a je to tak v pořádku. Tom chtěl něco jiného, a to je také v pořádku. Pokud má nějaký vztah s tím děvčetem, má to co dělat s tím, že potřebuje něčí společnost a hledá útěchu, a nic jiného za tím není. Věř mi, jakmile se vyrovná s rozchodem s tebou, zbaví se i jí.“

„Ty myslíš, že nám to mohlo spolu klapat?“

„Možná ano, kdybyste oba byli někým jiným. Ale to nejste, a tak je to, jak to je. Máš na to, aby ses pohnula z místa.“

„Pohla, ale kam?“

„Sam, v tuhle chvíli u tebe stojí práce na prvním místě, a dokud nenajdeš někoho, kdo by tuto tvoji ambici sdílel, budeš muset být hodně trpělivá.“

Sam vysunula bojovně ret. Bylo to něco, co rozhodně nechtěla slyšet, přestože to byla pravda.

„Kromě toho, tohle se ani tak moc netýká toho, že jsi Toma ztratila, jako toho, komu jsi ho přenechala.“

Sam si přiložila ruce na spánky a povytáhla kůži lehce dozadu. „Myslíš, že by to spravila plastika?“

„To by tedy nespravila. Skončila bys s takovým tím nemizícím úsměvem na tváři, jako mají ty strašidelné hollywoodské paničky.“

Roztáhl tvář do nepřirozeně širokého úsměvu, a tím přinutil Sam, že se rozesmála také. Začala se cítit uvolněně a natáhla nohy Liamovi do klína. Uchopil ji za chodidlo a začal jí ho masírovat.

„Kdo to byl ten ohavnej velkej parchant v té kolejní zahradě?“ chtěl vědět Liam.

„Edward Doyle. Je to agent FBI, který nám tu pomáhá s těmi vraždami.“

„Dej si na něj pozor. Je to bezcitnej magor a patří k těm, kdo chtějí, aby bylo po jejich, a moc se nestarají o to, co musejí udělat, aby toho dosáhli.“

Sam dojala Liamova starost o ní. „Já už dokážu takové ty Edy Doyly zpacifikovat ke svému obrazu.“

Usmál se na ni, nepřesvědčen její na odiv stavěnou statečností.

Sam začala přejíždět kotníkem nohy nahoru a dolů po jeho stehně. „Kdysi nám to spolu dobře šlo, vzpomínáš si?“

„Kdysi.“

„Myslíš, že by nám to mohlo jít i teď?“

„Kdo ví? Možná. Záleželo by na tom, jestli bych se dokázal srovnat s tvými ambicemi nebo ne.“

„Možná bychom mohli znovu vykřesat trochu vášně, jako vzpomínku na staré časy, co myslíš?“

Liam se zaškaredil. „Tohle je ta nejlepší nabídka, kterou jsem za celé roky dostal.“

Sam vyčkávala, oči upřené na jeho tvář.

„Za normálních okolností by mě nenapadl nikdo, komu bych raději řekl ano, ale abych byl upřímný, měl bych pocit, že jsem využil příležitosti.“

„Být odmítnutá dvakrát v jednom týdnu. Nejsem si jistá, jestli to zvládnu.“

„Jenom dvakrát? Kromě toho, já tě neodmítám.“

„Máš v zásobě ještě nějaký typicky irský logický závěr?“

„Jo, že ty vlastně nechceš mě, ty si to chceš vyřídit s Tomem. Kromě toho já právě nefandím vztahům najeden večer.“

„Vždyť by to nemuselo být najeden večer.“

„Mám obavu, že muselo. Zítra totiž odjíždím.“

„Cože!“ Sam se posadila rovně jako svíčka, celá vyplašená.

„Měl jsem v úmyslu ti to říct, ale tys tady moc nepobyla a už se zdálo, že ta správná chvíle ani nenastane.“

„Co ale tvá práce v Cambridgi?“

„Nedostal jsem ji. Dali to nějakému sochaři z Glasgowa. Zcela zjevně toho dokáže vypít víc než já.“

„A proč jsi mi to neřekl?“

„Jak už jsem říkal, bylo to obtížné a ty jsi měla svých starostí dost. Myslel jsem si, že bych mohl počkat a pak to zvládnout těsně před tím, než vypadnu.“

„Co budeš dělat? A kam půjdeš?“

„Mám něco v Sydney.“

„V Austrálii?“

„No, v Ulsteru to nejspíš nebude.“

„Seš si jistý, že budeš dost daleko?“

„Bylo to jediné, co jsem mohl sehnat. Kromě toho Angláni posílali Iry do Austrálie celou věčnost.“

Liam si všiml, jak Sam náhle vypadá nešťastná a ztracená. „Je to smlouva jen na dobu určitou. Dvanáct měsíců, abych byl přesný.“

Sam stále pociťovala záchvěv paniky, že Liama ztrácí. „Co tam budeš dělat?“

„Je to na univerzitě. Učit angličtinu.“

Zcela bez varování se Sam přesunula až k němu, sedla si Liamovi na klín, ovinula paže kolem jeho šedivějících černých vlasů a vášnivě jej políbila na rty a její jazyk pronikl bouřlivě do jeho úst, poprvé po dlouhých dvaceti letech.

Po chvíli se Liam od ní odtáhl. „Říkal jsem ti,“ řekl něžně, „že nechci využít situace.“

Sam na to neodpovídala, jen mu dál seděla v klíně, zhluboka dýchala a hleděla mu do očí. Prsty jí bloudily po Liamově tváři a zajížděly mu do vlasů.

Bylo to víc, než dokázal snést. „Ach, do háje s tím, budeme přece hrát, když nám jde karta.“

Sepnul ruce vzadu kolem Saminy hlavy, přitáhl ji k sobě a políbil ji, jak se patří. Pak ji zdvihl do náruče a odnesl ji nahoru po schodech do ložnice.

Když se Sam vzbudila, byla ještě tma. Právě začal ptačí sbor před rozbřeskem a vzduchem se nesla příjemně pronikavá melodie. Obvykleji to přinášelo radost, ale dnes ne. Dnes byla příliš unavená.

Zadívala se na druhou stranu postele, je-li tam ještě Liam, ale ten byl už pryč. Na jeho místě ležela světle růžová růže a pod ní vzkaz. Liam odlétal časně ráno a na čtvrtou si objednal taxíka. Žádala ho, aby ji vzbudil, ale on se rozhodl vyklouznout z postele a nechal ji spát dál. Podle toho, jak se cítila právě teď, udělal nejspíš správně.

Vzkaz byl přitisknut na polštář popsanou stranou dolů – přesně ve stylu australských protinožců. Sam se posadila zpříma a opatrně vytáhla vzkaz zpod růže. Ačkoliv byla růže krásná a její vůně sytila vzduch v ložnici, byla, jako mnoho divoce rostoucích rostlin, stále nebezpečná a její trny mohly snadno proniknout kůží do živého masa. Sam byla zvědavá, jestli Liam použil verše, aby jí něco s ironií sobě vlastní sdělil. Vzkaz nebyl nijak dlouhý.

Nejsem pohádkový princ, bych polibkem tě k bdění sved, však pohled na tvou tvář mně bude chybět v toku příštích let. Hodně lásky přeje Liam. XX

Sam vstala z postele, přešla k velkému mahagonovému prádelníku a vytáhla z nejspodnější zásuvky starou krabici od bot. V ní schraňovala všechny dopisy a vzkazy, které jí kdy za ty roky od Liama došly. Nebylo jich mnoho a pohodlně se sem vešly. Upustila poslední vzkaz dovnitř, usmívajíc se vzpomínkám, jež vyvolával, a hlavně závěrečnému kryptogramu, jehož vyslovení výstižně popisovalo poslední společnou noc. Ráda by věděla, kdy Liama zase uvidí. Nejspíš zas, až uběhnou celé roky.

Vůbec nelitovala toho, že se s Liamem vyspala – ve skutečnosti z toho měla radost. Ráda by věděla, jestli k tomu došlo proto, že to bylo bez jakéhokoli rizika. Odjížděl pryč, a tak nebylo nebezpečí, že by se z toho mohlo vyvinout něco vážnějšího. Tohle bylo nejspíš typické pro její erotický život: příležitostná vášnivá setkání, ze kterých nehrozily komplikace. Zcela jistě se to dobře shodovalo s jejím životním stylem, ale co mohla očekávat od budoucnosti? Byla příliš unavená na to, aby o tom teď přemýšlela. Uložila krabici zpět do prádelníku a pomalu se odšourala do koupelny dát si sprchu.

V době, kdy Sam dorazila do pitevny, byly již veškeré předběžné přípravy provedeny. Všechny vzorky mající souvislost s tělem byly shromážděny a zajištěny a tělo bylo zrentgenováno a umyto. Pomyslela si, že Flannery tady musel se svým týmem strávit celou noc, což nakonec nebylo poprvé. Colin měl dar vdechnout svým lidem pocit zodpovědnosti a naprosté oddanosti profesi, což jim pomáhalo vydržet pracovat na těch nejnehostinnějších místech po celé dlouhé hodiny, a ještě z toho mít neustálé uspokojení.

Tom Adams byl převlečený a čekal před pitevnou, když kolem něj úmyslně beze slova vplula dovnitř. Zcela překvapivě Farmerová stále chyběla. Jako důstojník pověřený vedením vyšetřování by tu měla být. Po celou tu dobu, co Sam prováděla v Cambridgi pitvy, obzvláště tak důležité, jako byla ta dnešní, se nikdy nestalo, aby Farmerová nějakou vynechala. Sam vzhlédla nahoru na galerii. Zde, opět ke svému překvapení, zahlédla Doyla, Solheimovou i Hammonda. Pomyslela si, že nejspíš museli s Tomem uzavřít mírovou dohodu, ačkoliv kolik mu toho Doyle asi o případu prozradil, byla jiná věc.

Strachanovo nahé tělo leželo chladné a zašedlé na vrchní desce nerezového stolu, poněkud pozvednutá hlava mu spočívala na speciálním výlisku z plastické hmoty. Přinejmenším teď vyhlížel jako lidská bytost a neměl ten ďábelský vzhled, který ji přivítal, když včera slezla po žebříku do kanalizační šachty.

Rychle prošla základní ohledání, zaznamenávajíc jeho výšku, váhu a všechna na první pohled patrná poranění a zvláštní znamení, která zároveň s tím, jak je postupně systematicky na těle identifikovala, i přeměřovala. Fred poté převrátil tělo na bok a poskytl tak Sam nerušený pohled ze strany, na které předtím leželo. Napoprvé se zdálo, že zde nic zřetelně nápadného není, až pak, když se Fred chystal položit tělo zpět do původní polohy, si Sam něčeho všimla.

„Na zadní části krku je malé nevýrazné poranění“ – Fred jí znovu podal měřítko a ona zranění přeměřila – „o rozměrech dva krát půl palce.“ Vrátila měřítko zpět Fredovi. „Odpovídá ve všem takřka identicky poranění, které bylo nalezeno na těle Mary Westové, s výjimkou jeho umístění na těle.“

Sam poodstoupila od stolu. „Prosila bych více fotografií tohoto místa.“

Fotograf z technického oddělení postoupil kupředu a udělal několik snímků. Jakmile byl hotov, Sam pokračovala ve své práci. Odebrala nečistoty usazené za všemi nehty a pak nehty nakrátko odštípla. Poté následovalo přepečlivé pročesání veškerých vlasů na hlavě, jakož i ostatního ochlupení včetně pubického. Všechny získané vzorky byly uloženy do sáčků na doličné předměty, jejichž obsah bude po jejich zapečetění podroben později laboratorním analýzám. Jako další krok jí podal Fred výtěrové tampóny o různé délce špejlí. Každý z nich byl na jediné použití a Sam jimi postupně provedla výtěry v okolí a uvnitř Strachanova nosu, úst a řitního otvoru.

Když Sam zasunula výtěrový tampón hluboko do Strachanova penisu, zavřel Adams na chvilku oči a vzápětí se zadíval dolů na své nohy. Vůbec nezáleželo na tom, kolikrát to již viděl dělat, vždycky ho to donutilo otřást se odporem.

Nyní se Sam začala věnovat lebce. Již předtím si prostudovala rentgenové snímky a zjistila, že se uvnitř hlavy skrývá nějaký tvrdý předmět. Když poprvé ohledávala tělo, domnívala se, že zranění na hlavě bylo způsobeno kulkou, ale předmět, který pronikl do Strachanova mozku, byl příliš dlouhý a tenký a na jednom konci měl vytvořenu plošku. Nepodobal se ničemu, co kdy předtím viděla, a byla zvědavá, co objeví, že to je.

Sam se postavila opodál, zatímco Fred nejdříve nakrátko ostříhal a pak oholil okolí rány plastikovým holicím strojkem na jedno použití. Když byl hotov, změřila Sani nejprve průměr rány a pak její vzdálenost od horní špičky pravého ucha a od středu hlavy. „Rána má průměr tři čtvrtiny palce,“ diktovala Sam, „a je vzdálená čtyři palce od špičky pravého ucha oběti a šest a půl palce od středu její hlavy.“ Tato měření pomáhají určit polohu zranění ve vztahu k hlavě a usnadňují porotcům přesně pochopit, kde bylo zranění situováno.

Samina pozornost se pak obrátila k vnějšímu otvoru rány a prozkoumala ho nejprve jen zrakem a pak použila prstů. „Pokožka lebky vykazuje zarytá zrnka střelného prachu, naznačující, že byl výstřel vypálen z bezprostřední blízkosti, velmi pravděpodobně z nulové vzdálenosti.“ Za jiných okolností by očekávala větší množství částeček prachu, ale vzhledem k podmínkám, ve kterých bylo tělo nalezeno, byly nejspíš vymyty a odplaveny pryč.

„Pokožka v okolí absorpčního kruhu se vypnula, je hladká a má změněnou barvu na hnědou. V okolí rány se také vyskytuje několik řezných porušení kůže a oděrek.“

Fred jí podal skalpel. Sam provedla dva řezy, po jednom za každým uchem, a pak táhla skalpel přes temeno hlavy a oba předchozí řezy spojila. Pak, aby obnažila temeno lebky, začala stahovat kůži z hlavy, používajíc k tomu pouze prstů. Znovu přeměřila a prozkoumala ránu na vstupu do lebky. Nyní byl okraj rány zubatý a nepravidelný a paprskovitě se od něj táhly prasklinky, způsobené proniknutím projektilu. Nicméně lebka jako taková tvořila jeden kus, což bylo bezesporu ku prospěchu věci. Zranění způsobená silným úderem mohou mít za následek roztříštění lebky a pak jediné, co ji drží pohromadě, je masitá tkáň na jejím povrchu. Pokud by ji v takovém případě odstranila, zůstala by jí lebka rozpadlá na kusy v ruce. Fred jí podal speciálně uzpůsobenou rotační pilu na rozřezávání lebky a Sam s ní začala odřezávat temeno hlavy.

Na galerii mezitím Doyle zkřivil obličej do bolestné grimasy. Zvuk pily mu vždy připomínal vrtačku u zubaře a to bylo přesně tím pravým důvodem, proč už více než deset let žádného zubaře nenavštívil.

Fred odejmul odříznuté temeno lebky a položil ho na tác a Sam hned na to započala zkoumat mozek. Ten byl nabobtnalý a v hrozném stavu, který způsobilo vniknutí projektilu. Jednotlivé části byly poškozené a roztrhané všemi směry. Sam již dokázala rozeznat vršek vniknuvšího předmětu. Vězel několik centimetrů hluboko ve zkrvavených zbytcích mozkové tkáně. Vnořila prsty do měkké mozkové hmoty a opatrně vytáhla předmět ven.

Adams postoupil kupředu a na galerii natahoval krk Doyle, aby lépe viděl. Oba muži byli právě tak zvědaví jako Sam, už chtěli spatřit, o co jde. Sam podržela předmět na otevřené dlani a ukázala jim ho. Nebyl to ale, jak se oba detektivové domnívali, nějaký druh speciálního projektilu, ale pěticentimetrový silný nastřelovací hřeb používaný na stavbách.

Sam byla zpátky ve své kanceláři, rukou přidržovala plastikový sáček na doličné předměty proti světlu a zblízka si prohlížela předmět uvnitř. Měla již za tu dobu, co se zabývala patologií, co dělat s všelijakými bizarními a neobvyklými příčinami smrti, ale nikdy nebyla ještě svědkem toho, že by měl někdo proraženou lebku hřebíkem. Brala-li v úvahu okolnosti, za nichž byla nalezena Mary Westová, připadalo by Sam příznačnější, kdyby našli Strachana se srdcem proklátým kůlem.

Zaklepání na dveře ohlašovalo příchod Adamse, Doyla, Solheimové a Hammonda. Všichni vešli do místnosti dva kroky za Jean, která jim pokynula, aby se posadili do tří křesel stojících uprostřed místnosti.

„Kdo si dá čaj?“ Z Jeanina hlasu čišela jako vždy nezměrná výkonnost.

„Dal bych si kávu, madam, pokud by to nepůsobilo těžkosti.“ Doyle byl nezvykle zdvořilý. Jean tak obvykle na lidi působila. Zdálo se většinou, že jim nahání strach.

„Ani v nejmenším. Tak tedy kávu. Vyhovuje to takhle všem?“

Všichni přikývli a Jean vyšla ven a energicky za sebou zavřela dveře.

Sam se zvědavě zeptala Adamse: „Kde je vrchní inspektorka Farmerová?“

„Je zaneprázdněná jinými záležitostmi.“

Pravda byla ovšem taková, že neměl nejmenší ponětí, ale nechtěl to před Američany přiznat. Z telefonátu, který měl s náčelníkem divize, vyplynulo, že ani nejvyšší nadřízení neví, kde je. Rozhodl se, že to tak nechá ještě do večera, a teprve pak se po ní začne shánět. Pokud právě teď byla na stopě nějakému nově se vynořivšímu důkazu, asi by mu za to, že jí zasahuje do vyšetřování, zrovna nepoděkovala. „Takže, co pro nás máte?“ zeptal se Doyle.

„Příčinou smrti bylo rozsáhlé poranění mozku způsobené, když toto“ – Sam pozvedla do výšky hřeb v plastikovém průhledném sáčku na doličné předměty – „mu bylo zaraženo vzadu do lebky. Jak to ovšem bylo provedeno, tím si nejsem jistá. Zcela zjevně bylo k tomu třeba značné síly.“

„Co nastřelovací pistole?“

Všichni se otočili k Hammondovi.

„Máme na základně v současné době dělníky. Dělají nějaké opravy na jednom z hangárů. Před pár týdny jsem si při jedné z inspekčních obchůzek všiml, že používají nastřelovací pistole.“

„Ale kůže byla opálená střelným prachem,“ namítla Sam.

„To zařízení pracuje skoro úplně stejně jako obyčejná pistole, takže to by souhlasilo.“

V Adamsovč hlase zazněla zřetelně nevole, když řekl: „Na seznamu personálu základny, který jste mi dal, ale žádní dělníci nebyli.“

„Nepatří k personálu. Pracují na smlouvu a jsou to místní lidé. Kromě toho skončili práci den před tím, než byla zavražděna Mary Westová.“

„A hlásili někdy krádež nastřelovací pistole?“

„Ne, pokud vím. Ale na základně je drobných krádeží celá řada, takže se o všech nemusím doslechnout.“

„Myslíte si, že byste to mohl zjistit?“

Adamsův ironický tón připomněl Sam Farmerovou. Možná, že tady sice nebyla přítomná osobně, ale její duch zde dlel zcela určitě. „Nechám to prověřit, jakmile to tady skončíme,“ slíbil Hammond. „Budu taky chtít jméno té firmy, kterou jste najali na tu práci.“ Hammond souhlasně přikývl.

Sam se obrátila zpátky k Doylovi. „Byly také některé další oběti zabity takovým způsobem?“

Doyle zavrtěl hlavou. „Ne, všechny byly ubodány. Tedy alespoň ty, u nichž jsme dokázali určit příčinu smrti – z některých už toho moc nezbylo. V žádném případě jsme tam neobjevili hřebíky, tím jsem si jistý.“

Adams si poposedl nervózně na okraj křesla. „Jaké další oběti?“ dožadoval se vztekle odpovědi. „Řekne mi už ksakru někdo, o co tady jde?“

Doyle objasnil, oč jde, a vysvětloval: „Domníváme se, že obě vraždy – jak Westové, tak Strachana, by mohly souviset se sérií úmrtí, jejichž vyšetřováním se zabývám ve Státech už pár let.“

Takže Farmerová měla pravdu, co se týče pravé příčiny přítomnosti FBI tady v Cambridgi, pomyslel si Adams a vztek v něm ještě vzrostl. „A teď právě jste se rozhodli, že kápnete božskou, je to tak?“

„Měli jsme v úmyslu o tom povědět vrchní inspektorce Farmerové dnes odpoledne, ale ta schůzka byla odvolána.“

„Ale mezitím jste si řekli, že bude lepší o všem povědět místní, přátelsky nakloněné patoložce, než si popovídáte s námi, že je to tak?“

„Nemělo smysl zatěžovat vás s tím, kdybychom se mýlili. Nechtělo se nám zkrátka ze sebe dělat blázny. Doktorka Ryanová nás prostě jenom navedla tím správným směrem. Teď máme za to, že jde o jednu a tu samou osobu, a jsme rádi, že se o to můžeme podělit s britskou policií.“

„Ach, to je od vás moc hezké,“ neodpustil si jedovatou poznámku Adams a zavrtal se pohledem do Saminy tváře.

Ta si toho nevšímala a řekla věcně: „Na tělech jak Mary Westové, tak Strachana byla místa podobná popáleninám elektrickým proudem.“

Vytáhla ze složky na pracovním stole fotografii a podala ji Doylovi. Byl to barevný snímek značky nalezené na krku Mary Westové. „Viděl jste už něco podobného předtím?“

Doyle si fotografii chvíli pozorně prohlížel, otáčel ji v ruce, aby mohl zranění pozorovat z různých úhlů. „Nejsem si zcela jist, ale řekl bych, že viděl. Budu muset vyhrabat nějaké fotografie ze starých post mortem, abych to mohl říct na sto procent.“ Tak trochu napůl se nevesele zasmál. „Nikdy předtím jsem to s ničím nespojoval.“

Doyle měl na sebe vztek. Celou dobu si myslel, že o tomhle zabijákovi ví všechno a hlavně to, jak pracuje. Jak je vidět, nevěděl, a musela to být ženská, kdo na to přišel. Uštědřila mu nepříjemnou lekci.

Sam cítila, jak v ní začíná narůstat vzrušení. „Nemůžete si vzpomenout, které z těch žen tu značku měly?“

„To ne. Dost to záleží na tom, jestli si jí patolog všiml nebo ne. Nemuselo se na ni přijít anebo mohla být označená jako náhodné poranění.“

Sam si připomněla svůj původní odhad charakteru těch poranění, a dokázala proto pochopit, jak k tomu mohlo dojít. „Kolik to zabere času, než dostanete kopie těch fotografií?“

„Budu do Quantica faxovat dnes odpoledne. Pár dní to potrvá.“

Adams se do toho vložil. „Takže některé z těch žen měly podobná poranění a FBI si to nedala dohromady? To nepůsobí zrovna nejlíp.“ Adams byl stále ještě v zuřivé náladě za to, že je s tím případem nechali tápat ve tmě, a doufal, že jim to bude moci vrátit.

Doyla to nechalo naprosto chladným. „Většina těch obětí byla mrtvá a pohřbená před tím, než jsme se do toho vložili my. Další byly objevené až po dlouhé době, kdy jejich těla byla v pokročilém stavu rozkladu, což prakticky znemožňovalo získat u nich nějaký důkazní materiál, který by měl nějaký význam. Možná, že kdyby se nám naskytl ten luxus – pokud se pro tyhle okolnosti dá to slovo použít – mít dvě vraždy v jednom a tom samém místě nedlouho po sobě a obě ta těla by byla na první pohled rozpoznatelná jako lidské bytosti, pak by nám možná některé věci taky neutekly.“

Oči obou mužů se střetly a ne zrovna přátelským způsobem.

Hammond se do toho spěšně vložil, když se zeptal Sam: „Co si tedy myslíte, že se stalo?“

Ještě než Sam začala mluvit, zadívala se na Adamse, pátrajíc po nějaké známce nesouhlasu. Zdálo se, že je již trochu uvolněnější, a tak spustila: „Strachan buď právě znásilňoval Westovou, nebo se s ní ne právě příliš něžně miloval, když byl zezadu střelen do hlavy nastřelovací pistolí. To by vysvětlovalo nález jeho krve na stěně hangáru. Potom mu náš zabiják přetáhl přes hlavu plastikový pytlík, a tím zamezil tomu, aby krev vytékala na zem. Našla jsem jeden takový pod Strachanovou hlavou. Pravděpodobně se sesmekl potom, když bylo jeho tělo tlačeno kanalizační rourou. Toto by vysvětlovalo, že byla krev na místě činu, a žádné stopy po ní přitom nevedly ke kanalizačnímu potrubí.“

„Myslíte proto, že byla zachycena v sáčku?“ zeptal se Hammond.

Sam přikývla.

„To není hloupé.“

Sam pokračovala. „Potom zatáhl nebo odnesl Westovou do skladiště, kde ji zabil.“

Adams do toho rychle skočil. „Koho odtáhl jako prvního, Strachana nebo Westovou?“

Sam pokrčila rameny. „Řekla bych, že Strachana.“

„A Westovou nechal samotnou? Nevyužila by toho a nevzala by nohy na ramena?“

Doyle si byl také vědom trhliny v Samině rekonstrukci, ale byl ve své kritice podstatně opatrnější. „Nemohlo to děvče, ta Westová, být nějakým způsobem vyřazena z činnosti?“ Sam si uvědomila, že o ní mluví tak, jako kdyby to kdysi ani nebyla živá bytost, ale nechala to být – „tak, aby měl vrah čas se zbavit Strachanova těla, a pak se teprve vrátit a sebrat to děvče? Ta šachta byla jen pár metrů od hangáru. Nezabralo by mu to moc času.“

„Na zápěstích a kotnících neměla žádné stopy po spoutání,“ ujistila je Sam, „a také nic nenasvědčuje tomu, že by byla zabita v bezvědomí. Nemohla do toho být zapojena ještě jedna osoba? Tím by se některé otázky daly vysvětlit.“

Doyle byl neústupný. „Ne, v tomhle jede jen jeden člověk.“

Adams dál naléhal: „Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Tím jsem si sakra jistý. Jsem mu v patách už pěkně dlouho. Znám ho líp než sám sebe.“

„Tak proč jste ho ještě nechytl?“

Adamsovi bylo jasné, že ta otázka Doyla naštve. Také mu bylo jasné, že pravý důvod, proč Doyle držel vyšetřování do poslední chvíle v tajnosti, bylo to, že měl obavu, aby do něj nezasáhla britská policie a nesklidila všechnu slávu. Adams si to uvědomoval proto, že měl-li být upřímný, udělal by přesně totéž. Doyle musel mít pocit jako maratónský běžec, který běžel v čele po celý závod jenom proto, aby ho někdo předběhl v cílové rovince.

Jean vešla do místnosti s tácem s kávou právě v okamžiku, kdy se návštěvníci začali zvedat k odchodu. „Ale to už všichni jdete?“

Všichni tři muži se zdvořile omluvili a Jean to přijala celkem klidně a s úsměvem začala couvat z místnosti. Právě v tom okamžiku se vedle ní objevil Trevor Stuart a zvedl jeden z šálků z tácu.

„To je pro mě, Jean? No báječný. A ani jsem si o něj nemusel říkat.“

Jean se na něj zašklebila a teprve potom dokončila svůj ústup pozpátku z kanceláře.

Sam Trevora představila. „Doktor Trevor Stuart, můj kolega patolog. A tohle je agent FBI Edward Doyle ze Střediska lidských faktorů v Quanticu a jeho kolegyně Catherine Solheimová. Inspektora Adamse znáš a tohle je major Robert Hammond, vrchní náčelník bezpečnosti na letecké základně v Leeminghallu.“

„Bobe, to je doba, co jsme se neviděli! Takže jste ještě nepřestali pořádat ty báječné večírky, jak jsem slyšel.“

„Když se naskytne příležitost.“

Zcela zjevně uchvácen Solheimovou se k ní Stuart obrátil. „Jak dlouho předpokládáte, že se v Cambridgi zdržíte?“

„To ještě přesně nevíme,“ odpověděla mu. „Záleží to především na tom, jak se pohne vyšetřování.“

Stuart uvážlivě přikývl. „Kde bydlíte?“

„V Leeminghallu.“

„To je skvělé. Měla jste už možnost navštívit naše krásné město?“

Hammond odpověděl pevným hlasem místo Solheimové. „Už se na tom pracuje, doktore Stuarte.“ Nabídl Solheimové rámě a odváděl ji dvorně ke dveřím.

Stuart vypadal zklamaně. „Opravdu? To je ale škoda. Snad někdy jindy.“

Hammond zavrtěl hlavou. „Dost o tom pochybuji.“

Když se i ostatní začali chystat k odchodu, Doyle se obrátil k Sam: „Je nějaká naděje, že bych mohl nahlédnout do vaší zprávy?“

„Budete se muset zeptat inspektora. Mám takový pocit, že už jsem udělala dobrých skutků tolik, že s tím vydržím do konce života.“

Adams na ni hleděl s nic neříkajícím výrazem v obličeji. Její oficiální postoj ho pranic neudobřil a navíc byl přesvědčený, že jí nevydrží příliš dlouho. Obrátil se k Doylovi: „Myslím, že budete muset počkat, dokud si nepromluvíte s vrchní inspektorkou. Musí to rozhodnout ona.“

„A nikdo neví, kdy to bude.“

Adams pokrčil nezúčastněně rameny a vyšel ven. Sam se s velkou úlevou zabořila do křesla.

Jakmile byli všichni pryč, odložil Stuart kávu a sundal z věšáku na dveřích Samin plášť do deště. „Pojď, vezmu tě na výlet.“

Pomohl jí vstát z křesla a plášť jí položil kolem ramen.

„Kam? Mám moc práce. Nemám na takové věci čas.“

„Jedeme na jatka do Mortonu.“ Popadl ji za paži a spíš ji vlekl, než vedl ke dveřím.

„Cože, kam? No, ty tedy víš, jak se mít s děvčetem fajn.“

Na chvilku se zastavil a usmál se na ni spiklenecky. „Mám takový dojem, že jsem přišel na to, co způsobilo tu značku na krku Mary Westové. Teď už tě to zajímá?“

Sam si oblékla a upravila plášť a už jej bez reptání následovala ke dveřím a dolů do jeho auta.

Jakmile se dostali mimo nejhustší provoz ve městě, Stuart se s porozuměním zadíval na Sam a zeptal se přímo: „Tak co se vlastně děje?“

Sam pokrčila rameny a zavrtěla hlavou pokoušejíc se ze všech sil vyvolat dojem, jako by vůbec neměla tušení, co tím mínil.

Stuart ji však znal příliš dobře. „Ale jdi. Agenti FBI ze Států, Hammond sedí na schůzce v tvé kanceláři, to nevypadá jako běžná kancelářská rutina.“

„Vždyť víš proč. Vyšetřují vraždy Mary Westové a Raye Strachana na základně. Formálně jde o americké území, tak se o to zajímají. To je všechno.“

„Tohle jsou vraždy v místní jurisdikci. Normálně by si s nimi poradili zdejší poldové. Nenech mě škemrat.“

Sam se usmála. Znala Trevora od té doby, kdy dorazila do Cambridge, a přestože právě prožíval krizi středního věku obrovských rozměrů, byl to dobrý kamarád a kolega a měla v něj plnou důvěru.

Nakonec to s ulehčením vzdala. „Spojují ty vraždy s řadou podobných ve Státech.“

„Takže sériový vrah?“

„Vypadá to na to.“

„Jak si to dali dohromady?“

„Všechno to jsou ženy, a přestože nikdy nešlo o jeden určitý typ, tak je použitá metoda hodně zvláštní. A nedávno přišli na spojení s americkými leteckými základnami.“

Trevor chvíli přemítal. „Byly znásilněné?“

„Ne. Tedy alespoň o tom nevědí.“

„Westová znásilněná byla.“

„Ale ne tím, kdo ji zabil. Myslíme si, že ji nejspíš znásilnil Strachan, který byl potom zavražděn.“

„Protože se připletl do cesty?“

Sam přikývla. „Ještě jsme nedostali rozbor DNA, ale mám za to, že se jim moje teorie potvrdí.“

„Podívej. Vím, že se ráda pleteš do případů, na kterých děláš, i mimo laboratoř, ale myslím si, že u tohohle by ses měla držet stranou. Když máš co dělat se sériovým vrahem, je to o ústa. Sam, v tomhle případě ti jde o krk.“

„Nezačínej se strašením. Nejsem žádné mimino, a kromě toho jsem s tím skoro hotová. O moc víc už toho udělat nemohu.“

„No dobře.“

„Ovšem pokud nenajdou další tělo.“

Uvědomoval si, že je to s ní beznadějné. Bude na ni zkrátka muset po nějaký čas dohlédnout, a pokud by se situace přiostřila, tak to zařídit tak, aby ji z případu v tichosti stáhli. Stále ještě má v nemocnici dost pák, aby to dokázal, a nakonec by to bylo pro její dobro. Teď by se ale nejspíš měl soustředit na řízení, pomyslel si Stuart.

Morton byl pěkná malá vesnička vzdálená asi třicet kilometrů od Cambridge, založená již skoro před čtyřmi sty lety. V době početné výstavby domů a rozvoje nákupních center mimo hlavní města zůstal Morton téměř nedotčen a následkem toho se v něm postupně zabydlovali lidé z bohatých vrstev dojíždějící za prací vlakem a ti, kdo si mohli dovolit dva domy. Oznámení uveřejněné zhruba před pěti lety o tom, že by se zde měla stavět jatka, vzbudilo u obyvatel vesnice, představujících ve svém úhrnu značnou politickou a finanční moc, zuřivý odpor. Konečně se dosáhlo kompromisu a budovy jatek vyrostly ve vzdálenosti tří kilometrů na východ od vesnice – ačkoliv i zde další rozšiřování naráželo na značný odpor.

Když dorazili na místo, Trevor zaparkoval vůz na parkoviště rezervované výkonnému řediteli a vyskočil z auta. Vydal se k hlavnímu vchodu, když mu v ústrety vyšel velký tělnatý mužský v elegantním modrém obleku, aby jej uvítal. Potřásli si rukama a Trevor s ním zamířil naproti Sam.

„Sam, tohle je Peter King, ředitel jatek. Uvolil se, že nám pomůže s naším problémem. Petře, tohle je kolegyně patoložka doktorka Ryanová, o které jsem vám vyprávěl.“

King napřáhl svou velkou ruku a Sam ji stiskla. Jeho stisk překvapivé postrádal veškerou pevnost, ruku měl měkkou a poddajnou a Sam se necítila vůbec příjemně.

„Těší mě, že vás poznávám, madam.“

Americký přízvuk Sam na malý okamžik zarazil. Vzápětí si vzpomněla, že tato i další jatka roztroušená v zemi byla postavená nějakou americkou společností. Mělo snad jít o velkou nadnárodní společnost, která vlastnila jatka a provozy na zpracování masa po celých Spojených státech a nyní byla na svém velkorysém tažení po Evropě.

V jedné ruce King třímal cosi zabaleného v bílé utěrce. Sam byla samozřejmě zvědavá, co to je, ale nedávala to najevo. Dohadovala se totiž, že má-li to nějakou souvislost s jejich návštěvou tady, předvede jí to sám a s patřičnou parádou.

King pokynul k jedné z budov určených zjevně k porážce zvířat. „Pokud byste laskavě šli se mnou, myslím, že bychom mohli mít to předvedení za sebou poměrně brzy.“

Sam následovala oba muže k budovám určeným k porážce a právě v tu chvíli dorazila zásilka ovcí a prasat. Pro Sam nebyla smrt nic mimořádného a také nebyla vegetariánka – vlastně měla maso dost ráda – přestojí pohled na tyto nešťastné tvory hnané z nákladních aut na porážku dost rozrušil. Utěšovala se myšlenkou, že snad alespoň předtím s nimi bylo slušně zacházeno.

Cestou k porážce museli projít řadou hal, kde jak zvířata, tak už jen z nich vzniklé maso byly v různém stadiu zpracování. Sam se to tady ale vůbec nelíbilo. Zapáchalo to zde smrtí a bezútěšné zvuky vydávané zvířaty srovnávanými do řad, než budou usmrcena, ji naplňovaly hlubokým odporem.

Na vzdáleném konci závodu byla menší hala vyplněná kovovými kotci nejrůznějších velikostí. Došli k jednomu z nich, který stál uprostřed haly, v němž bylo již zřejmě nějakou dobu umístěno prase. Kotec byl tak malý, že se zvíře nemohlo pohybovat ani dopředu ani dozadu, mohlo jen stát a přešlapovat nohama na jednu a na druhou stranu, v zoufalé snaze najít si nějakou alespoň trochu pohodlnější polohu.

King se podíval dolů na prase a v jeho pohledu nebyla účast, ale takřka uspokojení. Způsobilo to, že Sam přeběhl mráz po zádech, a dumala o tom, co mají on a Trevor za lubem. King rozbalil předmět, který celou dobu nesl pod paždí. Vypadalo to jako pistole s hlavní rozvidlenou do tvaru písmene Y, s velkým černým tlačítkem či spouští po straně. Na konci vnitřní strany každé sekce rozvidleného Y byly malé kovové destičky. King podal předmět Trevoru Stuartovi, který ho přidržel Sam před očima a zmáčkl tlačítko. Náhle se zablesklo a zároveň se ozvalo hlasité zapraskání, jak tenký modrobílý elektrický výboj, ne nepodobný světelnému pásu, přeskočil mezi kovovými destičkami na konci rozvidlení.

Trevor se usmál nad Saminou strnulou tváří. „Je to porážková pistole.“

Podal ji Sam a ta si ji začala prohlížet a při tom si dávala dobrý pozor, aby se jí prsty příliš nepřiblížily ke spoušti.

„Vzpomínáš, jak jsem se zmiňoval o té konferenci o lidských právech?“

Sam přitakala, že si vzpomíná.

„Ukazovali mi tam nějaké fotografie politických vězňů po mučení. Tedy většinou už jen fotky těl – v některých těchhle zemích se s nimi asi moc nepárají. Zkrátka jsem si všiml, že některá z těch zranění byla podobná tomu, které jsi mi ukazovala na fotkách z post mortem Mary Westové a také těm, která jsem jednou viděl na těle malého chlapce, který zemřel proto, že se z drátů vysokého napětí pokoušel vyprostit draka. Tak jsem se vyptával na jejich původ. Ta zranění byla způsobena jednou z těchhle věcí, když ji přiložili k tělu a pak odpálili výboj.“

„Ale odkud ji k čertu může někdo jen tak získat?“

„Většinou od nás,“ přiznal King, „zdá se, že jich prodáme poměrně dost.“

Sam tím byla šokovaná.

„V každém případě seřízením intenzity elektrického výboje můžete dosáhnout toho, že s tím přístrojem můžete někoho vážně zranit, obzvlášť když ho přiložíte k některým citlivým částem těla, anebo, když je to nutné, můžete někoho omráčit, srazit ho k zemi. Zjevně se stávají stále populárnější při loupežích. Rozumíte, co mám na mysli?“

Sam rozuměla moc dobře.

„Předvedete nám to, Petře?“

Peter King přiložil přístroj zezadu na prasečí krk a zmáčkl spoušť. Výsledek se dostavil okamžitě. Nohy se pod prasetem podlomily a navzdory nedostatku místa se zhroutilo na podlahu. Sam to vyděsilo. Pomyslela si, že fotografie by jistě bývaly stačily přesvědčit jak ji, tak policii. Tohle představení skutečně nebylo nezbytné. Za vším byla jen Trevorova záliba v teatrálních výstupech. Trevor gestem ruky přivolal Sam blíž a oba se sklonili nad dosud se škubajícím zvířetem.

„Zabil jste ho?“ zeptala se Sam Kinga.

„Ne, madam, jen trochu omráčil. Za pár minut bude zase v pořádku.“

„No a pak ho budete moci porazit, viďte?“ King pokrčil rameny.

„Podívej, podívej se na tohle,“ vyzval ji Trevor.

Sani se zadívala na místo, kam ukazoval. Vzadu na prasečím krku byla podlouhlá tenká vypálená značka, zcela shodná s těmi, které nalezla na tělech Mary Westové a Raye Strachana.

Kapitola 8

Solheimové zabrala vyjížďka do Cambridge celé odpoledne a větší část večera. Když byla zrušena schůzka s vrchní inspektorkou Farmerovou, rozhodl se Doyle, že si projde své poznámky, aby se ujistil, že zde není nic, co by opomněl, a tak se stalo, že najednou měla ten den po obědě spoustu volného času. Hammond si pospíšil, aby jí nabídl společnost, a tak vyzbrojeni podrobným cestovním průvodcem stihli společně navštívit většinu starých kolejí univerzitního města a také několik z těch novějších. Poté ji Hammond vzal na krátkou vyjížďku pramicí po řece Cam vinoucí se parkem Backs, který přiléhal na západní straně k univerzitnímu komplexu. Pak ji pozval na večeři do nevelké intimní restaurace poblíž Magdalenina mostu.

Ukázal se jako výborný společník, příjemný, plný pozorného zájmu a velmi dobře informovaný o starobylém městě. Cítila se s ním to odpoledne tak šťastná a uvolněná, že se neváhala do něj důvěrně zavěsit a při procházce ulicemi si radostně vychutnávala iluzi, že spolu žijí vlastně už léta.

Když byl večer u konce, vrátili se zpět do Hammondova bytu. Jakmile vešli dovnitř, Solheimová se automaticky natáhla po vypínači, aby rozsvítila světlo, ale jeho ruka na jejím rameni ji zarazila. Místnost ale nebyla zcela tmavá. Měsíční svit dopadající okny dovnitř poskytoval dostatek chladného modravého světla, oblévajícího všechny plochy stříbřitým záhadným povlakem letního večera. Hammond ji otočil tváří k sobě, vzal její bradu lehce do dlaně jedné ruky, pozvedl jí hlavu do výše a políbil ji na ústa. Její reakce byla okamžitá. Vrátila mu polibek s neskrývanou vášní a rukama jej objala kolem krku. Jejich polibky se stávaly stále nedočkavějšími a naléhavějšími, až ji Hammond vzal něžně do náručí a odnesl do ložnice.

Položil ji jemně na lůžko a zašeptal jí do ucha: „Jsi si tím opravdu jistá?“

Usmála se a přejížděla mu prsty přes rty, aby jej umlčela. Když ji začal líbat po těle, byla její reakce okamžitá. Trochu pootevřela ústa, vzpřímené paže semknula nad hlavou a tichounce sténala. Hammonda se zmocnil pocit, že jestliže se okamžitě nesvlékne z kalhot, vybuchne vzrušením. Hladila mu něžně krk, přejížděla mu svými dlouhými prsty po zátylku hlavy a pak ho stáhla k sobě dolů.

Jakmile se Sam dozvěděla o Rickyho připravované dobrodružné cestě, okamžitě se zapojila do jejích příprav. Byla si vědoma toho, že to od ní není rozumné. Musel už ale jednou nastat čas, aby se postavil na vlastní nohy, a kdyby se byl někdo pokoušel, když byla tak stará jako on, zasahovat do jejích plánů, poslala by ho ke všem šípkům. Ale s Rickym, omlouvala se sama před sebou, to bylo jiné. Ona byla tehdy dospělejší a věděla lépe, jak to ve světě chodí.

Cestu měl naplánovanou, pas ověřený a také získal všechna potřebná víza. Sam právě před chvíli dokončila opětovné sbalení jeho ruksaku, zatímco Wyn, stojící opodál, se ozvala se zřejmým nesouhlasem v hlase: „Měl by se už jednou naučit postarat se sám o sebe.“

Sam poznámku sestry ignorovala a pokračovala se svou ukázkou, jak se správně balí zavazadlo, zatímco Ricky s Tracy ji s nezúčastněným pohledem sledovali ze svých židlí u kuchyňského stolu. Když byla hotová, Ricky vstal a přešel až k ní.

„Je ti to ale jasné, co se stane, nebo snad ne?“ řekl své tetě ne právě nejzdvořileji.

Sam k němu dost zmateně vzhlédla.

„První věc, kterou budu potřebovat, bude až úplně na dně báglu a já ho budu muset celý vybalit, abych se k ní dostal.“

Sam nic takového nechtěla připustit. „Ten ruksak byl sbalený logicky, takže by se to nemělo stát.“

„To je v pořádku, pokud máš co dělat s logicky uvažující osobou. Ale to já rozhodně nejsem.“

Sam na něj chvíli v tichosti zírala, zatímco Tracy se ze všech sil snažila, aby nevyprskla smíchy. Samozřejmě, že měl Ricky pravdu, a nakonec si to bude muset udělat podle svého, právě tak, jak to řekla Wyn, ale alespoň mu ukázala, jak na to.

Již dříve se jim Sam nabídla, že je vezme do Londýna, později přišla s tím, že má-li už s nimi jet tak daleko, může je též bez problémů vzít rovnou do Doveru. Právě to byla chvíle, kdy Ricky značně znervózněl a začal mít strach, že je má snad teta v úmyslu sledovat až do Káthmandú. Prohlásil proto pevným hlasem, že zůstanou u původního plánu, a Sam se musela spokojit s tím, že je bude smět odvézt na nádraží v Cambridgi.

Silnice do Cambridge se zdály rušnější než obvykle. Nebyl pro to žádný zřejmý důvod, snad jen, že v tuto roční dobu vždy prudce stoupl provoz. V každém případě však měli již zpoždění a Sam začínala být hrozně nervózní. Trvalo to déle, než předpokládala, nabrat Tracy v domě jejích rodičů, jejichž loučení nebralo konce, a teď ke všemu tohle. Bylo by to dost směšné, kdyby ti dva mladí zmeškali vlak, to by bylo pěkné vykročení na cestu. Hustota provozu nepatrně polevila, Sam se podařilo nahnat nějaký čas, a tak do Nádražní ulice dorazili celkem rychle.

Pohled na pomník obětem války způsobil, že se Sam sevřelo hrdlo. Ten velký bronzový monument totiž zobrazoval mladého muže rozjařeně se vydávajícího na bojiště a mávajícího s lehkým srdcem na okolostojící. Připadalo jí to sice bláznivé a příliš sentimentální, ale obličej té sochy jí připomínal Rickyho tvář. Přinutila se na to nemyslet a dál uháněla k nádraží. Místo na zaparkování objevila hned poblíž vchodu, a již se všichni vyhrnuli z vozu a s Wyn se o překot snažily pomáhat vykládat Rickyho a Tracy baťohy a všelijaké tašky, nacpané až po okraj nejrůznějšími základními potravinami, na nichž Wyn trvala, že si je musí vzít s sebou.

Když konečné dorazili na nástupiště, vlak do Londýna byl už připraven k odjezdu. Ve spěchu naskládali všechna zavazadla do vagónu, Sam s Wyn se přesvědčily, že ti dva cestovatelé mají kde sedět, a pak se znovu všichni vyhrnuli na perón, kde nastalo všeobecné loučení.

Sam počkala, dokud Wyn Rickyho a Tracy neobjala a nezulíbala, a pak teprve pevně objala synovce a přitiskla ho s pohnutím k sobě.

„Teď poslouchej. Všechna moje čísla máš, a když se vyskytnou jakékoli problémy, ať jsou jaké jsou, tak mi zavoláš, rozumíš? Volat budeš mně.“

Ricky ji také srdečně stiskl v náručí. „Díky za všechno, tetičko Sam. Bez tebe bych to asi nezvládl.“

„Nebuď směšný, to víš, že bys to zvládl.“

Stiskla mu ruku a vložila mu do ní dalších padesát liber.

„Mám pocit, že už jsi toho pro nás udělala až dost,“ řekl netrpělivě. „Tohle fakt nepotřebujeme.“

Pokusil se jí peníze vrátit, ale Sam byla neoblomná. „Je to na všechny ty telefonáty, až budeš volat mámě a mně.“

„Na to jsi mi ale dala telefonní kartu.“

„Může se stát, že ji ztratíš. Kdo ví?“

Zazněl poslední hvizd výpravčího, Ricky s Tracy obě sestry ještě naposledy objali a pak naskočili zpátky do vlaku, který se dal hned vzápětí do pohybu, rychle nabral rychlost a vyjel z nádraží. Sam pohlédla na sestru a viděla proudy slz stékající jí po tvářích. Objala Wyn kolem ramen, a když vlak zmizel z dohledu, pevně ji objala.

„Nedělej si o něj moc velkou starost,“ řekla něžně. „Nejde ani tak moc o to, jestli je Ricky připravený poprat se se světem, jako spíš o to, jestli je svět na Rickyho nachystaný.“

Wyn se podařilo se usmát. Tisíce mladých mužů a žen udělali každoročně přesně toto a všichni se vrátili bezpečně domů. Ale Wyn, na rozdíl od své dobrodružněji založené sestry, nikdy neměla cestu ztrácející se před sebou v dálce a dělalo jí potíže se v mysli vyrovnat s tím, že si její nejmilejší syn konečně vybojoval nezávislost.

Sam vzala sestru pod paždí. „Pojď, půjdeme a dáme si trochu čaje. Tady ta kavárna by nemusela být nejhorší, a jestli z toho budeš mít lepší pocit, můžeš mě pozvat.“

„Už jeti z toho pomyšlení se mi udělalo líp.“

Otočily se k prázdným kolejím zády a stejnou cestou, jakou sem přišly, se vydaly zpátky po nástupišti.

Když byl Hammond hotov s uvázáním si kravaty, zadíval se přes ložnici na Solheimovou. Pohled na její pevné tělo přikryté tenkým bílým prostěradlem způsobil, že měl sto chutí se znovu svléknout a lehnout si k ní. Takřka uhranutě pozoroval, jak se prohnula v zádech a skousla si zuby spodní ret. Hammond se za svou kariéru vyspal s mnoho ženami. Některé z nich byly hezké, některé ne, ale nemohl si vybavit, že by kdy ve svém životě viděl ženu, která by byla tak přitažlivá, jako byla v tu chvíli Solheimová. Pouhá vzpomínka na její mladé tělo oživlé pod dotyky jeho rukou způsobila, že se mu srdce divoce rozbušilo. Byl vděčný za to, že se mu podařilo udržet se až dosud v kondici. Právě to, v kombinaci s pohledným zevnějškem a okouzlujícím vrozeným nepředstíraným zájmem o ženskou společnost a o jejich lásku, mu přinášelo trvalý úspěch u žen, i když už byl mužem ve středních letech.

Ale přesto, jak moc po ní toužil, si nebyl jistý, jestli by si mohl dovolit další milostnou hru. Čekal ho dnes dlouhý den a bude potřebovat všechny síly, které mu zbývaly. Očekávalo se, že generál Brown vykoná na základně svou poslední inspekci, než odletí zpět do Států. Hammondovi bylo jasné, že bez ohledu na to, jak v pořádku svou agendu má, najde generál bezpochyby nějakou chybu – byť i jen proto, aby prokázal, jak je nepostradatelný.

Dooblékl se, přešel přes místnost k Solheimové, sklonil se nad ní a políbil ji na ústa. Než si stačil uvědomit, co se děje, objaly ho její paže kolem krku a rty se pevně přimkly k jeho. Pokusil se napřímit, zjistil však, že ji zdvihá do výšky s sebou, tak byl její stisk pevný a nepolevující. Potichounku se zasmál a jen nerad se vyvinul z jejího objetí a nechal ji klečet nahou a roztouženou na kraji lůžka.

„Nashledanou dnes večer,“ řekl Hammond.

Položila se zpátky do postele a pohlédla na něj zpod přivřených víček. „Možná.“ Vyčkával, co přijde.

„Anebo možná zavolám toho fešného doktora Stuarta, abych se dozvěděla, co dělá.“

Hammond neměl v úmyslu přistoupit na tuhle hru. „Nashledanou večer. A nezdrž se dlouho – Doyle se po tobě určitě začne shánět.“

Vyšel ven, zavřel za sebou potichu dveře a zamířil ke své kanceláři.

Solheimová vstala zvolna z postele a zamířila do koupelny, aby se osprchovala. V myšlenkách se už před chvílí s uspokojením vrátila k včerejšímu dni i k tomu, co následovalo v noci. Hammond se ukázal jako dobrý milenec, nezříkal se vedení, aniž by byl panovačný, a u muže jeho věku na ni zapůsobila jeho mužná síla.

V noci toho moc nenaspali, takže byla unavená a jen doufala, že jim Doyle nenaplánoval nějaký z těch svých vysilujících dnů. Nevěděla jistě, zda se má s Hammondem večer setkat, ale nakonec se rozhodla, že ano. Naspat, co tím zamešká, bude moci, až se dostane zpátky do Států.

Ještě se utírala a už mířila do obývacího pokoje. Byla to velká místnost a na rozdíl od jejího pokoje, kde vládl trvalý nepořádek, byla perfektně uklizená. Nicméně jí neušlo, že působí spíše jako kancelář než jako obývací pokoj. Všechno zde bylo naprosto bez poskvrnky. Na stěnách byly vyvěšeny Hammondovy fotografie v uniformě z mnoha vojenských kvalifikačních kurzů spolu s osvědčeními, která za účast na nich obdržel. Dost zvláštní bylo, že zde zcela chyběly snímky přátel, rodiny a přítelkyň. Různé upomínkové předměty zdobily vrchní desku všech skříněk a poliček. Byly zde policejní helmy z Anglie, Německa, Francie a také několik ze Států. Většina knih se týkala hlavně vojenského práva, přestože zde bylo též dost děl zabývajících se literární kritikou, nějaká poezie a pár biografií spisovatelů.

Pokoj se jí nelíbil. Všechno bylo ‚jak se patří‘, ale chyběla zde útulnost a skutečná osobitost. Nebyla si jistá, jestli chyba tkvěla v Hammondovi či v armádě. Zde se ocitla ve společnosti lidí, kteří se, jak se zdálo, stále stěhovali a kteří byli nuceni žít své životy v neustálém očekávání toho, že budou každou chvíli vysláni někam jinam. Vrátila se zpět do ložnice, aby se oblékla.

Když Sam vysadila Wyn u ní doma, vydala se na cestu do svého venkovského domu. Než Wyn vystoupila, Sam doufala, že uvidí maminku, ale ta dnes trávila své pravidelné odpoledne v denním stacionáři pro staré lidi a Wyn se na těch pár hodin volna vždy těšila. Sam oznámila, že si na zbytek dne bere volno, a byla rozhodnutá strávit většinu z toho času na zahradě, aby dohnala všechnu práci, kterou za několik posledních týdnů zanedbala. Cítila se hrozně unavená, naprosto vysátá, a byla právě tak zralá zase po čase vysadit. Cestou domů se zastavila v místní cestovní kanceláři a vyzvedla si zde celý stoh příruček s nabídkami na dovolenou. Jediné, po čem právě teď toužila, bylo ležet na dece na klidné pláži v nějakém místě daleko od domova, s čtivým románem v ruce.

Když dorazila domů, odhodila příručky na sedací soupravu spolu s pomuchlanými novinami a s několika dopisy. Byla si vědoma toho, že dům potřebuje pořádně umýt a uklidit, ale když byla možnost vybrat si mezi zahradou a domem, zahrada to vždycky vyhrála. Již před časem dala inzerát, že hledá někoho na úklid, ale dosud marně čekala na nějakou odezvu. Na domě milovala to, že stál na samotě, ale zdálo se, že právě tato jeho vlastnost, z hlediska možnosti najít si tu zaměstnání, lidi odrazovala.

Převlékla se do pracovního, nazula si holinky a vyšla do zahrady. Právě když zamířila ke kůlně, zaslechla povědomý zvuk kol auta na štěrkované příjezdové cestě. V prvé chvíli pocítila silné podráždění a jenom doufala, že nepůjde o nic naléhavého. Obešla roh domu, a když se ocitla poblíž domovních dveří, spatřila před nimi stát vrchní inspektorku Harrietu Farmerovou.

„Inspektorko, kde se tu berete?“

„Doktorko Ryanová, doufám, že vám nevadí, že vás takhle přepadám. Potřebovala bych si s vámi chvilku promluvit.“

Již v okamžiku, kdy se k ní Farmerová obrátila, povšimla si Sam změny, která se s ní stala. Vlasy již neměla pevně stažené dozadu kolem hlavy, ale rozpuštěné jí splývaly na ramena jen lehce přidržované černou páskou. Tmavé šaty připomínající uniformu a usedle působící pár bot byly také ty tam a jejich místo zaujaly půvabné letní šaty a sandály. Zdálo se, že má v obličeji pokojnější a vyrovnanější výraz.

Sam byla zmatená. „Dáte si kávu?“

Farmerová přikývla a následovala Sam dozadu kolem domu.

Na krytý vstup do zahrady přinesla Sam dva šálky kávy. Zastihla Farmerovou, právě když obdivovala obzvláště pěkný trs otočníku a přivoněla si k němu.

Sam postavila šálky na stůl. „Jsou moc pěkné, viďte?“

„To tedy jsou. Vždycky jsem toužila po tom mít velkou zahradu.“

„A co máte teď?“

„Zelenohnědou poštovní známku. Je to velmi praktické a velmi neživé.“ Sam zadumaně přikývla a uvažovala o tom, kdy Farmerová přejde k věci.

To přišlo hned v zápětí. „Odešla jsem na vlastní žádost z místa – tedy vlastně do důchodu – ze zdravotních důvodů.“

Sam to ohromilo. Ani ne tak proto, že Farmerová odcházela z policejního sboru, i když ten, jak si uvědomovala, znamenal pro ni celý život, ale spíše ono – proč. Co měly znamenat ty zdravotní důvody? Vždyť přece vždycky vypadala jako zosobněné zdraví.

Farmerová byla stejně otevřená, i co se týkalo příčiny. „Našli mi nádor, rakovinu prsu.“

„A jak dlouho o tom již víte?“

„Jen chvilku. Našli ho před pár týdny.“

„A jaká je prognóza?“

„Budou mi muset prs vzít a potom mi nejspíš nasadí radioterapii. Přišla jsem na to brzy, takže vyhlídky jsou dost optimistické.“

„To byl ten důvod, proč jste zmizela, jako když se nad vámi slehne zem?“

Farmerová přitakala. „Byla jsem z toho vyděšená víc, než jsem si vůbec uvědomovala. Když jsem to zjistila… já nevím… bylo to, jako kdybych se ocitla mimo čas.“

„Když jsou ty vyhlídky příznivé, proč odcházíte? Uvidíte, že rekonvalescence po operaci bude velmi rychlá. Zvyknout si na to psychicky, to bude větší problém, ale vy nejste žádný slaboch. Jsem si jistá, že se dostanete do normálního stavu celkem brzo.“

„Ne, nedostanu. Nikdy už nebudu stejná jako předtím. Nemá to co dělat s tím, že nebudu fyzicky dokonalá – s tím se dokážu vyrovnat. Ale ten šok, který jsem zažila, když jsem si uvědomila, že jsem smrtelná, že čas, který mi ještě zbývá tady na Zemi, není bez konce. Je to docela zvláštní, co s člověkem dokáže udělat závan andělských křídel, nezdá se vám?“

Sam zůstávala zticha. Farmerová se chtěla vymluvit a z nějakého důvodu si jako naslouchající vybrala Sam, která to vnímala jako poctu.

„Vy víte, že jsem šla k policii v otcových šlépějích. V té době se zdálo, že je to ta jediná správná věc. Rovnoprávnost žen a všechny tyhle věci. Mám takový dojem, že mě tenkrát zachvátila ta vlna nového radikalismu. Vždyť víte, ženy se měly postarat samy sobě o kariéru, pustit se do křížku s muži, držet s nimi krok.“

Sam to všechno znala až příliš dobře.

„Víte, co jsem tehdy ale opravdu chtěla?“

Sam zavrtěla němě hlavou.

„Mít velkou rodinu, pořádnou zahradu a huňatýho psa. Ale nemohla jsem, protože to nebylo to, co se ode mě očekávalo. Dívali by se na mne svrchu. Trávíme své životy tím, že děláme věci, které jiným lidem přinášejí pocit štěstí. A tak jsem se rvala, jak to jen šlo, abych se dostala na vrchol té ohmatané tyče, a pak jsem žasla, proč vlastně.“

„Harrieto, vedla jste si moc dobře. Neexistuje nic, za co byste se musela stydět.“

„Já se také nestydím, jenom mám pocit, že jsem žila svůj život tak, aby z toho měli užitek jiní. Po celé roky se ti, co se tak zvaně bijí za práva žen, koukali skrz prsty na ženy, které se rozhodly pro roli mámy a manželky, a dávali jim pociťovat, že jsou lidmi druhé kategorie. Ale co je na takovém rozhodnutí špatného? Je to právě tak významná role, jakou by měly při jakékoli jiné kariéře, kterou si mohly zvolit.“

Sam pociťovala velmi často podobné napětí, ale pro tentokrát to nechala být. „Co hodláte dělat, až bude po operaci?“

„Cestovat.“

„Sama?“

„Ne, mám jednoho přítele, Erica. Věřila byste tomu, že většinu víkendů spolu vyrážíme na túry? Je starší než já, vlastně je to přítel mého otce, ale vycházíme spolu dobře a máme plno společných zájmů. Mohla bych dopadnout hůř.“

„Vypadá to na svatbu?“

„Těžko říct. Ale proč ne, kdyby to bylo to, co bychom oba rádi udělali. Celých posledních dvacet let jsem se nepohnula z místa.“

„Takže dálky zavolaly.“

Farmerová se usmála. „Ano, dalo by se to tak říci.“

„Jste si jistá tím, že se rozhodujete správně?“ Byla to vlastně jen řečnická otázka, ale Sam měla pocit, že by se měla zeptat.

„Ještě nikdy v životě jsem si nebyla ničím tak jistá jako tímhle.“

Farmerové přesvědčení bylo takřka hmatatelné a Sam zcela přesvědčilo. Po kratičkou chvíli zapochybovala i o své vlastní životní volbě, ale urychleně ty myšlenky vyhnala z hlavy. Každý žije svůj vlastní individuální život rozdílně a nachází štěstí v odlišných věcech, pomyslela si.

„Říká se, že věci přicházejí ve trojicích, viďte?“

Farmerová na ni tázavě hleděla.

„Vy už jste v tomhle týdnu třetí člověk z mých známých, který někam odjíždí.“

„A kdo byli ti ostatní dva?“

„Jeden starý přítel Liam – ten jel do Austrálie, můj synovec Ricky jel na cestu kolem světa a teď do toho vy.“

„Když na někoho z nich narazím, dám vám vědět.“

Sam se usmála. „Myslím, že mně budete chybět.“

„Se mnou jste alespoň věděla, co můžete čekat, že je to tak?“

„No, něco na ten způsob. Kdo to od vás přebírá?“

„Ještě se čeká na konečné rozhodnutí. Bude to takové to typické postupování přes mrtvoly. Jisté je to, že pro tuhle chvíli to bude vrchní inspektor Paul Reid.“

„Jaký je?“

„Rozhodně ne tak chytrý, jak si myslí. Kariérista, nafoukaný až hrůza, ale výsledky dost žalostné. A zasahování do případu má ještě míň rád než jsem měla já, takže si dejte pozor.“

Sam si uvědomovala, že jde o přátelskou radu, a tak kývla hlavou, že to oceňuje.

„Bylo mi to líto, když jsem se dozvěděla to o Tomovi a o vás. Myslím si, že byste se k sobě hodili.“

Sam pokrčila rameny. „Tak už to v životě chodí.“

Farmerová se začala chovat zase odměřeně, jako kdyby se chystala Sam vyslýchat v nějakém vážném kriminálním případě. „V době, když jsem měla na starosti nějaký případ ještě já, tolerovala jsem vaše zasahování do vyšetřování, protože jste zatraceně dobrá, a uvědomovala jsem si, že jsme svým způsobem spřízněné duše. Ale být nejlepší není tak důležité jako žít podle svého. Sam, neudělejte ty samé chyby, kterých jsem se dopustila já. Když sundávali mou jmenovku ze dveří kanceláře, bylo najednou po všem. Pro sbor, kterému jsem zasvětila celý svůj život, jsem začala být nějaká ženská patřící do minulosti, na kterou je nejlepší zapomenout a která je trochu k smíchu. Je toho opravdu hodně, co budu muset dohánět.“

Sam nikdy dosud nezažila Farmerovou v takovém rozpoložení a pochybovala, že se jí to kdy ještě poštěstí. Co ji však opravdu vyvedlo z míry, bylo to, že Farmerová vyslovila nahlas myšlenky, kterým se již po nějaký čas sama vyhýbala.

Solheimová si dávala s oblíkáním dost načas. Chtěla se ujistit, že vypadá, jak nejlépe umí, a že na ní nic nevyvolává ten dojem ‚právě vstala z postele‘, kterého by si Doyle mohl všimnout. Když se již otočila k odchodu, padl jí pohled na postel. Zřetelně nesla známky toho, co se zde dělo v noci. Pokrývky byly rozházené kolem dokola a z prostěradel zbyla zmuchlaná hmota uprostřed lůžka. Za normálních okolností by nechala věci tak, jak jsou, ale všechno ostatní v Hammondově vojenském bytě bylo jako z cukru, takže cítila povinnost uvést věci alespoň napohled opět do pořádku. To nejmenší, co pro to mohla udělal, bylo ustlat.

Když přetahovala rohy spodního prostěradla pod matraci, narazila rukou na něco tvrdého, na roh knihy. Vytáhla ji ven a prohlédla si obálku. Byl to Konec civilizace od Aldouse Huxleye. Tu knihu dobře znala. Proč ji měl Hammond ve své ložnici, divila se, a proč propána měl pocit, že ji musí mít schovanou pod matrací? Hammond určitě patřil k lidem, kteří mají pro všechno, co dělají, velmi dobrý důvod, takže tohle pro něj muselo být velmi důležité.

Letmo prolistovala stránky a nic neobjevila. Otočila knihu hřbetem vzhůru a protřepala ji. Podlouhlý proužek bílého papíru z poznámkového bloku se zvolna snášel k zemi. Byl zpola skrytý mezi stránkami knihy, zřejmě šlo o jakousi záložku. Sebrala papír ze země a chystala se ho zasunout zpátky do knihy, když vtom si povšimla, že je u horního okraje inkoustem napsaný symbol SI. Solheimová na něj zůstala zírat, nepříjemně překvapená. Vypadalo to sice, že nejde o nic jiného než o pouhý bezmyšlenkovitě nakreslený znak, ale pohled na něj ji zneklidňoval. Moc ráda by v tu chvíli věděla, která stránka či partie byla papírem založená. Mohlo tohle být základem pro podezření? Měla by pátrat dál pro případ, že by zde mohlo být něco dalšího? Odložila knihu na desku nočního stolku a usilovně přemýšlela.

Když Hammond dorazil do své kanceláře, byla tam již jeho sekretářka seržantka Grovesová. Při jeho příchodu povstala a salutovala mu v ústrety.

„Přišly nějaké zprávy, Jenny?“ Pověsil si brigadýrku na věšák za dveřmi a zkontroloval, zda má uniformu v dokonalém pořádku.

„Ne, pane. Je tady nějaká pošta, ale všechno běžná agenda. Pár podpisů a mělo by to být vyřízeno.“

Již dříve položila patřičné dokumenty na Hammondův stůl, připravená je sebrat, až je podepíše. Přešel k desce stolu, pátraje v náprsní kapse po peru. K svému překvapení ho nenašel. Přelétl očima desku stolu, ale ani tam nebylo.

„Jenny, neviděla jste moje pero?“

„Ne, pane. Dnes ráno ne.“

Hammond se v duchu probíral včerejším dnem a uvědomil si, že pero nechal ležet na desce nočního stolku, když dokončil obsáhlou zprávu o smrti Westové a Strachana.

„Můžete si půjčit moje, pane,“ nabízela se Grovesová.

Hammond jí byl za tu nabídku vděčný, ale na svém peru si obzvláště zakládal. Zanechal mu ho jeho otec a byla to jediná věc z těch, jež zdědil, kterou měl opravdu rád.

„Ne, díky, Jenny, už vím, kde ho mám. Mám ho u sebe. Zajdu tam pro něj. Zabere to jen pár minut.“

Nasadil si čepici, upravoval si její sklon, dokud nebyl spokojen s jeho úhlem, pak vyšel z kanceláře a dal se cestou zpět přes základnu ke svému bytu.

Solheimová pomalu a metodicky prohledávala místnosti, jež obýval Hammond, dbajíc pečlivě na to, aby vše uložila zpátky na své místo. Tu poslední věc, o kterou stála, bylo vzbudit Hammondovo podezření, obzvlášť v tom případě, kdyby se mýlila. Při pátrání se striktně držela metodiky doporučované pro agenty FBI. Federálka měla svůj vlastní ustálený postup pro to, jak dělat cokoli. Od pátrání ve věcech podezřelého až po sledování všech jeho aktivit. Solheimová si byla vědoma toho, že se tím někteří agenti neřídí, ale to nebyl její případ. Ačkoliv předepsaný postup pátrání byl pomalý, byl velmi metodický a obvykle i úspěšný. Tomu, jak při tom uvažovat a jak si počínat, se vyučovalo a metoda byla vylepšována po celá léta. Solheimová si rozhodně nemyslela, že je lepší než instruktoři, kteří využívali pomoci a rad stovek velmi zkušených federálních agentů.

Do této chvíle však nenalezla nic, kromě hlášení na Hammondově pracovním stole, popisující činnost britské policie až do dnešního dne. Bylo napsáno úsporným diplomatickým jazykem a oceňovalo úsilí policie, ale v závěru se psalo, že navzdory jejímu úsilí nedokázali dosud nikoho zalknout, ani neidentifikovali někoho, kdo by byl silně podezřelý. Narazila na obdobná hlášení u nich na federálce a potěšilo ji, že nejsou jediní, kdo zneužívají policii jako výmluvu pro vlastní selhání.

Když bylo její pátrání neúspěšné v obývacím pokoji, pokusila se něco objevit v koupelně. Prohledala skříňku nad umyvadlem, vzala do ruky a prozkoumala každý předmět v ní a potom ho položila na původní místo. Nic.

Takže zbývala již jen ložnice. Nábytku zde mnoho nebylo, ale ten, co zde byl, pečlivě prohledala. Kromě několika novin byl noční stolek prázdný. Prohlédla si lampu stojící na něm, věnujíc pozornost spodní straně základové desky a prsty prohmatávajíc vnitřní stranu stínidla. Opět bez výsledku. Pak z poměrně elegantního pera, ležícího na desce nočního stolku, odšroubovala jeho vrchní část a prohlédla si její vnitřek, aby zjistila, zda není něco ukryto uvnitř. Ne, zela prázdnotou. Našroubovala krytku zpět a položila pero na noční stolek vedle svazku Konce civilizace.

Zbývalo ještě nějaké místo, kde by dosud nehledala? Ne, žádné, o kterém by věděla. Náhle zaslechla, jak se otevřely dveře. Zřejmě přišel Hammond.

Zasunula papírovou záložku zpět mezi stránky, spěšně vsunula knihu pod matraci a uhladila prostěradlo kolem. Pak teprve přešla do obývacího pokoje.

Hammond vypadal překvapený, že ji tady ještě vidí. „Ještě stále zde?“

„Právě jsem se chystala. Než se setkám s Doylem, musela jsem se přesvědčit, že nevypadám ‚jak po boji‘.“

Hammond se potěšené usmál. Vzal ji do náručí a pokoušel se ji políbit. Ale Solheimová se odtáhla.

„Líčení mi zabralo celou věčnost, abych k něčemu vypadala. S tím, abys mi nadělal nějaké šmouhy, budeš muset počkat do večera.“

Hammondova tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Alespoň je tady něco, na co se můžu těšit.“

Solheimová se rozhodla, že teď je ta pravá chvíle, aby se opatrně pokusila zjistit to, co potřebovala. Nyní, když se cítil uvolněný a v bezpečí. Byl to starý trik, ale nebyl důvod, proč by neměl zabrat. Potřebovala se dozvědět, jak velký význam to má, že našla tu knihu.

Přešla k poličce s jeho knihami a přejela prsty po jejich hřbetech. „Co děláš, když jsi sám?“

„Jsem sám dost zřídka.“

„Musíš mít nějaký čas jen pro sebe. Co děláš pak, když jsi sám se sebou?“

„Snažím se svému pokoji vyhnout, jak jen to jde. Je to tady hrozně opuštěné. Tedy alespoň po většinu času.“

Solheimová začala být netrpělivá. „Nemáš nikdy čas dívat se na televizi, číst si? Máš přece nějaké knihy.“

Zasmál se. „Anglickou televizi nemohu vystát, s výjimkou toho, když jde nějaká Agatha Christie anebo ten seriál s inspektorem Morsem. Dávám přednost muzice.“

„Ale také si čas od času něco přečteš, ne?“

„Většinou nějaká hlášení. A také musím neustále sledovat všechny nové vyhlášky a předpisy.“

Rozhodla se, že se bude muset zeptat přímo. „Myslím knihy, jaké rád čteš?“

„A proč je to tak důležité?“

„Já nevím, to jen tak. Říká se přece, řekni mi, co čteš a já ti povím, jaký jsi.“

Hammond přešel blíž ke knihovničce. „Nemám moc času, jedině, když mám dovolenou. Potom rád sáhnu po něčem, co mě nutí přemýšlet – nedokážu číst brak. Takže, co ti to o mně řeklo?“

„Nic moc navíc, co bych už nevěděla.“

Solheimová cítila, jak ztrácí půdu pod nohama. Nenapadalo ji žádné další vodítko, jak z něj dostat víc informací, aniž by se prozradila. Rozhodla se tedy o nic se nepokoušet do té doby, než vymyslí nějakou jinou strategii.

Hammond vzhlédl k hodinám na stěně. Bylo na nich 10.20. „Propána, taky se ti zdá, že čas letí, když se máš fajn?“ Pak začal očima bloudit po pokoji. „Co hledáš?“

Hammond odpověděl, aniž vzhlédl. „Své pero. Vím o tom, že jsem ho měl včera ráno, a teď…“

„Je na nočním stolku. Viděla jsem ho tam, když jsem se oblékala.“

„Díky.“ Přešel do ložnice a okamžitě si všiml, že je postel zastlaná. Potěšilo ho, že si našla čas to udělat, ale zároveň ho to zarazilo.

Sebral z desky stolku pero a vrátil se do obývacího pokoje. „Díky, že jsi ustlala, ale služba by to bývala udělala.“

„Podílela jsem se na tom ji rozházet, takže to bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat. No, mám takový dojem, že bych se měla asi poohlédnout po Doylovi. Uvidíme se večer.“ Přešla k Hammondovi a políbila jej na tvář. „Bude to u tebe nebo u mě?“

„U mě. Přinesu láhev něčeho dobrého.“

„Není potřeba, abys mě opíjel, ale neuškodí to. Měj se.“

Jakmile se dveře za ní zavřely, rozběhl se Hammond do ložnice a zašátral rukou pod matrací. Ke své úlevě nahmatal knihu tam, kde ji předtím nechal. Před chvílí zapochyboval o důvodech, které měla Solheimová pro své sexuální nadšení, a jeho sebevědomí zase začalo nabírat vrchu. Uvolnil se a listoval stránkami, aby našel záložku. Nebyla tam, kde být měla. Našel ji o dvacet stran dál, než kam ji předtím založil. Posadil se na postel a v pěstech pevně sevřel pokrývku. Udělal pořádnou chybu.

Tom Adams si četl Saminu zprávu pojednávající o značkách, které zanechala porážková elektrická pistole na prasečím krku. Šlo nepochybně o nový směr ve vyšetřování a s trochou štěstí z něj mohlo vypadnout pár nových jmen.

Ne, že by jich až doteď neměl až dost. Po nálezu Strachanova těla se vyšetřování co do objemu zdvojnásobilo. Tisk jim také dýchal na záda, volal po rozuzlení a šířil skryté narážky o neschopnosti. Velitel sboru vyplýtval na vyšetřování celý svůj již takhle dost napnutý rozpočet a zdálo se, že ani toto nebude stačit. Ještě další tři dny a nebudou jim zbývat vůbec žádné peníze na přesčasové hodiny a lidé budou muset pracovat s tím, že si později vyberou náhradní volno – přičemž se všichni hned zajímali o to, kdy si vlastně budou moci to náhradní volno vybrat.

V současné době se jednalo o to, jak rychle vyhodnotit co nejvíce nudných údajů a zastat největší možné množství práce, aby bylo možno přesvědčit tisk, alespoň na papíře, že se ve sboru dělá vše, co je v jeho silách. Již před tím padlo rozhodnutí vyslechnout každého, kdo se vyskytoval na základně v den vraždy a v den, který vraždě předcházel, a získat od něj prohlášení. Pak měli být všechny výpovědi zadány do počítače v naději, že některé z těch příběhů nebudou zapadat do celku a podezřelý se objeví sám od sebe. Byl to sice výstřel hodně naslepo, ale bylo to jediné, co měli v ruce.

Tom také požádal Doyla, aby mu dodal seznam leteckých základen ve Státech, u kterých byla nalezena těla dalších žen. Představa byla taková, že se porovná personální obsazení těchto základen s lidmi sloužícími v Leeminghallu v naději, že se objeví nějaké jméno, které se vyskytuje ve všech záznamech. Doyle Adamse ujistil, že FBI tohle již udělala a neobjevila vůbec nic, ale Tom to chtěl provést ve vlastní režii a Doyle s ním souhlasil. Také se znovu začalo s vyšetřováním dům od domu, tentokrát s naprosto novou sérií otázek. Také v tomto případě bude třeba odpovědi podrobit křížovému porovnání a zjistit, jestli něco nevyplave na povrch. Tohle byla ta nejhorší rutina a skutečně až k uzoufání nudná část detektivní práce, která se nikdy nedostane na obrazovky televizorů.

Právě když se Adams pohledem na nástěnku s rozepsanými službami snažil zapamatovat, na kdy na něj vychází příští volný den, dveře do velké kanceláře se zeširoka otevřely. Oči všech, kteří byli uvnitř místnosti, vzhlédly. Mezi zárubní dveří se na malou chvíli zastavil, jako v rámu obrazu, vrchní inspektor Paul Reid. Očima si měřil každého v místnosti, jako by se pokoušel odhadnout u každého z nich, jaké pro něj představuje skryté ohrožení. Teprve pak se sebejistě vydal na pochod přes místnost směrem k bývalé kanceláři Farmerové. V patách mu kráčela elegantní, dobře oblečená třicátnice.

Adams znal Reida již z dřívějška a stejně tak jako zbytek kriminálky v hrabství Cambridge si o něm myslel, že je to neschopný člověk první kategorie. V oddělení panovala všeobecná shoda v tom, že jeho jmenování bylo spíš spojeno se zednářskou lóží, jejímž byl členem, než s jeho schopnostmi jako policejního důstojníka. Tu ženu Adams neznal, ale odhadoval, že je to inspektorka Sára Holmesová, která dorazila do Cambridge brzy po Reidovi. Zcela zjevně spolupracovali již po léta a říkalo se o nich, že ona je jeho milenkou, přestože si Reid dával velký pozor a nebyl pro to žádný důkaz. Zřejmě šlo jen o klepy a jedovaté poznámky.

Stůl Farmerové byl již dříve vyklizen a ze dveří kanceláře zmizela její jmenovka. Vypadalo to, jako by přes noc přestala vrchní inspektorka Farmerová existovat. Její předčasný odchod do penze zapůsobil na všechny kolem jako blesk z čistého nebe. Tom se dříve domníval, že k ní má blízko, ale neřekla mu ani slovo. Všechno to nechali na vrchním komisaři z divize, aby jim to oznámil. Ten však neměl v sobě ani tu nejzákladnější míru zdvořilosti, aby jim to oznámil ústně, ale jen nechal zkrátka kolovat stručný oběžník: ‚Vrchní inspektorka Harrieta Farmerová si zažádala o předčasný odchod z policejního sboru do důchodu. Od pondělka ji nahradí ve funkci vrchní inspektor Reid.‘

Adams se jí pokoušel zavolat, ale jediné, s kým měl tu čest, byl její záznamník. Zanechal na něm několik zpráv, ale ona mu zpět nezavolala.

Navštívit ji doma se ukázalo podobně bezvýsledné. Buď nebyla doma, nebo nereagovala na zvonek od domovních dveří. Co za tím vším mohlo k ďasu být? Jak z toho všeho byl otrávený, přitlačil tužkou příliš zprudka na papír, po němž bezmyšlenkovitě čmáral, a zlomil tuhu.

Ten zvuk přilákal pozornost seržanta Chalky Whitea, který se zadíval na Adamse přes stůl. „Máte představu, co se bude dít dál, pane?“

Adams zavrtěl hlavou. „Nemám nejmenší tušení.“

Reid se ozval ze své kanceláře: „Tome, prosím vás, mohl bych si s vámi promluvit?“

Když Adams procházel kolem Whitea do Reidovy kanceláře, Chalky se na něj úkosem zadíval. Bylo mu jasné, čeho se to bude týkat. Reid si přál mít svého vlastního zástupce, a tím rozhodně Tom nebude.

Reid pronesl: „Tome, dovolte, abych vás představil inspektorce Sáře Holmesové. Připojí se k týmu počínaje dneškem.“

Sára si s Adamsem potřásla rukou. Adams si pomyslel, že je to ženská s tvrdým výrazem v obličeji a s takovým osobním kouzlem, který má had právě před tím, než vás uštkne. Ona i Reid se k sobě moc dobře hodili.

Reid pokynul Tomovi rukou, aby se posadil. Na nějakou jemnost si příliš nepotrpěl. „Tome, jak víte, přebírám dneškem počínaje vyšetřování případu Westová a jak už to tak bývá, obávám se, že nové koště zkrátka dobře mete.“

Adams se přímo zeptal: „Takže jsem tu navíc?“

„Správně. Není v tom nic osobního, ale chci mít kolem sebe své vlastní lidi a vy jste byl příliš spojený s Farmerovou. Vůbec to neberte tak, že tím nějak reaguji na vás nebo na vaši způsobilost, je to zkrátka jen cesta, jak se věci vyvinuly.“

„Takže co se bude dít teď?“

„Zařídil jsem pro vás, že budete pracovat v Jižní divizi. Převezmete to po starém Sidu Reidovi. Už má svých třicet let skoro odsloužených a rozhodl se, že rozjede svou vlastní bezpečnostní firmu. Takže nám pomáhej pámbu. Myslím si, že se na to místo dobře hodíte. Práce u Jižní divize je tvrdá, ale zaslouží si chlapy vašeho formátu.“

Adamsovi se vybavila slova instruktora, který ho přijímal kdysi do služby: ‚Když dokážete přežít Jižní divizi, přežijete již všechno. To je to místo, kam se odkládají všechny trosky z policejního sboru, lidé, kteří se nepřizpůsobili systému, vyvedli z míry své šéfy, nebo zkrátka zatkli tu nesprávnou osobu v nevhodnou dobu. Jestliže existuje něco jako prdel světa, pak je to tady.‘

Adams také znal Sida Reida. Sid zkrátka vyskočil právě včas, aby ho přece jen nakonec ještě nevyhodili. Byl tak pokřivený, že ani obrázky na stěně nad ním nevisely rovně. Tak už to ale u téhle divize chodilo. Adamsovi bylo jasné, že bude muset udělat první poslední, aby se odtamtud dostal, jak nejdříve to bude možné. Paul Reid neměl Farmerovou nikdy v lásce a také nikoho, kdo s ní byl jakkoli ve spojení, takže on, Adams, byl předurčený k tomu, aby byl na seznamu vyhozených hned první na řadě.

Reid pokračoval: „Takže když uvedete inspektorku Holmesovou do problému – a uvážím-li, jakého pokroku se v tomto případu za vrchní inspektorky Farmerové docílilo, nemělo by to zabrat moc času – mám za to, že vás nebudeme déle zdržovat.“

Pak se na Adamse s očekáváním v tváři zadíval. Tom pochopil, co se od něj očekává, a beze slova se vrátil do vedlejší místnosti k ostatním členům vyšetřovacího týmu. Měl větší vztek, než jaký kdy pamatoval, ale zařekl se, že to nedá najevo. Přinejmenším tak mohl připravit Reida o tohle malé uspokojení.

Praštil sebou na židli a dal seržantu Whitovi výmluvné znamení palcem obráceným dolů. „Je to Jih, pane?“ Adams přikývl. „Nebudete jediný, pane.“

Ještě když mluvil, ozvalo se Reidovo volání: „Seržante White, máte chvilku?“

Teď byl na řadě zase Tom. „Takže se za týden uvidíme?“ White přikývl a vydal se na cestu do kanceláře ne nepodoben francouzskému šlechtici kráčejícímu pod gilotinu.

Sam byla na zahradě, když zazvonil telefon. Chvíli se nemohla rozhodnout, zda ho má zvednout či ne. Vždyť to ale může být něco opravdu důležitého a ne jen Jeanino upozornění na to, že má další případ u soudu nebo přednášku na koleji, na které měla být. S povzdechem vešla do domu, skopla z nohou holinky a na kuchyňský stůl položila rukavice, jež používala při práci na zahradě.

„Doktorka Ryanová.“ Do telefonu se vždy hlásila formálně, pro případ, že by šlo o pracovní záležitost. V tomto případě tomu tak nebylo. Byla to Wyn, která nepřestávala křičet. „Sam, přijeď rychle, přijeď rychle!“

Sam začala být okamžitě vyplašená a chtěla vědět: „Co se děje? Co se přihodilo? Něco s Rickym?“

Odpověď byla stručná a zněla takřka hystericky. „Je to máma. Umírá, Sam, ona umírá.“

Sam se ze všech sil snažila zůstat klidná. „Kde jsi, Wyn?“

„V nemocnici v ulici Park. Přijeď prosím tě rychle. Dřív, než bude pozdě.“

„Na jakém jsi oddělení?“

„Na pohotovosti.“

„Zůstaň, kde jsi. Budu tam, jak to nejdřív stihnu.“ Sam položila telefon, vklouzla do bot a popadla klíče od auta – které pro tentokrát našla mimořádně na první pokus. Byla v pokušení zavolat na oddělení pohotovosti, zjistit, co se vlastně děje, ale rozmyslela si to. Měla by se tam spíš rychle dostat, než čekat, až někdo z personálu zavolá toho patřičného doktora k telefonu. Rozběhla se ven k autu.

Provoz na silnicích i světelné semafory braly na Sam ohledy, a tak se dostala do nemocnice poměrně rychle. Zaparkovala na jednom z míst vyhrazených lékařům a pospíchala na oddělení pohotovosti. Po Wyn nebylo ani vidu, a tak požádala v recepci, aby ji nasměrovaly k pokoji, kde ležela maminka.

Hned jak otevřela dveře pokoje, uslyšela Wyniny vzlyky a uvědomila si, že přišla příliš pozdě. Přešla k posteli a odhrnula závěs. Wyn se skláněla nad mrtvým maminčiným tělem a hořce plakala, zatímco ošetřovatelka se ji snažila upokojit.

Když Sam vešla, pozvedla k ní Wyn uslzené oči. „Přišla jsi pozdě. Už odešla, už je pryč.“

Sam pohlédla na ošetřovatelku, aby zprávu potvrdila, a ta přikývla. Sam se podívala na maminku; tvář měla klidnou tak, jak u ní již celé roky neviděla, a ulpěl na ní výraz skutečného smíření. Sam vzala Wyn za ruku a pevně ji tiskla ve své, zatímco druhou rukou hladila maminčiny řídké bílé vlasy. Mátlo ji a trápilo, že nejen nedokáže, ale ani že nepociťuje touhu vyplakat se.

Kapitola 9

Wyn se dala znovu do pláče. Sam stála vedle sestry a rukou ji držela kolem ramen, když rakev s ostatky jejich matky pomalu mizela za zástěnou z nařasených žlutých sametových závěsů a kněz pronesl několik slov na závěr obřadu. Takřka vzápětí už byly obě odváděny ven z kaple zadními dveřmi do zářivého světla venku, které je náhle udeřilo do očí, a do chladivého čerstvého vzduchu.

Sam to tak trochu připadalo, jako kdyby byly právě vypuštěny z běžícího dopravního pásu. Když před chvílí dorazila na maminčin pohřeb, ten předcházející právě končil, a nyní, když opouštěly kapli, byl už nachystaný začátek dalšího.

Pohřeb byl prostý obřad jen s několika pozůstalými. Většina matčiných přátel a blízkých příbuzných byla již mrtvá nebo byli právě tak sešlí jako bývala ona anebo žili dosud v Irsku. Wyn dala zprávu o úmrtí do belfastských novin Herald, Post a Telegraph, což mělo za následek množství kondolenčních dopisů a telegramů. Sestry byly dojaté, když zjistily, že některé z těch kondolencí byly od lidí, o kterých léta neslyšely, kteří si však na ně vzpomněli a udělali si čas na to, aby jim vyjádřili soustrast.

Rozhodly se, že o tom neřeknou Rickymu. Měl k babičce blízký vztah a bylo by mu líto, že nemůže být na jejím pohřbu, a přerušení jeho cesty a náklady s vynuceným návratem by mohly způsobit konec všem jeho cestovním plánům. Bude-li chtít, bude mít možnost jí dát své sbohem, až se vrátí. Wyn i Sam se shodly na tom, že se maminčin popel vrátí zpět do Belfastu a bude uložen tam, kde spočíval i popel jejich otce. Tak si to maminka vždycky přála a zdálo se jenom správné, aby oba jejich rodiče našli místo odpočinku ve své vlasti. Shodly se i na tom, že to Rickymu usnadní tím, že počkají, až se vrátí, a vydají se na tu smutnou malou pouť všichni společně.

Wyn si osušila oči a začetla se do kartiček na věncích a kyticích, které lidé jejich matce poslali. Sam zatím pozorovala tmavý kouř, který začal vystupovat z vysokého komína krematoria, a snažila se nemyslet na to, co to znamená.

Byla vděčná, když do jejích myšlenek pronikl hlas Toma Adamse. „Je mi to opravdu moc líto, Sam.“

Obejmul ji oběma rukama a přitiskl ji k sobě. Navzdory tomu, co se mezi nimi událo, přišlo jí přirozené, že to udělal, a byla ráda, že tady je. Přesto se nedokázala ubránit údivu, že si mohl udělat čas a uvolnil se z práce, aby sem mohl přijít.

Zdálo se, že se celá východní Anglie hemží policií, jak se vyšetřování rozšiřovalo stále dál i do těch nejzapadlejších oblastí regionu. Ačkoliv události spojené s vraždou už nyní zdaleka nezaplňovaly titulní stránky celonárodních novin, u těch místních tam byly stále a Sam si byla dobře vědoma toho, že je policie pod obrovským tlakem, aby přišla co nejdříve s nějakým zatčením. Navzdory veškerému jejich úsilí se však zdálo, že nejsou o nic blíže vyřešení případu, než byli onu noc, kdy byla zavražděna Mary Westová. Tom musí být jistě v práci ve dne v noci.

Jako kdyby četl její myšlenky, uvolnil své objetí. Uchopil ji za ruku a shlédl na ni ze své výšky. „Budu muset jít. Pokud mě budeš potřebovat, víš, kde mě hledat.“

„Na oddělení?“

Nemyslel si, že toto je právě to nejpříhodnější místo a nejvhodnější okamžik, aby jí sdělil, že byl stažen z vyšetřování, a tak jen řekl: „Zkus to domů. Číslo mám pořád stejné.“

Sam kývla, že rozumí. Políbil ji na tvář a vydal se zpátky k autu.

Už když odcházel, připojila se k ní Wyn. „Mám takový dojem, že jsi udělala chybu.“

Sam pozorovala, jak Tomův vůz mizí mezi stromy, a pocítila bolest ze zmarněného života, lásky a příležitostí.

Když se Sam vrátila domů z pohřbu, zaplavila ji vlna nevole, když tu našla Catherine Solheimovou, jak tam na ni čeká. Její velký Jeep Cherokee byl zaparkován právě tam, kde obvykle parkovala se svým autem i Sam, právě před domovními dveřmi. Sam si zhluboka vzdychla. Doufala, že bude mít pár hodin jen pro sebe, aby si zavzpomínala a popřemýšlela a nakonec nalezla odpověď na to, proč od smrti své matky neuronila ještě ani jedinou slzu. Stále se tím v duchu trápila a soustavné sebezpytování způsobovalo, že maminčinu smrt nesla stále hůře.

Sam ještě ani nevystoupila z vozu, když k ní Solheimová přistoupila. „Moc vám to sluší,“ řekla, oceňujíc tak Saminy střídmé tmavé šaty s krátkými rukávy. „Nějaká zvláštní událost?“

„Pohřeb matky. Mám za to, že je to celkem mimořádné.“

Solheimová z rozpaků zrudla. Instinkt jí velel nasednout do auta a vrátit se na základnu, ale Sam byla jediná osoba, ke které měla důvěru, a bylo pro ni důležité si s ní promluvit, a to i v takto pro ni obtížné době.

„To je mi líto. Nevěděla jsem o tom a nechtěla jsem se vás dotknout.“

Sam hleděla na Solheimovou s kamennou tváří a bez nejmenšího náznaku, že by její omluvu přijala. Pak se vydala k domovním dveřím. Solheimová jí byla vytrvale v patách.

„Je mi jasné, že tohle není vhodný okamžik, ale potřebuji si s někým promluvit, a abych byla upřímná, vy jste jediná, kdo mě napadá, že by to mohl být.“

„Má nějaký význam to, že s vámi není Doyle?“

Solheimová přikývla. Sam rezignovala a otevřela dveře. Stále ještě nebyla v příliš smířlivé náladě, ale na druhou stranu byla nyní dostatečně probuzena její zvědavost a ona si chtěla poslechnout, s čím se jí asi Solheimová potřebuje svěřit.

Když pozvala Solheimovou dál, neodpustila si poznámku: „Doufám, že to nezabere moc času.“

„Ne, to nezabere.“

Zatímco se Sam šla nahoru převléci, Solheimová se pohodlně usadila v obývacím pokoji. Místo vypadalo právě tak, jak by očekávala v případě starého anglického domu. Stářím dýšící nízké dubové trámy, velké otevřené ohniště krbu a malá okna a nízké dveře. Jediná věc, která se zdála být nepatřičná, byl nepořádek. Papíry a knihy se povalovaly na podlaze a zdálo se, že na každém opěradle či desce stolů a stolků ležel nějaký šálek s nedopitou kávou nebo čajem. Sam je možná perfekcionistka v pitevně, pomyslela si Solheimová, ale ve vedení domácnosti má k dokonalosti zjevně daleko.

Najednou se odkudsi vynořil velký mourovatý kocour, skočil Solheimové do klína a začal se tam pohodlně usazovat. Zrovna se chystala ho shodit dolů v marném pokusu ochránit svůj tmavý kostým před jeho drápy a pelichajícími chlupy, když se vrátila Sam.

„Jmenuje se Shaw po George Bernardovi.“

Solheimová nepříliš nadšeně přikývla a učinila pokus Shawa pohladit. Sam však neušlo, že tím není pranic nadšená, a tak ho zdvihla z jejího klína.

„Je to moc milý kocour, ale je to chlupáč. Zničil by vám šaty, kdybyste si nedala pozor. Vyhodím ho ven.“

Odnášela kocoura v náručí přes kuchyň a nechala ho vyběhnout vzadu do zahrady. Když se vrátila zpátky do obývacího pokoje, Solheimová právě vstávala a zuřivě si čistila rukou sukni a sako, ale moc úspěšná při tom nebyla.

Sam jí podala kartáč na šaty a řekla ironicky: „Každý kontakt zanechává stopu. Zkuste to tímhle. Obvykle to s tím jde.“

Po několika tazích kartáčem se Solheimová znovu posadila. Sam si nalila velkou sklenici brandy. Pozvedla tázavě sklenici, ale Solheimová zavrtěla odmítavě hlavou. Sam si dala pořádný lok, aby se jí zvedla nálada, zabořila se do čalouněné pohovky naproti své návštěvnici, zdvihla kolena do výše a opřela si o ně bradu.

„Takhle by mi už mělo být dobře,“ řekla.

Solheimová zapátrala ve své tašce a vytáhla odtud kousek papíru, který rozložila a podala ho Sam.

„To jsem zvědavá, jestli jste něco takového už někdy viděla.“

Sam si od ní papír vzala a začetla se do něj. První část byla latinsky: ‚Si monumentům requiris, circumspice‘. Význam toho znala: ‚Budeš-li pátrat po Jeho památníku, rozhlédni se kolem‘. Četla dál: ‚Najedl jsem se civilizace. Otrávila mne, pošpinila mne. A pak najedl jsem se své vlastní špatnosti‘. Zápis byl podepsán ‚John Savage-Divoch‘.

Sam řekla zamyšleně: „John Savage je postava z Huxleyho románu Konec civilizace a mám takový dojem, že oba citáty pocházejí také odtamtud – ačkoliv původní verze toho prvého je nad severními chrámovými dveřmi katedrály svatého Pavla.“

Solheimová chápavě pokývla hlavou.

„Proč mi to ale vlastně ukazujete?“

„Různé úryvky z téže knihy byly nalezeny na všech místech, kde došlo k vraždám, a všechny byly podepsány ‚John Savage‘. Až na tu poslední.“

„To je to Doylovo velké tajemství?“

Solheimová znovu přikývla. „Víte, myslím si, že to tam bylo, ale bylo to utrženo, než to mohly vyšetřovací orgány objevit.“

Několik kousků skládanky začalo do sebe zapadat. Sam řekla zamyšleně: „Máte na mysli útržek papíru, který jsem našla zachycený na hřebíku?“

„Ano. Jak už jste na to upozornila, víme podle stop po rozstříknuté krvi, že tam něco bylo ještě před tím, než byla Westová zavražděna, ale zmizelo to v době, než jste se vy s policií dostavila na místo.“

„Takže, co si o tom myslíte vy?“

„Tedy, protože náš vrah to nemohl strhnout, přivádí mě to k jedinému závěru: ta zpráva byla utržena někým, kdo se pokoušel zamaskovat identitu vraha.“

„Kdo by to ale dělal?“

„Mohl by to být jedině někdo ze čtyř lidí. Buď některý z těch dvou vojenských policistů, kteří objevili tělo, ale podle toho, co o nich lze říci, neměli by tím, že cokoliv odstraní, nic získat, anebo –“

„Hammond nebo Cully,“ skočila jí do řeči Sam.

„Správně. Potom, co bylo nalezeno tělo, byla už návaznost důkazů ve skladišti zaznamenána. Nikdo, o kom bychom věděli, kromě Hammonda a Cullyho, do skladiště nevešel.“

„A co v době, která předcházela tomu, než bylo tělo objeveno ‚oficiálně‘?“

„Jestli ti dva hoši od bezpečnosti mají pravdu – a já nevidím žádný důvod, abych o jejich výpovědích pochybovala – tak byli zabijákovi od skladiště v patách a potom byl jeden z nich po celou dobu uvnitř.“

„Jak jste sama řekla, jestli mluví pravdu a jestli ta osoba, kterou pronásledovali, byla ta, co zabíjela,“ upozornila ji Sam.

„A kdo jiný by to mohl být?“

„Osoba, která odnesla ten vzkaz.“

„A co ten vak, který nesla? Ten, o kterém se domníváme, že v něm byly vnitřnosti zavražděné?“

„Vůbec to nevíme jistě. Uvnitř toho vaku mohlo být cokoli.“

„Jediné otisky prstů nalezené uvnitř skladiště patřily těm dvěma strážným, plukovníkovi Cullymu a Hammondovi.“

„A co ten náš zabiják?“

„Ani stopa. Musel být hrozně opatrný.“

„Což muselo být,“ řekla Sam velmi zadumaně, „strašně obtížné ve skladišti pokrytém krví uprostřed noci.“

„Přesně tak.“

„Zcela zjevně na to máte nějakou teorii. Chcete se o ní podělit?“

„Byl to Hammond. Myslím si, že to odstranil Hammond.“

Sam to tak zaskočilo, že nedokázala hned promluvit, ale brzy se opět vzpamatovala. „A proč Hammond a ne Cully?“

„Protože mám za to, že Cully je nejspíš náš zabiják a Hammond ho kryje.“

„A proč ne obráceně?“

„Proč Cully nekryje Hammonda? Cully není ten typ. Ten by za povýšení prodal i svou babičku.“

Velmi přesně vyjádřeno, pomyslela si Sam.

Solheimová pokračovala: „Kromě toho Cullyho psychologický portrét tomu lépe vyhovuje. Je to paranoik, má málo přátel a proslýchá se, že holduje poměrně neortodoxním sexuálním praktikám.“

Sam se v duchu pozastavila nad tím, jaké asi mohou být.

„Také strávil řadu let inspekčními cestami po různých leteckých základnách ve Státech. Je to takový druh vojenské poletušky, ideální, aby mohl spáchat vraždu a potom se přesunout jinam dřív, než úřady vůbec mají šanci zjistit, kdo jste.“

„Takový druh toho slavného sériového vraha Henryho Lee Lucase, ale ověšeného metály?“

Solheimová se tomu nepatrně usmála. „To je dobré přirovnání.“

„Jak moc jste si tím vším jistá?“

„Jak jenom to v danou chvíli jde. Poslala jsem pár dotazů k nám do Quantica, abychom mohli porovnat data Cullyho inspekčních cest po leteckých základnách s údaji o některých těch vraždách, ale to zabere nějaký čas.“

„A co budete dělat mezi tím?“

„Nespustím z toho parchanta oči do té doby, než budu připravená po něm skočit.“

„Pořád říkáte ‚já‘. Mám to brát tak, že Doyla do svých plánů nezahrnujete?“

„Já jsem také určitě nikdy nepatřila do těch jeho.“

Navzdory všem nepřímým důkazům nebyla Sam stále příliš přesvědčená. „No, dobře, ať už je to jak chce, myslím, že nemáte pravdu, co se týče Hammonda. Je příliš policajtem, aby udělal něco, jako je tohle. Cullym si jistá nejsem. Zcela zjevně ho nikdo moc v lásce nemá a ani ho příliš nerespektují. Tohle všechno mám ale od Hammonda, tedy z druhé ruky. Myslím si, že je Cully bezohledný stupidní mužský, který nemá ženské moc v lásce, a navíc je nudný a já bych ho pověsila už jenom proto, ale to neznamená, že zabíjí lidi jenom pro své vlastní povyražení.“

„Uvidíme. Teď je to ale můj nejnadějnější podezřelý a já se na něj pověsím.“

Sam pokrčila rameny.

„Je tady ještě něco jiného, co byste nejspíš také měla vědět. Našla jsem výtisk Konce civilizace v Hammondově pokoji. Byl dobře ukrytý pod jeho matrací.“

Sam rozhodně nehodlala pátrat po tom, co vlastně dělala v Hammondově ložnici, a pouze poznamenala: „Že by čtení před spaním?“ Ze smíchu Solheimové zněl sarkasmus. „Kdo ještě věděl o těch zprávách?“

„Kromě Doyla a mě pár místních šerifů a policisti, kteří objevili těla. Zcela zaručeně ne major letectva odvelený do Anglie.“

Sam se v myšlenkách znovu vrátila ke všemu tomu, co právě slyšela. Musela uznat, že Solheimová zapracovala tak, že má v ruce poměrně podložený případ.

Solheimová však ještě neskončila. „Neexistuje nějaký forenzní důkaz z laboratorních testů, který by pomohl spojit Cullyho s tou vraždou?“

„To byste se měla s žádostí o takovou informaci spíš obrátit na policii, já nic takového nemám.“

„Ale mohla byste ho získat?“

„Rozhodně ne.“

„Pro Doyla a Hammonda jste to udělala.“

„To, co jsem jim ukázala, bylo částečně i v mé kompetenci. Ale nemám vůbec ve své působnosti výsledky z Britské soudní vědecké expertní služby.“

„Ale máte tam v řadě oddělení přátele, kteří by v tom mohli být nápomocní.“

„Rozhodně bych neuvažovala o tom, abych zatáhla další lidi do neoficiálních intrik.“

Sam nemluvila tak úplně pravdu. Ve skutečnosti v minulosti neváhala požádat o přístup k informacím, ať už od Marcie či od dalších vědeckých pracovníků laboratoří. Tehdy ale šlo o to, že je využije ona sama, a rozhodně by nikdy neohrozila kariéru jiných tím, že by takové informace poskytla třetí osobě.

„Takže mi nepomůžete?“ zeptala se s hořkostí v hlase Solheimová.

„Nemohu. Lituji. Podívejte, když se obrátíte na Toma Adamse, vyjde vám vstříc, jak jen bude moci.“

Solheimová zavrtěla hlavou. „Aby tak měl Doyle šanci na to přijít sám? Ne, děkuju pěkně. Myslela jsem si, že bychom tohle mohly zvládnout jako ryze ženskou záležitost.“

„Říkáte jako ryze ženskou záležitost, ale ona existují pravidla a zákony, a když je porušíte, dostanete se do situace, že s velkou pravděpodobností nějaký práskaný právník vůbec nepřipustí, aby vaše důkazy hrály roli. Smete vám případ pod stůl právě proto, že jste se těmi pravidly neřídila. Vy byste to měla vědět líp než většina jiných lidí, když se pohybujete při své práci v americkém soudním systému.“

Sam toho měla právě tak dost. Solheimové pokus probudit v ní jakousi pseudospřízněnost, aby si tak zajistila její pomoc, byl nejenom neobratný, ale vzbudil v Sam i silnou nevoli. Stále ještě se nevzpamatovala z šoku, který utrpěla maminčinou smrtí, hrozně toužila po opravdovém přátelství a po tom mít někoho ráda. To, jak Solheimová dala najevo svou zjevnou ctižádost, naježilo proto Sam proti ní víc, než by tomu bylo za normálních okolností. Vstala tedy, aby dala jasně najevo, že je načase, aby se její návštěvnice měla k odchodu.

Solheimové to neušlo. Když byla již ve dveřích, ještě se otočila k Sam a řekla: „Doufám, že se na vás mohu spolehnout. Dost nerada bych, aby se tato informace dostala někam dál.“

„Máte na mysli ryze ženskou záležitost?“

Solheimová si uvědomila, že se jí podařilo Sam naštvat a že bude muset zkrátka jen doufat, že si to všechno nechá pro sebe.

Tom Adams přelétl pohledem svůj prázdný pracovní stůl a lepenkovou krabici ležící na židli vedle něj. Už prve jej překvapilo, že se vlastně všechno, co potřeboval k práci, vejde do tak malé krabice. Pranic ho nemrzelo, že odchází. Vyšetřování bylo ve stavu naprostého zmatku. Reid odvolal všechny zkušené inspektory a nahradil je chlápky, kteří mu kývli na cokoli a kteří by nedokázali chytnout ani rýmu v zimě. Nebylo toho vlastně mnoho, co zbývalo Reidovu novému týmu, aby udělal. Převážně nějaké papírování a základní šetření, ten zbytek se už udělal předtím.

Člověk vždycky pozná, když se vyšetřování nehýbe z místa. Je to tehdy, když se šéf vyšetřovačky, v tomhle případě Reid, najednou rozhodne, že každý podezřívaný v minulých deseti letech ze spáchání kriminálního činu podobného tomu, o kterém se jedná teď, musí být předveden a vyslechnut, a pokud je to nutné, jeho výpověď se nahraje na magnetofonový pásek. Málokdy se tím dosáhne ve vyšetřování nějakého zlomu, ale přinejmenším může policie prohlásit, že neponechala nic náhodě, a pak se také ten počet výslechů zatraceně dobře vyjímá v písemném hlášení. Bylo ovšem skutečností, že za všechny ty roky, co byl Adams na oddělení, tyto metody nepřinesly ani jedno vodítko a nevedly ani k jednomu uvěznění. Stálo to sice plno peněz, ale na druhou stranu se tím ušetřilo na brunátných výlevech vrchního komisaře a také se tím držel na uzdě tisk. Takže vlastně bylo všechno v pořádku.

Adams se zahleděl směrem k Reidově kanceláři. Vrchní inspektor seděl u svého stolu a mluvil do telefonu, zatímco inspektorka Holmesová postávala nad ním a čekala, až se Adams konečně zvedne, aby se mohla vrhnout na jeho stůl a zabrat si ho pro sebe. Seržant Chalky White, kterému se běžně přezdívalo Bledule a který měl v minulém roce stůl proti Adamsovi a byl Tomovi spíš dobrým přítelem než kolegou (do té míry, jak je to jenom u podřízeného seržanta možné ve vztahu k inspektorovi), byl už z oddělení pryč. Nicméně už Tomovi volal a ujistil ho, že je to na Jižní divizi právě taková katastrofa, jako to bývala vždycky. Na jeho místě teď seděl seržant převelený z divize Střed, s kyselým výrazem ve tváři, kterému se přezdívalo Mrazík a jenž příšerně huhlal. Zcela zjevně nebyl příliš nakloněn tomu, aby byl spatřen, jak se s Adamsem kamarádí, obzvláště ne tehdy, když ho pozoroval šéf.

Adams si v duchu povzdechl. Vzpomínal, jak spolu s Chalkym uspořádali ještě večírek na rozloučenou v podniku Maypole v Cambridgi. Byla to nejoblíbenější hospoda ve městě a také se tu točilo nejlepší pivo – všechny vypíjendy, které se s lidmi na oddělení kdy konaly, obvykle začínaly právě tady. Všichni byli dost na mol a s historkami, při kterých se vzpomínalo na staré dobré časy, na slavná zatčení v minulosti a na neoblíbené velké šéfy, se roztrhl pytel. Po zavření ještě zapadli do nejbližšího podniku na indickou baštu s curry. Bylo tam pořádné množství lidí z oddělení, vzpomínal Tom. Reid, Holmesová a samozřejmě ani Mrazík se tenkrát sice neukázali, ale nikdo je taky nijak zvlášť nepostrádal.

Ale také se neukázala Farmerová a to Adamse opravdu hodně mrzelo. Stále se mu ještě nepoštěstilo s ní mluvit. Bylo to, jako kdyby měla v úmyslu se vším a s kýmkoli přerušit veškeré styky. Z obvykle dobře informovaných pramenů v týmu se doslechl, že by měla mít rakovinu a také – což bylo ještě překvapivější – i přítele, se kterým prý hodlá po skončení terapie odjet na dovolenou. Adams se vždycky holedbal tím, že Farmerovou dobře zná a že jeho vztahy s ní jsou těsnější než kohokoli jiného ve sboru, na což, vezme-li se v úvahu její chladná odtažitost, byl patřičně hrdý. Ale zřejmě měla svůj tajný soukromý život, o kterém ani on, a pokud věděl, ani nikdo jiný u policie neměl nejmenší ponětí. Začínal mít pochybnosti o tom, co vlastně skutečně ví o komkoli jiném.

Adams strávil několik posledních týdnů s inspektorkou Holmesovou. Pokud se mu nezamlouvala, když se poprvé setkali, tak ji teď nemohl přímo vystát. Celý případ s ní dopodrobna prošel: prohlášení, výslechy, jména a osoby. Ať už řekl nebo udělal cokoli, vždycky na tom průběžně nacházela nedostatky a byla právě tak úřední, jako když se objevila. Zcela zjevně stála hrozně o to připsat si nějaké body, ale pranic jí nezáleželo na tom, komu při tom šlápne na kuří oko. A Adams si byl navíc jistý tím, že jí při tom bude hodně nápomocný i Reid. A pokud by mezi ní a Reidem byly nějaké pletky – což byly podle všeho nakonec jenom klepy – Adams došel k závěru, že by si jeden druhého opravdu zasloužil.

Také byla nepřiměřeně agresivní ve vztahu jak ke svým kolegům, tak k podezřelým. Věděl, pravděpodobně lépe než většina ostatních, jak je to pro ženu u policie obtížné, nejspíš ještě obtížnější než kdyby šlo o příslušníka některé národnostní menšiny. Přesto však zde nebyl důvod být agresivní do té doby, než jste k tomu opravdu přinuceni. A když se takový problém opravdu vyhrotí, pak je v současné době mnohem více cest než kdykoli předtím, jak otupit ostří nějaké stížnosti. Zkrátka se rozhodl, že je to nepříjemná, dost hlučná ženská, která je naježenější než královna Amazonek. Došel k závěru, že se mu po zkušenosti s Holmesovou bude Jižní divize jevit jako rajská zahrada.

Jeho poslední čin, než vyklidí pozici u svého stolu, bylo zavolat Sam. Navzdory náhlému ukončení jejich vztahu byla jedním z mála lidí, kterým důvěřoval, a právě teď cítil potřebu se s ní vidět. V práci nebyla a telefon v jejím venkovském domě brala jen ta strašná mašina na záznamy. Nechal zde krátkou zprávu, v níž jí sděloval, kde ho s největší pravděpodobností může zastihnout, a také výběr z jeho nových telefonních čísel.

Tom si uvědomoval, že někdo stojí vedle něj. Byla to Liz Fenwicková.

„Je mi to líto, Tome,“ řekla tak tiše, že to nikdo jiný než on neměl možnost zaslechnout.

„Díky. Takový je život. Alespoň že zůstáváš ty.“

„Prozatím ano. Nezdá se mi, že bych s inspektorkou Holmesovou vycházela v budoucnu právě nejlíp.“

„Vždyť jsi přežila i Farmerovou.“

„Ta byla proti ní učiněný miláček. Platí pořád to, co jsme si domluvili na víkend?“

Adams se úkosem podíval směrem k Reidově kanceláři, odkud je přísným zrakem inkvizitora sledovala Holmesová. „Buď opatrná,“ varoval Liz. „Jsme pod drobnohledem.“

„Tak jo. Možná, že na Jižní divizi pošlou i mě. Slyšela jsem, že tam mají velké oddělení ztrát a nálezů.“

Tiše se zasmál. „Tak se opatruj. Na každý pád v pátek večer.“

Vrátila mu úsměv a vydala se zpátky ke svému stolu. Ať je to tak, či onak, pomyslel si, připomněla mu, že je tady alespoň jedna příjemná věc, na kterou se může těšit.

Uložil pár posledních věcí navrch naplněné krabice a obrátil se ke zbytku týmu: „Takže se uvidíme v Jižní divizi, lidi.“

Někteří z těch starých známých mu zamávali na pozdrav a popřáli mu hodně štěstí. Ti ostatní, co sem nově nastoupili s Reidem, ho odmítli vzít na vědomí a měli dál skloněné hlavy nad prací, jako by se vůbec nic nedělo. Když vyšel ven, připochodovala přes místnost Holmesová, a když vrhla dravčí pohled na zbytek osazenstva, zabrala jeho stůl a spolu s ním i prestiž, která tomuto místu příslušela.

Sam počkala několik dnů, než se vydala zjistit, jak si vede ve svém domě sestra. Volala jí celou tu dobu každé ráno a večer, aby zjistila, jak se Wyn vyrovnává se situací, a smutná osamělost její sestry byla z těch hovorů zcela zřejmá. Podle jejích slov ji pronásledovala v domě se třemi ložnicemi ozvěna prázdnoty a dům jí připadal příliš veliký jen pro jednu osobu. Když na to Sam myslela, dělala si starosti, jak tam asi sestra sama truchlí. Ačkoliv si v minulosti nebyly nikdy příliš blízké, byla Wyn její sestra a Sam za ni cítila zodpovědnost. Ano, pomyslela si, je nejvyšší čas se za sestrou vydat.

Daly si šálek čaje v kuchyni a Wyn začala při něm jako obvykle vzpomínat na šťastné dny strávené v Irsku s rodiči. Sam tiše naslouchala a uvědomovala si, jak se Wyn rozzářila a zklidnila, když si mohla s někým popovídat. Vyčkala, až proud sestřiny výmluvnosti začal slábnout, a pak jen řekla: „Byla bych ráda, kdybys šla bydlet se mnou.“

Wyn to zaskočilo. „Myslíš k tobě na venkov? Měla jsem dojem, že si ceníš svého soukromí.“

„To si také cením, ale je rozdíl mezi soukromím a osamělostí.“

„A co když si budeš chtít přivést na noc nějakého přítele?“

Sam pokrčila rameny. „Budeš se zkrátka muset vyspat na zahradě v altánu.“

Wyn se zasmála. „Pokud si dobře pamatuju, tak tvoje milování není nic, co by se dalo jen tak bez povšimnutí přejít, slyšela bych tě i tam venku.“

Sam cítila, jak se začíná v obličeji červenat. Sestra dosud nikdy předtím o něčem takovém nezačala mluvit, a tak Sam zůstala neschopná slova, což se jí v životě příliš často nestávalo.

„Pokud bych se k tobě opravdu nastěhovala, budeš si muset pořídit roubík.“

Sam zabořila tvář do dlaní a vyprskla smíchy: „Wyn, kam na takové nápady chodíš? Na každý pád, tak jak se věci poslední dobou mají, pochybuji, že by se tam nějaký mužský vyskytl, a pokud ano, pak slibuji, že se budu mít na pozoru. Takže, co tomu říkáš?“

Wyn se ta myšlenka zalíbila. Několik posledních týdnů způsobilo, že si uvědomila, jak neustálá potřeba se o maminku starat ji vlastně chránila před osamělostí. Byla však pevně rozhodnutá nebýt pro Sam přítěží.

Řekla odhodlaně: „Budu ti ale platit nájem.“

„To není potřeba.“

„Aleje,“ trvala na svém Wyn. „Nechci milodary od tebe ani od nikoho jiného, děkuju pěkně.“

„Podívej, víš dobře, že mám trochu binec po domě a právě praktická taky nejsem –“

„O tom mi něco povídej!“

„No dobře, nemusíš mi to pořád omílat. Myslela jsem si, že by ses mi snad mohla postarat o tyhle věci, místo toho, abych za to musela platit.“

„Máš na mysli, že bych ti dělala lokaje?“ zeptala se Wyn rozhořčeně.

„Ne, takhle jsem to nemyslela. Jsem celý den v práci; takže se pak nedostanu k domácím pracím. Mohla bych si na to někoho najmout, ale nejsem si jistá, jestli bych mu nebo jí důvěřovala.“ Sam se na chvíli odmlčela, aby dodala důraz tomu, co mělo přijít nakonec. „Ty jsi jediná osoba, co znám, ke které mám důvěru a o které si myslím, že by to se mnou dokázala vydržet. To, co se ti pokouším vysvětlit, je, že tě potřebuji nejspíš víc než ty mě.“

Rozladění v duši Wyn se zvolna rozplývalo. Přesto však se kvůli jedné závažné věci ještě držela zpátky. „Jsi tam dost stranou v tom Zapadákově.“

„Pořídím ti auto.“

„A co potom, až se vrátí Ricky?“

„Může se tam nastěhovat taky, pokud bude chtít, ačkoliv očekávám, že se v té době bude chtít postavit na vlastní nohy.“

„A co když nám to nebude vyhovovat?“

„Tak ti potom pomůžu najít nějaký menší domek nebo byt, ale do té doby se o to můžeme alespoň pokusit.“

Wyn o tom chvíli uvažovala. „Tak dobře, jsme domluvené. A kdy se mohu nastěhovat?“

Sam k sobě sestru s vřelostí přivinula. „Jak nejdřív budeš chtít. Jsem přesvědčená o tom, že se budeme mít fajn.“

„No, to ještě uvidíme. Zkusme spolu žít alespoň tak, aniž bychom zabily jedna druhou.“

Sam se usmála a doufala, že to všechno dobře skončí.

Když se Sam dostala domů, našla na záznamníku zprávu od Toma, kde ji zval na skleničku do hospody U Koruny ve Snersburghu. Odhadovala, že jí bude chtít povědět, co se v poslední době událo. Přinejmenším mu bude moci poskytnout přátelské rameno, na kterém se bude moci vyplakat. Pokud opravdu půjde, přemítala v duchu, neměla by vypadat co nejlépe? Nebo si s tím nemá dělat hlavu? Jeho novou přítelkyni již viděla a nedělala si iluze, že by mohla soupeřit s jejím mládím. To by v tom byl ale čert, aby se o to alespoň nepokusila! Ty krátké zelené šaty vypadaly vždycky dobře – a moc si toho pod ně pro jistotu nevezme. Také má ještě právě tak čas, aby si umyla vlasy a zase se jednou pořádně nalíčila. Rozběhla se do patra a brala schody po dvou.

U Koruny našla Toma sedět u jednoho z rohových stolů. Působil již z dálky nervózním dojmem, neustále se rozhlížel po lokále, jako by někoho vyhlížel. Dokonce zaparkoval vůz na vzdáleném konci vesnice a došel sem pěšky. Sam si vzala u barového pultu dva drinky a šla se k němu posadit.

„Díky.“

„Počítáš s nějakými nepříjemnostmi?“ pokoušela se z něho vytáhnout. „Člověk nikdy neví.“

Čekala, že jí to vysvětlí, ale místo toho Tom náhle změnil předmět hovoru. „Moc ti to sluší, ale nakonec, tak to s tebou bylo vždycky.“

Sam pozdvihla sklenici směrem k němu: „To není tak špatné hodnocení pro jednu starou mladou.“

Věděl přesně, co má na mysli, ale nemínil si to nechat líbit. „Bylo by docela dobré i pro mladou starou.“

„Takže, čemu vděčím za tuhle čest? Podle toho, jak se tváříš, tak ses pustil do něčeho, co bys neměl dělat.“

Tom se na ni usmál. „Máš na mě asi špatný vliv.“

„Tak co je to?“

Naklonil se přes stůl a podal jí velkou modrou obálku. „Jsou v tom všechny nejnovější informace o případu Westové a Strachana. Všechno, co nemá nějakou spojitost, jsem z toho vyhodil.“

Sam byla zmatená. „A proč mi to vlastně dáváš?“

Pořádně si loknul svého drinku a řekl: „Už na tom nedělám. Chtěl jsem ti to říct na matčině pohřbu, ale nezdálo se mi to vhodné.“

„Já jsem to už věděla.“

„A od koho?“

„To víš, tamtamy.“ Nic se v policejním sboru příliš dlouho neutajilo.

„Nové koště dobře mete. Zdál jsem se jim moc jako Farmerové hoch, tak jsem vypadl.“

„To je zatracená blbost. A co všechno to, co jsi za tu dobu pochytil?“

„Předal jsem to jinému inspektorovi, tedy inspektorce.“

Sam zavrtěla nevěřícně hlavou. Váha obálky, kterou měla v ruce, jí připomněla, že ještě neodpověděl na její otázku. „Poslyš, je mi líto, jak se to vyvinulo, a nechci, abys měl dojem, že mě to nemrzí, ale stále mi není jasné, proč tu složku dáváš právě mně?“

Zaklonil se a opřel se, dal si pořádný doušek ze své sklenice piva, chvíli jej válel v ústech a vychutnával jeho chuť, než ho spolkl. Byl to jeden ze zlozvyků, který se jí na něm ani trochu nelíbil.

„Pamataješ se na Johna Rochestera?“ zeptal se jí.

„Na toho bývalého policejního šéfa? Samozřejmě, že ano. Byl to správný chlápek.“

„To byl. Teď dělá vrchního komisaře vyšetřovačky v policejní akademii v Cromwell Parku. Mohl by nám dost pomoct.“

„Jak to, nám?“

„Tak tedy tobě.“

„Měla jsem dojem, že akademie slouží jen jako výcvikové středisko.“

„Schovává se tam toho pod její hlavičkou víc. Na každý pád dává už nějaký čas dohromady tým lidí, zaměřený na sériové vrahy.“

Sam odložila svou sklenici a začala poslouchat s novým zájmem.

„U policie se už nějaký čas uvažuje o tom, že se stovky případů, které spolu souvisí, obzvláště pak vraždy, každý rok vůbec nešetří. Vždyť víš, kolik tisíc lidí je každý rok hlášených jako pohřešovaní. Plno se jich najde anebo máme celkem jasnou představu, kde jsou nebo proč jsou pohřešovaní. Stovky jich však zmizí úplně beze stopy. Zkrátka se o nich vůbec nic neví. Jako ta žena, kterou našli na Cromwell Road. A přitom žádný z těch případů není vedený jako trestný čin. Jsou prostě vedeni v záznamech jako pohřešovaní rodinou, zatímco ve skutečnosti byli třeba zakopáni v okolí domu nějakého Freda Westa nebo na různých místech po kraji. Na každý pád ta myšlenka na nový tým vypadá asi tak, že se na jednom místě soustředí nejlepší mozky – jako experti přes počítače, lidé, co dělají ve vědeckých oborech vyšetřování, právníci, psychologové, detektivové – a vytvoří se z nich parta speciálně vycvičená na dopadení takových zabijáků.“

Sam ho doplnila. „A na vyhledávání kriminálních činů, které nebyly nikdy nahlášeny. To je něco, co tu ještě nebylo.“

Tom přikývl. „Tak nějak by to mělo být. Ministerstvo vnitra to celé financuje a tým by měl být k dispozici kterémukoli policejnímu oddělení, které by si ho přálo využít.“

„Mně to připadá jako počátek britské obdoby FBI.“

„Je to tak, všechno kolem toho je tak trochu zamlžené a ve hře je taky hodně politiky.“

„Takže proč jste je při tomhle vyšetřování nevyužili?“

„Měli jsme to v úmyslu, právě když Farmerová zmizela. Zmínil jsem se o tom Reidovi, ale nechtěl o tom ani slyšet, je to arogantní blb. Doufá, že všechny zásluhy za nějaké zatčení připadnou jemu a že se posune zase o stupínek výš na cestě za postem vrchního komisaře.“

„Takže ty chceš po mně, abych se s těmi materiály trmácela dolů na jih do Hampshire, abych zjistila, jestli se mi podaří přesvědčit Rochestera, aby se o to začal zajímat?“

Tom již podruhé bezhlesu kývl.

„A co budu dělat, když mě uvidí s tajnou složkou, ke které nemám přístup a rozhodne se, že zavolá Reidovi?“

„To neudělá.“

„To se hezky říká s přesvědčením, když na sebe nebereš ta rizika, o kterých tady mluvím.“

„Ten nemůže Reida vystát. V době, kdy tu šéfoval, dělal co mohl, aby Reida dostal z místa.“

Sam povytáhla obočí a bez nadšení stočila zrak jinam. Tom se však vzápětí rozzářil, když sebrala obálku ze stolu a zastrčila si ji do kabelky.

„Takže to uděláš?“

„Uvidím. Dnes v noci si to přečtu, a když si budu myslet, že to stojí za ten risk, tak Rochesterovi zavolám. Ale nic neslibuju.“

Tomovi se po tváři rozlil úsměv. „Věděl jsem, že je na tebe spoleh.“

„Povídala jsem možná“ a zachrastila prázdnou sklenkou na stole. „Není na ni moc hezký pohled.“

Tom pochopil narážku a vydal se k baru a zanechal Sam úvahám, o co ji právě požádal, aby udělala.

*

O hodinu později byla již Sam v nemocnici na cestě vzhůru do své kanceláře. Když dorazila ke svým dveřím, zahlédla, jak k ní pospíchá Jean.

„Doktorko Ryanová, díky Bohu, že jsem vás zastihla,“ polohlasem jí spěšně sdělovala Jean. Takřka nemohla popadnout dech, jak byla rozčílená napětím a soustředěním. „Ve vaší kanceláři je vrchní inspektor Reid a inspektorka Holmesová. Snažila jsem se je vystrnadit, ale říkali, že to spěchá.“

Musela se s nimi dříve či později setkat tak jako tak a nyní pro to byl právě tak vhodný okamžik jako jakýkoli jiný. Alespoň se to odehraje na domácím hřišti. „To je v pořádku, Jean,“ ujistila ji klidným hlasem.

Právě, když se už už chystala vstoupit dovnitř, zarazila se, vytáhla modrou obálku od Adamse z kabelky a podala ji Jean. „Necháte si to u sebe, viďte, Jean? Zamkněte to do některé vaší zásuvky ve stole. Nechci, aby to kdokoli viděl.“

Jean od ní převzala složku. „Co jste to vlastně doteďka vyváděla?“

Sam se v odpovědi soustředila na to, aby její hlas zněl rozhořčeně: „Jean, jsem si jistá, že nevím, na co narážíte.“ A hned na to vklouzla do své kanceláře.

Když vstoupila, Reid se s Holmesovou zvedli ze židlí. Sam se rozhodla již předem, že nejlepší obranou bude útok, takže dřív, než kdokoli z nich stačil promluvit, řekla dost odměřeně: „Pokud vím, tak vám moje sekretářka sdělila, že toho mám hodně. Za normálních okolností bez ohlášení předem vůbec nikoho nepřijímám, ale když už jste tady, udělám pro jednou výjimku, takže by bylo dobré, abyste si pospíšili.“

Paul Reid měl celou svou řeč již připravenou, ale z výstupu, který mu Sam předvedla, byl nesvůj. Nicméně se trochu vzpamatoval a spustil: „Jsem vrchní inspektor Reid a tady je inspektorka Holmesová.“

Holmesová se jen uklonila někam směrem k Sam, neboť třímala v ruce blok a zapisovala do něj všechno, co Reid řekl.

„Právě jsme převzali vyšetřování vražd Mary Westové a Raye Strachana,“ pokračoval Reid, „a domnívali jsme se, že bude vhodné, když se vám přijdeme představit.“

Sam se stále chovala podrážděně. „Tohle všechno vím. Je to všechno, co jste mi chtěli říci? Jak už jsem říkala, mám toho hodně na práci.“

Reid sem ale přišel ze zcela určitého důvodu a měl v úmyslu o tom promluvit dřív, než odejde. „Pochopil jsem, doktorko Ryanová, že vás provází pověst, že svá patologická šetření provádíte i mimo stěny této nemocnice, a tedy na místech, která mám na starosti já.“

Sam na to nic neřekla, ale cítila, jak se v ní vzmáhá vztek. „Přestože čas od času, jak tomu rozumím, byla vaše pomoc oceňována“ – tak tedy čas od času, pomyslela si Sam – „jsem tady proto, abych vám oficiálně oznámil, že se nadále již nebudete vměšovat do tohoto, ani do žádného jiného vyšetřování, se kterým mám co dělat já, a omezíte se na vaši oficiální účast jako jeden ze soudních patologů, působících v hrabství. Jakékoliv dodatečné informace, které byste mohla získat v rámci svého působení, musí být postoupeny buď mně nebo zde inspektorce Holmesové, abychom je posoudili. Doufám, že se vyjadřuji jasně, doktorko Ryanová.“

Sam si založila ruce na prsou. „Naprosto. Je to všechno?“

„Alespoň prozatím.“

„Dobrá, takže nebudete mít nic proti tomu, abyste mě opustili? Mám na seznamu přípravu jednoho důležitého post mortem.“

Holmesová ještě po několik dalších vteřin psala jako o život, pak vstala i ona a následovala Reida ke dveřím.

„Prosím, zavřete za sebou, až budete odcházet.“

Když vypadli, zaklonila se Sam v křesle a hlasitě si oddechla úlevou.

Objevila se Jean. „Jste v pořádku? Ti dva nevypadali, že by byli právě štěstím bez sebe.“

„Je mi fajn.“

„Myslím si, že byste si na něj měla dát pozor. Vypadá jako hodně nepříjemný typ.“

Od dveří se ozval hlas, který jí přizvukoval: „To máte pravdu, Jean. Pěkně odpornej týpek.“ Trevor Stuart vpadl do místnosti a uvelebil se ve své obvyklé židli naproti Sam. „Takže ses právě setkala s novým týmem, co? Jako princ s rusalkou, nezdají se ti?“

„To spíš jako Bonnie a Clyde.“

Stuart se zasmál. „Tak, abychom přešli k věci. Ke mně přišli jako k prvnímu.“

„A proč?“

„Chtěli, abych převzal ten případ.“

„Cože?“

„Dospěli prý totiž k názoru, že v oboru soudního lékařství potřebují vyzrálejší pohled na důkazní materiály.“

„A co jsi jim řekl?“

„Že mají to nejlepší, co je vůbec k mání, a že nemám zájem.“

„To jsou zmetci. Tak dobře, takhle si vykoledují, že na ně na oba podám stížnost.“

„A prosím tě, na co? Nedělají nic, na co by neměli právo.“

„Po všech těch dodatečných informacích, které ode mne dostali –“

„Sam, víš dobře, že ani ty, a v tomhle ohledu ani já, nemáme vůbec žádné právo zasahovat do jakéhokoli policejního vyšetřování nad rámec naší profesionální účasti na případu. Až do teď jsi zkrátka měla štěstí. Nech to být, nestarej se o ně. Potom, až si natlučou ústa, nebudou alespoň moci nikoho stáhnout s sebou ke dnu.“

Sam nebyla schopna říci, co ji vlastně otrávilo víc: Reidovo zpochybnění jejích profesionálních schopností či nečistá hra, jak se ji pokusili odstavit z případu.

„Ten nadutej trouba,“ odfrkla si Sam.

„Nech to plavat. Dělej si zkrátka svoji práci, tak jak musíš, a zapomeň na to.“

Sam však neměla ani ten nejmenší úmysl to nechat plavat. Jestliže si předtím nebyla jistá, zda se má s Rochesterem setkat, podařilo se Reidovi dovést ji k jednoznačnému rozhodnutí.

Sam již nějakou chvilku čekala u střeženého vjezdu do Cromwell Parku, zatímco uniformovaný člen ostrahy kontroloval její pas a ověřoval si, koho vlastně přijela navštívit. Cromwell Park byla Národní policejní akademie, kterou museli absolvovat všichni policejní důstojníci, pokud chtěli ve své kariéře v policejních sborech, kde již působili, postoupit výš. Nepodobala se však žádným jiným policejním akademiím, které kdy navštívila. Nikde nebyly k vidění bíle natřené zdi, ani upravené přehlídkové plochy. Půvabný zámeček z osmnáctého století byl obklopen rozlehlým několikahektarovým neporušeným parkem a přijíždělo se k němu po dlouhé příjezdové cestě, která po stařičkém mostě překonávala zurčící tok říčky a pak se zvolna zdvíhala směrem k rozlehlému zámeckému domu.

Strážný byl konečně hotov s ověřováním údajů, podal Sam její pas a zvedl závoru. Když zaparkovala vůz na vyštěrkovaném nádvoří před zámeckou budovou, uzamkla pečlivě dveře auta a pustila se po kamenných stupních schodiště ke vstupní hale. Zde se zapsala v recepci, obdržela visačku pro návštěvníky a další strážný ji odvedl dlouhou chodbou a vzhůru točícím se schodištěm ke kanceláři velitele.

Znala Johna Rochestera ještě z doby, kdy byl velitelem policie v Norwichi. Jako vůdčí osobnost a policista, jemuž byla určena skvělá kariéra, se snad již narodil a byl rozhodnutý před tím, než odejde na odpočinek, zanechat v policejnímu sboru výraznou stopu svého působení. Ještě než se přesunul do Norwiche, sloužil u metropolitního sboru v Londýně a tam velel nebo byl alespoň součástí takřka všech existujících oddělení, ze kterých při svém postupu odcházel vždy obohacený o cenné zkušenosti. Rovněž byl držitelem hromady ocenění a vyznamenání, z nichž mu byla celá řada udělena za statečnost.

S jeho sekretářkou Carol Wingovou se Sam potkala už ve dveřích. „Doktorka Ryanová, že ano?“ Podaly si ruce. „Pan Rochester vás očekává, pojďte rovnou dál.“

„Děkuji vám.“

Carol Wingová vedla Sam předpokojem, který jako kancelář sdílela ještě s náčelníkem týmu komisaře Rochestera, do samotné svatyně velkého muže. John Rochester seděl u stolu a právě mluvil do telefonu. Zvedl oči a tvář se mu roztáhla do širokého úsměvu. Zamával na Sam, aby se posadila do křesla, a posunkem naznačil odcházející sekretářce, aby připravila čaj. Konečně ukončil hovor a přešel k Saminu křeslu. „To je fajn, že vás zase vidím, Sam.“

Sam povstala a vzájemně se přátelsky políbili.

„Také mám radost, že vás zase vidím. Ale že je to tady dost velký rozdíl proti vaší kanceláři v Norwichi!“

„No, trochu ano. Docela to jde.“

Rochester nepatřil k mužům, se kterými by se dalo nezávazně tlachat a kromě toho měl jasnou představu, že Samina návštěva nemá jen zdvořilostní důvod. „Takže co pro vás mohu udělat? Pořád ještě strkáte nos tam, kde o to nikdo nestojí?“

Sam ho znala asi právě tak dobře jako on ji, a tak přešla rovnou k věci. „V Cambridgi došlo v minulých pár týdnech ke dvěma vraždám –“

„Myslel jsem si, že by to mohlo být ono.“

„A tak mě napadlo, že by váš nový tým možná dokázal pomoci.“

„Možná. Problém ale je, že musíme být k vyšetřování přizváni. Nemůžeme jen tak bez pozvání vtrhnout na jejich hřiště.“

„Nemohu vás přizvat já?“

„To není špatná myšlenka, ale musí to být důstojník vedoucí vyšetřování.“

„Takže tady není žádná šance, podle toho, jak to vidím.“

„Vím o tom, že jste se s Farmerovou dost strkali, ale ona je dobrá policistka a jistě dá vyšetřování přednost před čímkoli jiným.“

„Farmerová je pryč. Na její místo přišel vrchní inspektor Paul Reid.“

Rochestera to zjevně zaskočilo. „Ale ke mně se o tom nedoneslo ani slovo.“

„Většině lidí také ne, až když už bylo po všem. Mám za to, že se to vůbec nečekalo.“

Byl to právě Rochester, kdo jako velitel policie v jihovýchodní Anglii první upozornil na schopnosti Harriety Farmerové předurčující ji nejdříve pro práci detektiva a v budoucnu i pro velitelskou hodnost. Pozorně zpovzdálí sledoval její kariéru a napomáhal při jejím vzestupu po hodnostním žebříčku. Tak jako celá řada dalších lidí, i on se cítil dotčený, že se neodhodlala říci mu o svých plánech či jej požádat o pomoc, vyskytl-li se nějaký problém.

„A ví se proč?“

„Rakovina.“

„Proboha, to je zlé.“

„Jistá útěcha je, že si myslí, že na to přišli tak brzy, že by ji to nemělo ohrozit na životě. Ale ta terapie, to bude traumatický zážitek.“

„Zavolám jí.“

„Nedělala bych to. Myslím si, že potřebuje trochu času. Jsem si jistá, že se ozve, až se na to bude cítit.“

Nastala krátká odmlka, kterou Rochester potřeboval, aby to mohl strávit. Potom přešel znovu k věci. „No, dobrá, když už jste tady, mohli bychom se snad v krátkosti a neoficiálně na ten váš případ podívat. Co mi o tom můžete říct?“

„Všechno, co se toho případu opravdu týká, je v téhle složce.“ A Sam vytáhla ze svého kufříku modrou obálku, kterou jí dal Tom, a podala ji Rochesterovi. Byla si při tom vědoma, že je to riskantní krok, ale již dříve se rozhodla, že ho podstoupí.

Rochester rychle prolistoval stránky. „Pořád ta stará známá Sam. Mám za to, že vám to dal Adams.“

Sam nedokázala skrýt, jak je ohromená tím, jak okamžitě přišel na to, od koho složka pochází.

„Nedívejte se tak překvapeně, možná, že jsem se nemusel ještě dozvědět to o Harrietě, ale pořád jsem ve styku se starou partou. Nemůže Adams přesvědčit Reida, aby se na nás obrátil s žádostí o pomoc?“

„Oni ho z vyšetřování stáhli.“

Rochester se suše zasmál. „Vyřizování účtů, co? Tohle byl odjakživa Reidův způsob. Kam ho šoupli?“

„Do Jižní divize.“

„Chudák Tom. Doufejme, že to přežije.“

Sam hned navázala: „To je další věc, o které jsem s vámi chtěla mluvit.“

„Jestli bych nemohl zařídit přidělení Toma Adamse sem k nám?“

„Ano, o tom.“

„Dobrý to on je a my máme pár míst neobsazených. Jste si jistá, že by se chtěl přesunout k nám?“

„Zcela určitě.“

„Dobrá, uvidím, co v tom mohu podniknout. Nemohu nic slíbit. Všechno bude záležet na jeho novém šéfovi, ale pokud ho dobře znám, nemyslím si, že by se měl vyskytnout nějaký problém.“

„Děkuji vám, Johne.“

Rochester odložil složku zpět na desku stolu. „Je tady ještě něco,“ přiznala Sam.

Rochester se v očekávání zaklonil v křesle. Chvíli se přehrabovala ve své kabelce a pak vytáhla kousek papíru. „Catherine Solheimová, jedna z agentů FBI, kteří sem dorazili, aby vyšetřovali ten případ, mi dala tohle.“

Rochester si to pozorně prohlížel.

„Jsou to úryvky z Konce civilizace Aldouse Huxleyho. Byly nalezeny v místě všech vražd, kromě místa, kde našli Westovou. Myslíme si, že stejná zpráva byla i tam, ale někdo ji odstranil dřív, než jsme se tam dostali my.“

„Proč se to dostalo do rukou vám? Proč ne policii?“

„Myslím si, že jde po metálu od svého šéfa a zatčení by měla ráda ve své režii.“

„To by mohlo být. Takže, kdo si myslíte, že vzal tu zprávu?“

„Tedy, Solheimová se domnívá, že by to mohl být šéf vojenské policie na základně, nějaký major Hammond, který tím měl krýt svého nadřízeného, velitele základny plukovníka Cullyho.“

„A co si myslíte vy?“

„Já mám dojem, že se mýlí. Hammond je policista každým coulem. Nezdá se mi, že by se zapletl do takovéhle intriky – a jaký možný motiv by pro to mohl mít?“

„Je v prvé řadě policajtem, nebo vojákem?“

Sam si nebyla jistá, co má na mysli. „Prosím?“

„Co myslíte, že je u něj skutečně na prvním místě: pověst armády, nebo spravedlnost?“

Sam nebyla připravená na to, aby mohla odpovědět. Ráda by bývala řekla spravedlnost, ale uvědomila si, že vlastně Roberta Hammonda tak dobře nezná.

Vida její nerozhodnost, změnil Rochester předmět hovoru. „Pojďte se mnou, ukážu vám srdce téhle malé operace. Člověk nikdy neví, třeba se budeme moci něčemu dalšímu přiučit. Také vás představím některým lidem z týmu.“

Vedl ji přes halu a postranním vchodem dolů parkem ke komplexu moderních budov, stojících poblíž jezírka. Prošli několika turnikety a sešli po dlouhém schodišti.

„Kolik lidí je v týmu?“ zeptala se ho Sam.

„V současné době asi kolem dvaceti, ale stále přibíráme nové. Je to dost obtížné. Chceme získat z jednotlivých sborů jen ty nejlepší a není celkem žádným překvapením, že tam dost váhají rozloučit se se svými nejlepšími lidmi.“

„Mají pocit, že jde o obchod s bílým masem?“

Rochester byl trochu rozladěný touto charakteristikou svého hýčkaného projektu a poněkud příkře odpověděl: „Něco na ten způsob.“

Oba konečně dorazili do operační místnosti. Byl to velký otevřený sál zaplněný obvyklými rekvizitami vyskytujícími se v každém podobném prostoru, odkud se řídí policejní operace – konferenční stoly, počítače, televizní monitory – navíc se po jedné straně sálu táhla řada menších kanceláří a nechyběla ani veledůležitá malá kuchyňka. Většina pracovních stolů nebyla dosud obsazena a místnost proto působila poněkud opuštěným dojmem. Ti lidé, kteří zde však byli, se pilně věnovali své práci.

Rochester vedl Sam napříč sálem k mladému muži, který se věnoval počítačovému terminálu.

„Jamesi, dovolte, abych vás představil doktorce Samantě Ryanové. Pracuje jako soudní patolog v hrabství Cambridge. Doktorko Ryanová, detektiv James Morgan.“

Mladý detektiv povstal a ostýchavě si se Sam potřásl rukou.

„Říkejte mi Sam.“ Bylo dost neobvyklé, aby se policejní důstojník choval ostýchavě, a Sam zjišťovala, že ji to vlastně trochu pobavilo.

Rochester pokračoval: „Doktorka Ryanová se podílí na vyšetřování cambridgeské sérii vražd. Podařilo se vám něco vyšťourat?“

Sam se na Rochestera překvapeně zadívala, a ten hned vzápětí řekl na vysvětlenou: „Když jsem se dozvěděl, že máte přijít, nemyslel jsem si, že by to bylo proto, že byste zatoužila po mé společnosti. Jak už jsme o tom mluvili před chvílí, dohadoval jsem se, čeho by se to mohlo týkat, a zadal jsem tady Jamesovi nějaká předběžná šetření na případu, ještě než jste dorazila. Je to docela příjemné mít alespoň jednou před vámi náskok.“ Sam se usmála.

„James se právě zabývá naším novým počítačovým systémem, který jsme žertem nazvali Chyták, což je vlastně kryptogram pro Centrální hypotetický tým kriminální analýzy. Je to podobný systém jako počítač Vi-Cap v ústředí FBI, jenomže tenhle je lepší. Je již nyní zapojen do celoevropské sítě Interpolu, takže doufejme, že budeme mít možnost vysledovat opakující se sériové kriminální činy, ať už se stanou kdekoli v Evropě.“

„Už jste napojeni i na systém FBI?“

„To ještě ne. Je tady pár překážek, které nám zbývá překonat, než se na něj dostaneme, ale podaří se nám to.“

„Takže co je na něm lepšího?“

„Je analytičtější. Dokáže si vybrat stopy a analyzovat je – je to takový mechanický psycholog. James již nějaký čas zjišťuje, z kterých informací bychom mohli něco vyšťourat o těch vašich vraždách. Daří se to?“

Morgan zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne, pane. Nemám dost údajů.“

„To mě mrzí, co se dá dělat,“ řekl trochu zklamaně Rochester, „jsme ale teprve na začátku. Ta vaše složka by nám měla pomoci.“

V Saminých očích zazářily plamínky probuzeného zájmu. „Zadejte do toho vašeho počítače otázku, kolik žen bylo zavražděno nebo se pohřešuje v blízkosti amerických leteckých základen v celém Spojeném království, řekněme za posledních pět let.“

Morgan zvedl oči k Rochesterovi a len souhlasně přikývl.

„Jak velký okruh kolem základen chcete, abych zadal?“ zeptal se Morgan Rochestera.

Sam chvilku uvažovala. „Tak dva kilometry. Zkuste dva kilometry.“

„Máte nějaký určitý typ žen? Věk, postava, barva vlasů?“

„Celkem ne, ale mohl byste zkusit věk mezi šestnácti a padesáti.“

„Je to poměrně široké rozpětí, ale pokusím se.“

Morgan se pustil do zadávání údajů na klávesnici počítače. Prsty se mu jen kmitaly, a tak to zabralo jen okamžik. Obrazovka se prosvětlila a byl na ní vidět jen blikající kurzor, jak počítač započal s analýzou informací. Náhle monitor znovu obživl a od shora dolů na něm začaly naskakovat údaje. Objevilo se zde celkem osm položek, každá obsahující jméno, datum narození, místo a datum zmizení a jméno policejního vyšetřovatele. Rochester se sklonil blíže k monitoru, tvář podmračenou soustředěním. Vypadalo to, že je něčím znepokojen.

„Je na tom něco mimořádného?“ zeptala se Sam.

Nespouštěje oči z obrazovky, řekl zamyšleně: „Dost možná.“ Pak přikázal Morganovi. „Zkuste deset let.“

Morganovy prsty se daly opět do střelhbitého pohybu, kurzor začal znovu blikat a všichni tři očekávali odpověď. Nyní přibyla na obrazovce ještě čtyři další jména, spolu se všemi dalšími souvisejícími informacemi. Všechny ty ženy byly vedené jako pohřešované.

Rochester vydal další příkaz: „Jak by to vypadalo v totožné oblasti s pohřešovanými muži?“

Znovu zadali do počítače patřičné pokyny a o několik minut později již obdrželi žádanou informaci. Nyní se objevila pouze jména dvě.

„Jamesi, vytiskněte mi to, co bylo v obou případech na monitoru, vyžádejte si všechny složky o těch pohřešovaných dívkách a nechte je rozeslat faxem po sboru. Bille!“ Detektiv sedící u vzdáleného stolu vzhlédl. „Máte pár lidí volných?“

Muž zabloudil zrakem po sále, až mu zrak padl na dva detektivy sedící u stolu nepříliš vzdáleného od místa, kde stáli Rochester se Sam. „Dane, Harry, měli byste na pár hodin čas?“

Jejich zoufalý pohled jasně prozrazoval, že nemají.

„Tak fajn, takže mohli byste spolupracovat přímo s velitelem?“

Váhavě přikývli.

Rochester řekl dost příkře: „U mě na stole je složka. Mohli byste ji nechat okopírovat – nejspíš budu potřebovat asi šest kopií. Potom si promluvíte s Jamesem a zajistíte, aby složky ‚pohřešovaných osob‘ z výjezdu naší tiskárny zaslaly přímo nám ty sbory, kterých se to týká.“

„A co když budou chtít vědět, proč je chceme?“

„Nebavte se s nimi o tom, dokud nebudeme mít možnost si pár věcí prověřit. Když se vyskytnou problémy, řekněte jim, že jde o vyšetřování ministerstva vnitra, a pokud si to tam budou chtít ověřit, že budeme jenom rádi. To by mělo všechny případné všetečky odradit.“

Přešel zpátky k Morganovi, který mu podal výjezd z tiskárny, zatímco jeho kolegové již vycházeli z místnosti, aby si vyzvedli požadovanou složku.

Sam jako obvykle nedokázala potlačit svou netrpělivost. „Možná že byste mi mohl prozradit, co se vlastně děje.“

„Snad bychom mohli očekávat, že najdeme jednu nebo dvě pohřešované dívky v určité vzdálenosti od daného místa, ale ne dvanáct. Mohla by to být právě jen shoda okolností – neměl bych asi uvažovat o tom, že jde ve všech případech o oběti vraždy – ale na druhou stranu je to dost podivné.“

„Chcete tím říct, že se domníváte, že by náš zabiják mohl v tom jet už celá léta?“

„To nebudeme vědět do té doby, než začneme získávat mnohem víc informací, ale musí se to ověřit, a to rychle.“

„Co se bude dít teď?“

„Pokud se nemýlím, požádáme ministerstvo vnitra o povolení prošetřit ty případy a začneme dávat dohromady vyšetřovací tým.“

„Nejspíš byste si měl promluvit s těmi agenty FBI. Zdržují se na americké letecké základně v Leeminghallu. Ostatně všechno je to v tom hlášení.“

„Máte pravdu, takže bych navrhoval, abychom se přesunuli do mé kanceláře a prošli si to hlášení stránku za stránkou. A také bychom se raději měli podívat na to, co můžeme podniknout pro to, abychom sem k nám dostali Toma Adamse, jak to nejdříve půjde.“

Sam přikývla na souhlas a cítila, jak ji to těší.

„Tak jdeme na to,“ řekl zvesela Rochester, „je tady toho hodně, co mi musíte objasnit.“ Pak ji vyvedl z budovy a vedl ji zpět do své kanceláře.

Když dopodrobna prošli celou složku, vydali se zpátky do operační místnosti, kde se konala krátká porada. Jak hodina za hodinou ubíhala, stávala se činnost týmu stále horečnatější. Neustále bylo slyšet vyzvánění telefonů, odesílaly se a přicházely faxy a detektivové poletovali kolem. Přestože se Sam živě zajímala o to, co se děje, cítila se od celého toho zmatku jakoby oddělená, asi tak jako student medicíny pozorující pitvu přes skleněnou přepážku. Pakliže zde při vyšetřování měla sehrát nějakou úlohu, pak toto nebyl ten pravý čas.

V době, kdy Rochester vyhlásil, že se bude končit, bylo již pozdě večer. Pokoušel se přesvědčit Sam, aby zůstala na noc, ale protože si s sebou nevzala toaletní potřeby a ani nic na převlečení, rozhodla se, že se raději vydá na dlouhou cestu domů.

Bylo hodně brzo ráno, když dojela domů. Cítila se jak fyzicky, tak psychicky zcela vyčerpaná, a měla sílu právě tak na to vydrápat se do schodů, stáhnout ze sebe šaty, vyvěsit telefon a padnout do postele. Spala ještě dřív, než do ní dopadla.

Ze spaní ji vytrhl pronikavý hluk. Posadila se zpříma na posteli a srdce jí bilo až v hrdle. Co to může být za zvuk? Dopadlo snad něco na okno? Nebo se jí to zdálo? A teď to přišlo znovu. Kdosi bušil na hlavní dveře.

Rozsvítila si lampičku na nočním stolku a podívala se na budík: čtvrt na pět. Bylo to zatraceně neobvyklé, aby ji v tak časnou hodinu někdo navštívil bez předchozího zavolání. Sam začala být pěkně nervózní. Vklouzla do županu, rozběhla se ze schodů a rozsvítila venkovní světlo. Pak vyběhla nahoru zpět do ložnice a vyhlédla z okna.

Nejdříve spatřila to auto – Jeep Cherokee – až pak zaslechla typický protažený přízvuk amerického Jihu: „Doktorko Ryanová, jste tam? Doktorko Ryanová!“

Ten hlas poznala okamžitě. Vzápětí se jí v zorném úhlu zjevili Doyle a Solheimová. Sam řekla unaveně: „Co propánakrále chcete? Máte vůbec představu, kolik je hodin? Proč jste nejdřív nezavolali?“

Doyle řekl takřka pokorně: „Je mi to líto, ale telefon byl stále obsazený.“

Sam si vybavila, že vyvěsila sluchátko z vidlice. „Takže co se děje tak naléhavého, že vás to sem vytáhlo ve čtyři ráno a že nenecháte lidi vyspat?“

„Vrchní komisař Rochester si nás hned přeje mít v Cromwell Parku. Něco se tam dalo do pohybu.“

Kapitola 10

Během cesty do Hampshire vstávaly Sam vlasy hrůzou, neboť Doyleho řidičské schopnosti měly k dokonalosti dost daleko. Sam občas napadlo, jestli si vůbec uvědomuje, že je v Anglii, kde se jezdí vlevo. Naštěstí kromě občasných vozíků mlékařů a pár dělníků začínajících svou směnu velmi brzy ráno se na silnici vyskytovalo jen málo lidí, které by mohl ohrozit.

Když dorazili do Cromwell Parku, již se zcela rozednilo. Svěžest časného ranního větříku povívajícího mezi stromy parku zvedla Sam náladu a odvála letargii, v jejíž zajetí byla po celou cestu sem. Byla hladová a uvědomila si, že vlastně nejedla už víc než čtyřiadvacet hodin. Nebyla si vůbec jistá, jak je to zde zařízeno s jídlem, ale doufala, že jí nabídnou alespoň snídani.

U brány byli bez průtahů vpuštěni dovnitř nervózním důstojníkem bezpečnostní služby, který vypadal, že je mu zima a že je unavený. Sam navedla Doyla na štěrkované parkoviště před budovou kanceláří. Snažila se zbavit ztuhlosti v zádech po dlouhé cestě a pořádně se protáhla, když z auta vylezla, až měla pocit, že jí praskne v kříži.

Po schodech před vchodem k nim sešel uniformovaný policejní důstojník, aby je uvítal. „Moc času jste nepromarnili, to se musí nechat,“ potřásl si se Sam rukou. „Jsem vrchní inspektor Terry Lambert, náčelník týmu komisaře Rochestera.“

„Těší mě, doktorka Ryanová. Samantha Ryanová.“

„Jsem rád, že vás konečně poznávám. Zřejmě jsme se minuli, když jste tady byla posledně. Podařilo se vám to tu ale dost rozvířit.“

Sam pokynula ke svým společníkům. „Tohle jsou agenti Catherine Solheimová a Edward Doyle z FBI, ze Střediska lidských faktorů v Quanticu.“

„To je ale dobře, že jste se tady ukázali,“ řekl takřka vřele Lambert. „Pokud vím, neměli jste nic proti tomu, abyste nám pomohli s šetřením?“

Doyle si neodpustil ho opravit: „Právě naopak, pokud je mi známo, jste to vy, kdo mi bude k ruce.“

Nechtěje se nechat zatáhnout do sporu Lambert se lehce pousmál. Doyle si vysvětlil jeho úsměv jako příznak slabosti a potěšilo jej, jak je snadné ‚vycvičit‘ britskou policii ke spolupráci.

„Takže pojďte prosím za mnou. Komisař Rochester vás už očekává.“ Místo toho, aby se vydali po schodech vzhůru do Rochesterovy kanceláře, jak Sam očekávala, vedl je kolem postranního křídla historické budovy ke komplexu moderních novostaveb v pozadí, kde, jak Sam věděla, byla zřízena hlavní operační místnost týmu.

Rochester stál vzadu v místnosti a rozmlouval s detektivem, který měl na starosti zadávání informací do počítače. Lambert je vedl přímo k nim. „Pane, doktorka Ryanová s doprovodem.“

Rochester vzhlédl a usmál se na Sam. „Doktorko, díky, že jste dorazila tak brzy po tom, co jsme pro vás vzkázali.“

Doyle, zjevně otrávený tím, že je považován za pouhý Samin doprovod, se ozval: „Agent Ed Doyle z Quantica. Chtěl bych vám poděkovat za to, že jste souhlasil s tím, že nám s touhle pátračkou pomůžete.“

Rochester bezpochyby porozuměl velmi dobře, co tím bylo myšleno. „Uděláme, co bude v našich silách, abychom pomohli našim americkým kolegům. Posílal jsem o tom stručnou zprávu k rukám vašeho pana Bartoca teprve včera.“

Doyle ztuhl. Bartoc byl šéfem celého centra FBI v Quanticu. Měl pověst nelítostného muže, toužícího po politické kariéře, který nemilosrdně rozšlápl kohokoliv, kdo na jeho definitivní postavení v úřadu vrhl nelichotivé světlo. Ze všech lidí, se kterými měl Doyle kdy co do činění, byl to právě Bartoc, z koho měl největší strach.

Rochester pokračoval ve svém slovním vítězném tažení. „Již mě ujistil o vaší – tedy FBI – bezvýhradné spolupráci. Posílá nám všechny související složky vražd v USA, takže budeme moci aktualizovat záznamy v našem počítači.“

Doyle se náhle ocitl v nevýhodě a věděl o tom. Pak pronesl s takovým nadhledem, jakého byl jenom schopen: „To je dobře. Jsem si jistý, že vám to hodně pomůže.“

„Přinesl jste s sebou ty složky, o které jsem vás žádal?“

Doyle je neměl. Ne, že by zapomněl, ale záměrně je nechal tam, kde byly. Nebyl si totiž vůbec jistý, jak se bude situace vyvíjet, ani tím, jak tahle nová agentura může ohrozit jeho osobní úspěch při vyšetřování. A tak, dokud se to nevyjasní, rozhodl se omezit spolupráci na nejmenší možnou míru.

„Ne, je mi líto. Všechno to probíhalo v takovém zmatku, že jsem na ně zapomněl.“

Rochesterův skeptický pohled prozrazoval, že si je jeho lži vědom. „No, vlastně na tom nezáleží. Naštěstí je pan Bartoc posílá faxem do mé kanceláře. Měly by tady být každou chvíli.“

Když si takto úspěšně poradil s Doylem, obrátil se Rochester na Solheimovou. „Podle popisu pana Bartoca musíte být Catherine Solheimová.“ Následovalo vzájemné potřesení rukou. „Hovořil o vás velmi pochvalně, jako o budoucí hvězdě oddělení, jak jsem vyrozuměl z toho, co mi řekl.“

Sam se poočku podívala na Doyla. Ačkoliv se moc dobře ovládal, zaznamenala, jak v něm kypí vztek. Zdálo se, že se Rochester nejspíš rozhodl pokusit se oba agenty poštvat proti sobě – nebyl to zase tak obtížný úkol, vzhledem k jejich už tak dost napjatým vztahům.

Rochester se obrátil zpět k monitoru počítače. „Takže myslím, že bych vám měl nejdříve sdělit, proč jsem vás sem do Hampshire všechny bez varování přivlekl.“

Všichni ho s očekáváním ve tvářích pozorovali.

„Ačkoliv to nebylo dosud patřičně ověřeno, máme za to, že vraždy spáchané v Cambridgi mohou mít spojitost nejen s těmi, které vyšetřuje FBI v Americe, ale také s větším počtem pohřešovaných žen jak zde v Británii, tak v Evropě.“

Doyle se zeptal: „O jakém počtu žen se tady bavíme?“

„Existují zde nejspíš pojítka se zmizením přinejmenším osmi žen za období deseti let zde v Británii, ale přitom jsme ještě zdaleka neukončili veškeré pátrání.“

„A jaké jsou ty spojitosti?“

„Zaměřili jsme se na všechny ty, které zmizely v okruhu dvou kilometrů od některé americké letecké základny, ale k dnešnímu datu nebyla ani jedna z nich nalezena, a přitom jsou všechny vedené jako rodinou pohřešované.“

Doyle přikývl. „To by jako vzorek mohlo vyhovovat.“

„A je takový vzorek něčím mimořádný?“ zeptala se se zájmem Sam.

„Právě že ano,“ přisvědčil Rochester. „Prozkoumali jsme i další vzorky, jako například počet mužů pohřešovaných ve stejné oblasti ve stejné době a navíc jsme provedli analýzu všech statistických dat týkajících se pohřešovaných lidí. Podařilo se nám vyhodnotit pozoruhodnou anomálii ve spojení s leteckými základnami, která bude ještě zasluhovat další vyšetřování, nicméně je ještě příliš brzy na to, abychom si byli stoprocentně jisti.“

Doyle byl již nachystaný s další otázkou, ale Solheimová ho předešla. „Jsou ty informace opravdu spolehlivé?“

„Počítačový program Catchem je stále dost syrový, ale jeho systém pracuje velmi dobře. Ale je tady ještě další úhel pohledu než jen z britského a amerického hlediska. Detektiv Morgan se rozhodl – z důvodů, které zná nejlépe on sám, ale my jsme mu za jeho iniciativu vděční – napojit se na počítač Interpolu ve Francii. Nakrmil ho stejnými informacemi o pátrání, které jsme použili i u našeho počítače. V evropských zemích, s nimiž je Interpol ve spojení, se podařilo stanovit, že v průběhu posledních deseti let bylo hlášeno v okruhu dvou kilometrů od letecké základny USA přes patnáct žen jako pohřešované. Pracujeme ha tom, abychom zjistili jejich jména. Tělo jedné z dalších žen bylo asi před rokem objeveno v zalesněné oblasti zhruba jeden kilometr od základny amerického letectva v Německu. Byla ubodána a chyběly jí obě ledviny. Vrah nebyl dosud uvězněn.“

Speciální pátrací tým byl v pohotovosti už od rozednění. Bill Smethurst a jeho parťák Andy Clough, stejně jako zbytek jednotky si o tom mysleli, že je to naprosté mrhání časem a penězi daňových poplatníků. Nenáviděli akce svolávané na poslední chvíli, které jim nadělaly zmatek v jejich osobních záležitostech a způsobovaly další napětí v manželství i v ostatních vztazích.

Susan Denchová byla pohřešována již přes tři roky. Smethurst si vybavoval pátrání po ní v době, kdy zmizela. Byla to tenkrát taková dost fádní záležitost. Pohřešovali ji již dvakrát či třikrát předtím a vždycky se zase po třech nebo čtyřech dnech objevila, přičemž celou tu dobu strávila s nějakým neznámým chlápkem. Takže v případě té Denchové šlo o to předstírat činnost. Vždyť nakonec byla jenom jedním číslem v neradostné statistice ve světě plném neradostných statistik.

Skutečnost, že se tehdy nevrátila domů, nebylo ničím, nad čím by se bylo třeba pozastavovat. Jednou to přijít muselo. Také se tehdy vyskytlo několik údajných svědectví, že byla spatřena v Londýně, takže si byli skoro jistí, že ji asi tak jako noční můru přitáhla zářivá noční světla v Soho. Jediní lidé, kteří byli přesvědčeni, že se jí stalo něco nepěkného, byli její rodiče – ale co ti mohli vědět. Nějaký čas sice dělali tehdy rozruch a vzbudili zájem místních médií, ale všechen ten zmatek nakonec odumřel spolu se zastaveným vyšetřováním.

Proč tedy po ní pátrali po tak dlouhé době znovu, to tedy nešlo Smethurstovi vůbec na rozum. Jedině snad, že by se šéfové domákli něčeho, o čem jednotka neměla ani páru. Fakt je, že jim ti nahoře málokdy pustili nějakou zajímavou informaci, všechno vždycky bylo hrozně tajné a ve většině případů se mělo za to, že mužstvo vlastně nemusí o ničem vědět. Na každý pád to ale musí být důležité, uvažoval Smethurst, protože povolali všechny jednotky, které měli po ruce, dokonce odvolali i lidi z jejich volna a z dovolených, aby jim pomohli při pátrání, a to je bude na přesčasech stát pořádný balík.

Co ho ale opravdu překvapilo, byl fakt, že při tak rozsáhlém pátrání nebyla do něj zapojena ani média, ani civilisté. Za normálních okolností byla policie vděčná za jakoukoliv pomoc, kterou dokázala získat, a na pátračce, jako byla tahle, se obvykle podílelo plno dobrovolníků. Tentokrát ale byli v akci jenom lidé od policie.

Začalo se z různých míst u vnějšího oplocení americké letecké základny a za chvíli vytvořili obrovský modrý kruh, který postupoval od plotu směrem ven a vždy se zastavoval a pátral na všech pravděpodobných místech. Dokonce se akce zúčastnili i policejní žabí muži a pročesávali místní jezírka a tůně, což bylo nejspíš plýtvání časem po tak dlouhé době. Kdyby měli štěstí, mohli by tak najít nanejvýš její zuby. Na každý pád to ale vypadalo, že berou celou tu věc hrozně vážně. Čas od času se ozvalo zahvízdnutí a celá řada se zastavila, když bylo cosi nalezeno, co si zasluhovalo prozkoumání, než to bylo uloženo do vaku a odesláno na analýzu. Teprve pak se opět řada pohnula dál.

Část kruhu, ve kterém byl i Smethurst, konečně dorazila do místa nazývaného Alexandrův háj, což byla plocha zarostlá nepěstěným lesem rozloze asi čtyřiceti hektarů. Hustým a divokým podrostem bylo jen s obtížemi možné postoupit dál. Smethurst píchal holí kolem dokola do změti trnitých keřů, plevele a trávy v naději, že narazí na něco zajímavého. A skutečně se mu to podařilo. Zvuk rezavého železa poznal okamžitě – vždyť se ho jako kluk něco natahal.

Zavolal na svého parťáka Clougha: „Tady něco je!“

Ten všeho nechal a přešel k Smethurstovi, který do stejného místa znovu píchl holí, aby to Clough také slyšel.

Na něj to ale žádný velký dojem neudělalo. „No, kus rezavého železa. Skvělá práce, strážníku Smethurste. Nejspíš za to dostaneš metál. Bejt tebou, tak pro to dojdu. Možná, že bude na spodku napsaný doznání.“

Smethurst ignoroval parťákův ironický tón a s dupáním se prodíral dál trnitým podrostem. Pak už jen zaslechl prasknutí zrezavělého železného plechu a vzápětí ztratil půdu pod nohama. To, čeho byl Andy Clough svědkem, vypadalo následovně: nejdřív jeho parťák vykřikl, pak zařval a potom zmizel v oblaku prachu a spadaného listí.

Rochester nechal Doyla a Solheimovou, aby si prošli informace získané z Interpolu, a mezitím odvedl Sam z operační místnosti do své kanceláře. K jejímu velkému překvapení seděl u kulatého stolu uprostřed místnosti Tom Adams a naproti němu pak starší muž, kterého neznala. Když vešla dovnitř, oba muži povstali.

Rochester se ujal představování. „Sam, myslím, že se s Tomem Adamsem znáte, a tady je profesor Boyd Charlton z protějšího břehu.“

Sam pochopila, že ‚protějším břehem‘ je jistě míněn Oxford, protože Rochester byl nejen bývalým policejním šéfem oblasti, kam spadala i Cambridge, ale také získal vzdělání na zdejší Trinity College a byl na to patřičně hrdý.

Vysvětloval dále: „Boyd je vedoucím katedry starověku a obzvláště se zajímá o starověké rukopisy a symboliku.“

Všichni se rozesadili kolem stolu.

„A jak to souvisí s tím případem?“ chtěla vědět Sam.

„Jde o ty písemné důkazy nalezené na místech, kde došlo k vraždám,“ odpověděl Rochester. „Odfaxoval jsem Boydovi kopie některých z nich a on se domnívá, že přišel na řešení.“

Profesor Charlton byl opatrnější. „Ještě jsem na řešení nepřišel, ale skutečně si myslím, že bych s tím mohl pohnout.“

Sam stále nechápala, jak s tím mohou starověké rukopisy souviset. „A co jste až do nynějška zjistil?“

Charlton se místo odpovědi zeptal Rochestera: „Podařilo se vám získat ještě nějaké další archy?“

Rochester vytáhl ze svého stolu pořadač s faxy a podal ho Charltonovi. Profesor si nasadil brýle s polovičními skly a zahloubal se do obsahu složky. Dával si pořádně načas, zatímco zbytek malé společnosti trpělivě čekal. Sam za celou tu dobu několikrát zachytila Tomův pohled. Bylo toho hodně, co mu chtěla říct, a ještě víc toho, na co se ho chtěla zeptat, ale tohle nebylo to správné místo ani příhodný čas. A tak jí nezbývalo, než počkat.

Konečně Charlton dokumenty odložil. „Zdá se, že zde není nic, co by bylo jasné na první pohled. Když se tomu budu chvíli věnovat, mohlo by se z toho něco vyklubat.“

Konečně se dostal ke slovu Rochester. „Dobrá, profesore, dáme vám to tedy s sebou. Za jak dlouho nám dokážete říct něco určitějšího?“

„Nemělo by to zabrat moc času. Pokud tam něco je, pak na to přijdu.“

Rochester zmáčkl malý mosazný zvonek, který stál na pracovní desce stolu. „Objednal jsem pro vás taxík. Už by tady měl být.“ Stiskli si s profesorem ruce a pak jej odvedl ke dveřím. „Takže opravdu hodně štěstí, profesore, a nezapomeňte mě informovat, jak jste s tím pokročil.“

Když se Rochester vrátil ke stolu, obrátil se k Sam: „Chtěl jsem vás požádat, abyste se dočasně připojila ke zdejšímu oddělení, dokud se tahle záležitost neobjasní.“

Sam cítila, že se to všechno nějak vymyká její kontrole, a nebyla si vůbec jistá, jestli se jí ten pocit zamlouvá. „Nejsem přesvědčená o tom, že by to bylo nějak mimořádně prospěšné, a kromě toho vůbec nevím, jestli by na to jak univerzita, tak nemocnice přistoupily.“

Rochester ji ale pěkně elegantně vzal vítr z plachet. „Na obou místech jsem to už projednal. Trevor Stuart se nabídl, že většinu vaší práce převezme“ – najednou se Trevor rozhodl, že jim vyjde vstříc, pomyslela si Sam – „a o cokoliv, s čím by si nevěděl rady, se postará Jean, jak mi slíbila. Řeknu vám, ta vaše Jean, to je pozoruhodná dáma. Vedení univerzity i nemocnice proti tomu také nic nemají. Takže, co na to říkáte?“

Sam kapitulovala. „Jedině pod tou podmínkou, že nebudu muset bydlet na pokoji s Charltonem.“

Rochester se zasmál. „Žádáte toho sice na mně trochu příliš, ale dobře.“ Poté se obrátil k Adamsovi. „Tome, mám za to, že vy a Sam toho máte hodně, o čem si musíte popovídat. Viďte, můžu se na vás spolehnout, že ji odvedete zpátky na sál, zatímco pro ni zařídím kancelář a pokoj?“ Adams souhlasně přikývl. „Ostatně, Sam, nevím ani, jestli o tom víte, že tady máme vlastní laboratoř i pitevnu. Pokud byste se chtěla na ně podívat, chci, abyste se chovala jako doma.“

Rochester se svižně postavil, což bylo neklamné znamení, že je schůzka u konce a že je čas, aby jeho hosté vypadli. Adams a Sam se vydali ke dveřím, ale ještě než vyšli, Rochester na ni zavolal: „Mimochodem, váš přítel Hammond se vypařil.“

„Vypařil? A kam?“

„Dnes ráno byl odvolán do Států. Odcestoval nákladním letounem amerického letectva, no, jen si to představte. Zcela zřejmě mu dost záleželo na tom, aby už letěl.“

„A víme, kde je teď?“

„Je to zvláštní, ale zdá se, že to neví nikdo. Ani ministerstvo zahraničí, ani Pentagon, ani nikdo ve Washingtonu. Všichni mlčí jako pěny.“

„A co zkusit Cullyho?“

„Ten je stále na svém místě. V jeho případě se toho sice bude muset ještě dost ověřit, ale nemyslím si, že je tím, koho hledáme. Zabijáci obvykle tak hrozně nelpí na kariéře.“

„Vy si myslíte, že je Hammond –?“

„Myslíte ten vrah?“ Rochester pokrčil rameny. „To nevím. Prostě s námi hrají nějakou hru. Hrozně bych si přál, abych věděl, jakou. Asi půjde o hlubší vody, než jsme si mysleli.“

Když se Sam znovu otočila ke dveřím, Rochester ji varoval: „Sam, moc se tu nezabydlujte. Mám takový pocit, že ve velmi krátkém čase toho budete mít hodně na práci.“

Když se Bill Smethurst trochu vzpamatoval, zjistil, že leží na zádech v asi dvouapůlmetrové hloubce jakési šachty. Nad sebou viděl koruny stromů a nad nimi modré nebe, přes které letěly bílé mraky.

Vtom se v jeho zorném úhlu objevila hlava Andyho Clougha. „Bille! Bille, jsi v pořádku?“

Smethurst si ohmatal ruce a nohy. Byly tam jako obvykle a zdály se, že fungují. „Je mi fajn, Andy. Jenom trochu utrpěla má důstojnost.“

Posadil se a rozhlédl. Šachta měla čtvercový průřez a byla zcela zjevně vytvořena lidmi. Na jedné z jejích stěn bylo cosi, co vypadalo jako průlez do nějaké chodby. Vchod byl asi jeden a půl metru vysoký a byl vybetonovaný. Chodba za ním se svažovala dolů hlouběji pod zem. Vedle vchodu byl kovový vypínač a Smethursta napadlo, že by se jím mohlo zapínat osvětlení. Postavil se, trochu se rukama oprášil a pak postoupil vpřed a několikrát vypínač stiskl. Nestalo se vůbec nic. Pokud to bylo světlo, tak nefungovalo. Zavolal vzhůru: „Andy, co kdybys mi podal nějakou baterku?“

Clough přikývl a na chvíli zmizel, ale ještě před tím zavolal: „Vydrž.“

Za chvilku byl zpátky a podával dolů Smethurstoví velkou oranžovou svítilnu. Smethurst ji zapnul a vrhl široký kužel jejího světla do chodby. Nevypadalo to, že by byl průchod něčím zatarasený. Sehnul se, vlezl dovnitř a opatrně se začal sunout dolů. Chodba páchla zatuchlinou a vlhkostí. Stropem prorážel zelený sliz a spodní část šedých betonových stěn byla pokryta dlouhými tmavými skvrnami. V průběhu let sliz a bláto vytvořily na podlaze pořádně kluzkou mazanici. Víc než jednou málem ztratil rovnováhu.

Světelný kužel svítilny poskakoval po stěnách chodby, jako kdyby nebyl nikým ovládán. Pohlédl dolů na své ruce – ano, třásly se mu. Začínalo mu být stále větší chladno a měl pocit, že má nohy jako z gumy.

Pociťoval něco víc než jen strach. Poprvé za tu dobu, co byl u policie, poznal, co je to opravdová hrůza – proč vlastně, to sám nevěděl.

Všechny instinkty v těle mu napovídaly, aby toho tady nechal a vrátil se do bezpečí slunečního jasu. Nějakých padesát metrů před ním bylo však patrné, že konec chodby ústí do jakési větší místnosti, a bylo mu jasné, že to musí prověřit. S nadlidským vypětím vůle se donutil jít dál až na konec chodby.

Objel místnost zářivým kuželem světla kolem dokola a vůbec neměl v úmyslu opustit vstupní dveřní prostor. Pohyb světla se konečně zastavil na velkém stole uprostřed místnosti. Mířil tam svítilnou několik vteřin a bránil se uvěřit tomu, co vidí. Pak mu nervy povolily, obrátil se o sto osmdesát stupňů a rozběhl se zběsile zpátky chodbou, nechávaje tu hrůznou podívanou za sebou opět se ponořit do milosrdné tmy.

Tom Adams a Sam sešli po kamenných stupních schodiště, vedoucích na parkoviště před budovou. Tom, namísto aby zamířil k hlavní operační místnosti, vzal Sam podpaží a vedl ji na opačnou stranu budovy, odkud mohli přehlédnout upravené zahrady parku. „Jak se tvoje rodina vyrovnává s tím úmrtím?“ zeptal se s účastí v hlase. „Celkem dobře. Díky.“

Chvíli bylo ticho a pak Tom opět promluvil. „Pokud vím, tak ti ale já jedno poděkování dlužím.“

„Ale vůbec ne.“

„Nebýt tebe, tak bych teď bojoval v ústupové akci Jižní divize před tiskem.“

„Podívej se, na tu práci ses hodil ze všech nejvíc. U vyšetřování jsi byl po celou dobu, víš, o co jde, a jsem si jistá, že tady té partě pomůžeš, aby to dovedli úspěšně do konce. Zkrátka jsem ho jenom navedla tím správným směrem, to je všechno.“

„Ale proč jsi to dělala? Po tom všem, co se stalo, bych si myslel… zkrátka… vždyť víš…“

„Že tě budu nenávidět do konce života a že ti vrazím nůž do zad, jen jak se mi k tomu naskytne příležitost?“

„No, něco na ten způsob. Asi bych tě měl znát líp, viď?“

„Jo, to bys měl. A kdyby to tak bylo, možná bychom stále byli spolu.“

Tom ji vzal za ruku. „Vždyť bychom ale mohli být.“

Sam se odtáhla. „Ne, nemohli. Možná, že se mi nelíbilo, co jsi mi tuhle na zahradě řekl, ale nicméně to byla pravda.“

Už na ni dál nenaléhal, byl si vědom toho, že je to prohraná bitva. Jenom zauvažoval, jestli nezařídila jeho převelení na toto místo jen proto, aby ho dostala pryč od Liz, a doufala, že se rozejdou. Že by zhrzená ženská? pomyslel si. Sam ale nebyla jako žádná jiná žena, s kterou se kdy setkal, a také si nemyslel, že by se snížila k takové laciné intrice.

Když kráčeli dál, změnil téma rozhovoru. „Myslíš si, že má Rochester pravdu?“

„V čem, v počtu těch vražd? Mám za to, že ano.“

„To, co má, jsou jen nepřímé důkazy.“

„Nenazvala bych vraždy Westové a Strachana nepřímými důkazy, ty ano?“

„Mluvím o tom propojení vražd v Americe, Británii a Evropě. Zní to trochu nepravděpodobně.“

„Unterweger to taky dokázal.“

„To byl ale specialista.“

„Všichni sérioví vrazi jsou specialisté.“

Tom chvíli uvažoval. „Máme tolik nepřímých důkazů, že bychom s nimi mohli dláždit, ale odhadoval bych, že přijde čas a objeví se i těch přímých víc.“

„Jako například?“

„Charltonův rozbor symbolů, analýza vláken. Nezapomínej také na rybí šupinu a na semena, které jsi našla na těle Westové. A také mohou pomoct ty zprávy z FBI.“

„Taky možná ti tvoji uniformovaní se s něčím vytasí.“

„Myslíš obyčejný poldy? Jeden nikdy neví – už párkrát měli kliku – ale nemůžeš na to spoléhat, tak jisté to zase není.“

Hned v zápětí zaslechli volání vrchního inspektora Lamberta, které znělo velmi naléhavě. „Doktorko Ryanová, inspektore Adamsi, je po vás hrozná sháňka. Na něco se přišlo.“

Cesta přes Surrey do Kentu byla pro Sam plná napětí. Vždy, když se až dosud potřebovala dostat na místo činu, musela si sama hledat cestu nehostinnou krajinou na nějaké neoznačené místo na mapě. Dnes ale byly na scéně policejní automobily a motocykly s houkajícími sirénami a ona, doktorka Samantha Ryanová, se rozvalovala na zadním sedadle jednoho z vozů bez čísla vedle velitele Rochestera a cítila se jako člen královské rodiny nebo jako zasloužilý člen vlády. Rozdíl byl pouze v tom, že lidé obvykle mají radost, když k nim zavítá někdo z královské rodiny, ale Sam nemohla vůbec vědět, jak ji na místě, kde byla objevena vražda, přijmou.

Doyle se Solheimovou byli navzdory jejich hlasitým protestům ponecháni svému osudu. Žádný policejní sbor na světě není nadšen, když mu nějací lidé zvenčí zasahují do vyšetřování kriminálního činu na jeho vlastním písečku. Nově ustavený vyšetřovací tým působící mimo svou oblast – ať už jakkoliv specializovaný – bude už tak dost velké sousto pro místní policii. A nějací vyšetřovatelé dokonce ze zahraničí, a z FBI zvlášť, by mohli způsobit nejen nežádoucí tření, ale rovnou otevřený střet. Rochester si byl dobře vědom toho, že toto byla mimořádná příležitost, jak přesvědčit ministerstvo vnitra o nezbytnosti vytvoření týmu, a neměl v úmyslu, aby mu ji zkazila nějaká dvojice agentů z FBI.

Sam neměla strach jen z reakce policie na svou přítomnost na místě činu. Soudní patolog působící v té oblasti, doktor John Alexander, bude sotva nadšen, že se mu Sam má plést do jeho práce. Pracovně se setkali před několika lety v Londýně a tehdy ho poznala jako příjemného muže a prvotřídního patologa. Ale bohužel také dával najevo svou důležitost a byl tak trochu individualista a neměl trpělivost s hlupáky – ale také ne s lidmi, kteří se mu pletli do jeho práce – natož aby je přijímal s nadšením. Sam se dost nerealisticky kojila nadějí, že se s ním možná ani nesetká, že bude třeba povolán některý z dalších patologů působících v hrabství. Stejně se však nemohla zbavit nepříjemné předtuchy, že tam s největší pravděpodobností bude právě John.

Pohled na nízko letící stříbřitou stíhačku jí napověděl, že jsou již v blízkosti cíle cesty. O několik minut později již dorazili k policejnímu kordonu, který byl v obležení lidí z médií se vším jejich potřebným vybavením a s neodlučitelnou atmosférou překypující spekulacemi všeho druhu. Žurnalisti byli včas varováni, že se děje něco neobvyklého, a nezastavili by se takřka před ničím, jen aby mohli zjistit co. Skutečnost, že již byli na místě, naznačovala, že jejich informátoři z policejních řad ve správný čas spolehlivě zapracovali. Pohled na kolonu přijíždějících automobilů a motocyklů se setkal s okamžitou odezvou; všechny kamery, fotoaparáty, světla a mikrofony se obrátily směrem k nim. Sam tím vším byla zaskočená a k Rochesterovu pobavení si zakrývala tvář jako filmová hvězdička v Hollywoodu přistižená s manželem jiné ženy.

Vozy policie pomalu projížděly nejprve davem lovců senzací, pak policejním kordonem až k místu činu. Auta konečně zastavila, a když Rochester a Sam vystoupili, ovanul je teplý odpolední vzduch. Rochester byl okamžitě uvítán uniformovaným policejním vrchním inspektorem a vzápětí se mezi nimi rozproudila živá konverzace. Sam se rozhlédla po okolní krajině s poli a háji. Na to, že se nacházeli v oblasti s takřka nejvyšší hustotou populace v zemi, bylo pozoruhodné, jak zdejší kraj působil takřka panenským dojmem. Přišlo jí na mysl, jestli je to tím, že je zde ta letecká základna, a zda by krajina zůstala ve stejně neporušeném stavu, kdyby základna zmizela.

Činnost policie v okolí místa činu byla tentokrát méně hektická než obvykle. Dělalo to dojem, jako by všichni čekali na to, co se bude dít. Sam si náhle uvědomila, že tomu tak skutečně je a že osobou, na kterou čekají, je ona sama.

Zaslechla, jak Rochester zvýšil hlas. „Doktorko Ryanová, na okamžik.“ Když se k němu připojila, řekl: „Dovolte mi, abych vás představil vrchnímu inspektorovi Clarksonovi. Po dobu, kdy budeme zde, je určen za našeho styčného důstojníka.“

Když si potřásali rukama, na Clarksonově tváři se neobjevil ani náznak úsměvu. Obličej měl vážný, dokonce by se dalo říci, že měl zoufalý výraz, a jeho hlas s jeho zjevem velmi dobře ladil. Obrátil se k Rochesterovi: „Kdybyste mě následoval, pane, odvedl bych vás na místo činu.“

Když vykročili, Sam si neodpustila otázku: „Je zde něco, co byste mi mohl říci, než začnu s ohledáním těla?“

„Tedy těl.“

„Cože, je jich víc než jedno?“

„Přinejmenším dvě, možná víc. Jsou v jednom ze starých podzemních obranných bunkrů. Jsou jich tady kolem a v lesích desítky. Byly postaveny během studené války jako první obranná linie pro případ, že by se tu vylodili Rusové. Většinou si v nich teď na válku hrají děti a párky do nich chodí randit. Policista, který to objevil, je teď trochu vykolejený. Mám takový dojem, že jde u něho o fóbii ze tmy.“

Sam se vybavilo, jak sama ztratila nervy na místě, kde nalezli zavražděnou Mary Westovou, a pocítila záchvěv sympatie pro neznámého strážníka. „Byly prohledány i ostatní bunkry?“

„Právě na tom pracujeme. Problém je, že po tolika letech ani na samotné základně si nejsou jistí, kde všechny jsou. Až do doby před pár lety bylo jejich umístění přísně tajné, ale potom zase nebyly považovány za dostatečně významné, aby se provedl jejich průzkum.“

„Určitě je tady někdo, kdo, jak se zdá, ví, kde jsou.“

Clarkson nebyl právě nejšťastnější ze způsobu, jak ho Sam vyslýchala, a snažil se zachytit Rochesterův pohled, který by ho podpořil. Nic takového se mu ale nepodařilo.

„Máme za to, že jedno to tělo jsou ostatky Susan Denchové, dvaadvacetiletého děvčete tady odtud. Je pohřešována od doby před několika lety, kdy odešla z domova. Zcela zjevně byla pěkné kvítko, vyspala se kde s kým, pár obvinění z krádeží. Byla již pohřešována i předtím a obvykle se na pár dnů ztratila, když souložila s nějakým místním grázlem.“

V Sam se zvedla vlna hněvu ze způsobu, kterým o Denchové mluvil, jako by na ní nezáleželo, jako by být mladá a nezodpovědná měl být hrdelní zločin. „Takže jste ji prostě zanesli do lejster jako odepsanou.“

Clarksona to pořádně zaskočilo. „Nedá se říci, že bychom ji odepsali. Udělali jsme všechno, co v daných podmínkách bylo možné.“

„A to bylo co?“

„Vyptávali jsme se dům od domu, přátel i rodinných příslušníků. Také jsme upozornili ostatní policejní sbory.“

„Nicméně o tři roky později jste ji dokázali objevit za čtyřiadvacet hodin, jen když se na vás trochu přitlačilo. Nic vám to nenapovídá?“

Clarkson se dotčeně ohradil. „Tohle pátrání platí ministerstvo vnitra. My sami nemáme takový rozpočet, abychom se sháněli po kdejakém nedochůdčeti, které se rozhodne utéct z domova za jasnýma světlama nějakýho zatracenýho města.“

Sam si uvědomovala, že má Clarkson nejspíš pravdu. Jen ji to přivedlo na myšlenku, kolik se asi dalších pohřešovaných lidí nenašlo právě kvůli nedostatku Financí. Nebyla to moc povznášející představa.

Takřka stejně depresivní byla skutečnost, že když dorazili k obrannému bunkru, první osoba, kterou spatřila, byl John Alexander, který stál vedle vstupní šachty a díval se dolů.

Rozhodla se mít to nejhorší co nejdříve za sebou a pospíšila si k němu. „Vítám vás, Johne.“

Vzhlédl k ní a pak se znovu zadíval do podzemí. „Sam, v tyhle dny jsme začali být hrozně důležití. Nechtěli mě ani za nic pustit dolů, dokud nedorazíte vy.“

„To je mi líto. Nevím, jestli vám to k něčemu bude, ale se mnou to nemá nic společného. Ta rozhodnutí se pečou někde hodně vysoko.“

„To jsem pochopil z toho, co mi říkal Clarkson. A jak jste se k tomu celému vlastně nachomýtla?“

„Zkrátka jsem byla ve špatnou chvíli na nevhodném místě.“

Ještě než mu toho mohla povědět víc, přistoupil k ní malý rozložitý chlapík s předepsaným bílým ochranným oděvem a představil se.

„John Haze. Mám na starosti tohle místo činu. Vítejte u nás. Jeden takový oděv budete nejspíš potřebovat.“

Sam mu poděkovala a začala se soukat do kombinézy.

Haze pokračoval. „Rád bych šel s vámi dolů, pokud proti tomu nic nemáte.“

Sam potěšilo, že měl tolik zdvořilosti, aby se zeptal. Nakonec tady možná ani k žádnému většímu tření, kterého se předtím bála, nedojde. Povzbudivě se na něj usmála a přikývla. „Byl už dole v bunkru ještě někdo jiný?“

„Ten těžkotonážník, který sem spadl, a pak jsme tam museli nainstalovat nějaké osvětlení. Moc příjemný to tam není – není divu, že ten polda z toho měl menší šok. Všechny ostatní jsem nechal venku. Ve skutečnosti jsem to dostal rozkazem. Je na tomhle místě něco zvlášť speciálního?“

Sam se znovu usmála, ale neodpověděla mu. Pouze si sebrala kabelu a pověsila si ji na rameno.

„Ani mi to neříkejte,“ zakončil to Haze rezignovaně. „Přísně tajné, co? A já to nakonec nemusím vědět.“

Potom pevně uchopil konec žebříku a přidržoval ho, aby se nehýbal, když po něm Sam sestupovala do šachty. Bylo to opuštěné, nepříjemné místo, pro vraždu zřejmě naprosto ideální. Chodba svažující se před Sam byla nyní dobře osvětlená a ona ji mohla celou přehlédnout, a to až do místnosti, kam ústila. Připomnělo jí to egyptské pohřební komory, s jejich tajnými průchody a skrytými kryptami. Kdysi slyšela vyprávět příběhy o stavbách uchovávajících si něco z dramatických a hrůzostrašných událostí, které se v jejich zdech odehrály a které dávaly takovým místům děsivou atmosféru. Pomyslela si, že toto je jedno z takových míst. Pocítila zcela zřetelně, jak zaváhala, než se vydala dolů chodbou, a sbírala síly, aby byla schopna čelit tomu, čeho bude svědkem na jejím konci. Byla ráda, že na to nebude sama.

Jakmile se k ní Alexander a Haze na dně šachty připojili, vykročila do chodby a na kluzkém betonu se pohybovala s největší opatrností. Když se přiblížila k místnosti na konci chodby, zdálo se jí, že v dálce zaslechla výkřik, znějící jako z jiného světa. Zaraženě se obrátila na ostatní, ti však nejevili nejmenší zdání, že by také něco zaslechli. Muselo jít zřejmě o její zjitřenou představivost.

V každém případě pocítila úlevu, když došla až do komory, která byla zcela zjevně prázdná a žádní duchové zemřelých se v ní nevyskytovali. Místnost byla poměrně velká, skoro čtyři metry vysoká, se čtvercovým půdorysem, o délce jedné stěny takřka deset metrů. Po stěnách kolem dokola byly rozvěšeny rozpadající se mapy celé oblasti. Co jí však zabránilo postoupit dál, byl obrovský symbol nakreslený na jedné ze stěn. Kontura znaku byla dost nezřetelná, ale ona ho poznala na první pohled: SI.

Uprostřed místnosti se nacházel velký stůl, na jehož desce spočívaly ostatky lidské bytosti. Lebka byla tváří obrácená k Sam, lehce skloněná ke straně, čelist pootevřená v širokém morbidním úsměvu. Po podlaze byly rozesety kosti, s největší pravděpodobností výsledek činnosti zvířat. Na zemi u jedné stěny byla hromádka úhledně srovnaných svršků a dále v místnosti se šklebila další lebka. Sam nedokázala říci, kolika lidem tyto kosti kdysi náležely, avšak jednou věcí si byla absolutně jistá: toto byla jedna z popravčích komor ‚jejich‘ zabijáka.

Jak stála ve vchodu do komory, uvědomovala si, že se k ní již připojili i ostatní. Jejich tiché zastavení bylo stejně tak naplněné hrůzou jako to její.

Sam se energicky narovnala v ramenou a zeptala se Alexandra: „Chcete se do toho pustit jako první?“

Ocenil její takt, ale odpověděl: „Ne, ne, je to na vás. Pusťte se do toho. Já se na vás budu jenom zpovzdálí dívat.“

A čekat na to, jestli udělám chybu, pomyslela si Sam s trochou sarkasmu. Vytáhla magnetofon z kabely a začala diktovat. „Alexandrův háj, Východní Stratton. Místem činu je komora na konci podzemní chodby, vedoucí ze vstupní šachty do bunkru. Lze předpokládat, že jde o část vnějšího obranného systému základny, vybudovaného k její ochraně v době takzvané studené války. V každém případě nebyla používána po řadu let. Komora je zhruba čtyři metry vysoká, čtvercového půdorysu, s délkou jedné strany přibližně“ – znovu pohledem přehlédla místnost – „deset metrů. Na stěnách jsou připevněny mapy oblasti a na jedné ze stěn je patrný symbol omega, zaznamenaný již na místě vraždy Mary Westové. U jedné ze stěn je hromádka šatstva. Uprostřed místnosti je stůl, na jehož desce jsou neoblečené kosterní pozůstatky lidského torza. Obě paže jsou nad hlavou kostry svázány pouty, jež jsou dále provazem připoutány k jedné z noh stolu. Pravá noha byla rovněž připoutána k jedné z noh stolu, zatímco levá noha chybí.“ Na chvíli se odmlčela, přešla ke stolu, pozorně si prohlédla celou kostru a potom věnovala pozornost lebce. „Červený cár látky neurčitého původu je vložen hluboko do ústní dutiny lebky a zajištěn zde kouskem šňůry.“ Vyndala z brašny pinzetu, s jejíž pomocí opatrně vyjmula vysušený chomáč látky. Přidržela si ho před obličejem a pozorně si ho prohlížela.

Alexander postoupil vpřed, aby lépe viděl. „Co si myslíte, že to je?“ zeptal se tiše.

„Vypadá to jako dámské kalhotky, ale vzhledem k tomu, v jakém jsou stavu, nemohu si být zcela jistá. Dost možná, že patří některé z těch zesnulých.“

Alexander to odsouhlasil pokývnutím a opět se stáhl do pozadí. Haze podal Sam malý průhledný sáček a ona tam onen doličný předmět vsunula.

Nyní shrnula zkoumání lebky počínaje nosem. „Nosní otvory se jeví jako širší než průměrné. Nadočnicový a šíjový oblouk jsou naopak poměrně malé.“

„Jak to vypadá s pánví?“ chtěl vědět Alexander.

„Pánev,“ odpověděla bezprostředně, nechtějte dát najevo, že je zaskočená tím, jak ji přerušil, „je široká a nízká. Podle předběžného ohledání se zdá, že kostra odpovídá ženskému pohlaví, výška mírně přes pět stop, věk necelých či mírně přes dvacet let. Smrt nastala před několika lety.“

To bylo vše, co mohla v danou chvíli zodpovědně konstatovat. S ostatními zjištěními bude nutné počkat až na post mortem.

Haze stál tiše poblíž Alexandra a čekal, až bude hotová. Sam mu oznámila: „Můžete si to tělo vzít, až budete připraveni.“

„Doktorko, pokud proti tomu nebudete nic mít, rád bych to celé tady měl všechno pořádně prohlídnutý a na fotkách, než s něčím hneme.“

Sam přešla k druhé lebce a přidřepla si k ní.

Haze se k ní připojil a tiše zanotoval „Ubohá rusalko bledá.“

Za normálních okolností by Sam považovala takovou poznámku za vrcholně nevkusnou, ale právě nyní mu byla vděčná, že se pokusil odlehčit tíživou atmosféru. Začala s prohlídkou lebky. Byla si jistá, že patřila ženě, ale to bylo tak všechno, co až do pitvy k tomu dokáže říci.

Napřímila se a obrátila se k Alexandrovi. „Jsou v nemocnici připraveni na post mortem?“

„Všechno je v pohotovosti. Budete si přát, abych vám asistoval?“

„Pokud vám to nebude proti mysli?“

„Slibuju, že vám do toho nebudu fušovat,“ dodal sarkasticky. Sam byla ráda, že Alexandra už předem prakticky od případu odstavili, ale ona s tím nemohla nic dělal a jeho sarkasmus jí šel na nervy. „Domluveno.“

To stručné přitakání Alexandra zcela zjevně otrávilo a Sam doufala, že to na chvíli způsobí, že bude zticha. Začala se věnovat zkoumání stěn, pečlivě prohlížela každou jednotlivou mapu.

Haze jejímu počínání se zájmem přihlížel. „Myslím, doktorko, že byste musela mít pořádné štěstí, abyste po tak dlouhé době objevila nějaké zapomenuté stopy.“

„Já po žádných stopách nepátrám, to je vaše práce.“

„A po čem tedy?“

Sam na to neodpověděla a pokračovala v podrobném zkoumání stěn. Ačkoliv symbol omega byl dostatečně patrný, po nějakém dalším významném rukopisném záznamu nebylo ani stopy, a tak obrátila pozornost k hromádce šatstva. Posadila s k ní na bobek a začala ji zkoumat. Byly v ní zelené šaty s květinovým vzorem, světle hnědé dámské kalhotky a malá bílá kabelka. Nikde nemohla objevit žádné boty. Sam prohlédla podlahu kolem dokola, ale nikde žádné nebyly. Otevřela kabelku a opatrně zkoumala její obsah. Byly tam věci, které předpokládala: líčení, peněženka s pár drobnými librami a takový ten běžný nepořádek, který je možno najít v kabelce kterékoli ženy. A také v ní byla obálka s předtištěným jménem a adresou Úřadu sociálních věcí. Razítko, jímž byla poštovní známka na obálce přeražena, bylo čitelné a neslo datum 1992. Obálka byla adresována na slečnu S. Denchovou.

Když Sam nahlásila svá zjištění Rochesterovi, rozhodla se vyčkat, až budou ostatky vyneseny ven, a teprve pak se vydat do nemocnice. Tady kolem ní bylo pár přátelských tváří a ona si nebyla vůbec jistá, jaké přijetí může očekávat v místní pitevně, obzvláště, když Alexander se tam již vydal napřed.

Bylo zde zřízeno provizorní občerstvení pro členy pátracího týmu. Sam si dopřála kávu v plastikovém šálku a vděčně ji usrkávala. Nebyla právě nejlepší, ale její chuť byla rozhodně lepší než pachuť vzduchu v bunkru, kterou stále cítila až dole v hrdle. Nedaleko byla nízká zídka a Sam si na ni vylezla a začala se v mysli zabývat tím, co právě viděla.

Vzápětí se k ní připojil Tom Adams. „Moc toho zatím není, o čem bys mi mohla povědět, jak jsem slyšel.“

„To jsi slyšel správně. Musíme doufat, že lidi z technického přijdou na něco, co by mohlo mít nějaký význam. Pokud ne, pak to budeme muset zkrátka nechat na náhodě a na kvalifikovaném odhadu. Takhle přece řešíte alespoň půlku všech případů, že mám pravdu?“

Ponechal její invektivu bez povšimnutí. „Pokud to budou oběti stejného zabijáka, to pak teprve začne tanec.“

„Já jsem měla dojem, že už začal před časem.“

„Rochesterovu novému týmu by to moc pomohlo, obzvlášť kdyby mohl přijít s nějakým výsledkem. Jsou tu jeden nebo dva politici, kteří s tou koncepcí nesouhlasí a kteří se do toho snaží mluvit. Tohle by je mohlo přesvědčit, že to má význam.“

Sam se hořce usmála. „Pěkně ďábelská cesta, jak někoho přesvědčovat, co říkáš?“

Adams pokrčil rameny.

„Tome, měla bych jednu malou prosbu.“

Podíval se na ni podezíravě.

„Jde o vzorky, které budou tady na místě činu odebrány, byla bych ráda, kdybys je poslal do Cambridge a nechal Marciu, aby se na ně podívala. Už ten případ zná a je pravděpodobnější, že by mohla na něco neobvyklého kápnout.“

„Anebo můžeme přitáhnout Marcii sem, aby se na chvíli připojila k týmu.“

„Cokoliv, ale byla bych ráda, aby se na ty věci podívala.“

Adams přikývl. „Uvidím, co budu moci podniknout.“

Náhle se zpoza stromů vynořil Haze a zuřivě mával na Sam. Ta seskočila ze svého bidýlka a rozběhla se k němu, následována Adamsem. Když ho dostihli, byl už Haze na poloviční cestě zpět k bunkru.

„Co se děje?“

„Mám takový dojem, že jsme přišli na něco, po čem jste se před chvílí sháněla. Vzpomínáte si, nejspíš to bylo přísně tajné.“

Vstupní šachta byla zaplněná černými plastikovými vaky a velkými polyetylenovými obálkami, které měly být použity na odvoz dívčích ostatků. Propletli se kolem nich a Haze je rychle vedl dolů chodbou. Když dorazili do komory na jejím konci, přešel ke stolu a počkal u něj na ně. Sam s Tomem spěchali za ním.

Haze promluvil a z jeho hlasu zazníval vítězný triumf: „Je to, po čem jste pásla?“

Všichni se zadívali dolů na desku stolu, která byla vydrhnutá a dočista utřená. Do jejího dřeva byla vyryta následující slova:

SMAŽ SE SMILNICE, SMAŽ.

JOHN SAVAGE

Sam ta slova poznala na první pohled. Byla vyslovena Johnem Savagem v Huxleyho Konci civilizace, když si vybavoval, co v Shakespearově hře pronesl Thersités tenkrát, když spolu s Troilem a Odysseem přihlížejí milostné scéně mezi Diomédem a Cressidou. Bylo to v onom místě, kde se Divoch konečně rozhodne, že je Lenina – ne-li všechny ženy – nevěstka. Sam se rozhlédla po žalostných ostatcích rozesetých všude po místnosti. Jako příznačná jí v tuto chvíli napadla jiná slova z Huxleyho knihy: ‚Bolest byla hrůzou, která fascinovala‘.

Kapitola 11

Když byly z prostor v bunkru shromážděny všechny podstatné pozůstatky mrtvých těl a poté uloženy do plastikových vaků, vydala se Sam s ostatními členy vyšetřovacího týmu do místní márnice. John Haze si byl jist tím, že nalezli takřka vše, co zde bylo možné nalézt, ačkoliv pátrání po nepatrných předmětech, jakými jsou například úlomky kostí, stále ještě pokračovalo.

Sam se právě převlékla před pitvou do pracovního oděvu, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Pojďte dál.“

Za dveřmi se objevila mladá usměvavá mužská tvář. „Dobré odpoledne. Doktorka Ryanová, není-liž pravda?“

„Tak jest, a dosud netrestaná.“

Tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Jsem Robert Young.“ To jméno bylo Sam povědomé, ale nedokázala ho zařadit. „Jsem antropolog.“

„Ach, promiňte, neměla jsem tušení, že přivolali i vás. Jako patolog tady v místě nepůsobím. Takže se obávám, že se ke mně některé zprávy dostanou trochu oklikou.“

„To chápu. Zdá se, že se pan Rochester od vás snaží trochu rozvířit místní stojaté vody.“

Sam se na něj usmála. „To ano, to mu jde moc dobře.“

Právě když to říkala, náhleji svitlo. Samozřejmě, vždyť už ví, o kterého Roberta Younga jde. Udělal si před nějakým časem jméno svou prací na ostatcích rodiny Romanovců, nalezených ve východním Rusku. Byla to převážně jeho zásluha, že se podařilo identifikovat členy carské rodiny a určit příčiny jejich smrti. Bez jeho přispění by práce vykonaná později Gillem a Ivanovem v Aldermastonu nebyla možná.

Byl vysoký až vychrtlý a soudě podle zanedbaného zevnějšku si rozhodně příliš nepotrpěl na to, aby na někoho udělal dojem. Sam odhadovala, že ho jeho práce pohlcuje natolik, že mu rozhodně nezbývá čas na to, aby se zaobíral takovými drobnostmi, jako je oblečení. Již teď se na spolupráci s ním moc těšila.

Young řekl na vysvětlenou: „Byl jsem požádán, abych to, co máme k dispozici, sestavil do nějakých příbuzných souborů a udělal v tom trochu pořádek. Rozumím tomu dobře, že vám nebude proti mysli, když do toho budu zasahovat, viďte?“

„A že vám nebude vadit, když se budu potloukat kolem někde vzadu a budu pozorovat, jak se činí expert.“

Young se pousmál, zjevně potěšen. „Abych tak řekl, bude mi ctí. Mohl bych vás teď poprosit o jeden taneček?“

Sam naoko obřadně přikývla a pak se spolu vydali do márnice.

Přestože zdejší márnice byla větší než Samina v nemocnici na Park Street, nebylo její zařízení zdaleka tak moderní a zřejmě se tu od jejího postavení někdy ve třicátých letech mnoho nezměnilo. Pět stolů s porcelánovou horní deskou bylo zalito světlem z osvětlovacích těles u stropu a na každém z nich spočíval plastikový uzavíratelný vak, obsahující ostatky nalezené uvnitř místnosti v bunkru spolu s mapkami, na nichž bylo pečlivě zakresleno, kde se která z kostí nalézala. Později přibudou ještě fotografie, ale pro tuto chvíli se zdálo, že se Young spokojí s nákresy, které měl k dispozici.

Oslovil Hazeho s dotazem, co je v kterém vaku.

„Vaky číslo jedna a dvě obsahují ostatky, které jsem nalezli na stole nebo v jeho bezprostředním okolí. V číslech čtyři a pět je druhá kostra a zlomky, které jsme našli v její blízkosti. Poslední vak obsahuje další fragmenty, jež jsme nedokázali na místě identifikovat. Ty mohou pocházet z třetího těla nebo může jít o úlomky z předchozích dvou.“ Pokrčil rameny. „Kdo ví.“

„Byly kosti označeny?“ zeptal se Young.

Haze odpověděl, že ano, každá z kostí byla označena visačkou s číslem a poloha před jejím uložením byla zaznamenána na plánku. „Tak se do toho pustíme?“

Fotograf z policejního technického oddělení přistoupil blíž. Young otevřel první vak. Jak byla každá z kostí vyjmuta z vaku a položena na stůl, byl pořízen její snímek. Sam vyčkávala a přihlížela, jak se jednotlivé vaky zvolna vyprazdňují.

Galerie pro veřejnost byla dost zaplněná. Sam neušlo, že je přítomen jak Rochester, tak Adams, ale také dva další uniformovaní důstojníci, nepochybně nějaké vyšší šarže, a dva další jí neznámí představitelé výkonné moci v tmavých oblecích. Všichni přihlíželi tomu, co se děje pod nimi, s velkou pozorností. Také zde byl samozřejmě přítomen Alexander, který ani tak moc nevěnoval pozornost dění pod sebou, ale upřeně pozoroval každý Samin pohyb a měl při tom ve tváři jasně vepsáno, jak kriticky ji hodnotí.

Young vyjmul též lebky a umístil každou na stůl, kam náležela. Poté byly zrentgenovány, aby mohla být prozkoumána ústní dutina pro následnou identifikaci. Pozůstatky lidských zubů oproti ostatním lidským tkáním vykazují po smrti největší odolnost a práce zubních lékařů a opravy zubů, jako jejich náhražky, jsou obzvláště odolné vůči znehodnocení působením jak chemických vlivů, tak vlivů fyzikálních. Takřka nekonečné množství kombinací v počtech a uspořádání zubů znamená, že jakákoliv jejich daná konfigurace je z praktického hlediska zcela unikátní, podobně jako je tomu s otisky prstů.

Sestavit kompletní kostry se podobá práci na jakési obrovské trojrozměrné skládačce. Youngovi se podařilo sestavit pozůstatky prvého těla poměrně rychle. Šlo o pozůstatky nalezené v bunkru na stole a jejich umístění mělo za následek, že byly nejlépe uchráněny před hladovými zvířaty. Kromě toho, že chyběla celá levá noha, nebyly ostatky příliš poškozeny.

Druhá kostra zabrala již více času. Kromě lebky byla nalezena necelá polovina toho, co z kostry zbývalo. Levá noha byla sice takřka nepoškozená, zato pravá noha a část pravého kyčelního kloubu a většina pozůstatků obou paží chyběly. Jedinou útěchou bylo, že pozůstatky alespoň připomínaly lidskou bytost. Zato o tom, co zbylo z třetího těla, se to říci nedalo. Zbytky kostí zabíraly sotva třetinu desky stolu. Většinou to byly jen zašpiněné a zahnědlé kosti poskládané alespoň přibližně do míst, kde se dalo předpokládat, že mají své místo; nebyla nalezena ani lebka, jen část jedné nohy, část jedné paže, úlomky z hrudního koše, asi třiceticentimetrový zbytek páteře a některé drobné úlomky kostí, s jejichž identifikací si nevěděl rady ani Young.

Stranou na dalším stole byly shromážděny další úlomky kostí, které se mu nepodařilo nikam umístit. Sam jednu z nich zvedla.

„Kam je možné zařadit tyhle?“ otázala se ho.

„To jsou zvířecí kosti,“ odpověděl Young. „Myslím, že to byl párek lišek. Nejspíš pošly minulou zimu. A s největší pravděpodobností mají na svědomí roztahání těch lidských ostatků.“

Sam souhlasně přikývla a kost zase odložila.

„Tak, to bychom měli,“ zakončil to Young. „Tím bychom s těmi zbytky asi skončili.“

Sam se rozhlédla po stolech a po tom žalostném obrazu, který skýtaly pozůstatky ležící na nich. Ty ženy musely zažít hrozná muka všech muk – a potom skončí takto… Při té myšlence se celá otřásla hrůzou.

Přinutila se však znovu, aby se věcně zeptala: „Tak co se z toho dá usuzovat?“

„Jde o dvě bělošky a o jednu černou dívku. Všechny byly ve věku před dvacítkou, nebo lehce po ní. S trochou štěstí bychom neměli mít větší potíže s identifikací těch prvých dvou.“

„Nějaké identifikační dokumenty se nám podařilo získat u té, která byla nalezena na stole.“

„Tak to je výborné. O té třetí musím bohužel konstatovat, že si myslím, že byste měli s identifikací dost potíží. Jak vidíte, není toho mnoho, z čeho se dá vycházet.“

Sam pohlédla na těch pár zbytků kostí, které dali dohromady z těla té třetí dívky, a nezbývalo jí než souhlasit. Přesto se zeptala: „A co byste říkal provedení analýzy DNA?“

„Pokud ty kosti nebudou příliš kontaminované. Ale i kdybychom to pominuli, chtělo by to výsledky s něčím porovnat a já mám dojem, že by úřady nebyly zrovna nadšené porovnávat profil DNA s rodiči všech dívek, jež jsou v posledních pár letech pohřešované. Nebylo by to právě nejlevnější.“

A znovu neměla Sam na vybranou a musela než souhlasit.

„Všechny byly ubodané, pokud vám to pomůže,“ dodal Young ještě. „Podívejte se na tyhle znaky s ostrými okraji po straně hrudního koše. Souhlasí to s tím, že jim ostrý předmět projel vzhůru tělem a jak procházel kolem žeber, poškrábal je. Všechny tři kostry vykazují podobná poranění.“

Když si je Sam zblízka prohlížela, zaujaly ji i další známky poranění jak na hrudním koši, tak i na ostatních kostech. „A čemu lze připsat tohle?“

Young je rychle přehlédl pohledem. „To jsou stopy po kousnutí zvířat. Řekl bych, že krys, lišek a jezevců. Potřeboval bych na to trochu víc času, abych si byl zcela jistý.“

„Jak dlouho si myslíte, že jsou mrtvé?“

„Spíš roky než měsíce a domnívám se, že byly pravděpodobně zabity přibližně ve stejnou dobu. Pokud dokážete určit, od kdy byly pohřešovány první dvě, pomůže vám to zúžit časové rozpětí pro zmizení té třetí dívky. Je mi jasné, že to nemá velký význam, ale předpokládám, že cokoli může pomoci.“

Sam přikývla.

„Takže já vás tu teď nechám, abyste to dokončila. Dobře se mi s vámi pracovalo a jsem si jistý, že se zase brzy uvidíme.“

Sam si s ním potřásla rukou. „Všechno podstatné jste už udělal. Zbývá to tu jenom dovést do konce. Děkuji mnohokrát.“

„Těšilo mě. Dám svou zprávu do pošty zítra a pošlu ji na vaši adresu.“

S tím vypochodoval Young vzpřímeně z místnosti a zanechal Sam, aby sama prozkoumala, co zbylo z těch tří zmařených mladých životů.

Schůzka s Rochesterem po skončené pitvě byla poměrně krátká. Sam mu toho mohla sdělit jen velmi málo, co by již nevěděl, a to, co zjistila, bude stejně obsaženo v její zprávě. On jí na oplátku prozradil, že ti dva uniformovaní důstojníci, jichž si předtím všimla na galerii, byl policejní šéf hrabství se svým náměstkem. A ti dva muži v tmavých oblecích byli civilní zaměstnanci ministerstva vnitra, o nichž se předpokládalo, že se zúčastnili proto, aby se ujistili o nezbytnosti ustavení Rochesterova týmu a o jeho zakotvení v policejních složkách.

Sam požádala o vypracování seznamu patologů v oboru soudního lékařství, kteří připadají v úvahu, že by mohli provádět post mortem v případě nalezení dalších těl. V současné době, kdy takřka všechny policejní síly v zemi budou projevovat zvýšený či znovu probuzený zájem o složky všech osob rodinami pohřešovaných, se pravděpodobnost toho, že budou nalezena další těla, značně zvýší, a Sam si byla vědoma toho, že by ten nápor byl nad její síly. Zdálo se, že je Rochester srozuměn s tím, že by předběžnou pitvu měli provádět patologové příslušní pro tu kterou oblast a že by jejich zprávy měly být zasílány Sam, která by je jen přezkoumala. V tuto chvíli měli k dispozici o vrahovi tolik informací, že by měli bez velkých potíží dokázat určit, že jde o jeho práci. Zároveň by se tím mohlo zabránit tomu, aby se patologové, jako například Alexander, necítili dotčeni zásahem někoho zvenčí do jejich kompetence.

Na Sam padla hrozná únava. Měla pocit, že se v noci pořádně nevyspala už celé věky a hektické aktivity posledních čtyřiadvaceti hodin způsobily, že se cítila naprosto vyčerpaná jak duševně, tak tělesně. Rozhodně nebyla jako Rochester, který, jak se zdálo, může pracovat donekonečna a ještě ráno vyhlížet svěží a čilý. Cítila se celá umolousaná a měla hlad. Všechno, po čem toužila, bylo pěkně se nadlouho naložit do vany po okraj plné horké vody s tou nejvoňavější bublinkovou pěnou, jaká bude po ruce, a s tácem sendvičů na jejím okraji. Rochester zařídil, že ji policejní vůz zaveze domů, a po celou cestu měla před očima tu báječnou koupel. Pokusil se ji sice ještě přesvědčovat, aby zůstala po dobu vyšetřování u nich na policejní koleji, ale ona si zoufale přála být doma u svého kocoura Shawa a obklopená všemi svými důvěrně známými věcmi.

Když auto dorazilo před dům, zarazilo ji, že jsou všechna světla v domě i před ním rozsvícená. Byla v pokušení požádat policejního řidiče, aby počkal, až zajde dovnitř a ujistí se, že je všechno v pořádku, když vtom si vzpomněla, že se k ní již nastěhovala Wyn. Navíc si uvědomila, že sestře slíbila pomoc při přestěhování, ale při všem tom ruchu na to zcela zapomněla.

Přede dveřmi na chvilku zaváhala, sbírajíc v sobě odvahu setkat se se sestrou. Konečně zastrčila klíč do zámku, otočila jím a strčila do dveří, aby se otevřely. Hned jak vešla, povšimla si změny, která se v domě udála. Cítila se jako jeden ze sedmi trpaslíků, který právě vkročil do svého nebývale čistého a uklizeného obydlí. V obývacím pokoji byla změna ještě viditelnější. Po zemi se nikde nepovalovaly noviny, struhadlo bylo z dohledu, krb byl zapálený a dokonce i deska jejího pracovního stolu byla uklizená. Teď už v životě asi nic nenajdu, pomyslela si Sam. Přejela prstem po krbové římse – a ten zůstal čistý.

Zaslechla, jak se otevírají kuchyňské dveře a potom sestřin hlas: „To jsi ty, Sam?“

„Měla bys v to alespoň doufat,“ zavolala v odpověď a zamířila do kuchyně.

Wyn právě vcházela dovnitř s košíkem zeleniny ze zahrady. Krátce na Sam pohlédla a s výčitkou v hlase prohlásila: „Ty ale vypadáš unavená. Kde jsi propánajána až doteďka byla?“

Sam se znaveně svezla na židli. „V Kentu. Omlouvám se, že jsem tady nebyla, abych ti pomohla s nastěhováním.“

„To je v pořádku. Ty stěhováci byli moc fajn. Zařídila jsem to tak, aby poslali účet tobě.“

„Tak ti mockrát děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Sam se rozhlédla po kuchyni. Bylo zde tak čisto a poklizeno, že si vlastně vůbec nemohla vzpomenout, že by to kdy zažila.

Wyn vysypala zeleninu do dřezů. „Vůbec mi není jasné, jak někdo může v takových podmínkách žít.“

„Díky za uznání.“

„Není zač. Ty jsi měla něco společného s těmi těly, která našli na té americké letecké základně?“ Sam přikývla.

„Pak se nedivím, že vypadáš unaveně. Byla to celý den ta hlavní událost ve zprávách.“

„Opravdu? No, nakonec není divu.“

„A kolik těch těl tam bylo?“

„Nakonec tři.“

„No vidíš, tady to máme. Tomu, co člověk slyší ve zprávách, se nedá věřit. Povídali, že jich je šest až dvanáct.“

To je naprosto typické, pomyslela si Sam. Pokusí se o cokoliv, aby to znělo co nejdramatičtěji, jenom proto, aby prodali o pár novin víc.

„Vypadá to, že potřebuješ pořádnou vanu a pak hned zalézt do postele,“ doporučila jí Wyn.

„To zní jako od mámy.“

„No dobře. Však jsi taky kdysi dělávala, co ti řekla naše máma – tedy alespoň občas.“

Sam se silou vůle zvedla ze židle a vydala se ke schodům. Když byla v půli schodiště, zavolala ještě na Wyn: „Ty bys mi neudělala talíř malých sendvičů, co říkáš?“

Wyn vystrčila hlavu z kuchyňských dveří. „Myslím, že bys potřebovala něco vydatnějšího než sendviče. Běž se vykoupat a já ti mezitím něco dobrého připravím.“

Sam se na ni vděčně usmála a dál se ploužila vzhůru do schodů.

Když se Sam najedla, sklidily nádobí do dřezu a zamířily do obývacího pokoje.

„Takže, co se vlastně stalo?“ zeptala se jí Wyn. „Měla jsem dojem, že si v pořádných krvavých vraždách libuješ?“

„To je to opravdu tak patrné?“ Wyn rozhodně kývla hlavou.

„Já vím, že to zní bláznivě, ale mám hrozně neodbytný pocit, že je na nich něco ďábelského.“

„Měla jsem dojem, že je na všech vraždách něco ďábelského.“

„To je sice pravda, ale ještě nikdy jsem neměla tak silný pocit, že je to přítomno. Jako by ses toho mohla skoro dotknout.“

„Nech toho. Ty mě ještě vyděsíš.“

„Tak promiň.“

„Když se cítíš tak mizerně, proč jim neřekneš, že na tom nechceš dělat?“

Sam si povzdychla. „Kdyby to bylo tak jednoduché! Je pravda, že z toho žádnou radost nemám, ale na druhou stranu bych chtěla zjistit, jak to s tím doopravdy je, pokud to bude možné.“

„Jsem si absolutně jistá, že já bych to vědět nechtěla, kdybych byla tak vyplašená jako ty.“

„Ale chtěla. Strkáš do všeho nos právě tak jako já, věř tomu.“

Wyn se na Sam láskyplně usmála. „Mám takový dojem, že pokud se nepůjdeš hned trochu vyspat, nedokážeš udělat ani za pětník práce. Oči máš červené jako králík.“

Sam zamrkala. „Máš pravdu, pálí mě v nich trochu. Půjdu se pořádně vyspat.“ Namáhavě se postavila a pomalu se pustila po schodech vzhůru. Když dorazila nahoru, ještě oslovila sestru: „Je to opravdu fajn, že tě tady mám, a díky za všechno. Půjde nám to spolu dobře, uvidíš.“ Její poslední slova byla provázena obrovským zívnutím.

„To si povíme za půl roku,“ bručela si pro sebe Wyn, když se přesunula do kuchyně, aby umyla nádobí.

Záclony v Samině ložnici se doširoka roztáhly a ona otráveně zaúpěla a přetáhla si malý polštářek přes obličej, jak se snažila uniknout zářivému světlu, které proudilo do pokoje. Wyn však vzápětí otevřela dokořán okno a nešetrně z ní stáhla pokrývku.

Sam se natáhla po lůžkovinách. „Nepleť si mě s Rickym,“ stěžovala si vyčítavě. „Jsem dospělá ženská, která dobře ví, kdy chce vstát.“

„To je mi novina. Zkrátka a dobře, dole jsou dva lidé od policie, kteří tě chtějí vidět.“

Sam měla neodbytný pocit, že si Rochestera i Adamse užila až dost na celý zbývající život, když se však za ní oba společně vydali, musí za tím být něco naléhavého. Nakonec se tedy přinutila z postele vstát. Vedle na nočním stolku stá! šálek s čajem. Zvedla ho a dala si pořádný doušek. Čaj byl studený jako led.

Wyn se netvářila pranic provinile. „Bylo to horké, když jsem ti ho před půl hodinou přinesla.“

„A kolik je vlastně hodin?“

„Půl dvanáctý.“

„Cože?“

Sam hleděla nevěřícně na hodinky.

„Půjdu a zapnu konvici. Být tebou, tak bych ty své hosty nenechala moc dlouho čekat. Nezdají se mi jako dvakrát trpělivé typy.“

Sam padla zády zpět na postel a pokoušela se nashromáždit energii, aby se dokázala vůbec pohnout.

Když dorazila dolů, Wyn jí podala velký hrnek s kouřící kávou a pak zmizela zpátky do kuchyně. K Saminu překvapení na ni nečekal Rochester s Adamsem, ale Reid s Holmesovou.

Sam se zadívala tázavě na Reida a pozvedla hrnek. „Dáte si také jeden?“

„Ne, díky. Vaše uklízečka už nám jeden udělala.“

Z kuchyně se ozval křik: „Sestro, mají pravdu, jsem tady za uklízečku.“

Bylo patrné, že je Reid zcela rozpolcený mezi tím, jak by se rád omluvil, a tím, jak se mu příčilo volat odpověď přes kuchyňské dveře. Sam se těšila z jeho rozpaků a posadila se do své oblíbené polohy na rohu sedací soupravy. Vzápětí si ji tam už našel kocour Shaw.

„Takže,“ ozvala se důrazně, „čemu vděčím za tuhle nečekanou návštěvu?“

„Jsou to ty vraždy v Kentu. Domnívám se, že by mohly mít spojitost s těma dvěma u nás v Leeminghallu, a jsem zvědavý, co nám k tomu budete schopná povědět.“

Sam hladila Shawa. „Nejsem si ani trochu jistá, jestli si něco takového mohu dovolit.“

„Jste patoložka ministerstva vnitra, která na případu pracuje, a já jsem důstojník zodpovědný za vyšetřování. Proč byste si tedy neměla být jistá, jestli mi můžete sdělit, jaký je vývoj situace?“

„Protože vy v tomto okamžiku nejste tím, pro koho pracuji, je jím vrchní komisař Rochester z Cromwell Parku a potažmo pak přímo ministerstvo vnitra.“

„Tady jde o místní vraždu, kterou je nutné vyšetřit, a to co nejdříve. Nezáleží na tom, kde byste v danou chvíli mohla být angažována, máte stále ještě povinnost průběžně mě a můj tým informovat o tom, jak se případ vyvíjí. Je tady ještě jedna věc, kterou byste si měla zapamatovat, přijde totiž okamžik, kdy se budete muset opět vrátit ke spolupráci se zdejším sborem.“

Sam přímo cítila, jak se jí ježí vlasy vzadu na krku. „Chcete říct, že mi vyhrožujete?“

„Ne, ani v nejmenším. Jen vás chci upozornit na to, v jaké situaci jste.“

„Podívejte, moje situace je zcela jasná. Pokud si přejete získat jakékoli další informace o tomhle případu, doporučuji vám, abyste si promluvil s vrchním komisařem Rochesterem nebo s inspektorem Adamsem. Pokud mě oni pověří, abych vám ty informace předala já nebo abych vám o tom podala hlášení, udělám to. V opačném případě budete muset jakékoliv stížnosti, které byste mohl mít k průběhu šetření, postoupit ministerstvu vnitra a počkat si, jak daleko se dostanete.“

Reid se pokusil o přátelský tón. „Podívejte se na to takhle. Všichni jsme přece profesionálové a všichni se musíme snažit dělat svou práci. Všechno, co chci, je mít přehled o tom, jak se věci vyvíjejí, v dobré víře, že by to nakonec mohlo být ku prospěchu vyšetřování.“

Sam odmítla cokoliv slevit. „Jak už jsem řekla, obraťte se se všemi vašimi požadavky na vrchního komisaře Rochestera. Jsem si jistá, že vám vyjde vstříc, jak bude jenom moci.“

Nastala chvíle ticha, během níž si Reid přebíral to, co právě řekla. Oba dva dobře věděli, jaký má Rochester k Reidovi vztah, a že tedy neexistuje nejmenší šance, aby Reid od něj cokoli získal.

Ještě než se Reid mohl znovu pokusit na Sam zapůsobit, zazvonil zvonek u dveří. Sam shodila Shawa z klína a šla otevřít, ale Wyn ji předběhla.

„To je v pořádku, madam. Já to zařídím,“ pronesla Wyn naoko poníženě.

Sam se zasmála sestřině sarkasmu, ale s Reidem ani s Holmesovou to ani nepohnulo. Wyn se objevila v obývacím pokoji s Tomem Adamsem v těsném závěsu a celkem bez jakéhokoli smyslu prohlásila: „To je Tom.“

Bylo vidět, že i Tom je překvapený, že se zde setkává s Reidem a Holmesovou, stejně jako byla před chvílí Sam. Reid povstal a napřáhl na uvítanou ruku. „Zdravím vás, Tome.“

Přestože Adams pociťoval k Reidovi hlubokou nechuť, pomyslel si, že bude nejlepší zachovat se diplomaticky, a tak si potřásl s oběma rukou. „Dobrý den, vrchní inspektore,“ pozdravil bez stopy zdvořilosti.

Jedním z Adamsových pravidel, kterého se vždy držel, bylo, že nikdy neoslovoval ‚pane‘ někoho, kdo nevzbuzoval jeho respekt. Na druhou stranu si dával pozor, aby nevybočil z pravidel služební podřízenosti, a tak zásadně oslovoval takové lidi jejich hodností, takže mu jen těžko bylo možno něco vytknout.

„Mohu se vás zeptat, vrchní inspektore, proč jste tady?“

Reidovi se ta otázka zcela zjevně pranic nelíbila. „Mohl bych se vás asi zeptat totéž, ale jak chápu, nejsou vaše vztahy s doktorkou Ryanovou pouze profesionální.“

Adams se rozhodl, že si tahle poznámka rozhodně nezasluhuje odpověď. „Takže ještě jednou, vrchní inspektore, musím se vás zeptal, co vás sem přivádí?“

„Vyšetřování několika vražd, inspektore.“ Při slově ‚inspektore‘ se mu viditelně zkřivil ret nechutí a nepotlačovaným opovržením.

„Jak jste velmi dobře informován, musí se všechna šetření spojená s touto sérií zabití provádět prostřednictvím vrchního komisaře Rochestera,“ upozornil jej Adams nucené nevzrušeným tónem.

„Podívejte, vy chytráku,“ řekl Reid s náhlým vztekem v hlase, „měl byste si jednou provždy zapamatovat, kdo jsem já. Jsem totiž váš šéf a budete mi pucovat boty, když vám to přikážu. Vy mi nemáte co povídat, kam mám jít a s kým mám mluvit. Tohle budu říkat já vám.“

Na Adamse to zřejmě neudělalo žádný dojem. „To, co mám dělat, vy mně už napříště rozhodně přikazovat nebudete.“

Chvilku se Sam zdálo, že Reid vybuchne, a proto rychle zasáhla: „Inspektor Adams by vám možná nedokázal říci, za kým jít a s kým si promluvit, ale díky tomu, že jste v mém domě, já si to dovolit mohu. Takže pokud by vám to nevadilo, budete muset odejít…“

Reid zíral nejdříve upřeně na Adamse, jenž snesl šéfův pohled bez hnutí brvou, a pak se obrátil k Sam: „Ještě se uvidíme.“

„To je velmi pravděpodobné.“

Adams k tomu suše dodal: „Vypracuji o tomhle incidentu hlášení pro vrchního komisaře Rochestera a pro ministerstvo vnitra.“

„Můžete si dát třeba nohu za krk, když se vám to bude líbit.“

Pak Reid pokývl velitelsky na Holmesovou, ta se zvedla a vyšla za ním z místnosti.

Wyn jim otevřela domovní dveře a ne příliš zdvořile je vyprovodila: „Ne, abyste se vraceli moc brzo.“ Pak za nimi zabouchla dveře a vešla k Sam a Tomovi do obývacího pokoje.

„Řekla jsi mu něco?“ Tom se právě ptal Sam.

„Samozřejmě že ne.“

„Promiň. Ale jenom být s tím zmetkem v jedné místnosti mě přivádí k šílenství.“

„Skutečně? Toho bych si vůbec nevšimla. Zdál ses mi pozoruhodně klidný a nad věcí.“

Wyn se obrátila na Toma s dotazem: „A co si takhle dát kávu?“

„Ne, díky. Nemyslete si, že máme moc času. Musíme se rozjet zpátky, podívat se, jak se vede šéfovi.“

Když Wyn zmizela v kuchyni, aby jim připravila sendviče k obědu, Sam se ostře zeptala: „My musíme? Já mám ale nějaké svoje plány, než se do toho pustíme spolu.“

Adams se netrpělivě podíval nejdříve na ni a potom na své hodinky. „Například jaké?“

„Domluvila jsem se s Marcií Evansovou, že se s ní co nejdřív setkám u ní v laborce.“

„No, když si pospíšíme, tak můžeš stihnout Marcii a ještě bychom nemuseli ani přijet příliš pozdě do Cromwell Parku.“

Sam to chvilku zvažovala. „No, když myslíš.“ Již mezi dveřmi ji napadla otázka, a tak se obrátila znovu k Tomovi. „Už identifikovali ty tři dívky?“

„Jenom dvě z nich. Jedna byla Susan Denchová a to druhé děvče se jmenovalo Elizabeth Carrová a byla z Ealingu v Londýně.“

„To není poblíž žádné letecké základny, nebo ano?“

„Cestovala stopem za kamarády do Suffolku. Takže ji mohl sebrat kdekoli cestou. Zmizela asi tři neděle po té Denchové.“

„A co to třetí děvče?“

Adams pokrčil rameny. „Je to tak jedna k několika tisícům. Pokud nebyla místní, a ona mohla být až třeba z Londýna, pak je ten počet pohřešovaných děvčat skutečně velký.“

Sam si byla vědoma toho, že to je jedna z těch neveselých skutečností. Může to trvat opravdu velmi, velmi dlouho, než se nakonec zjistí, kdo to byl – pokud se to vůbec kdy podaří. Sam si povzdechla a řekla: „Budu hotová během pěti minut.“

Adams se na ni pochybovačně zadíval a zavolal: „Jak to vypadá, budu mít na to kafe dost času, Wyn.“

Sam se na něj zamračila a zmizela po schodech nahoru.

Sam strávila cestu do Scrivingdonu pořádáním hory sendvičů se slaninou, které Wyn připravila. Již od minulého večera, kdy dorazila domů, měla pocit, že má neukojitelný hlad. Naprosto sobecky nenabídla Tomovi víc, než aby si několikrát kousl, a přesto měla stále dojem, že má prázdný žaludek.

Když dorazili do Marciiny laboratoře, našli ji v její obvyklé pozici s očima přilepenýma na okuláru mikroskopu a vůbec nevzala na vědomí, že vešli dovnitř. Adams si odkašlal, ale ani se nepohnula.

„Vím o tom, že jste tady,“ ujistila je. „Nejsem hluchá. Když to ale teď nedodělám, bude se mi to tady válet nevím jak dlouho.“

Až když byla hotová a udělala si několik stručných poznámek do bloku, obrátila se k nim.

„Dobré ráno, Sam. Doufala jsem, že se objevíš, až bude čas na oběd, abys mě mohla na nějaký pozvat. Mám takový dojem, že mi to dlužíš.“ Bradou ukázala na velkou hromadu plastikových sáčků s doličnými předměty.

„Je mi líto, že jsem ti přidělala práci, ale nemohla jsem přijít na nikoho jiného, na koho bych se mohla spolehnout, že si s tím poradí.“

Marcia se nepříliš nadšeně usmála. „Budeš se muset poohlédnout po nějakých nových kamarádech. Víš ale, co mě napadá? Mám takový pocit, že umřu jako panna.“

Sam v předstíraném ohromení nechala spadnout čelist a Marcia se na ni vděčně zašklebila.

„V každém případě se mi podařilo získat to, co jsi chtěla.“

Odvedla ji do vzdáleného rohu laboratoře. Na ramínkách zde visela na první pohled identická saka od vojenských uniforem.

Marcia jedno z nich zvedla. „Tohle je sako, které měl na sobě Strachan, když bylo jeho tělo nalezeno nacpané v kanalizační šachtě.“

Sam se otřásla. „Ani mi to nepřipomínej.“

„Je to pracovní sako pro civilní zaměstnance a poddůstojníky v leteckých silách Spojených států.“ Pověsila sako zpět na ramínko a naopak sundala to druhé. „Tohle však je sako důstojníků letectva USA. Jsou si vzhledem podobná, ale nejsou totožná. Tohle jsem získala ze skladu s výstrojí v Leeminghallu.“

Odložila sako na nejbližší pracovní plochu a přešla k jednomu z mnoha svých mikroskopů. Zkontrolovala zaostření a vyzvala Sam, aby si prohlédla vzorek. Sam se sklonila k přístroji, ve kterém spatřila tmavé zkroucené vlákno.

„To vlákno, na které se díváš,“ vysvětlovala Marcia, „pochází ze Strachanova saka a je to typické umělé vlákno. Když se provede jak spektrometrické vyšetření, tak fotografická chromatografie, je možné analyzovat barviva, která byla při barvení vlákna použita. Ta vlákna, která byla nalezena v plastikovém vaku ve skladišti, kde bylo objeveno tělo Mary Westové, se liší od těch, která jsme odebrali ze Strachanova saka.“

„O tom víme, protože si myslím, že má hlavu a patu předpokládat, že Strachan Mary Westovou nezabil.“

„S tím souhlasím, ale vycházím z toho jen jako z východiska pro porovnání.“

Sam zvědavě vyčkávala.

„Barviva, která jsme identifikovali u vláken nalezených uvnitř plastikového vaku, pocházejí z vojenských sak a obvykle se vyskytují spíš u sak důstojníků než u příslušníků armády bez hodností.“

Adams se zeptal: „Takže tím nám chcete říci, že náš vrah je důstojníkem letectva?“

„To ne. To, co říkám, je, že tkaniny nalezené v umělohmotném vaku pocházejí ze saka důstojníka amerického letectva.“

Adams se zadíval zadumaně na Sam. „Takže není divu, že Hammond tak rychle zmizel.“

„Nepředbíháš trochu události, co myslíš?“ chlácholila ho Sam. „Jsem si jistá, že v Leeminghallu slouží víc než jeden důstojník.“

„Ale jenom jeden z nich je na útěku.“

„Promiň, ale myslela jsem, že byl do Států převelen. Vůbec jsem nevěděla, že je na útěku.“

Bylo patrné, že se Adams k její obhajobě majora Hammonda staví zcela zjevně skepticky.

„A to je dost velký rozdíl,“ dodala ještě. Stále nemohla uvěřit tomu, že by byl Hammond schopen spáchat jakoukoliv vraždu a o tak surových několikanásobných vraždách ani nemluvě. Zeptala se ještě Marcie: „A co je s tou barevnou tkaninou, kterou jsi našla?“

Marcia pokrčila rameny. „Pořád si nejsem jistá, odkud vlastně pochází.“

Když Sam vzhlédla od mikroskopu, padl její pohled na důstojnické sako ležící opodál na pracovní ploše. Upřeně se na ně zadívala. Bylo na něm něco nepatřičného, ale stále nemohla přijít na to, co to bylo. Pokusila se proto co nejživěji si představit sako tak, jak ho na sobě nosí důstojníci. No jistě! V tom to bylo! Na žádném z těch sak nebyly medailové stužky, a to si přitom příslušníci americké armády na množství medailí, které získali, tak zakládali. Vůbec nedokázala pochopit, že si toho nevšimla už dřív.

„Medaile,“ vyhrkla. „Kde jsou medaile?“ Pospíšila si přes laboratoř, vzala do ruky obě saka od uniforem a ukázala do míst, kde jsou obvykle našité medailové stužky. „Nevidíte to? Chybí tam řády. To je to místo, odkud pocházejí ty neidentifikované kousky tkaniny. Jsou ze stužek medailí.“

„Měl Hammond nějaké medaile?“ zeptal se Adams.

„Plná prsa – ale to má většina důstojníků, kteří slouží v armádě tak dlouho jako on.“

„Mám takový dojem, že všechno závisí na tom, ke kterému řádu ta stužka přísluší,“ dodala Marcia. Adams se na ni tázavě zadíval.

„Některé řády jsou celkem běžné a většina důstojníků je má. Některé jsou ale vzácnější, takže bychom mohli trochu zúžit okruh podezřelých.“

„Jak to bude dlouho trvat, než zjistíte, z kterého řádu stužka pochází?“ zeptal se Adams.

„Všechno záleží na tom, jak brzy se mi podaří získat seznam amerických řádů a medailí s přiřazenými barvami stužek. Nemělo by to trvat moc dlouho. Začnu se tomu věnovat okamžitě.“

„Tak fajn. Já se zatím podívám, co se dá udělat s možností vystopovat Hammonda.“

Když opouštěl rázně laboratoř, Sam se za ním poněkud nevraživě dívala.

Jízda z cambridgeského hrabství do Cromwell Parku byla poměrně dlouhá a probíhala takřka celá v tichosti. Když dorazili k hlavní bráně, Adams zastavil a otočil se k Sam.

„Proč jsi tak přesvědčená o tom, že je nevinný?“

Sam se upřeně dívala přímo před sebe. „A proč jsi ty tak přesvědčený o jeho vině? Měla jsem za to, že základem britského právaje zásada, že je osoba nevinná, dokud jí není prokázán opak.“

„Myslím, že těch důkazů máme až dost.“

„Jak už jsem na to upozorňovala předtím, jsou to všechno jenom nepřímé důkazy.“

„Prosím tě, Sam, nech toho. Kdyby šlo o kohokoli jiného než o Hammonda, souhlasila bys se mnou.“

Sam se k němu prudce obrátila a rozhořčeně řekla: „To jsi řekl ale zatracenou pitomost. Myslím si, že je nevinen jenom proto, že nevidím dostatek důkazů proti němu. Tvůj problém, Tome, je ale tvé policejní uvažování. Byl jsi v tísni, a tak ses rozhodl, že je vinen, a vůbec nezáleží na tom, jak nedokonalé důkazy máš, protože ty už ses rozhodl. Veškeré důkazy, které by mohly prokázat opak, zkrátka nebereš v úvahu. A zatímco si samolibě myslíš, jak jsi na to kápnul, je ten zabiják stále na svobodě a je hodně pravděpodobné, že udeří znovu.“

Znechuceně se od něj odvrátila a založila si ruce na prsou. Bylo mu jasné, že v této chvíli nemá smysl se s ní přít, takže znovu nastartoval vůz a za hlubokého mlčení pokračovali v cestě k budově kanceláří.

Když vešli do Rochesterovy kanceláře, očekávali je tam již Doyle se Solheimovou. Rochester povstal, aby Sam uvítal. Chvíli měla dojem, že se ji chystá políbit, ale pak elegantně vztáhl ruku a ona mu ji stiskla.

„Jak se mi doneslo, slušelo by se vám pogratulovat,“ pronesl s úsměvem spiklenecky.

Sam se zadívala s despektem na Adamse, který usedl ve vzdáleném konci místnosti. „No, myslím si, že by to mohlo být ještě poněkud s úsměvem a předčasné,“ řekla bez nadšení.

„Možná máte pravdu, ale díky těm vláknům a s trochou štěstí i s tou stužkou od medaile bychom se mohli v tom případě proti Hammondovi dostat o dost dál.“

Nabídl Sam židli a pak se vrátil ke své. „Obávám se, že náš přítel profesor Charlton měl vlastně menší úspěch než vy. Nebyl schopen z těch poznámek vytěžit vůbec nic. Takže to nakonec vypadá, že je ten náš muž vlastně cvok.“

Doyle rezolutně zavrtěl hlavou. „Žádný cvok to není. Ví velmi dobře, co dělá, a dělá mu to moc dobře.“ Ačkoliv Doyle vraha nenáviděl, pociťoval k němu zároveň zvláštní druh obdivu. Kdyby ten zabiják nebyl mazaný, byli by mu na stopě již dávno.

Rochester pokračoval. „Je zde ještě jedna věc, o níž byste měla vědět. Agentka Solheimová se věnovala šetření o místech Hammondova působení v době, kdy došlo k několika z těch navazujících vražd, a zdá se, že to zhruba sedí.“

Sam se zadívala na Solheimovou. „Co to znamená zhruba?“

Solheimová byla podstatně méně sebejistá než Rochester. „Musím ještě dost práce udělat, ale ty, které jsme prověřovali, souhlasí zhruba v jeho případě, co se týče místa, i přibližně, co se týče času.“

„Co je to zhruba a co přibližně? Co si pod tím mám přesně představit?“ chtěla vědět Sam. „Na stejné základně, v blízkosti základny, ve stejné oblasti, ve stejné zemi, co vlastně? Nejméně jedna z těch děvčat, co jsme našli v Kentu, z té oblasti vůbec nebyla.“

Doyle jí odpověděl: „Znamená to dostatečně blízko na to, aby se dostal na místo vraždy, a dostatečně daleko na to, aby nevzbudil podezření.“

„Takže jak tomu rozumím, fakta ani tak moc neodpovídají spáchanému činu, ale činy dobře ladí s fakty.“

„Jsme si jím skoro jisti,“ vmísila se do toho Solheimová.

Sam se k ní obrátila. „S plukovníkem Cullyem jste si také byli ‚skoro jisti‘.“

Rochester s Adamsem tím byli překvapeni, neboť v plukovníkově případě bylo šetření již před nějakým časem zastaveno. Solheimová však věděla přesně, na co Sam naráží, a její rozmrzelost byla zcela zřejmá.

Sam dosud rozhodně nepřešla chuť se přít. „Mám takový dojem, že si všichni všímáme jen vnějšího zdání. Všechno je to jen naprostá spekulace, založená jen na předpokladech a na ničem jiném.“

„Ale proč potom utíkal?“ zeptal se Adams zadumaně.

„Jak už jsem říkala, jsme si opravdu jistí, že utekl? Měla jsem za to, že byl zpátky do Států převelený.“

Rochester zavrtěl hlavou. „Tohle nám bylo sice sděleno, ale zcela zjevně to je příběh, který vypustil sám Hammond. Letectvo popírá o nějakém takovém rozkazu jakoukoli povědomost.“

Tohle sdělení vzalo Sam vítr z plachet, jen seděla opřená o opěradlo a cítila se zaskočená.

Rochester pokračoval: „Také máme za to, že jsme majora vystopovali na jihu v oblasti Georgie, nejspíš někde v okolí Atlanty, což“ – pohlédl významně na Sam – „pokud vím, velmi dobře souhlasí s některými důkazy vláken nalezených jak na místě činu, tak na vlastním těle.“

„Ano,“ připustila, „jde o semena a o rybí šupinu. Jak se vám podařilo ho tam vystopovat?“

Rochester pokynul k Doylovi a k Solheimové. „S pomocí našich přátel z FBI. Letí zítra ráno do Atlanty a pokusí se ho najít.“

„Tak hodně štěstí,“ popřála jim Sam. „Docela bych ocenila, kdybyste mi dali vědět, pokud se vám opravdu podaří ho zadržet.“

Doyle se podíval tázavě na Rochestera, který se hned na to nechal slyšet: „Nemyslím si, že bude zapotřebí vás informovat. Doufali jsme, že byste jela s nimi.“

Sam na něj zůstala civět.

Tom Adams byl zcela zjevně stejně překvapený jako ona. „Myslíte si, že je to dobrý nápad, pane?“

„Ano, to si myslím, jinak bych to nenavrhoval.“

„V tom případě, pane, neměl by se toho ještě zúčastnit i jeden z nás?“

„Ne, tohle už je věc Američanů. Jsem si jistý, že nás doktorka Ryanová bude reprezentovat velmi dobře. Nicméně předpokládám, že to záleží na tom, co si o celé věci myslí doktorka Ryanová.“

To poslední, co si Sam přála, bylo podílet se na vyšetřování FBI. Přece zde musí být nějaká cesta, jak se z toho vyvléci. „K čemu by mě tam bylo zapotřebí?“ zeptala se. „FBI mají jistě dost vlastních lidí, kteří si dokáží velmi dobře poradit s čímkoli, s čím bych mohla být při vyšetřování nápomocná já.“

„S výjimkou tady agentů Doyla a Solheimové jste s celým šetřením seznámena víc než kdokoli jiný. Já…“ – pohlédl trochu ironicky na Doyla – „tedy my se domníváme, že vaše znalost případu v kombinaci s možnostmi FBI by mohly dovést případ k rychlému rozuzlení.“

Samozřejmě, že nemluvil pravdu. Doyle u toho jistě nechtěl mít ani Solheimovou, natož nějakého slídila z britské policie – a ještě ke všemu ženskou. Tohle byla zcela bezpochyby Rochesterova záležitost. Chtěl mít někoho z vlastních lidí v blízkosti vyšetřování a ona byla tím, koho si nemohli dovolit odmítnout.

Zeptala se Doyla přímo: „Bude se mnou FBI ve všem spolupracovat?“

Rochester si pospíšil s odpovědí dřív, než se k tomu mohl dostat Doyle. „Pan Bartoc mě ujistil, že všechno bude zařízeno tak, abyste zůstala významným členem vyšetřovacího týmu.“

Bartocovo jméno zapůsobilo na Doyla jako obvykle, přikývl s ukázkou na odiv stavěného nadšení, ale zcela zjevně ho ani trochu netěšilo, že musí Rochesterovi ustoupit.

Sam uvažovala, zda by se jí nemohlo dostat nějaké pomoci od Toma. Byla si jistá tím, že nechce, aby jela – přinejmenším ne sama. Ale ne, nemohla toho na Rochesterovi chtít víc. Vždyť z toho, jak se na Toma podíval, když prve promluvil, bylo jasné, že jakýkoliv další protest z jeho strany by špatně dopadl – postrach, který představovala jména Jižní divize a Reid, se stále vznášel ve vzduchu. Toma z toho bude muset vynechat. Najednou se začala cítit velmi osaměle.

Kapitola 12

Přistání jejich letu ve Washingtonu bylo brzy po poledni. Na letišti na ně již čekal vůz, který se Sam, Doylem a Solheimovou prosvištěl až do centra hlavního města. Zde Sam vysadili v jejím hotelu, aby si vybalila věci a trochu se občerstvila. Oba agenti pak pospíchali dál do Quantica předat nejnovější informace Bartocovi a ostatním členům týmu.

Na Sam udělal hotel velký dojem, své pětihvězdičkové označení si rozhodně zasloužil. Její pokoj byl luxusní, velikánský a samozřejmě vybavený klimatizací. Ve váze byly čerstvé květiny a na konferenčním stolku košík s ovocem. Výhledy z oken na Washington byly úžasné, a tak strávila nějaký čas tím, že se pokoušela určit alespoň některé z nejznámějších pamětihodností města.

To, po čem však toužila nejvíce, byla teplá koupel a její koupelna měla navíc zabudovánu bublinkovou vanu Jacuzzi. Nikdy předtím nic takového ještě neokusila, a tak byla zvědavá, jaké to bude. Zatím se rozhodla oželet další vymoženost – masážní sprchu, na některou pozdější příležitost. S pocitem vděčnosti se ponořila do horké vody a zapnula víření. Bublinky ji příjemně bodaly do kůže a jako něžné údery boxerskou rukavicí jí uvolňovaly unavené svaly. Nedokázala se ubránit tomu, aby se nezačala slastně chichotat. Cítila se podobně jako patnáctileté děvče, které se připravuje na své první větší rande. Navzdory pochmurným důvodům, které její návštěvu zde provázely, pomyslela si, že jí nic nebrání vychutnat si nyní to, co se jí právě nabízelo. Zaklonila hlavu, opřela si ji o oblou hranu vany a oddala se snění. Šťastná chvilka byla přerušena řinčením telefonu – samozřejmě, že paralelní přístroj byl umístěn i v koupelně.

„Doktorka Ryanová.“

Na druhém konci se ozvala Solheimová. „Podívejte se, je mi jasné, že jste asi trochu unavená, ale říkala jsem si, jestli byste si nechtěla se mnou dnes večer vyrazit někam na večeři. Bylo by to na mě.“

Sam o tom chvilku uvažovala. Moc nadšená právě nebyla, představa dalšího setkání se. Solheimovou, která se bude pokoušet získat její podporu pro svou malou válku s Doylem, nebyl pro ni ten nejlákavější návrh. „Za normálních okolností by se mi to moc líbilo, ale jsem…“

„No, je mi jasné, na co myslíte,“ přerušila ji Solheimová. „Ale nemám v úmyslu zkoušet to s vámi táhnout proti Doylovi. Jen jsem si myslela, že by to mohlo být pro nás obě fajn udělat si volný večer. Už jste někdy zažila Washington v noci?“

„Neměla jsem dosud příležitost si ho prohlédnout ani ve dne.“

„V noci je to rozhodně lepší. Nebudete mít příležitost spatřit jeho stinné stránky.“

Přestože byla Sam rozhodnutá zachovat si odstup, přistihla se, že vlastně mimoděk vyslovila souhlas.

„Bezvadný. Takže jsme dohodnuté. Stavím se pro vás kolem osmé. Půjdeme někam, kde to bude příjemně nóbl, takže nějaké kratší černé šaty by se hodily, jestli máte nějaké s sebou.“

Sam zavěsila a cítila, jak je na sebe trochu rozzlobená, že neměla odvahu říci ne. Veškeré naděje, že si bude moci trochu odpočinout, jsou teď ty tam. Přinutila se vylézt z vany a zavinout se do osušky, ale už byla příliš zmožená malátností na to, aby se osušila. Pomyslela si, že je Washington možná hezčí v noci, ona by však dala přednost tomu prohlédnout si ho ve dne.

Naštěstí měla s sebou jedny krátké večerní šaty. Vklouzla do nich, začala si líčit tvář a snažila se vydolovat v sobě trochu nadšení na večer. Když se obouvala, zavolala jí recepční, že Solheimová už dorazila. Sam se vydala do vstupní haly. Jako obvykle, zjev Solheimové až vyrážel dech. Ačkoliv její oblečení nebylo nikdy nějak mimořádně exkluzivní, jakési kouzlo tkvělo v tom, jak ho dokázala nosit. Jak tam tak stála a čekala na Sam, několik lidí včetně recepční ji nepokrytě obdivovalo. Sam se rázem začala cítit mrňavá, bezvýznamná, neupravená a oblečená jako strašák. Proč jenom, propánajána, říkala to zatracené ano?

Po krátké jízdě autem dorazili do malé restaurace ležící v sousedství obchodní zóny. Solheimová zde byla zjevně častým hostem a dostalo se jí vřelého přivítání. Personál je zavedl k oddělenému stolu v zadní části restaurace a předložil jim jídelní lístky. Byly ve francouzštině. Sam ho pročítala se zájmem. Ať již vzrušením či napětím, nedokázala to přesně pojmenovat, dostala najednou obrovskou chuť k jídlu.

Solheimová ji pozorovala. „Nepotřebujete s tím pomoci?“

Sam vykoukla zpoza jídelního lístku a bylo patrné, že se jí to poněkud dotklo. „Ne, to je v pořádku. Prošla jsem se svou francouzštinou maturitou.“

„Čím jste prošla?“

„To není důležité. Zkrátka, něco jako jedna základní zkouška na fakultě.“

Objednaly si a Solheimová vybrala víno. Po první sklence se začala Sam cítit uvolněně.

Zcela úmyslně se Solheimová rozhodla stočit řeč k případu. „Stále ještě se domníváte, že za tím není Hammond?“

Sam zavrtěla hlavou. „Neřekla bych, že je. Vím, že se objevily některé důkazy, které ukazují tím směrem, ale pořád se s tím nemohu smířit. Nejspíš to bude něco jako instinkt.“

„Smůla je, že nemůžete používat instinkt před soudem. Ale co se toho týče, ani já se nedomnívám, že on je ten pravý.“

Sam to od ní ani neočekávala. „Zdálo se, že jste o tom v Rochesterově kanceláři moc nepochybovala.“

Solheimová pokrčila rameny. „To bylo kvůli Doylovi. Potřeboval špetku solidarity.“

„Takže proč jste si tak jistá teď? Že by taky instinkt?“

„Něco podobného, ale ne ten samý druh. Vyspala jsem se s ním.“

Sam byla na rozpacích, je-li víc překvapená tím, že se Solheimová s Hammondem vyspala, nebo její otevřeností se k tomu přiznat.

Solheimová zcela nevzrušeně pokračovala: „Byl to něžný milenec. Uvážlivý, bez velké fantazie, ale násilí v něm nebylo ani trochu. Moje spokojenost byla pro něj důležitější než jeho. Musím říct, že mám u mužů tenhle přístup ráda.“

„Zní to, jako byste si to užila.“

„Ale ano, užila. Také jste s ním spala?“

Zaskočená Sam zavrtěla hlavou. „Ne, nespala.“

Solheimová se na ni usmála. „On o vás zcela jistě zájem měl. Myslela jsem si, že snad proto jste se za něj tak stavěla.“

Sam znovu zavrtěla hlavou. „Kdybych se s ním vyspala a pak bych později zjistila, že je tím vrahem, zcela určitě bych se na to neohlížela.“

„To mě udivuje.“

„To je možné, ale přesto bych to tak udělala.“

Právě dorazil první chod a byl jim obřadně naservírován.

Když se číšník vzdálil, Solheimová se zeptala: „Kdo si potom myslíte, že to tedy udělal?“

„Nemám nejmenší představu. Ale ať je odpověď jakákoli, myslím si, že ji najdeme tady a ne v Anglii.“

Solheimová přikývla. „To si myslím i já.“

Po krátké pauze, během jídla, se Solheimová zeptala: „Narazila jste při vyšetřování na nějaké potíže?“

„Ne. Nic, co by vybočovalo z normálu. Proč se ptáte?“

„Když jsme objevili tělo číslo šest, začali jsme se setkával s dvojicí nezvaných návštěvníků. Vždycky se vynořili na místě činu a my jim museli předávat všechny výpovědi a záznamy z výslechů. Doyle z toho šílel.“

„To se mu vůbec nedivím. A kdo to byl?“

„Nikdo nám to nikdy neprozradil. Všechno to šlo přes Bartoca v rámci utajovaných informací.“

„A vy jste byli ti, co k nim neměli přístup, že je to tak?“ Solheimová přitakala.

„V Británii to chodí taky tak. A kdo si myslíte, že za tím byl?“

„CIA, rozvědka letectva, ministerstvo zahraničí – nebo to mohli být lidé z jiného oddělení federálky. Těžko říct. Všichni mezi sebou soupeří o to, kdo je jednička, takže by to mohl být kdokoli z nich.“

Sam potěšilo, že se podobný druh stupidního jednání vyskytuje na obou březích Atlantiku.

S patřičnou obřadností byly jejich talíře opět vyměněny a následoval hlavní chod. Sam si nabrala pořádné sousto. Bylo to báječné.

Solheimová zvedla oči od jídla: „Jídlo není špatné, co říkáte?“ Sam jen uchváceně přikývla na souhlas.

„A teď mi něco povězte o vás a o inspektorovi Adamsovi. Vím, že jste s ním měla poměr. Zdál se mi opravdu přitažlivý.“

Večeře byla u konce a Solheimová objednala taxík a vydaly se spolu po pamětihodnostech města. Solheimové výklad slova ‚pamětihodnost‘ byl poněkud široký, nejenže se zajely podívat na osvětlené monumentální stavby a pomníky, ale také na jednu z nejhlučnějších a nejdivočejších diskoték, kterých se Sam kdy zúčastnila. Zpočátku odmítala všechny nabídky drinků a vyzvání k tanci, potom však, aby se nezdálo, že je nevděčná, se začala přizpůsobovat a ke svému překvapení zjišťovala, že se dobře baví. Většina mužů, s nimiž tančila, byla mladší než ona, ale zdálo se, že jim to nevadí, a díky třem láhvím vína, které spolu se Solheimovou při večeři vypily, to nevadilo ani jí.

Když se konečně v časných ranních hodinách vyčerpaná vrátila do hotelu, čekaly tu na ni tři vzkazy. Dva z nich byly od Rochestera a jeden od Toma. Ten ji vyzýval, aby zavolala na jejich číslo do kanceláře v Cromwell Parku. Vyjela nahoru do svého pokoje, rychle se osprchovala a potom se zavrtala do postele. Unaveně sáhla po telefonu na nočním stolku.

Tom se ozval takřka okamžitě: „Inspektor Adams.“

„To znělo pěkně formálně.“

„Vždyť taky jsem pěkně formální chlap.“

„A od kdy? Napůl jsem čekala, že to vezme tvoje nová přítelkyně.“ Adams se nenechal nachytat. „Já žádnou novou přítelkyni nemám.“ Sam byla příliš unavená, než aby se držela tohoto námětu hovoru. „Takže co po mně chceš. Je už skoro ráno a jsem pořádně unavená.“

„Kdepak jsi byla?“

„Udělala jsem si okružní jízdu městem se Solheimovou.“

„Dámská jízda, co?“

„Vlastně jsme si povídaly o tobě.“

„O mně? Copak je na mně tak zajímavého?“

„Chtěla vědět, jaké to bylo s tebou v posteli.“

Tom nebyl u Sam na takovou otevřenost zvyklý, a tak se stáhl. „No tohle! Vypila jsi toho hodně?“

„Jenom o trochu víc. Myslím, že jsem si to zasloužila a navíc stále jsi mi neřekl, co jsi vlastně chtěl.“

„Chtěl jsem se jenom ujistit, že jsi dorazila v pořádku a že je všechno OK.“

„Jo, mám se fajn. Zítra vzhůru do Quantica. Podle toho, jak se to bude vyvíjet, dám ti vědět. Ale jedna věc by mě zajímala…“

„O co jde?“

„Vyskytl se někdo, kdo by do případu zasahoval?“

„Jako kdo?“

„To jsem doufala, že se dozvím od tebe. Je to něco, o čem se zmínila Solheimová.“

„Není tady nic, o čem bych věděl. Prověřím to u Rochestera, jestli chceš.“

Sam ta představa nijak nenadchla. Podle toho, jak Rochester miloval všelijaké rošády, vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby zjistila, že je v tom také nějak namočený. „Ne, to nebude potřeba. Vrtalo mi to jenom hlavou.“

„Jak chceš. Možná bych udělal líp, kdybych tě nechal trochu vyspat.“

„Ano, to by bylo lepší.“

„Mimochodem, co jsi vlastně na to řekla?“

„Jako na co?“

„Na ten dotaz ohledně mých výkonů v posteli.“

„Jak jsem mohla říct, že jsi nevalný milenec, a to ještě jen asi tak na deset vteřin?“ Poslední, co Sam zaslechla, když pokládala sluchátko, bylo to, jak zaskočený Adams zalapal po dechu naplněný zraněnou ješitností.

Marcia byla rozhodnutá pracovat déle a probrat se tlustou knihou Rády, vyznamenání a čestná ocenění v ozbrojených silách Spojených států. Ne že by to byla ta nejpříjemnější představa, co si naordinovat k nočnímu čtení, ale uvědomovala si, že se tím dříve nebo později bude muset prokousat. Zpočátku měla v úmyslu obrátit se o pomoc na americké velvyslanectví. Neudělala to ale, neboť se domnívala, že jí to zabere méně času, když se do toho pustí sama. Teď o tom však měla vážné pochybnosti. Už se probrala různými zahraničními vyznamenáními, medailemi za výslužbu a za vzorné velení i medailemi při válečných akcích a také oceněními za statečnost. Začínalo ji to pořádně nudit, a tak byla vděčná, když ji vyrušilo zaklepání na dveře laboratoře.

Ve dveřích se objevila hlava Michaela Spendera. „Myslím, že jsme poslední dva, kdo tady zůstali,“ oslovil ji s úsměvem. „Co byste řekla tomu, kdybychom si zašli na skleničku?“

Michael byl nový přírůstek laboratoří, měl patřičné vzdělání a zdálo se, že ho čeká úspěšná budoucnost. Nejen že se se zaujetím věnoval své práci, byl to i zajímavý mladý člověk – a navíc byl přitažlivý. Marcia se zadívala na knihu před sebou, už se dostala k poslední kapitole a ta bude podle všeho muset počkat až na zítřejší ráno. V době, která jí do rána zbývá, se nejspíš bude zabývat zkoumáním toho, jaké možnosti jí skýtá poklidné popíjení s mladým Spenderem.

Založila stránku záložkou, zavřela knihu a svlékla si pracovní plášť. „Je to na vás?“

„To je bez debaty. Pokud to bude jen Coca-Cola.“

Marcia se protáhla kolem něj. „S velkým rumem, to by mohlo stačit.“

Michael Spender se pro sebe usmál a vydal se za ní.

Příští ráno dorazilo auto pro Sam v deset hodin. Necítila se právě nejlépe, byla dost unavená a vynechala též snídani, neboť její včerejší chuť k jídlu ji zcela opustila. Quantico bylo vzdáleno od Washingtonu víc, než si uvědomovala, a cesta tam zabrala skoro celou hodinu.

Pohled na centrálu v Quanticu byl působivý. Připomínala některou z těch nových univerzit, které v poslední době vyrůstaly v Británii. Již na parkovišti se setkala se Solheimovou a pohled na její obvyklou svěžest jí na náladě nepřidal. Sam se zapsala v recepci a obě byly odvedeny do Bartocovy kanceláře.

„Tak jak jste se v noci bavila?“ zeptala se Solheimová.

„Bylo to báječné, ale mám takový pocit, že jsem to trochu přehnala.“

„To nikoho nezabije, když to čas od času přežene.“

Výtah konečně dorazil do patra, kde vystoupily, a Sam se vydala za Solheimovou chodbou pokrytou tlustým luxusním kobercem. Bartocova kancelář byla veliká a působivá a její uspořádání i zařízení bylo velmi vzdálené nějakým běžným měřítkům. Na stěnách visely moderní obrazy a avantgardní sochařské výtvory byly umístěny tak, aby měly to nejlepší osvětlení. Jediná fotografie v místnosti byl snímek Bartocovy rodiny, který stál na pracovní desce stolu. Nikde nebylo možné spatřit jedinou fotografii či upomínku na jeho policejní kariéru. Samotný Bartoc byl takřka padesátník, vysoký, do zlatová opálený sluncem a pohledný. Šediny na skráních mu rámovaly dosud jako uhel černé vlasy. Na sobě měl tmavě zelený moderní oblek, o němž si Sam pomyslela, že bude nejspíš od Armaniho, a na tváři mu hrál úsměv.

Přešel rázně místnost směrem k Sam. „Doktorko Ryanová, už jsem toho o vás slyšel tolik, že mám pocit, jako bych vás dobře znal.“

Sam k němu vztáhla ruku. „Totéž mohu říci i já.“

Když se přiblížil k Sam, uvědomila si, že jeho zlatavé opálení nebylo nejspíš přirozené a že jeho tvář zažila již nejméně jednou vylepšení v kosmetickém salonu. Začínala si říkat, co všechno dalšího na něm bylo jen zdánlivé.

Doyle byl již na místě. Povstal a potřásl si se Sam rukou. Bartoc ukázal Sam, aby se posadila, a sám učinil posléze totéž.

„Pochopil jsem tady od Eda, že se federálce podařilo zjistit, kde je Hammond.“

„S pomocí oddělení místního šerifa,“ doplnil ho Doyle.

„No, dobrá, byl tedy, pokud vím, vystopován v Georgii. To je dost velký stát, jak byste odhadla vaše šance na to, že ho najdete?“

Sam byla na tu otázku připravená. „To záleží na tom, jestli se nám podaří určit, odkud pocházejí semena, která jsme našli na těle zavražděné Mary Westové.“

„To bude dost obtížný úkol, nemyslíte?“

„Ne tak úplně. Jsou poměrně vzácná a vyskytují se jen na určitých stanovištích v mokřinách. Jestliže dokážeme určit složení DNA semen, měli bychom být schopni určit i strom, ze kterého pocházejí.“

„To zní působivě. Ale kolik času vám to může celé zabrat?“

Doyle se ozval: „Zamluvil jsem pro nás pro všechny let na dnešní odpoledne, pane. Předpokládám, že čím dřív začneme, tím lépe.“

„Není to trochu brzy, Ede? Doufal jsem, že budu moci vzít doktorku Ryanovou na projížďku po hlavním městě, ještě než zmizíte.“

„Už jsem ho měla příležitost vidět. Agentka Solheimová mě jím provedla včera v noci. Je opravdu pozoruhodné.“

Doyle se na Solheimovou zamračeně podíval a ta odvrátila pohled. Sam si uvědomila, že opět do něčeho šlápla.

„To mě mrzí,“ řekl Bartoc. „Tak tedy snad příště. Jsem si jistý, že se najdou místa, která jste si nestihla prohlédnout.“ Nakonec změnil téma rozhovoru. „Dobrá, co budete chtít po mně, abych zařídil?“

„Pokud byste mohl zapůsobit na místní soudní vyšetřovatele, aby nám poskytli pomoc,“ požádal Doyle.

Bartoc souhlasně přikývl.

Sam se také připojila s návrhem: „V té oblasti působí vědecký pracovník v oboru soudního lékařství jménem Samuel Clarke. Je to znalec místní flóry a fauny. Myslím, že by stálo za to, abychom navštívili i jeho.“

„To nebude problém. Myslíte si, že Hammonda najdete?“

Solheimová se zatvářila skepticky, ale Doyle přišel s poněkud nadějnější prognózou. „Najdeme ho určitě. Neexistuje stát tak veliký, aby se v něm dokázal schovat.“

Bartoc se na něj usmál. „Jako vždy pln optimismu, Ede, že je to tak?“ Podíval se rychle na hodinky. „No, už budu muset jít – nějaká schůze na Kapitolu.“

Jako na povel se dveře otevřely a vešla Bartocova sekretářka. Musí zde mít nějaký tajný spínač, který zmáčkne vždycky, když je čas, aby hosté vypadli, pomyslela si Sam.

Všichni povstali a Bartoc si se Sam znovu potřásl rukou. „Musíme se sice rozloučit, přesto jsem byl rád, že jsem se s vámi mohl alespoň nakrátko setkat. Nezapomenete, co jsme si domluvili pro příště, že ne?“

„Můžete se spolehnout, že nezapomenu,“ ujistila jej Sam. „Budu se mít alespoň na co těšit.“

Bartoc pokývl hlavou a jeho návštěvníci byli vyprovozeni z místnosti.

Ještě než za nimi zapadly dveře, zvedl Bartoc telefon a požádal o hovor. „Spojte mě s plukovníkem Terringtonem z Pentagonu, prosím.“ Položil sluchátko zpět, zaklonil se v křesle a na tváři se mu objevil podmračený, soustředěný výraz.

Sam se Solheimovou a Doylem se vydali do jeho kanceláře. „Takže, co se bude dít dál?“ chtěla vědět Sam.

Doyle na ni shlédl ze své výšky. „Ve čtyři odpoledne letíme do Atlanty. Teď jsem obstaral vůz, který vás vezme zpátky do hotelu a pak na letiště. Setkáme se s vámi tam. Čím dřív to celé vyřídíme, tím lépe.“

Otevřel zásuvku pracovního stolu, vytáhl automatickou pistoli a zkontroloval zásobník. „Byl to běh na pořádně dlouhou dráhu, ale už se blížíme k cíli.“ Zasunul zásobník zpátky do pažby pistole a vsunul ji do koženého podramenního pouzdra ležícího na desce jeho stolu. Sam si nebyla jista tím, co by udělal, až narazí na Hammonda, a náhleji došlo, že Doylův smysl pro spravedlnost se dost možná nachází právě v hlavni jeho pistole.

Marcia přišla příští den do práce pozdě. Večer strávený s ‚mladou posilou‘ laboratoří se protáhl déle, než předpokládala. K ničemu nedošlo – tedy, téměř k ničemu. Jenom seděli v jeho bytě a klábosili o všem možném.

Podivné bylo, že se vůbec nenudila. Za normálních okolností by povídání o práci a o tom, čeho chce nějaký muž dosáhnout, Marcii vůči němu rychle popudilo, ale s Michaelem to bylo jiné. Také se ji nepokusil hned svádět, což bylo rovněž neobvyklé. K ničemu nedošlo až do té doby, kdy už se zvedla k odchodu. Teprve potom ji políbil – a že ten polibek stál za to! Musela napnout všechny síly, aby odolala pokušení zatáhnout ho zpět do jeho bytu a přimět jej k tomu, aby se s ní pomiloval na koberci v hale. Nakonec k tomu nedošlo a byla ráda, že se ovládla.

Předtím se již domluvili, že si spolu vyrazí příští víkend, Marcia si však nebyla zdaleka jistá, že vydrží na setkání s ním čekat tak dlouho. Už pořádně dlouhou dobu nepocítila k nějakému muži to, co nyní. Povzdechla si zhluboka a přála si, aby tu tak byla Sam, s kterou by to vše mohla probrat. Pomyslela si, že Sam není nikdy k mání, když ji opravdu potřebuje.

Zadívala se přes laboratoř na tlustou knihu čekající na ni na jedné z pracovních desek. Stáhla ze sebe bundu, natáhla si bílý pracovní plášť a položila knihu na stůl. Otevřela ji na poslední kapitole pojednávající o medailích za statečnost a zahloubala se do popisu k prvnímu obrázku. Prošla legendu obrázku a potom popis stužky k medaili. Začalo ji zaplavovat vzrůstající vzrušení a musela si vše přečíst ještě jednou. Barvy uvedené v knize souhlasily, a to nikoli jen přibližně, ale naprosto přesně s barvami oněch hedvábných nití, které byly nalezeny v plastikovém pytli. Zvedla telefonní sluchátko a začala volit číslo.

Sam se nepoštěstilo toho z Atlanty vidět příliš mnoho. Na letišti Hartsfield na ně už čekalo auto z šerifovy kanceláře a to je odvezlo pěkně svižně mimo centrum města. Měla jen čas udělat si letmou představu o velkém bohatství a majetku vystaveném všude kolem. Není divu, pomyslela si, že je zde kriminalita tak vysoká.

Asi po hodině jízdy se ocitli v otevřené krajině a již projížděli bránou do laboratoří vědeckého soudního ústavu v Johnson County. Objekt laboratoří nebyl nijak rozlehlý, ale zcela zjevně v nich pulsovala intenzivní činnost. Patřily k nejvytíženějším pracovištím ve státě. Byli již očekáváni, a když se zapsali, byli odvedeni bludištěm chodeb do laboratoře Samuela Clarka. Laboratoř připomněla Sam starý známý Scrivingdon a rázem se zde začala cítit jako doma.

Clarke na ně již čekal. „Doktorka Ryanová, jestli se nemýlím.“

Sam se na něj usmála. „Říkejte mi prosím Sam.“

„Tak v tom případě musíte říkat Sam i mně.“

„Dvakrát Sam, to nevím, jak se v tom vyznáme. Nicméně předpokládám, že znáte agenty Doyla a Solheimovou z Quantica.“

„Pan Bartoc od vás mě upozornil na to, že se objevíte. Požádal mne – tedy abych byl přesný, spíš mi to nařídil – abych vám vyšel vstříc. Domnívám se, že vím, o co vám jde, takže jsem si dovolil připravit pár map, na které byste se měli podívat.“

Přešel k velkému stolu uprostřed laboratoře, na němž byla rozložena veliká mapa, zatížená skleněnými kádinkami naplněnými různobarevnými tekutinami.

Obrátil se k Sam. „Jak jsem vyrozuměl, našla jste na těle vaší oběti nějaké vzorky semen vavřínu Myrica indora.“

Sam přikývla. „Podaří se vám z nich získat jejich DNA?“

„To víte, že ano. Ale ne na počkání.“

„Takže, když se mi podaří získat semena z patřičných keřů, dokážete určit, kterému DNA odpovídá?“

Přikývl na souhlas. „Bude to ale děsná práce.“

„Měla jsem dojem, že je vzácný.“

„Pokud mluvíte o celých Spojených státech, pak máte pravdu. Pokud se ale týká zdejší krajiny, tak nijak vzácné nejsou.“

Sam pocítila bodnutí zklamání. „Také zde byla rybí šupina, pokud by to mohlo pomoci.“

Clarke znovu souhlasně přikývl. „Máte na mysli grundle, to nám pomůže hodně.“

„Grundle?“

„Promiňte, tak se jim tady kolem říká. Děcka je praží na malých pánvích a ten název je původně německý. Nejsou větší než tak jednou do pusy. Většinou se používají jako návnada.“

„Vždyť jsou na jídlo příliš krásné,“ protestovala Sam.

„Že jsou moc pěkné, viďte?“

Doyle začínal být netrpělivý. „Takže, co myslíte, odkud bychom měli začít hledat?“

„Promiňte. Tedy z kombinace obou nálezů vyplývá, že v celé naší zemi existují pouze tři lokality a naštěstí všechny tři leží tady.“

Vyznačil na mapě oblast. „Myslím, že ta první a nejméně pravděpodobná oblast je nejspíš Stamp Creek. Vavřínových keřů ani grundlí tam příliš mnoho není.“

Sam přikývla.

„Neříkám, že byste tam neměli hledat, jenom si myslím, že byste ho měli ve svém seznamu zařadit na poslední místo. Druhá lokalita je Blue Creek a třetí je Soma Creek.“

„Potok Soma?“ vstoupila do toho Sam. „Proč se to tam tak jmenuje?“

„Mám dojem, že se tam tomu tak říká odedávna,“ řekl zamyšleně Samuel. „Ovšem já tu nejsem v kraji víc než pár let. Proč se ptáte?“

„Hypotetická droga, která hrála roli v knize Konec civilizace, se jmenovala Soma. Bylo to nejen sedativum, ale také látka způsobující euforii. Používalo se jí tam k ovládání mas – jakýsi druh chemického působení na lidi.“

„Existuje nějaké spojení mezi tou knihou a názvy těch zbývajících potoků?“ zeptal se Doyle.

Sam zavrtěla hlavou. „Ne, to si nemyslím. Nevypadá to, že by nám ty dva názvy mohly nějak pomoci.“

Doyle se na ni zadíval a s mírnou skepsí v hlase netrpělivě pronesl: „No, to můžeme teď těžko posoudit, ale mám takový pocit, že je Soma to pravé místo, kde můžeme začít.“

Všichni souhlasně přikývli.

„Není to právě nejpřístupnější kout,“ doplnil ho Clarke. „Bude to obtížné získat tam vzorky, ale na každý pád jich bude hodně.“

Doylova mysl se už zabývala něčím jiným. „Žije tam hodně lidí?“

Clarke zavrtěl hlavou. „Nikdo, o kom bych věděl. Jsou to pořádně nehostinná místa. Rybařit se tam moc nedá a vodní plochy jsou dost nepřehledné. Také je tam množství hmyzu.“

„Může se tam někdo skrýt?“

„Pokud by to byl blázen, proč ne.“

Doyle přikývl. Sam se na něj zadívala. Bylo zcela zjevné, že doufá, že tam najde něco víc než jen keře.

„Být vámi, vzal bych si s sebou nějakého průvodce,“ navrhl Clarke. „Jsou to dost nebezpečná místa. Voda je tam hluboká, pod hladinou je plno šlahounů a jsou tam pohyblivé písky. Je pár lidí, co se tam vydali a nikdy se nedostali zpátky. Předpokládám, že je najdou, až to tam jednou vysuší, aby z toho udělali golfové hřiště.“

„Plánuje se tam něco takového?“

„Nevím o tom, ale jsem si jistý, že na to jednoho dne dojde. Zdá se, že se takhle musí zničit skoro všechno. Zkuste šerifa. Pokud by vás nemohl vést on, jsem si jistý, že najde někoho, kdo to dokáže. Bude to sice možná stát pár dolarů, ale vyplatí se to.“

Sam se na něj obrátila s vděčností v hlase: „Budeme tady zpátky se vzorky, jak nejdříve to bude možné.“

„Prima, všechno budu mít nachystané, jakmile se objevíte. Čím dřív mi dokážete dodat nějaká semena, tím dřív je budu schopen určit. Snad pak budeme mít čas pohovořit si o těch semenech a zrnkách pylu trochu důkladněji.“

„To vám mohu slíbit.“ Sam si s ním potřásla rukou a vyšla za Doylem a Solheimovou ze dveří.

Marcii to zabralo několik hodin získat vzorek ze stužky medaile. Po neúspěšném pokusu na americkém velvyslanectví a na několika leteckých základnách Spojených států konečně objevila čestnou medaili amerického Kongresu v malém krámku s vojenskými starožitnostmi poblíž mostu Svaté Magdaleny. Smlouvání s majitelem krámku – jenž přísahal, že je to pravděpodobně jediná medaile v Anglii, a tím je samozřejmě patřičně drahá – se sice dost táhlo, konečně však dospěli k poměrné shodě a Marcia objednala taxík, který ji měl v krámku vyzvednout. Za půl hodiny již měla medaili v laboratoři. Porovnání její stužky s vlákny nalezenými uvnitř plastikového vaku prokázalo jejich shodnost. Marcia znovu zvedla telefon a navolila číslo.

Tom Adams se právě znovu probíral složkami jednotlivých podezřelých, když zazvonil telefon. „Inspektor Adams.“ Hlas na druhém konci byl vysoký, rozrušený a kadence jednotlivých slov byla tak rychlá, že je vůbec nestačil sledovat. „Marcio, uklidni se a pověz mi pomalu, co se děje.“

Vzal do ruky pero, aby si udělal poznámky. „Čestná medaile amerického Kongresu? Jo, slyšel jsem o ní. Je to americká verze Kříže za vítězství, že je to tak?… Uvidím, co se dá… Dobrá, Marcio. To se ti povedlo. Buď na drátě.“

Tom pomalu položil sluchátko. Pomyslel si, ano teď to přišlo, to je ten rozhodující zlom. To, co v tuto chvíli potřeboval, bylo získat o trochu víc informací. Znovu zvedl sluchátko, navolil číslo amerického velvyslanectví a požádal o propojení do informačního oddělení knihovny.

„Halo. Tady inspektor Adams z cambridgeského policejního sboru, právě nyní pracuji ve spolupráci s vaší FBI… Ano přesně tak… Potřeboval bych vědět, jestli máte k dispozici aktuální seznam důstojníků ve službě, kteří byli odměněni čestnou medailí amerického Kongresu… Samozřejmě že počkám.“

Opřel se o opěradlo křesla a nezbývalo mu, než aby si držel palec.

Za nějakou chvíli se na druhé straně opět ozvala knihovnice. Tom si mezitím přichystal pero. „Ano, jsem připraven.“

Knihovnice začala číst jména. Ta první tři mu nic neříkala, ale to čtvrté znal velmi dobře. „Proboha, jste si jistá? Mohla byste mi to jméno přečíst ještě jednou?“

Ano, nebylo nejmenších pochyb.

Praštil sluchátkem a rozběhl se přes místnost do Rochesterovy kanceláře.

Soma Creek byl vzdálený jen půl hodinu jízdy od Clarkovy laboratoře. Cestou se zastavili pro šerifa Marka Conacka, jenž díky tomu, že byl o případu zpraven jen minimálně, byl celý nadšený, že se k nim může připojit.

Jak se den blížil k poledni, začalo být vedro stále nesnesitelnější. Sam byla vděčná, že je ve voze klimatizace, a děsila se okamžiku, kdy bude muset vystoupit ven a začít se sběrem vzorků.

Ta chvíle nadešla až příliš brzy. Zabočili na malé neupravené parkoviště na břehu potoka, kde je očekávaly dva dřevěné čluny, a vnořili se náhle do vlhkého vedra mokřin ležících v samém srdci státu Georgia.

Doyle se podíval směrem k Solheimové. „Pokud vy byste šla s šerifem, já bych doprovodil doktorku Ryanovou.“

Zavrtění hlavy mu bylo odpovědí. „Ne, vy si vezměte šerifa a já půjdu s doktorkou Ryanovou.“

Chvíli si oba agenti hleděli upřeně do očí. Toto bylo porušení vztahu nadřízený-podřízený a oba si to dobře uvědomovali. Doyle si pomyslel, že teď není čas na to se přít, ale byl rozhodnut dát to do hlášení později. Možná že to bylo hlavně proto, aby měl výmluvu před sebou samým kvůli tomu, jak se těšil, že se jí zbaví.

„Tak dobrá,“ připustil. „Vy si vezměte doktorku Ryanovou.“

Šerif se do toho suše ozval: „Prima, když jste teda skončili s tou rvačkou o mě, mohl bych snad navrhnout, že by si dámy vzaly východní břeh a my západní, co říkáte? Ne, že bych se tím chtěl nějak dotknout vašich schopností, dámy, jenom chci říci, že je západní strana mokřiny považována za nebezpečnější než východní a že to tu znám přece jen trochu líp než vy.“

Solheimová považovala to, co právě prohlásil, za dost logické, a tak souhlasila.

Šerif pokračoval: „Řídily jste někdy dříve člun?“ Sam zavrtěla hlavou, ale Solheimová přikývla. „Ano, vím, jak se s tím zachází.“

„Tak je to fajn. Jeďte pěkně pomalu a dejte si načas. Potom vám nic neujde, a pokud byste do něčeho narazily, neměl by se člun nijak moc poškodit.“ Potom nastoupil do jednoho z člunů a začal ho odvazovat.

Doyle do toho vstoupil. „Jste ozbrojená?“

Solheimová si odhrnula bundu a pod ní se objevila osmatřicítka Smith & Wesson.

„Dobrá. Doufám, že s tím umíte zacházet.“ Doyle dobře věděl, že ano, ale nedokázal si v jejím případě odpustit jedovatou poznámku. „A pokud byste narazily na něco jiného než na keře, vydejte se zpátky sem a nahlaste to. Je to jasné?“

Solheimová souhlasně přikývla.

Sam se zkoumavě zadívala Doylovi do očí. „Jste si jistý, že víte, co hledáte?“

„Myslíte Hammonda?“

Sam pocítila podráždění a raději zůstala zticha.

„Vím, jak ty keře vypadají,“ uklidňoval ji. „A ty vzorky vám seženu.“

„Nezapomeňte, tolik různých keřů, kolik jen dokážete najít. Clarke říkal, že jich tady v okolí zase není příliš mnoho, takže by vám to nemělo zabrat moc času.“

Doyle se otráveně odvrátil a nastoupil do člunu k šerifovi.

Sam mu ještě připomínala: „A nezapomeňte označit, ze kterého keře jsou která semena, a také si poznačte lokalitu.“

Doyle mávnul rukou, šerif nastartoval přívěsný motor a jejich člun se začal vzdalovat od břehu.

Solheimová zachytila Samin pohled. „Tak se do toho dáme.“

Obě nastoupily do člunu a se Solheimovou u kormidla zamířily zvolna do nitra mokřiny.

Právě když vyjely z doslechu vysílačky v šerifově autě, ozval se z ní hlas: „Tady dispečink. Máme naléhavou zprávu pro doktorku Ryanovou nebo pro agenta Doyla. Vraťte se zpět.“

Z dispečinku ve vysílání zprávy po nějaký čas pokračovali, ale potvrzení jejího přijetí se nedočkali. Na to bylo již příliš pozdě.

Malý člun plul s tichým bubláním motoru do hloubi mokřiny. Takřka okamžitě se koruny stromů nad jejich hlavami uzavřely, bráníce tak světlu, aby pronikalo až na hladinu, a co bylo horší, uzavíraly pod svým příkrovem spolu se tmou i vlhkost. Z vody stoupala pára a srážela se na větvích stromů a keřů v mlhu, která vytvářela bizarní a děsivé tvary. Pot jim stékal v kapkách z uší a špiček nosů, jako by se ocitly v sevření turecké parní lázně. Šaty se jim začaly lepit na tělo a Sam zjišťovala, že ji dýchání stojí stále více úsilí. K pocitu nepohody přispívalo ještě něco, s čím Sam nepočítala – hluk. Bylo ohlušující poslouchat kakofonii způsobovanou tisícovkami příslušníků hmyzí říše i křikem několika zvířat.

Rozhodly se, že se pokusí co největší část mokřiny obsáhnout pomocí člunu a že jen co nejmenší plochu projdou pěšky. Jejich první zastávkou byl malý ostrůvek, jehož břehy byly hustě zarostlé keři a stromy. Solheimová se projevila jako trpělivá a také schopná pomocnice, když pomáhala Sam s odebíráním jednotlivých vzorků z vavřínových keřů, s jejich ukládáním do plastikových sáčků a s označováním jednotlivých keřů malou bílou visačkou. Když si zapsaly číslo a lokalitu každého keře, ze kterého byl odebrán vzorek, vydaly se zase hlouběji do nitra mokřiny.

Slunce se začalo sklánět k obzoru a světla začalo ubývat. Doyle posunkem naznačil šerifovi Conackovi, aby otočil člun a zamířil zpět k přístavišti. Předtím již odebral několik vzorků, ale mnohem víc ho zajímalo, zda nenarazí na nějaké stopy života skrývajícího se v hloubi mokřin než sbírání nějakých semen. Nepřišel však vůbec na nic. Clarke měl pravdu: bylo to skutečně nehostinné místo. Doyle nebyl příliš nadšen představou, že by zde měl setrvat i po setmění.

Zpáteční cesta se Doylovi zdála pozoruhodně krátká a brzy se již škrábal na břeh a zamířil ke svému autu. Šerif Conack zajistil člun a přidal se k němu. Právě když Doyla dohonil, vysílačka se opět probudila k životu: „Dispečink pro šerifa Conacka. Přepínám.“

Conack se chopil sluchátka: „Šerif Conack, pokračuj, Bille.“

Když si vyslechl celou zprávu, Doylovy oči se rozšířily úžasem.

Solheimová vzhlédla skrze hustou korunu stromu. Bylo už těsně před setměním. Zapátrala očima v příšeří po Sam, která právě označovala visačkou další z keřů.

„Myslím, že bychom se asi měly raději vydat zpátky,“ navrhla Solheimová. „Za hodinu bude úplná tma.“

Sam dokončila připevnění visačky a ohlédla se zpět po proudu potoka. „Ano, máte pravdu, můžeme to dodělat zítra. Myslím, že toho mám pro Clarka až dost, aby si s tím poradil.“

Když Solheimová začala otáčet člun, Sam cosi zahlédla zpola skrytého za shlukem stromů. Zamávala důrazně na Solheimovou, aby zastavila a ukázala směrem, kde byl její objev – na zarostlém ostrůvku stála osamocená dřevěná chatrč. Obklopoval ji hustý porost stromů a keřů, vytvářející takřka dokonalé maskování. Před ní bylo malé přistávací molo, z něhož vedlo několik schůdků ke dveřím. Obě ženy ji v tichosti chvíli pozorovaly, ale nezjistily žádný pohyb ani jakoukoli známku, že by byla obydlená. Ať už patřila komukoli, nebyl ten kdosi přítomen, anebo se choval velmi tiše.

Solheimová zašeptala: „Myslela jsem, že Clarke říkal, že tady nikde nemají být žádné budovy.“

„To říkal.“

Solheimová sáhla pod bundu a vytáhla ven zbraň. Zkontrolovala náboje v zásobníku a pak revolver zasunula zpět.

Sam se na ni dívala s pochybnostmi v očích. „Mám dojem, že Doyle říkal, abyste se hlásila zpátky na parkovišti, když něco objevíte.“

„A to je taky přesně to, co uděláme hned, jak to místo prověřím.“

Než jí v tom mohla Sam zabránit, byla již Solheimová venku z člunu, brodíc se po prsa vodou, s revolverem zvednutým nad hlavou a s očima upřenýma na chatrč. K Samině úlevě se dostala bez potíží na druhou stranu a vysoukala se nahoru na molo. Obrátila se tváří k Sam, krátce jí zamávala a již stoupala po schodech ke dveřím srubu. Sam vyčkávala a tajil se v ní dech.

Náhle se ozvalo krátké zapraskání, jako když se na drátech vysokého napětí odlomí námraza. Ten zvuk byl zřetelně slyšitelný i přes hluk vydávaný hmyzem. Sam se instinktivně zadívala vzhůru, ale samozřejmě jakékoli dráty vysokého napětí nebyly v dohledu. Když o tom uvažovala, nevyskytovaly se velmi pravděpodobně v okruhu několika kilometrů. Zkontrolovala si čas. Od té doby, kdy Solheimová zmizela uvnitř chatrče, uběhlo sotva pár minut.

Sam pociťovala, jak ji drásá neschopnost se rozhodnout. Měla by se vydat zpátky tam, kde byla zaparkována auta, jak si to přál Doyle, nebo má přeplavat přes nepříliš široký pruh vody a ověřit si, že je Solheimová v pořádku? Nejspíš by se asi měla vrátit pro pomoc, ale co když…? Nedokázala se přinutit, aby Solheimovou opustila. Opatrně se přesmykla přes okraj člunu tak, aby nezpůsobila ani sebemenší šplouchnutí, a začala plavat. Voda byla neskutečně teplá a hustá a nepříjemně zapáchala. Bylo to jako kdyby plavala v polévce. Sam držela ústa pevně sevřená a zhluboka dýchala pouze nosem.

Zdálo se jí, že uběhla celá věčnost, než se jí podařilo s obtížemi vysoukat se na přistávací molo před chatrčí. Chvíli zde bez hnutí ležela a lapala po dechu a snažila sebe sama přesvědčit, že se zcela promáčela, ačkoliv pro to nebyl vůbec žádný důvod. Pak se teprve postavila na nohy a začala zdolávat schody. Ačkoli se snažila našlapovat tak lehce, jak to jen bylo možné, při každém jejím kroku to zapraskalo tak hlasitě, že kdokoli se nacházel uvnitř, ji nemohl neslyšet.

Sam se zvolna přesunula k oknu a nakoukla dovnitř. Chata sestávala z jediné velké místnosti. Na straně proti oknu bylo neustlané lůžko, vedle něj plechová uzamykatelná skříňka a vysoký dřevěný šatník. Za postelí bylo několik poliček, na nichž stály skleněné nádoby. Nádoby nebyly prázdné, ale nedokázala určit, co obsahují. Střed místnosti zabíral velký stůl. Na něm ležela s rukama a s nohama rozhozenýma do stran agentka Solheimová. Byla zcela oblečená a paže i nohy jí visely bezvládně přes okraj stolu. Nikde se nic nepohnulo.

Sam napadlo, jestli by dokázala najít Solheimové revolver. Ne, že by jí to asi moc pomohlo, neboť dosud nikdy z žádného nestřílela a sotva by věděla, kudy se vlastně míří. Hammond to však bezesporu nemohl tušit. Hammond – její podvědomí se již zřejmě rozhodlo, kdo je tím vrahem, ačkoli její mysl tak ještě neučinila. Krůček za krůčkem obešla chatrč ke dveřím a proklouzla dovnitř a očima neustávala pátrat po možných únikových cestách. Přešla k Solheimové a uchopila ji za zápěstí. Nahmatala puls, sice slabý, ale byl tam. Zkontrolovala, zda nemá poraněnou hlavu, ale nenašla nic.

Zatřásla s jejím bezvládným tělem a zašeptala jí do ucha. „Catherine, Catherine, probuď se. Musíme se odtud dostat. Prosím, Catherine, probuď se.“

Zatímco se takto činila, povšimla si čerstvého zarudlého místa po straně na krku Solheimové. Bylo takřka identické s tím, které dříve našla na krku toho děvčete Westové, a vysvětlovalo, co způsobilo ten zvuk, který před chvílí zaslechla. Znovu se Solheimovou zatřásla, tentokrát s nově procítěnou naléhavostí. Odezva však stále nepřicházela. Sam se zoufale snažila vymyslet, co by měla udělat v příštích okamžicích. Nemohla Solheimovou opustit, protože by to nevyhnutelně znamenalo její smrt, jestliže se Hammond vrátí. Na to, aby ji odnesla, neměla dost síly, a pokud zde zůstanou, bude to pro obě velmi nebezpečné. Zdálo se jí, že by výstražným výstřelem mohla dosáhnout toho, aby se Doyle se šerifem dali do pohybu.

Jak pátrala po zbrani Solheimové, dveře od šatníku zavrzaly a začaly se zeširoka otevírat. Sam se zoufale rozhlížela kolem po něčem, co by tak mohla použít na svou obranu, ale nemohla nic objevit. Dveře se otevíraly stále víc a víc… Sam na ně v hrůze zírala v očekávání, kdy se vynoří osoba ukrytá uvnitř, nikdo se však neobjevoval. Srdce cítila až v hrdle, když se začala k šatníku přibližovat.

Žádný útočník se uvnitř neskrýval. Na dně skříně a ještě do poloviny její výšky byly narovnány desítky párů bot. Měly různé barvy, velikosti i styl, ale všechno to byly dámské boty.

Strach, který Sam svíral, teď poněkud polevil a ona obrátila pozornost na skleněné nádoby stojící na poličkách nad lůžkem. Každá z nich obsahovala dvojici ledvin. Po podlaze byly rozesety další skleněné nádoby, které k Saminu zděšení byly sice prázdné, ale dosud vlhké. Kolik nešťastných žen se skrývalo za všemi těmi botami a skleněnými nádobami, tím si Sam nebyla jistá. Bylo jich však opravdu hodně.

Právě když uvažovala o tom, co má podniknout dál, zaslechla zapraskání. Tentokrát nepřicházelo směrem od šatníku, ale způsobily ho schody přede dveřmi. Rozpoznala ten zvuk díky své zkušenosti, kterou před chvílí se schody sama udělala. Přesunula se rychle a v tichosti k oknu.

Hammond již vystupoval po schodech vzhůru. V jedné ruce držel cosi zakryté bílou látkou, v druhé ruce třímal pistoli. Sam se vůbec nezamlouvala myšlenka, že by měla Solheimovou opustit, ale nenapadala ji žádná lepší možnost. Rozběhla se k oknu, které bylo ode dveří dále, a proskočila jím ven. Když padala k zemi, zahlédla na kratičký okamžik Hammonda vbíhajícího do místnosti a mířícího pistolí přímo na ni.

Dopadla sice ztěžka, ale zem zde byla měkká a kromě toho, že si trochu vyrazila dech, cítila, že jí nic není. Naštěstí dopadla na pevnou zemi a nikoli do vody; rozhodně se totiž nepovažovala za nějakého přeborníka v plavání. Na nějaké dlouhé úvahy nebyl čas. Vyskočila na nohy a dala se do běhu.

Slyšela Hammonda, jak za ní volá: „Stůj! Sam, zastav se!“

Sam neměla jakoukoli představu, kterým směrem vlastně pádí, a také jí na tom nezáleželo. Jediné, co si přála, bylo, aby mezi ní a Hammondem byla co největší vzdálenost. Neuběhla ještě příliš daleko, když začala mít pocit, že ji Hammond pronásleduje. Stále vykřikoval její jméno a každý následující výkřik se zdál být blíž než ten předchozí.

Syndrom, způsobený letem přes několik časových pásem, a nedostatek spánku minulé noci způsobily, že se brzy dostavila únava. Jednou dvakrát zakopla a nakonec se zhroutila vyčerpáním na zem. Napůl po čtyřech se dohrabala pod vavřínový keř – letmo si pomyslela, jak ironická ta situace vlastně je. Když se zde konečně schoulila, zůstala ležet a ani nedutala. Hammond letěl za ní, náhle se však zastavil a jeho zablácené vojenské boty nebyly dál než několik metrů od jejího obličeje. Zavřela oči, zatajila dech a čekala, až ji objeví.

Pak zaslechla, jak se jeho kroky vzdalují. Otevřela ústa a zhluboka se v tichosti nadechla. Když si byla jistá, že není v dohledu, vyškrábala se zpod své skrýše a rozběhla se zpět směrem k chatě. Plán, který měla, byl velmi jednoduchý: odvléci Solheimovou do vody, odtáhnout ji po vodě k člunu a zmizet. Jenom doufala, že ji neopustí síly a že dokáže nastartovat motor člunu.

Ochromující bolest jí projela ramenem a zároveň zaslechla mužský hlas: „Smaž se, smilnice, smaž.“

Tělo se jí roztřáslo, jak jím projel elektrický proud, a potom se zhroutila. Překvapilo ji, že neztratila vědomí, ale jen se svíjela na zemi, držela se za rameno a křičela bolestí. Jak se převracela z boku na bok, podařilo se jí vzhlédnout vzhůru.

Nespatřila však majora Boba Hammonda, ale generála Arthura Wilmota Browna.

Smál se jí tvrdě do obličeje. „Nestane se často, že se minu, děvenko. Obvykle mám raději své oběti omráčené, než začnu s tou řezničinou, ale vypadá to, že jsi prostě měla smůlu. Zkrátka to tak občas chodí.“

V pravé ruce dosud třímal elektrickou porážkovou pistoli, zatímco v levé měl dlouhý lovecký nůž s pilovitým ostřím. Klečel na Sam, jeho koleno se jí zarývalo do hrudi a přidržoval si ji tak, aby do ni mohl vnořit nůž.

Sam vykřikla a začala žadonit o život: „Nezabíjejte mě! Prosím, nezabíjejte mě!“

Bylo to něco, co nikdy dosud neudělala, něco, co považovala u druhých za projev slabosti. Teď však, když byl její život v ohrožení, uvědomila si, že právě tak, jako kdokoli jiný, by udělala a řekla cokoli, jen aby získala nějaký čas a zůstala ještě chvíli naživu.

Zazněl výstřel a cosi se zarylo do kmínku malého stromku za Brownovou hlavou. Okamžitěji pustil a dal se do běhu skrze porost stromů k chatě. Sam vzápětí ucítila, jak ji kdosi zvedá ze země.

Byl to Hammond. Zeptal se jen: „Jste v pořádku?“ A jeho otázka zněla dost starostlivě.

Nebyla v pořádku ani trochu, chtělo se jí omdlít, ale podařilo se jí přitakat na souhlas. „Dostala jsem to jen do ramene. Mám pocit, jako by mě tam kopl kůň.“

Hammond ji opatrně položil zpátky na zem a narovnal se.

Sam k němu vzhlédla. „Může mi někdo říct, co se to tady k ďasu děje?“

„Myslím že ano. Chtělo by to asi vysvětlení…“

Přes mokřinu teď zaznívalo volání mužského hlasu o pomoc.

Hammond pevněji stiskl pistoli. „Zůstaňte tady.“

A zmizel stejným směrem, jako před několika minutami Brown. Sam se rozhlížela kolem sebe. Byla již takřka tma a stromy a keře vypadaly v příšeří strašidelné a děsivé. Rozhodla se, že ji nic nepřinutí, aby zůstala právě zde. Ne příliš jistě se zvedla na nohy a co nejrychleji se vydala za Hammondem.

Prodírala se skrze keře a hustý podrost několik set metrů a tu se náhle ocitla na mýtině. Hammond zde stál bez pohnutí a pozoroval Browna, který vězel až po pás v pruhu bahnitého pohyblivého písku a rychle se dál ponořoval.

Brown zařval: „Do hajzlu, dostaňte mě odtud! Slyšíte mě, majore? Je to rozkaz! Dostaňte mě ven!“ Tvář měl zkroucenou a znetvořenou a oči se zdály být ještě zapadlejší než jindy. „Slyšíte mě, majore? Dostaňte mě ven, dostaňte mě odsud ven!“

Hammond se ani nepohnul, jen pozoroval Browna, jak se noří stále hlouběji.

„Pro smilování boží, majore, slyšíte, nenechte mě tady takhle umřít. Udělejte něco!“

Ať už byly jeho činy v minulosti jakékoli, Sam zkrátka nedokázala stát a dívat se, jak se topí. Obrátila se na Hammonda s prosbou v hlase: „Pomozte mu. Vytáhněte ho ven.“

Hammond na to neřekl ani slovo.

Generál bojoval zuřivě o život, ale neměl nejmenší naději. „Hammonde, vy zmetku! Nemyslete si, že vám to projde. Zabiju vás i celou vaši rodinu, všechny vaše přátele i ty svině, co se s nima válíte.“

Ukázal na Sam, která se právě pokoušela svou nezraněnou paží odlomit velkou větev ze stromu, aby mu ji mohla hodit. Konečně se jí to podařilo a větev se zlomila. Nyní dosahovala bahnitá směs až po Brownovu hruď a jeho výkřiky se stávaly stále hysteričtější. Hammond nebránil Sam, aby Brownovi podala větev, ale na druhou stranu jí ani v nejmenším nepomohl.

Když se větev přiblížila Brownovi na dosah, začal se po ní napřahovat. „Sem, ty mrcho, podej mi ji sem.“ Jeho hlas zněl teď spíš jako pronikavý skřek. Když se mu podařilo přitáhnout si větev k sobě, vynořili se z křovin za Hammondovými zády dva muži v bojových uniformách.

Oba se dívali upřeně na Sam. „Vezměte jí to, majore,“– řekl jeden z nich.

Hammond reagoval okamžitě. Pozvedl Sam ze země a odtáhl větev z dosahu vztažené Brownovy ruky. Ten už větev křečovitě svíral, ale jeho zoufalá snaha vyústila pouze v to, že mu v rukou zůstaly listy z jejích krajních větviček.

Jeho skřeky začaly být ještě pronikavější. „Ne, ne! Zastřelte mě, pro lásku boží, zastřelte mě! Nenechte mě takhle umřít!“

Jeden z mužů významně kývl směrem k Hammondovi, který odhodil větev od sebe a spustil Sam zpět na zem. Pak vytáhl svou pětačtyřicítku z pouzdra a pečlivě zamířil. Ještě než mohl zmáčknout kohoutek, ucítil, jak se mu zezadu přitiskla k hlavě chladná ocel hlavně.

„Položte pistoli na zem. A nepokoušejte se o žádnou hloupost, nebo vám ustřelím tu vaši zkurvenou hlavu.“

Hammond okamžitě poznal Doylův hlas a byl si vědom, že to, co říká, myslí smrtelně vážně. Opatrně se sehnul a položil zbraň na zem. Jeden z mužů v maskovacích uniformách pohnul nepatrně rukou směrem ke své pistoli.

Doyle se nyní bleskurychle obrátil směrem k němu. „Nedělal bych to, být na vašem místě.“

Doyle se na muže usmál a pak věnoval svou pozornost Brownovi. Generál bojoval, aby udržel ústa a nos nad uzavírající se hnědavou blátivou směsí, kterou plival kolem sebe, a lapal po dechu. Doyle si dal záležet, aby zachytil Brownův pohled. Přál si, aby to, co ten zkurvysyn uvidí jako poslední, než zemře, byl on – a ať se propadne, jestli ta smrt bude snadná.

Brown zůstal chvíli bez hnutí, zíral na Doyla, jako by to byla veliká kočka, která čeká, kdy skočí po své kořisti. Doyle nad ním zvítězil a i teď, v okamžiku své smrti, pociťoval generál zuřivost nad svou porážkou. Učinil ještě poslední zoufalý pokus uvolnit se ze sevření pohyblivého písku, ale byl rychle stahován dolů. Se závěrečným zlostným výkřikem zmizel v bahně, které ještě chvíli potom bublalo a pak se zklidnilo, jako by se zde nikdy nic neodehrálo.

Jeden z mužů v bojové uniformě se zadíval Doylovi do očí: „Postarám se o to, aby vás to stálo místo.“

Na Doyla to neudělalo žádný dojem. „O tom dost pochybuju.“

Vzal Sam do náručí a odnášel ji do chaty.

Seděli uvnitř chaty a čekali, až dorazí lidé z odborného vyšetřovacího týmu – což nepochybně potrvá nějaký čas. Nebylo to právě nejpříjemnější místo, kde mohli počkat, bylo to však jediné přístřeší, které se nabízelo, a se zraněnou Solheimovou a s vyčerpanou Sam bylo nutné nejprve sehnat pomoc, aby se vůbec dostali přes mokřiny. Šerif s jedním z neznámých mužů v maskovací uniformě se před půl hodinou vydali k autům, aby rádiem přivolali pomoc.

Solheimovou uložili na lůžko. Přišla již sice k vědomí, ale stále byla v těžkém šoku. Sam se snažila udělat pro ni, co mohla, ale byla si vědoma, že jí víc pomoci nedokáže. Solheimová se zkrátka bude muset zotavit, až k tomu nadejde ten pravý čas. Sam seděla na okraji lůžka, držela její ruku ve svých a nespouštěla z ní oči.

Doyle přešel místnost a zastavil se nad nimi. „Jak jí je?“

„Celkem je v pořádku, nebo spíš bude.“

„Stejně je to praštěná husa! Říkal jsem jí jasně, aby se vrátila zpátky a nahlásila mi to. Je celá říčná, aby dokázala, že ví sama nejlíp, co má dělat.“

Sam cítila, jak v ní náhle vztek přemáhá vyčerpání. „Možná taky, kdybyste s ní trochu víc počítal při vyšetřování, nemusela by se snažit nic ‚dokazovat‘.“

Doyle si přejížděl jazykem přední zuby a uvažoval, co Sam právě pronesla. Měla jistě pravdu, ale nebyl si vůbec jistý tím, že by se dokázal chovat jinak, ani po tom, co se stalo. Zkrátka, starýho psa novým kouskům nenaučíš, pomyslel si.

„Napíšete hlášení o tom, co se stalo?“ zeptala se ho Sam.

„Budu muset.“

Sam se zhnuseně podívala jinam.

„Řekněme ale,“ pokračoval, „že to trochu upravím, aby se ocenění dostalo na všechny.“

Hammond sedící u stolu s druhým neznámým na ně zavolal: „Jak je jí?“

„Co se staráte,“ odpověděla Sam rozhořčeně. „Vy a vaši kumpáni jste ho málem nechali, aby nás podřízl.“

Neznámý muž se do toho vmísil. „Naopak, ve skutečnosti je to jinak. My jsme vám zachránili krk.“

„No, kdybyste nám raději pověděli, o co vlastně ksakru jde,“ řekl Doyle s hořkostí v hlase, „mohli bychom vám nejspíš trochu víc věřit.“

Muž se podíval na Hammonda a přikývl. „Pamatujte si, že o čemkoli se tady v té chatě bude dnes mluvit, musí zůstat mezi námi. Závisí na tom vaše životy.“

Doyle na něj upřel oči. „To má být výhrůžka?“

„Nikoliv, pane Doyle, to je s konečnou platností slib.“ Muž se odmlčel, aby jeho slova mohla patřičně zapůsobit, a potom pokračoval: „Před pár lety se ve Vietnamu prováděly s vědomím americké vlády pokusy s několika novými chemickými látkami, do nichž se vkládaly naděje, že by mohly pomoci ukončit válku.“

Doyle jej přerušil. „Máte na mysli něco jako Agent Orange?“

„Něco podobného. V tomto případě šlo o látku označovanou jako Z023. Namísto toho, aby napadala tělesné funkce jako většina jí podobných látek, tahle napadala psychiku a vzbuzovala v postižených strach a paranoii. Mělo se za to, že se bude rozprašovat na Vietnamčíky a ti že přestanou střílet na nás a postřílejí se sami.“

„Tím se toho dost vysvětluje,“ ozvala se Sam. „A fungovalo to?“

„Proti Vietkongu se to nikdy nepoužilo. Ten experiment se dělal jen s malou skupinou dobrovolníků.“

Doyle se sarkasticky zasmál. „Měl jsem dojem, že základním pravidlem, které pro vojáky platí, zní: Nikdy žádný úkol nedělat na základě dobrovolnosti.“

„To máte pravdu, to platí. Nicméně jim byla přislíbena letenka domů, a zdálo se, že to zabralo.“

Sam se znovu vmísila do hovoru: „O jak velké skupině lidí vlastně mluvíte?“

„Bylo jich dvacet. Vzali je do zkušebního prostoru víc než třicet kilometrů od Saigonu a při simulovaných bojových podmínkách došlo k rozprášení té látky. Pak je odvezli zpátky do Saigonu na pozorování.“

Doyle se zastavil těsně před ním. „Takže, k čemu pak došlo?“

„K tomu, co jsme předpokládali. Dostavil se strach a paranoidní stavy, extrémní připravenost na násilí a ztráta smyslu pro realitu.“

Sam byla zděšená, ale zároveň ji to fascinovalo. „Jak dlouho ten stav trval?“

„Asi týden až deset dnů, alespoň jsme se domnívali, že je tomu tak. Když byli potom propuštěni z armády a odesláni zpátky do Států, začali mít někteří z nich další reakce.“

„A v jejich důsledku došlo k čemu…?“

„Jeden z nich pozabíjel celou rodinu, další zabil pár sousedů a taky policistu. Jeden dokonce šel jednoho dne do práce a zabil všechny lidi v tiskárně poté, co je pozval na večírek.“

„Všichni měli reakce tohoto druhu?“

„Ne, všichni ne, jen asi polovina z nich. Nemohli jsme čekat, až zase k něčemu dojde, a tak jsme je všechny internovali. Jeden z nich se ale skutečně dostal ven a pár dní dělal pěkný čurbes, ale teď je už zase pod zámkem.“

„A ti, kteří žádnou reakci neměli, co bylo s nimi?“ zeptala se Sam.

Muž se na ni podíval. „Stačilo by, aby došlo k jedinému dalšímu incidentu a nějaký mazaný novinář by si to spojil, a všichni bychom se dostali do velkých potíží.“

„Jak se k tomu ale stavěli příbuzní těch mužů?“

„Nepodnikli vcelku nic. Řekli jsme jim, že zemřeli, dostali pěknou náhradu a problém se tím vyřešil.“

Doyle přešel ke stolu a posadil se naproti neznámému. „Až do té doby, kdy se vynořil Brown?“

Muž přikývl. „Dokud se neobjevil Brown.“

„Jak se ale ten k tomu nachomýtl?“

„Havaroval se svým strojem na pomezí té oblasti a právě se prodíral džunglí, když jsme tam prováděli rozprášení oné látky. Neměli jsme nejmenší ponětí o tom, že tam je.“

„Takže, kdy jste na to přišli?“

„Jistí jsme si byli, až když bylo zabito to mladé děvče v Anglii.“

„Měla jste pravdu, co se týče té zprávy, Sam,“ vmísil se do toho Hammond. „Byl jsem to já, kdo ji odstranil. Musel jsem.“

„Ale proč?“

„Poznal jsem ten rukopis. Ten starý bastard mi poslal pár řádků, v nichž děkoval za uspořádání toho tanečního večírku v hangáru na jeho počest.“

„Toho, na kterém jsme byli spolu?“ Přikývl na souhlas. „Rukopis byl shodný.“

Sam necítila právě uspokojení. „A vy jste do té doby vůbec netušil, že to byl on?“

Hammond přesvědčivě zavrtěl hlavou.

„Ale proč jste ho tedy nedal zavřít, když jste to zjistil?“

Ještě než mohl Hammond odpovědět, zasáhl do hovoru opět ten neznámý muž: „Protože jsme mu řekli, aby to nedělal.“

„A kdo vy vlastně k čertu jste?“ chtěla vědět Sam.

„Na tom vůbec nezáleží. V žádném případě jsme si ale nemohli dovolit, aby byl jeden z našich předních generálů uvězněn pro podezření z vraždy.“

Doyle se hořce zasmál. „To by Pentagonu moc velkou čest nedělalo, že ne?“

„Něco na ten způsob.“

Doyle pokračoval: „Takže mi tedy řekněte, jak dlouho jste věděli, že je to on?“

„Moc dlouho ne.“

„Ještě než byla zavražděna ta dívka v Anglii?“

Neznámý přikývl. „Měli jsme za to, že jej dokážeme uhlídat, dokud ho nedostaneme zpátky do Států.“

Sam mohla sotva věřit tomu, co právě na vlastní uši slyšela. „Co tím chcete říci?“

„Již dřív jsme pro něj připravili místo, kde by mohl zůstat, řekněme, že to nazveme ‚bezpečný domov důchodců‘, ale on nám proklouzl.“

„To jste právě nezazářili, že?“

Muž pokrčil rameny. „To se stává. Právě v té době jsme odvolali majora Hammonda. Za prvé, aby nemohl klást nepatřičné otázky, a za druhé, aby nám pomohl tu svini chytit dřív, než se to všechno provalí.“

Sam zavrtěla nevěřícně hlavou: „Teď se to ale stejně musí provalit, to je přece nad slunce jasnější.“

Neznámý řekl suše: „To si nemyslím. Toto místo bude okamžitě strženo a ihned zničeno. Wilmot Brown bude muset zahynout při tragické nehodě a zaujme své čestné místo jako americký válečný hrdina na národním hřbitově v Arlingtonu.“

Sam stále ještě vzdorovala: „Britská policie a Rochester by k tomu taky mohli něco říct.“

„Vaše ministerstvo vnitra a vrchní komisař Rochester už byli informováni. Souhlasili s tím, že nám půjdou na ruku.“

Doyle přešel k Solheimové znovu se podívat, jak jí je. „Chcete jinými slovy říct, že budou držet hubu.“

Neznámý muž to přešel mlčením.

„Co ale výsledky pitvy a celého vyšetřování?“ zeptala se Sam.

„Všechno to končí tady.“

„A co rodiny obětí, které zabil?“

Muž pokrčil rameny. „Zkrátka oběti války.“

Doyle se vrátil ke stolu. „A co když se rozhodneme, že tomu dáme publicitu?“

„To vám nebude umožněno. A pokud byste si mysleli, že byste to mohli udělat, pak neopustíte tento srub.“

„Také oběti války?“

Muž přikývl. Doyle si naprosto jasně uvědomil, že proti tomu nemůže nic dělat. Ale alespoň se podílel na tom, že už to zabíjení konečně přestalo.

Sam se postavila a zírala nepřátelsky na neznámého. „Kolik jste jich ještě poztráceli cestou?“

Muž vypadal, že si není jistý tím, o co jí jde.

„Ztratil se vám Brown. A kolik dalších ještě?“

Muž pokrčil rameny.

„Takže ve skutečnosti se tady může potloukat pár dalších Arthurů Wilmotů Brownů, kteří vraždí na potkání, a přitom nikdo nemá ani ponětí proč, ani co se děje. Mám za to, že všechny jejich oběti se odepíší jako ‚oběti války‘. Měl byste si, zatraceně, ‚bezejmenný‘ pane, laskavě uvědomit, že to byli lidé, kdo zastavili válku ve Vietnamu, a ne žádné bojové plyny a další svinstvo, a že ti lidé by si zasloužili rozhodně něco lepšího než to, co jim nabízíte vy.“

Muž se usmál, aniž by se ho to zjevně dotklo. „Jsem si jist tím, že by si to zasloužili, ale já jsem to jediné, co jim zbylo. Dost z toho mrazí, nemyslíte?“

Byl to jeden z těch chladných, šedých listopadových dnů v cambridgeském hrabství, když bylo konečně možné pohřbít to neznámé děvče nalezené v podzemním bunkru. Policie se po celé měsíce snažila ji identifikovat, ale bezúspěšně. Tucty lidí se vypravili na cestu do márnice v naději, že v ní rozpoznají svou zmizelou sestru, dceru či manželku. Vlastně nebylo nutné, aby přijížděli osobně – většina podrobných údajů jim mohla být sdělena po telefonu – ale pro ně to bylo něco jako očistná pouť, cesta za nadějí. Pro všechny z nich to však skončilo rozčarováním.

Lidé od policie a dokonce rodiny, které pohřešovaly někoho ze svého středu, se na pohřbu shromáždili, aby jí řekli své sbohem. Jako by ona byla tím ‚neznámým vojínem‘, kterému je možno vzdát čest namísto svých vlastních pohřešovaných příbuzných. Sam stála vedle Toma Adamse, a když spouštěli malou rakev do země, držela jej za ruku. Dozněla poslední slova účasti, každý z přítomných vhodil na rakev hroudu prsti a pomalu se trousili ze hřbitova. Většina z nich byla hluboce pohnutá jak obřadem, tak vlastními vzpomínkami.

Náklady spojené s hrobem zaplatila Sam ze svého a stejné to bylo i s náhrobním kamenem. Samozřejmě že nemusela; jen se jí to zdálo vhodné. Cítila, že se ona zasloužila o to, že se tu dívku podařilo pohřbít, a přála si nějak vyjádřit svou účast. Tom Adams si uvědomoval Saminu pochmurnou náladu a s rukou ovinutou kolem jejího pasu ji odváděl od hrobu pryč. Když se vzdalovali, Sam si v duchu přeříkávala verše, které vybrala jako nápis pro náhrobní kámen:

NEZNÁMÉ

Spánek mou duši pevně zpečetil mi. Ten tam je lidský strach a děs: a ona snad již vnímat nedokáže nikdy dotek těch pozemských let.

Již ani hnutí, ni záblesk síly v ní. Ji opustil sluch i zrak

a v skalách, kamenech i stromech spolu s ní uplývá v dáli věčný běh Země pak.

Sam doufala, že síla Wordsworthových veršů přiměje kolemjdoucí, aby se na chvíli zastavili, zavzpomínali si a připomněli si krátký život té neznámé dívky.