Val McDermid

Bludiště temnoty

Prolog

Jaká je vaše nejranější vzpomínka? Nemám na mysli něco, co vám vyprávěli tolikrát, až tu historku začnete považovat za vlastní vzpomínku. Mluvím o první věci, kterou jste viděli dětskýma očima. O vzpomínce, kterou jste vnímali od doby, kdy jste sahali dospělým po kolena, o vzpomínce, v níž jste nerozuměli slovům, o poctivé dávce emocí, která je pro vás dosud silná jako mohutný kmen stromu.

O zpětně vyvolaném okamžiku, který je klíčem k tomu, co vás jednou provždy vytvaruje.

Moji vzpomínku vertikálně přetínají dřevěné příčle, patrně u postýlky nebo dětské ohrádky. Nedokážu si vybavit, na čem stojím. Vidím vlastní ruce pevně svírající příčky, malé baculaté prstíčky, jaké mívají batolata. Za nehty mám uvízlou špínu a vnímám velice konkrétní pach. Během let jsem se propracovala k závěru, že šlo o směsici staré zvětralé moči, marihuany, alkoholu a nemytých těl. Do dneška, když procházím kolem bezdomovců obývajících skrytá zákoutí velkých měst na celém světě, pach, který většinu lidí odpuzuje, mně přináší útěchu. Bezdomovci pro mě znamenají vůni domova.

Utíkám od tématu. A víte, proč utíkám od tématu? Protože jádro té vzpomínky mnou vždycky do hloubi duše otřese.

Přede mnou se odehrává scéna jako z filmu, rozkouskovaná na pruhy těmi příčkami. Moje matka má na sobě ostře oranžovou halenu, jejíž předek drží muž v sevřené pěsti. Lomcuje mou matkou podobně, jako by pes zacházel s chycenou krysou nebo králíkem. A taky na ni křičí. Netuším, co křičí, jde o pouhou chraplavou kaskádu zvuků plných násilí. Matka vzlyká. Pokaždé, když se pokusí promluvit, jí muž druhou rukou uštědří tvrdý políček. Matčina hlava sebou škubne, jako by byla přidělaná na pružině. Z jedné nosní dírky jí uniká pramínek krve. Rukama se snaží muže odstrčit, ale ten její pokus ani nezaregistruje, je výrazně silnější než ona.

Pak jedna matčina ruka sklouzne dolů a přitiskne se k poklopci mužových kalhot, hladí ho přes špinavou tvrdou džínovinu. Opře se o muže, takže je teď pro něj těžší ji udeřit. Přestává na ni křičet, ale její halenu nepouští. Vyhrne matce sukni, strhne ji na podlahu a ona nepřestává sténat. Jenže teď to zní jinak.

Tak to je moje první vzpomínka. A kéž by byla ta nejhorší.

Část první

1

Úterý

Za normálních okolností by Charlie Flintová všechny zprávy o procesu s vrahy Philipa Carlinga přímo hltala. Onen typ vraždy sice nespadal do sféry její působnosti, existovala ovšem celá řada dobrých důvodů, proč by ji zrovna tento konkrétní případ měl zajímat. Jenže v současné době neprobíhalo normálně vůbec nic. Charliin profesní život se ocitl v troskách. K odvedení Charliiny pozornosti ode všech novinových článků by stačila samotná zničená pověst, zákaz dělat jedinou věc, v jaké kdy byla dobrá, a stále visící hrozba právní sankce. Ovšem tím to ještě nekončilo.

Největší novinku ve světě Charlie Flintové představovala skutečnost, že se zamilovala, a nenáviděla každou minutu tohoto stavu. Tohle byl pravý důvod, proč se vlažně stavěla ke všem věcem, které ji běžně fascinovaly.

Bodající jehličky tlakové sprchy útočící na ramena a záda přijímala jako zasloužený trest. Snažila se změnit téma svých myšlenek, ale ani rozum, ani srdce nechtěly spolupracovat. Dnes ráno, stejně jako o všech předcházejících ránech v posledních šesti týdnech, byla Lisa Kentová jedinou položkou Charliina soukromého přehledu zpráv. S pokračujícím dnem už dokázala přitáhnout pozornost k věcem, na nichž skutečně záleželo. Jenže takhle brzo po ránu, než opět sestavila šiky sebeobrany, zůstávala na prvním místě žebříčku zatracená Lisa Kentová. A shrňme si nejvýznamnější zápory, pomyslela si Charlie zahořkle. Mizerné načasování, žádné společné zájmy, sakra, naprosto nevhodná ženská.

Už sedm let žije s Marií. A jako by tohle samo o sobě nestačilo k pocitu ohromné provinilosti, podléhá Charlie navíc klišé o sedmiletém cyklu odumírání vztahů. O svrbění po sedmi letech. Ani netušila, že ji něco svědí, dokud do jejího života nevplula Lisa. Jenže tady se nedá mluvit o pouhém svědění. Tohle je prudký zánět, Charliin život nevybíravě napadla obsedantní posedlost. Každá neškodná událost či poznámka se spojila se zjevením se obrazu Lisiných hodnotících očí nebo dozvukem jejího neuspěchaného smíchu.

„Do prdele s tím,“ zamumlala Charlie a divoce si shrábla z obličeje černé, stříbrem protkané vlasy. Přehodila páčku sprchy do polohy „vypnuto“ a vystoupila ze sprchového kouta.

V zrcadle na toaletní skříňce zachytila Charliin pohled Maria. Její příchod do koupelny zamaskovaly zvuky sprchy. „Čeká tě nepříjemný den?“ zeptala se soucitně a přerušila nanášení řasenky ke zdůraznění kaštanové barvy svých očí.

„Nejspíš.“ Charlie se snažila zamaskovat úlek. „Už si ani nepamatuju, kdy naposled jsem zažila příjemný.“ Co přesně v té sprše říkala nahlas? Jak dlouho už tu Maria stojí?

Maria procítěně zkřivila rty. Nanášela si teď na tmavé vlnité vlasy pěnové tužidlo. Ve tváři se jí objevil kritický výraz. „Potřebovala bych změnit účes,“ prohlásila nepřítomně a pak obrátila pozornost zpátky ke své partnerce. „To je mi moc líto, Charlie. Kéž bych pro tebe mohla něco udělat.“

„Taky bych byla ráda.“ Neomalená odpověď, ale víc Charlie prostě nezvládla. Sušila si vlasy ručníkem, snažila se smířit s realitou. Problém se zamilováním – ne, jedním z mnoha problémů se zamilováním, když máte milostný vztah, který nechcete ukončit – je, že hned všechno dramatizujete. Myslíte si, že se vše točí jen kolem vás. Popravdě, Maria neslyšela nic víc než nářek znectěné soudní psychiatričky čelící nejisté budoucnosti. Postesknutí talentované odbornice, která se ne vlastní vinou ocitla ve slepé uličce. Maria ji z ničeho nepodezírá.

Charlie zaplavila další vlna provinilosti. Naklonila se a políbila Marii na šíji, až nevysvětlitelně ji potěšil záchvěv, který partnerkou viditelně proběhl. „Nevšímej si mě,“ a poradila jí. „Víš přece, jak miluju dozory při písemných zkouškách.“

„Já vím. Je mi tě moc líto. Zasloužíš si lepší práci.“ Charlie přišlo, že v Mariině hlase zachytila stopu soucitu, a to se jí vůbec nezamlouvalo. Nesejde na tom, jestli jde o skutečnost, nebo o pouhou paranoiu. Nesnáší situace, které dovolují soucit. „Nejhorší na tom dozoru je jeho nenáročnost. Většina mozkových buněk pak nemá co na práci, jen šílím ohledně všech věcí, které bych místo toho mohla dělat.

Ne, sakra, které bych měla dělat.“ Přestala se sušit a odložila pečlivě přeložený ručník na věšák. „Počkám dole.“

O pět minut později, v čisťounké bílé bavlněné košili a černých džínách se posadila ke stolu, který prostřela, zatímco se Maria sprchovala. Toto ranní uspořádání zůstávalo uklidňujícím pevným bodem v Charliině citovém chaosu. Dokonce i ve dny, kdy nepracovala, vstávala v obvyklou dobu a procházela rituálem zaměstnaných. Maria si jako obvykle mazala na toast Marmite, výtažek z čerstvých kvasnic. Zagestikulovala nožem k nadité obálce opřené o misku se dvěma Charliinými cereálními tyčinkami Weetabix. „Už se tu zastavil pošťák. Pořád mi nejde na rozum, jak ses kvůli tomuhle mohla vzdát cornflaků,“ dodala a ukázala nožem na tyčinky. „Připomínají mi menstruační vložky pro masochisty.“

Charlie překvapeně vyfrkla smíchy. A opět naskočil pocit provinilosti. Jestliže ji Maria pořád dokáže takhle rozesmát, jak může být zamilovaná do Lisy? Vzala obálku do ruky. Nálepka s adresou vytištěnou počítačem neprozrazovala zhola nic, ale při pohledu na razítko Oxfordu se jí sevřel žaludek. Snad ne Lisa…? Proboha, je přece terapeutka, nehodila by granát na stůl se snídaní. Nebo ano? Jak dobře ji Charlie vlastně zná? Zpanikařila, na chvilku ztuhla.

„Něco zajímavého?“ zeptala se Maria a narušila tak kouzlo okamžiku.

„Nic jsem nečekala.“

„Tak že bys tu obálku otevřela? Když teda nemáš rentgenové vidění.“

„Jo. Dny, kdy jsem bývala Supergirl, jsou dávno nenávratně pryč.“ Charlie zápolila s otevíráním chlopně tak, aby Marii neposkytla šanci zahlédnout, co je v obálce. Nakoukla dovnitř, zmateně hleděla na štůsek fotokopií. Opatrně je začala vytahovat ven. Zjevně nepředstavovaly žádnou hrozbu, jen ji mátly. „To je divné,“ poznamenala Charlie.

„Co je to?“

Charlie prolistovala hromádku papírů, mračila se. „Výstřižky z novin. O vraždě souzené v Old Bailey.“

„Nějaký starý případ?“

„Mám dojem, že ještě pořád probíhá. Letmo jsem zaregistrovala pár reportáží. Nějací ničemové zabili svého obchodního partnera v jeho svatební den. V koleji St Scholastiky To byl jediný důvod, proč mi to utkvělo v paměti.“

„Ano, už si vzpomínám, zmiňovala ses o tom. Utopili ho někde u půjčovny pramic, ne?“

„Přesně tak. Ta tam za mých časů ještě nebyla.“ Charlie odpovídala nepřítomně, svou pozornost věnovala výstřižkům.

„A kdo ti to poslal? O co mu jde?“

Charlie pokrčila rameny. Materiály podnítily její zájem. „Nevím. Není tu žádné vodítko.“ Prolistovala znovu fotokopie, jestli jí v nich něco nepomůže s identifikací odesílatele.

„To u toho není žádný doprovodný dopis s vysvětlením?“

Charlie znovu zkontrolovala vnitřek obálky. „Nic. Jen ty fotokopie.“ Pokud dopis poslala Lisa, Charlie vzkazu vůbec neporozuměla. Nesedělo to ani jako nějaká poznámka k terapii, ani jako projev lásky, jak oboje chápala Charlie.

„Takže naprostá záhada.“ Maria dojedla toast a vstala, začala po sobě sklízet nádobí do myčky. „Není to zrovna věc, která by si zasloužila tvou pozornost, ale přinejmenším si procvičíš investigativní dovednosti.“ Charlie pohrdavě zamručela. „No, poskytne mi to alespoň látku k přemýšlení, zatímco budu hlídat studenty.“

Maria se naklonila nad Charlie a políbila ji na temeno hlavy. „Budu o tom taky přemýšlet, až budu mučit své pacienty.“

Charlie sebou trhla. „Takhle nemluv. Pokud mě chceš ještě někdy ošetřovat.“

„Co se ti nelíbí? Že mučím pacienty?“

„Ne. Že naznačuješ, že při vrtání zubů myslíš na jiné věci. Příšerná představa.“

Maria se usmála, odhalila dokonalý chrup naprosto odpovídající jejímu povolání. „Seš měkká,“ poškádlila Charlie, prsty lehce naznačila zamávání a při odchodu z místnosti na rozloučenou zavlnila boky. Charlie za ní bezútěšně hleděla, dokud nezaslechla zaklapnutí vchodových dveří. Pak s hlubokým povzdechem uložila obě cereální tyčinky zpátky do balíčku a misku dala do myčky.

„Čert tě vem, Liso,“ zamumlala při vracení fotokopií do obálky. Pak vyšla z místnosti.

2

Návraty domů proti mase lidí mířících do práce připomínaly Magdalene Newsamové roky, kdy v nemocnici začínala jako mladší lékařka.

Na konci každé další namáhavé služby ji vždycky rozveselil pocit posunu, života odlišného od časového rozvrhu zbytku světa. Vracívala se kolikrát tak unavená, až se jí při zasouvání klíče do zámku třásly prsty, ale aspoň se lišila od ostatních ve stádu. Zvolila si cestu, která ji vydělila.

Když o tom teď přemýšlí, je jí té bývalé Magdy líto. Lpět na něčem tak triviálním, jako je vnější znak individuality, jí připadá ubohé. Tou dobou ovšem v Magdině životě existovalo tolik cest, po nichž se nikdy nepokusila vydat, že musela vzít zavděk čímkoli, co jí dodalo alespoň zdání kousku nezávislosti.

Nedokázala se neusmát. Jak se všechno změnilo! Důvod, proč se na chodnících proplétá davem lidí, mířících se sklopenými hlavami na metro, už nemůže být starému vysvětlení vzdálenější. Tentokrát nejde o práci, ale o potěšení. Neprobděla polovinu noci kvůli krizi některého z pacientů, ale proto, že si s milovanou bytostí připadají stejně neodolatelné jako na počátku vztahu. Byla vzhůru celou noc a není unavená, nýbrž rozjařená, tělo má zesláblé milováním, ne kvůli bolesti druhých.

Štěstí dostalo lehké trhliny, když zabočila na Tavistock Square a ocitla se před impozantní štukovou fasádou budovy, v níž dosud žila. Byt se třemi ložnicemi v obytném domě v centru Londýna, pouze několik minut pěší chůze od nemocnice, zdaleka předčil i ty nejdivočejší sny jejích kolegů, začínajících doktorů. Ti byli odkázáni na neadekvátní ubytování v těsných bytech v srdci města nebo o něco méně těsných bytech na sídlišti na nešikovně vzdáleném předměstí. Magdin domov byl luxusním rájem, místem nabízejícím pohodlný a konejšivý únik přede vším, co na ni vnější svět navalí.

Philip na tom trval. Nic méně honosného není pro jeho Magdu dost dobré. Můžou si to dovolit, trval neoblomně na svém. „No, ty můžeš.“ Sotva si chtěla připustit, že když tenhle byt přijímá za jejich domov, přijímá zároveň i svou závislost. Prohlédli si předtím celou řadu bytů, v nichž si Magda připadala jako v domečku pro panenky. Ten, v němž skončili, jí přišel nejreálnější. Svým tradičním rázem se trochu blížil rozlehlému viktoriánskému domu v severním Oxfordu, v němž vyrůstala. Agresivní modernismus ostatních na ni působil příliš cize. Nedokázala si představit, že by žila v prostředí podobajícím se obrázkům z časopisu.

Na bydlení tady si navykala dost odlišně oproti svým původním představám. Philip se sotva naučil potmě trefit z postele na záchod, a už ho zabili. Konverzace u snídaně a večerní zábava, jak si je Magda plánovala, nikdy nedostaly šanci stát se zvykem. Občas si dovolila připustit, že to vnímá skoro jako úlevu. To pomyšlení v ní vyvolalo takový pocit studu a provinilosti, až jí vehnaly temný ruměnec do tváří. Svůj přestupek patrně ještě nedokázala plně přijmout.

Nicméně se o to pokoušela. Pokud k sobě má být upřímná, ráda se vrací domů po noci strávené s Jay. Vykutálet se z postele a vzít na sebe včerejší oblečení má v sobě něco neslušného. Je lehce vulgární jet nevykoupaná v metru středem Londýna s pocitem, že voní po živočišném milování. Dávno před procesem se s Jay shodly, že spolu nemůžou žít, dokud nebude po všem a na celé věci se neusadí prach. Jay zdůraznila, že přece nechtějí, aby cokoli zakalilo vody a zpochybnilo vinu těch lidí. Nešlo o návrh, že by se snad měly snažit svůj vztah skrývat. Jen se rozumně dohodly, že zatím není třeba danou skutečnost hlasitě vytrubovat do éteru.

A proto se Magda po ránu vracela domů sama. Špinavé oblečení letělo do koše na prádlo, špinavé tělo zamířilo do sprchy. K snídani káva a pomerančový džus, lívance z mrazáku šoupnout do opékače a pak lehce pomazat burákovým máslem. Další střízlivé oblečení k soudu. A další den bez Jay, naplněný steskem a touhou mít ji po svém boku.

Do skličující majestátní budovy Ústředního trestního soudu Old Bailey sama ovšem v žádném případě nemusela. Její tři sourozenci si vypracovali soupis a jeden z nich s ní vždycky u soudu strávil přinejmenším část dne. Včera to byl Patrick, zachmuřený a napjatý, zjevně utekl od pracovního stolu v City kvůli únavné povinnosti splatit dluh starší sestře, která o něj vždycky pečovala. Dnes to bude Catherine, rodinný benjamínek, odskočí si sem od postgraduálního studia antropologie, aby jí stála po boku. „Wheelie mě alespoň ráda uvidí,“ pronesla Magda nahlas ke svému zamlženému odrazu v koupelnovém zrcadle. A Catherinin nezničitelný optimismus ji nepochybně hladce provede dnem. Přílišná samota Magdě nedělala dobře. Vyrůstala jako nejstarší ze čtyř sourozenců narozených krátce po sobě, pak nastoupilo společné studentské bydlení a nemocniční život, tím vším si navykla na stálou společnost. Mezi mnoha dalšími důvody, pro něž byla Jay zavázána vděčností, patřil k nejsilnějším dík za záchranu před samotou.

Zručnými automatickými pohyby si Magda vytvarovala tmavě plavé vlasy do uspořádaného účesu. Zkoumavě se pozorovala v zrcadle, překvapilo ji, nakolik se dosud podobá té staré Magdě. Má v obličeji stejně otevřený výraz, stejný přímý pohled, stejnou pevnou linii rtů. Vážně překvapivé.

Ze sponky unikl tenounký pramínek vlasů a pružně se zakroutil nad čelem. Vzpomněla si na říkanku z dětství, při níž se Catherine vždycky děsně chichotala.

Žila byla holka malá, měla malou lokýnku přímo uprostřed čela.

A když byla hodná, byla za hodnou blondýnku.

A když zlobila, byla hrozná.

Co se pamatuje, byla Magda Newsamová skutečně moc dlouho hodná blondýnka.

Jenže teď už není.

3

Předmět: Ruby Tuesday

Datum: 23. března 2010 9:07:29 GMT

Od: cflint@mandt.ac.uk

Komu: lisak@arbiter.com

Dobré jitro. Tady u nás svítí slunce. Když jsem ráno otevřela vchodové dveře, do očí mě přímo udeřila přehršel modrých kosatců, které tam ještě včera nebyly. Skoro mi to z hlavy vyhnalo ponurou náladu z vyhlídky na hlídání víc než 120 studentů práv, aby nepodváděli při testu z práva majetkových převodů. Ale nepodařilo se to zas tak úplně. Každá mizerná drobná práce, jakou jsem teď nucena přijímat, mi připomíná, co bych měla dělat. Na co mám kvalifikaci. V čem jsem nejlepší.

Na stole se mi dneska ráno objevil podivný balíček s oxfordským razítkem a bez průvodního dopisu. To je nějaká tvoje zvrácená představa o humoru? Pokud ano, budeš mi muset vysvětlit, v čem spočívá vtip. Nedaří se mi vždycky pochopit tvoje bodnutí škorpiona.

Lituju, že nejsem v Oxfordu. Mohly bychom to vzít procházkou od Foliy Bridge do Iffley a říkat si věci, co se nepíšou. Třeba bych ti i zazpívala.

S láskou Charlie

Odesláno z iPhonu

Předmět: Re: Ruby Tuesday Datum: 23. března 2010 9:43:13 GMT Od: lisak@arbiter.com Komu: cflint@mancit.ac.uk

Ahoj, Charlie!

<Tady u nás svítí slunce> ale tady bohužel ne, takže i kdybys byla v Oxfordu, musely bychom si najít lepší zábavu, než je procházka po rozbahnéné cestě podél řeky. I když si nemyslím, že by nám podobné hledání dalo moc práce. Vždycky mě dokážeš rozveselit, i za pošmourných dnů.

<přehršel modrých kosatců> s takovou poetickou duší bys mohla zažádat o místo na katedře tvůrčího psaní. Při všech těch románech o sériových vrazích a profilování na to máš výbornou výchozí pozici, mohla bys je naučit, jak se na to musí. Chudáčku. Básníky by neměli posílat jako dozor k písemným zkouškám!

<podivný balíček> se mnou bohužel nemá nic společného. Musíš mít tady mezi těmi pletichářskými dušemi další tajnou ctitelku. Co v tom balíčku bylo?

Tady se nic zvláštního neděje. Dneska ráno samozřejmé zase pracuju na programu. Když mě poprvé napadlo téma „Já nejsem v pořádku, ty nejsi v pořádku; Hovory o zranitelnosti“, netušila jsem, že mi tenhle projekt pohltí celý život.

Vzpomínám na tebe. Kéž bychom spolu mohly někam utéct a oddávat se hrám.

Pusu LK

Předmět: To je ale záhada Datum: 23. března 2010 13:07:52 GMT Od: cflint@mancit.ac.uk Komu: lisak@arbiter.com

1 ze 2

Další tajná ctitelka? Nemyslím. Jedna by bohatě stačila, pokud by byla ta pravá. Když jsi balíček neposlala ty, tak od koho je? Jediní další lidé z Oxfordu, které „znám“, jsou zbývající členky vedení univerzitní koleje St Scholastiky, co mě učily, a nedokážu si představit, proč by mi kterákoli z nich posílala balíček plný novinových výstřižků o právě probíhajícím soudním procesu. Leda by se snad někdo mylně domníval, že by mě to mohlo zajímat z profesionálních důvodů kvůli mému propojení se Schollie?

Pokud ano, pak ten někdo není obeznámen s mým momentálním statusem párie ve světě klinické psychiatrie.

Několik článků jsem pro tvou lepší informovanost naskenovala. Jen abys věděla, o čem je řeč.

Doufám, že program seminářů probíhá úspěšně. Nechápu, kde na všechno bereš energii. Pokud snad skončím tak, že budu vyučovat studenty tomu, co jsem kdysi dělala nejlíp, pošlu všechny do jednoho na jeden z tvých víkendových kurzů, abys je naučila empatii.

Je mi líto, že tam máš ošklivé počasí.

S láskou Charlie

2 ze 2

Výstřižek z Mailu

UBITÝ ŽENICH

Soud Old Bailey si včera vyslechl, jak dva manažeři brutálně zavraždili svého obchodního partnera a pak si užívali noc plnou nevázaného sexu.

Povedený páreček roztříštil Philipu Carlingovi lebku a pak ho nechal utonout ve vodě pouhých několik metrů od zahrady oxfordské koleje, kde probíhala oslava jeho svatby, zaznělo u soudu.

Šokovaní svatební hosté na romantické procházce podél vody objevili ženichovo tělo na hladině poblíž kotviště pramic, krev z rozbité hlavy obarvila vodu kolem.

Paul Barker (35) a Joanna Sandersonová (34) jsou obviněni z vraždy a podvodu. Spolu s obětí vlastnili specializovanou tiskárnu, což jim umožnilo přístup k důvěrným údajům ze City. Carling (36) údajně Barkerovi a Sandersonové vyhrožoval, že je odhalí jako podvodníky, kteří se obohacují obchodováním s cennými papíry na základě získaných neveřejných informací.

Žaloba uvedla, že spiklenci vloni v červenci Carlinga umlčeli pouhých několik hodin po svatebním obřadu a pak strávili noc divokými sexuálními orgiemi.

Vdova po Carlingovi Magdalene (28) byla včera u soudu přítomna řeči zástupce žalující strany Jonaha Pollitta, v níž odhaloval podrobnosti lstivého komplotu obchodních partnerů jejího manžela na svatební oslavě v areálu koleje St Scholastiky v Oxfordu.

Zatímco rodina a přátelé šťastného páru oslavovali svatbu šampaňským a uzeným lososem, chladnokrevný párek vraždil ženicha. Carling zmizel krátce před plánovaným odjezdem na líbánky do Karibiku.

Soud si vyslechl, jak Barkera a Sandersonovou před třemi lety seznámil právě Carling. Brzy se stali milenci. O rok později Sandersonová opustila své místo obchodní makléřky a nastoupila u společnosti Carlinga a Bakera jako obchodní a marketingová ředitelka.

Podle žaloby začali ničemové krátce nato využívat kontaktů Sandersonové a pustili se do podvodů ve výnosných obchodech s akciemi a dalšími cennými papíry. Skutečné investory tak mohli připravit až o sta tisíce liber. Philip Carling neměl o ničem nejmenší tušení. Pak objevil pravdu, a to ho stálo život.

Proces pokračuje.

Výstřižek z Guardianu

ODHALENO NEZÁKONNÉ OBCHODOVÁNÍ S CENNÝMI PAPÍRY Dva členové vedení tiskařské společnosti specializující se na důvěrné dokumenty v oblasti převodů majetku města využili interních informací ke spáchání série podvodů, jimiž se bez vědomí svého obchodního partnera obohatili o sta tisíce liber, zaznělo včera u soudu.

Paul Barker (35) a Joanna Sandersonová (34) stojí před soudem Old Bailey kvůli obžalobě z podvodů a z vraždy svého obchodního partnera Philipa Carlinga, který jim vyhrožoval odhalením finančnímu dozorčímu orgánu a policii. Carling (36) byl zavražděn v den své svatby. Pouhých několik metrů od místa činu probíhala v plném proudu svatební hostina.

Svědkyně obžaloby, detektiv inspektor Jane Morrisonová z oddělení závažných zločinů včera před soudem vypověděla, že tento motiv byl odhalen díky informacím, které policii dodala vdova po zavražděném.

Magdalene Carlingová se po smrti manžela spolu s přítelkyní probírala osobním majetkem zesnulého a objevila externí disk obsahující podrobné informace o podvodném jednání Barkera a Sandersonové spolu s konceptem dopisů adresovaných úřadu pro finanční služby a policii, v nichž se popisovaly nelegální obchody a které vyjadřovaly touhu pana Carlinga očistit své jméno i za cenu udání vlastních partnerů.

Detektiv inspektor Morrisonová uvedla: „Tyto dopisy vyjadřují šok pana Carlinga ze zjištění, co provozují jeho obchodní partneři. Hovoří se v nich o svatbě a o tom, jak chce začít nový život s čistým štítem. Z toho, co se nám podařilo zjistit, vyvozujeme, že pan Carling byl zabit dřív, než stačil dopisy odeslat jako součást odhalení utajených zločinů Barkera a Sandersonové.“

Zástupce obhajoby pan lan Cordier se podivoval, jak je možné, že by pan Carling neměl ani tušení o podvodu takového rozsahu v tak malé firmě, v níž byl sám dalším partnerem.

Detektiv inspektor Morrisonová odpověděla, že vzhledem ke způsobu restrukturalizace odpovědností při příchodu slečny Sandersonové bylo velmi nepravděpodobné, že by pan Carling za normálního chodu firmy odhalil, co se děje. Nešlo o nikterak důmyslné či složité schéma, dodala, ale bylo zjevné, že v této stránce obchodování se pan Carling neangažoval.

Případ pokračuje.

Výstřižek z Mirroru

BEZCITNÍ VRAHOVÉ SE MILOVALI CELÉ HODINY Dva manažeři obžalovaní z vraždy obchodního partnera v den jeho svatby strávili noc po jeho smrti hlasitým sexuálním skotačením, zaznělo včera v Old Bailey.

Steven Farnham, jeden z hostů na osudné svatbě Philipa a Magdalene Carlingových, spal v hotelovém pokoji sousedícím s ložnicí údajných vrahů, pětatřicetiletého Paula Barkera a čtyřiatřicetileté Joanny Sandersonové.

Uvedl: „Mezi našimi pokoji se nacházely spojovací dveře, takže místnosti nebyly dobře zvukově odizolované. Paul s Joannou se přinejmenším dvě hodiny zjevně oddávali sexu, a to velice hlasitému.

Naprosto mě to znechutilo. Pouhých několik hodin předtím Philipa někdo brutálně zavraždil. Paul a Joanna byli jeho obchodní partneři, údajně také nejlepší přátelé. Ovšem patrně ani v nejmenším netruchlili.“

Na dotaz obhajoby, zda sex není běžným ujištěním se o životnosti v blízkosti smrti, pan Farnham odpověděl: „Jsem burzovní makléř, a ne psycholog. Můžu říct jen tolik, že mě osobně se Philipova smrt velice dotkla. Sex byl to poslední, na co bych myslel. A oni k Philipovi měli mít velice blízko, tak nechápu, jak se mohli chovat, jako by se vůbec nic nestalo a všechno bylo normální.“

Žaloba tvrdí, že Sandersonová s Barkerem zabili svého obchodního partnera během jeho svatební oslavy v St Scholastice v Oxfordu, aby mu zabránili v odhalení nelegálního obchodování, které jim vyneslo velké zisky.

Proces pokračuje.

Předmět: Re: To je ale záhada Datum: 23. března 2010 14:46:33 GMT Od: lisak@arbiter.com Komu: cflint@mancit.ac.uk

Ahoj, Charlie!

Fascinující četba. Jsem moc ráda, že jsem přestala odebírat noviny! Muselo tě docela zmást, když jsi něco takového našla v poště. Vedeš velice zajímavý život. V porovnání s ním ti musím připadat nesmírně nudná.

< Když jsi balíček neposlala ty, tak od koho je?>

Nemůžu si pomoct, říkám si, jestli se na celou věc nedíváš ze špatného úhlu. Pokud by ti balíček poslal někdo, kdo se o tebe zajímá po profesionální stránce, nepřišel by ti na univerzitu? Podle mé půjde o nějakou osobní záležitost. Což mě vede k domněnce, že se ta věc musí týkat tvojí staré koleje. Někdo, kdo má spojitost se Schollie, by si tvou adresu snadno sehnal přes registr absolventů univerzity, ne?

Můj projekt Hovory o zranitelnosti mě naučil jedné věci, a sice, že málokdo z nás ovládá umění položit tu správnou otázku.

Možná by ses měla zaměřit spíš na to, co ti odesílatel nesdělil. Vždycky mám ráda odpovědi, co scházejí…

Dnes odpoledne mám tři klienty Hovorů o zranitelnosti po internetu. Moji kolegové mě nabádají, abych se teď, když se program tak pěkně rozběhl, vrátila zpátky k modelu sezení „face to face“, ale já váhám. Nesmírně si libuju v pocitu, jaký přináší úspěšné proniknutí do něčího života. Vím, že to chápeš, i když ti momentálně nedovolují dělat tvou práci.

Tak zas zítra.

Pusu LK

4

Moje matka zmizela, když mi bylo šestnáct. Nic lepšího mě nemohlo potkat.

Když tenhle názor vyslovím nahlas, lidé se na mě po očku divně koukají, jako bych překročila nějaké nejzákladnější tabu. Jenže já říkám pravdu. Nezakrývám tím žádnou složitou žalostnou reakci.

Moje matka zmizela, když mi bylo šestnáct. Stráž opustila vězení a nechala dveře otevřené. Vynořila jsem se do jasného slunečního svitu a mhouřila oči před světlem.

Jay Stewartová se pohodlně opřela, kriticky po sobě přečetla napsané věty a přemýšlivě naklonila hlavu do strany. Ta slova vyjadřují přesně to, co je třeba, usoudila. Zaujmou a vyvolají zvědavost. Zvednete knihu ze stolku v knihkupectví, přečtete si úvod a nedokážete ji pustit z ruky. Právě v tomhle spočívá tajemství, které zákazníky donutí rozloučit se s penězi. Pochopit tuhle skutečnost je snadné, dokázat zaujmout už těžší. Jí se to ovšem už jednou podařilo. Třeba se jí to povede znovu.

Když se Jay rozhodla napsat první knihu, začala stejně jako u všeho ostatního. Průzkum, průzkum, průzkum. To je klíč ke každému úsilí, které má korunovat úspěch. Prověřte si trh. Zvažte, co stojí proti vám. Uvědomte si případná úskalí. A pak do toho jděte. Příprava není nikdy otálení To hlásá jeden z klíčových obrázků její powerpointové prezentace. Vždycky se chlubila, že se do ničeho nevrhá bezhlavě.

A to je právě jedna z věcí, které už neplatí.

Ne že by tuhle zásadní změnu byla ochotná připustit před kýmkoli jiným kromě sebe. Když ji vzal její literární agent před týdnem na večeři a oznámil jí, že před nimi vydavatel mává novou smlouvou, dala si dobrý pozor, aby se tvářila stejně opatrně a neutrálně jako vždycky. „Měla jsem za to, že s pádem trhu se utrhlo i dno vydavatelského byznysu,“ poznamenala, když Jasper téma vytáhl uprostřed až přespříliš výběrového předkrmu skládajícího se z mušlí zalitých mangovou omáčkou a hráškových listů. Zatímco čekala, až Jasper sestaví odpověď, hleděla na jídlo a přemýšlela, kdy přesně přestalo být možné objednat si v drahých restauracích jednoduché, dobře uvařené jídlo.

„Taky že ano.“ Jasper zářil, jako by byl učitel a Jay jeho oblíbenou žačkou. „Právě proto chtějí něco nového od tebe. Triumf nad nepřízní osudu, o to mají zájem. A ty jsi, má drahá, hotová reklama na triumf nad nepřízní osudu.“

V tom má pravdu, musela Jay uznat. „Hmmm.“ Rozkrojila mušli a vložila do úst lahodné sousto. Výmluva pro to, aby nemusela reagovat, dokud neuslyší víc.

„Tvůj příběh je pro ostatní ohromnou inspirací,“ rozjel se Jasper, jeho hubený a ostražitý obličej působil netypicky laskavě. „A podporuje v nich snahu uspět. Čtenáři s tebou cítí spřízněnost, protože vědí, že ses nenarodila se stříbrnou lžičkou v ústech.“

Jay polkla, povytáhla obočí a usmála se. „Jediné stříbrné lžičky v mém dětství byly ty, co matčini přátelé používali na kokain. Nosili je na řetězu kolem krku. Z tohohle vesmíru moc mých čtenářů taky nepochází.“

Jasper jí věnoval upjatý zdvořilostní úsměv. „Nejspíš ne. Nicméně průzkum trhu, který si nechal udělat tvůj vydavatel, naznačuje, že čtenářům připadáš blízká. Mají dojem, že kdyby se situace vyvíjela poněkud jinak, mohli by být jako ty.“

Ani náhodou. Ani v milionu kvantových vesmírů. „Tak to jsou úplně vedle.“ Jay opět věnovala pozornost svému talíři. „Fakta z mého života se jejich životů dotýkají velice okrajově, ovšem na dostatečném počtu míst, aby cítili hřejivé spojení. Moc dobře chápu, jak to se vzpomínkami těžce zkoušených funguje. Čtenář si může zalézt pod přikrývku, pěkně samolibý a spokojený, že on sám unikl pádům do pekel, jakými mě matka prvních šestnáct let mého života vláčela.“ Ostře se nadechla, vnímala, jak jí vzduch zapískal mezi zuby. „Ale triumf nad nepřízní osudu? Proč jim v tom zbytečně ráchat čenichy?“

Jasper se zamračil. „Nejsem si úplně jistý, jestli chápu, jak to myslíš.“ Nějak se mu podařilo s účinností predátora dokonale vyčistit talíř, zatímco ona se propracovala sotva do třetiny svého jídla. To byl jeden z důvodů, proč si po rozhodnutí napsat paměti vybrala za agenta právě Jaspera. Ráda kolem sebe shromažďovala lidi s výrazným apetýtem.

„Nekajícná čtenářům umožnila mě litovat. Byli rádi, že sami unikli tomu, co jsem musela podstoupit. Ale výčet toho, jak jsem triumfálně prošla Oxfordem, založila úspěšnou internetovou společnost a prodala ji právě včas, než praskla bublina, a pak si našla krásné místečko v nakladatelském byznysu a sepsala bestseller… No, přijde mi, že bych jim tím vším jen dodala důvod, proč mě nenávidět. To není zrovna recept na úspěšný prodej knihy, Jaspere.“

„To by ses divila.“ Jasperův hlas byl stejně suchý jako chablis, které popíjeli. „Lidi, co těmhle věcem rozumí, mi tvrdí, že zákazníci rádi čtou o lidech, jako jsou oni, co to někam dotáhli.“

Jay vrtěla hlavou. „Rádi čtou o bezduchých celebritách. O lidech bez talentu, co se jen předvádějí, o takových, co udělají cokoli pro svou chvíli v časopisu OK. O idiotech, kteří vystoupení v X-Faktoru považují za vrchol úspěchu. Takoví jsou stejní jako jejich čtenáři. Já nejsem jako oni.“

„Pak to umíš dobře předstírat.“

„Jen do určité míry. A potom tu vyvstává otázka mé sexuální orientace. Knihu jsem skončila v momentě, kdy jsem své pubertální touhy mohla víceméně udržet stranou. Kdybych psala o Oxfordu a pozdějším období, těžko se té problematice vyhnu.“

Jasper pokrčil rameny. „Svět se změnil, dušinko. Lesby jsou momentálně v kurzu. Vzpomeň si na Sandi Toksvigovou, Sam Ronsonovou, Maggi Hamblingovou. Sarah Watersovou.“

„Stejně bys nechtěl, abych si za ženu vzala tvou dceru.“ Jay dojedla předkrm a úhledně složila příbor na talíř. „Čtenáři si v nejlepším případě pomyslí, že mám prostě kliku.“

„To zcela jistě, pokud se dozví výši zálohy,“ opáčil Jasper a spokojeně přimhouřil oči. „Je o polovinu vyšší, než kolik dělala u Nekajícné. Což je při současném stavu trhu úžasná nabídka.“

Číšník, jehož oblek šitý na zakázku musel stát víc než oblečení, které na sobě měla Jay, odnesl talíře. „Myslíš, že tady zaměstnávají jen lidi, kterým sednou obleky?“ zeptala se nepřítomně a sledovala číšníka, jak se pyšně nese zpátky do kuchyně.

Jasper otázku ignoroval a hrdinsky se dál držel tématu. „Jsi teď zároveň i televizní tváří. Jakmile tě začali zvát jako speciálního hosta mezi investory do Bílého rytíře, jsi všem na očích.“

Jay se zamračila jako znechucená puberťačka. „To bylo taky naposledy, co jsem se od tebe nechala umluvit proti svému přesvědčení. Bílého rytíře mi byl čert dlužen. Nemůžu si už ani koupit balíček špaget v supermarketu, aniž by se mi někdo pokoušel udat nějaký úžasný obchodní nápad.“

„Přestaň předstírat, že jsi mrzout. Miluješ pozornost.“

„Jsem mrzout.“ Jay zmlkla. Na stole se před nimi objevily masivní porcelánové talíře s umně naaranžovanými kousky růžovoučkého jehněčího a úhlednými hromádkami čočky prokládané vzorově nakrájenými kousky kořenové zeleniny. „To, co jsem ti onehdy řekla, myslím naprosto vážně. Skutečně už nikdy nechci jít do Bílého rytíře.“

Vnímala, jak Jasper zápolí s frustrací. „Dobře.“ Úsměv zeslábl, hlas mu zněl napjatě. „Podle mě jsi blázen, ale dobře. Neposkytneš mi místo toho něco, co mi dodá legitimní důvod udržet ti všechny od těla? ‚Promiňte, ale píše knihu. Honí termín‘ Navíc si přiznej, jak sis postup práce na Nekajícné užívala. A taky jsi zjistila, že máš na psaní talent.“

Jay nemohla popřít, že se jí zamlouvá Jasperův nápad, jak poslat svět do háje. Zavřít dveře a udržet barbary venku, dokud si vychutnává lásku.

O vývoji vztahů věděla dost, aby chápala, že záplava citové a sexuální náruživosti mezi ní a Magdou brzo pomine. Nemůžete odkládat prvotní příval touhy na dobu, kdy najdete okénko v diáři. Láska má svůj vlastní časový harmonogram. A tahle přišla tak nenadále, tak nečekaně, tak nepředvídatelně, až to vzbuzovalo strach, že stejně rychle uvadne. Přestože si Jay nedokázala představit, jak by mohla uvadnout, když jí nad Magdinou krásou poskočí srdce, kdykoli na ní spočine její zrak. Ve výmluvě, proč se schovává před světem, zatímco jejím záměrem ve skutečnosti je jedině snaha Magdu k sobě ještě víc připoutat, viděla pouze kladné stránky. Nevadí, že výhledově jí tahle kniha moc přátel nenadělá. Má jich dost.

Povzdechla si. „Tak dobře,“ souhlasila spíš nabručeně než vděčně.

Jasperův úsměv vyjadřoval neskrývané potěšení. „Nebudeš litovat.“

„Už jen kvůli tobě doufám, že ne. Víš přece, jaké nepříjemnosti se stávají lidem, kteří mi zkříží plány.“ Nastal krátký mrazivý okamžik, pak se Jay usmála. „Jen jsem vtipkovala, Jaspere,“ řekla.

Jasperův úsměv byl roztřeseným odrazem jejího vlastního.

5

Před prvním osobním setkáním Charlie Flintová očekávala, že se jí Lisa Kentová nebude líbit a že jí bude pohrdat. Přestože tehdy sama přicházela pod falešnými barvami, věřila, že po morální stránce je v právu ona.

Vášnivé zaujetí pro její profesi Charlie nutilo využívat každou příležitost k rozšiřování jejích znalostí a zkušeností. Když začalo být zřejmé, že se mezi programy na zvyšování sebevědomí objevil nový trend, pohybující se poblíž hranice kultu osobnosti, zatoužila na sobě dotyčný fenomén vyzkoušet. Ze tří čtyř možností, o nichž věděla, si vybrala Lisu Kentovou. „Já nejsem v pořádku, ty nejsi v pořádku; Hovory o zranitelnosti“ – pro členy kurzu HZ. Skupinky vždycky cítily potřebu stanovit si vlastní soukromý jazyk, stvrdit vlastní výjimečnost.

Charlie se pod vymyšleným jménem přihlásila na víkendový seminář. Své zkušenosti chtěla využít jako podklad k sepsání kousavého odsuzujícího referátu o celém fenoménu do akademické publikace pro kolegy, případně vytvořit asi třístránkový článek pro přílohu G2 v Guardianu.

Něco málo přes padesát účastníků akce víceméně odpovídalo Charliinu očekávání – povětšinou spadali do věkového rozmezí dvacet pět až čtyřicet let, nevynikali individuálním stylem, téměř všichni na sobě měli vyražený punc porážky, přibarvený pouze dychtivou nadějí, že tenhle víkend změní jejich život. Charlie poněkud zarazilo jen neochotně uznané zjištění, že Lisa Kentová není ani šamanka, ani šarlatánka. Nabízela převážně smysluplná a praktická řešení. Terapeutický materiál hlavního proudu. Zdání kultu dodávalo semináři jedině Lisino charisma. Jakmile otevřela ústa, všichni v místnosti jí okamžitě zobali z ruky. Milovali ji. A Charlie si šokovaně uvědomila, že se od ostatních moc neliší. Ani její kvalifikace a zkušenosti jí nedodaly imunitu vůči Lisinu kouzlu.

Přesto mohlo všechno zůstat dokonale neškodné. Změnila to přestávka na odpolední kávu. Charlie se opírala o stěnu, popíjela čaj a snažila se vypadat co možná nejvíc ušlápnutě, aby mezi ostatní zapadla. Lisa se protáhla davem a postavila se před ni. Zahleděla se na její jmenovku a křivě se usmála. „Ráda bych si s vámi něco probrala, slečno… Browningová.“ Jméno vyslovila natolik významně, aby Charlie bezvýhradně pochopila, že nepůjde o žádné lichocení.

Charlie následovala Lisu do malé místnosti stranou od hlavní chodby. Stěny lemovaly nízké skládací židle a v jednom rohu hučel chladič vody. Jeho funkce v celém tom uspořádání zůstávala docela záhadou. Charlie se bez vyzvání posadila, přehodila jednu nohu přes druhou a dohadovala se, co přijde teď. Lisa se opřela o zavřené dveře, křivý úsměv její tvář neopouštěl. Jejímu pohledu je těžké se vyhnout, pomyslela si Charlie. Zelenomodrý paprsek dokázal udržet v šachu místnost plnou lidí a teď ji přímo přikoval na místě. „Dnešek je pro mě úžasná zkušenost,“ řekla. Snažila se napodobit nadšené reakce, kterých si tolik vyslechla při obědě.

„Doktorka Charlotte Flintová,“ promluvila Lisa. „Pro přátele nejspíš Charlie. Bakalářský titul z psychologie, filozofie a fyziologie jste získala na koleji St Scholastiky v Oxfordu, magisterský z klinické psychologie a psychopatologie v Sussexu. Pracujete jako diplomovaná psychiatrička v Manchesteru, kde teď navíc přednášíte klinickou psychologii a psychologické profilování. Máte akreditaci ministerstva vnitra ke spolupráci s policií ve funkci profilera. Jak si vedu?“

„Zapomněla jste na slibový skautský odznak. Jak jste na mě kápla?“

Lisa se odlepila od dveří a natočila si do kelímku trochu vody, na tu chvíli se k Charlie obrátila zády. „Poznala jsem vás.“ Otočila se zpátky, mírně pokyvovala hlavou. „Slyšela jsem vás velice výmluvně hovořit ve Společnosti soudních věd o důvodech vašeho rozhodnutí v případu Billa Hoptona.“

Bill Hopton. Ten muž odešel od soudu volný díky Charliinu neochotně přiznanému závěru ze svědecké lavice, že nezavraždil Gemmu Summervilleovou. Ten muž odešel volný a později zavraždil čtyři jiné ženy. Pouhá zmínka o jeho jméně byla svým způsobem hozenou rukavicí. Hoptonův případ Charlie katapultoval před zraky veřejnosti. Ve své době jí neprokázal zrovna nejlepší službu. A teď jí s nejvyšší pravděpodobností zničí kariéru. Tehdy, to odpoledne v Oxfordu, kdy hovořila s Lisou Kentovou, byl teprve tikající, ještě nevybuchlá bomba. Přesto zůstával jediným případem, o němž se s ní chtěl bavit každý, kdo měl jakoukoli spojitost s prosazováním zákona. Charlie záměrně zdůraznila: „Netušila jsem, že jste členkou Společnosti soudních věd.“

Lisa upíjela vodu, oči nad lemem plastového kelímku si prohlížely Charlie, tmavé obočí povytažené do pobaveného oblouku. „Nejsem. Moji přátelé jsou jen dobře informovaní o tom, že mě zajímají způsoby, jakými pracuje lidská mysl. Už ráno mě napadlo, že jste to vy, ale v době oběda jsem si to pro jistotu ověřila.“

„Žijeme ve svobodné zemi.“

Lisa se zasmála. „Nebuďte směšná. Přišla jste podkopat mou práci. Myslíte si, že parazituju na lidské důvěřivosti a slabosti. I když mi není tak úplně jasné, jak to souvisí s profilováním pachatelů.“

Přímo k jádru věci, pomyslela si Charlie. „Skutečně jsem si to původně myslela. Ale teď už ne. Co se týče profesní případnosti – řada sériových pachatelů dlouho uniká trestu právě díky své schopnosti manipulovat s druhými.“ Zvedla se a zamířila ke dveřím. „Byl to zajímavý den. Ale patrně bude nejrozumnější odejít.“

„Měla bych se na vás zlobit, doktorko Flintová. Ale z nějakého důvodu se nezlobím. Nemusíte odcházet.“ Slova zněla docela neškodně, tón hlasu ne.

Charlie zavrtěla hlavou. „Bude lepší, když odejdu. Nechci vám narušovat tempo.“

„Nejspíš máte pravdu. Skutečnost, že víte, že o vás vím, by narušila dynamiku v místnosti.“ Lisa vytáhla z kapsy volných kalhot vizitku. „Patrně jsem zklamala vaše očekávání, takže pro vás tahle návštěva byla ztrátou času.“ Usmála se. „Dovolte mi, abych vám to někdy vynahradila. Určitě si můžeme vyměnit zajímavé zkušenosti. Vemte si mou vizitku. Měly bychom zůstat v kontaktu.“

Po návratu do hotelového pokoje se Charlie snažila přijít na kloub odstínům v Lisině hlase, ale pořád si nebyla jistá, jestli tam skutečně bylo to, co se domnívala, že slyšela. Flirtovala s ní Lisa? Jednalo se o nějakou profesionální výzvu? Nebo si jen vychutnávala hru kočky s myší? Ať už šlo o cokoli, Charlie se parádně chytila na háček Lisina šarmu.

Pochybnosti nad přesným významem Lisiných slov se pro Charlie brzy staly dobře známou skutečností. Od prvního setkání éterem hučela jejich elektronická komunikace, profesní záležitosti obvykle tvořily most pro osobní výměny názoru dvou lidí budujících mezi sebou vztah.

Kliničtí psychiatři se podle Charliiných zkušeností dělili do dvou skupin. Jedni se vědomě rozhodli nikdy nepodrobovat sami sebe a ty, jichž se týkal jakýkoli aspekt jejich života, zkoumání, jaké aplikovali na své pacienty. Charlie si často přála, aby nebyla postižena členstvím v druhém, vše analyzujícím štábu. Nicméně to do jisté míry vysvětlovalo její fascinaci Lisou. Čím záhadnější byla komunikace s touhle ženou, tím víc Charlie toužila pochopit její význam. Flirtovaly jedna s druhou, flirtovaly s nápady, flirtovaly s nebezpečím.

Možná by ses měla zaměřit spíš na to, co ti odesílatel nesdělil. Vždycky mám ráda odpovědi, co scházejí… Co přesně tím Lisa myslela, dohadovala se Charlie a zírala na monitor počítače. Týkala se její poznámka jen novinových výstřižků, nebo šlo o další ukázku záludných náznaků? Kvůli Lisině chování měla Charlie pocit, jako by se pevnými základy jejího vztahu s Marií prohlodávalo společenství termitů. Charlie bylo naprosto jasné, že nemá důvod hrát tuhle riskantní hru, ale pokaždé, když se rozhodla toho nechat, přišla textovka nebo mail vzbuzující její pozornost a vyžadující reakci. Byla stejně zoufalá jako někteří z jejích pacientů. Nedokázala odolat něčemu, o čem moc dobře věděla, že jí to škodí. Ani nemá jistotu, že je Lisa lesbička. Flirtování a záludnost mohou být její přirozenost. Jen malá část jejich komunikace se odehrála tváří v tvář a kolik z ní bylo pouhé škádlivé klání! Možná je Charlie úplně mimo mísu. Podle všeho, co o Lise ví, může klidně být heterosexuální. Všechen zmatek v duši je možná pouze následkem ubohého zbožného přání. Charlie s beznadějným povzdechem vrátila pozornost zpátky k obálce.

Výstřižky zjevně představují pouhý výběr ze všeho, co se objevilo v tisku. Že by odpověď ležela v chybějících článcích? Charlie si netrpělivě otevřela Google News a zadala jméno oběti. Ve zlomku vteřiny před sebou měla seznam všeho, co média vyprodukovala k vraždě Philipa Carlinga. Byly toho desítky. Google dokonce protřídil informace a nabízel odkazy na podobné příběhy.

Charliina času se dožadovaly jiné, mnohem urgentnější věci. Například oživení skomírající kariéry. Jenže někdy člověk rozptýlení prostě neodolá.

Charlie, rozhodnutá probírat se články pěkně metodicky, si zobrazila první. K velkému odhalení došlo už ve druhém staženém článku z Daily Telegraphu, v němž se psalo o lékařce Magdě Newsamové. Charlie si s překvapením uvědomila, že jméno ovdovělé nevěsty jí není neznámé. Jméno Magdalene Carlingová jí nic neříkalo. Druhá identita ovšem rychle proměnila akademicky zápal v úlek. Charlie se zděsila, jak jí mohlo uniknout, že žena v centru této tragédie je někdo, koho kdysi znala. A najednou věci začaly dávat smysl.

„Ubohé dítě,“ řekla měkce s bolestí v hlase. Magdino místo v soudním přelíčení vraždy přinášelo jeden nezvratný fakt. Ať záhadný balíček poslal kdokoli, zcela jistě byl před lety součástí Charliina života na oxfordské koleji, když ještě studovala, byla žačkou Magdiny matky Corinny a občas hlídala její děti. Byla to Corinna Newsamová osobně, nebo ty fotokopie poslal někdo jiný? A stále zde vyvstává otázka: Proč?

Metodicky jako vždycky Charlie dál procházela archivním materiálem. Už se blížila k posledním odkazům, když se na obrazovku začala stahovat fotografie. Přibývala po částech odshora dolů. Žena, která se na ní objevila, se mohla pochlubit krásou, z níž lidé ztrácejí dech. O tom se nedalo pochybovat ani na uloupené momentce vytištěné na novinovém papíře. Tmavě plavé vlasy, dokonalá pleť, pravidelné rysy modelky a ústa, jejichž plnost naznačovala smyslnost. „Páni!“ vydechla Charlie. Obdivovala dobře vytvarovanou postavu a nepopiratelně krásné nohy, které se před ní postupně odhalovaly.

Popisek hlásal, že tahle okouzlující žena vepředu na fotografii je vdova po Philipu Carlingovi Magdalene. „No to se podívejme, co z tebe vyrostlo, Maggot,“ poznamenala Charlie, překvapená trikem, jaký dokážou geny. A když si prostudovala zbytek obrázku, nepotřebovala žádný další popisek, aby poznala ženu po Magdině boku. Věk nesmyl jemnou krásu Jay Macallan Stewartové, na zakázku šité oblečení neutlumilo přídech lákavého nebezpečí.

Přestože se Charlie dočkala spíš dalších otázek než očekávaných odpovědí, byla si jistá, že vyřešila základní problém zdroje výstřižků. „Kdyby se moje dcera držela ve společnosti Jay Stewartové, něco bych se s tím snažila udělat,“ zamumlala. A stiskem několika kláves si otevřela svoji mailovou schránku.

Předmět: Víc otázek než odpovědí Datum: 23. března 2010 15:35:26 GMT Od: cflint@mancit.ac.uk Komu: lisak@arbiter.com

Řídila jsem se tvou radou. Bylo mi jasné, že jsem nedostala všechny výstřižky z novin, a tak jsem si na googlu otevřela zprávy, abych zjistila, co chybí. A hleďme, téměř okamžité se ukázalo, že v žádné mně poslané verzi není jméno vdovy uvedeno přesné.

Její pravá identita není <Paní Magdalene Carlingová>, je to <dr. Magda Newsamová>. Jinak též Maggot, nebo alespoň bývala, když jí bylo 10 a mně 21 a hlídávala jsem ji a její sourozence. Je to nejstarší dcera Corinny Newsamové, lektorky filozofie ze Schollie, co mě učila a pravidelně využívala k hlídání dětí, dokud tomu v posledním ročníku nezabránila moje posedlost získat při závěrečných zkouškách skutečně slušné známky a přitom si ještě trochu užít studentského života. Každopádně si od té doby posíláme přání k Vánocům, i když spolu nekomunikujeme zas tolik, aby se zmínila o Magdině roli v tomhle případu.

Při četbě jsem narazila na Magdinu fotografii – vyrostla v úžasnou krásku typu princezny Diany. A za ní stojí někdo, koho jsem taky hned poznala. Kdysi to bývala obyčejná Jay Stewartové, ale teď ji svět zná jako Jay Macallan Stewartovou. Milionářku, bývalou majitelku známé internetové firmy a autorku vzpomínek, které se staly bestsellerem. Teď je šéfkou společnosti 24/7, cestovních průvodců na webu šitých na míru individuálním zákazníkům. Možná jsi ji někdy zahlédla v Bílém rytíři, občas se objevuje v sekci hostů-investorů. Ve Schollie studovala o dva ročníky níž než já, ale tenhle hendikep překonala její proslulost.

I mezi lesbami v Brightonu kolovaly pověsti o Jay Stewartové.

Pamatuju si ji jako bezohledně ctižádostivou, jako jednu z typických představitelek nižší třídy, které jsou odhodlané do poslední mrti vyždímat každou příležitost a je jim jedno, komu dupnou na nohu, když se derou na vrchol. Rok po mém odchodu ze školy ji zvolili prezidentkou studentské rady. Jakmile si dostatečně zajistila pozici, přiznala se k lesbické orientaci, velice spektakulárně a stylově, stala se milenkou šéfredaktorky jednoho z luxusních módních časopisů. Některé členky vedení se ji snažily zbavit funkce, ale Jay si dávala moc dobrý pozor, aby neporušila žádné z pravidel.

Takže když si představím, že jsem Corinna Newsamová a Jay Stewartová se začne ochomýtat kolem mé dcery, budu se na Stewartovou snažit vyhrabat nějakou špínu, abych ji odsoudila k pádu do propadliště dějin. Nechtěla mě ovšem oslovit přímo, bála se, že by moje lesbická solidarita mohla být silnější než dávná loajalita vůči ní a Maggot.

Teď když jsem věci přišla na kloub, nevím, co dál. Chci se do toho montovat? Zajímá mé to? Neznamená pro mě přeci jen něco lesbická solidarita? Vřele vítám jakékoli návrhy.

Doufám, že tě tvoji klienti nedohnali k alkoholismu.

S láskou Charlie

Předmět: Re: Víc otázek než odpovědí Datum: 23. března 2010 19:57:32 GMT Od: lisak@arbiter.com Komu: cflint@mancit.ac.uk

Ahoj, Charlie,

kdybys byla pes, určitě bys byla lakelandským teriérem, neústupným pronásledovatelem, naprosto spolehlivým a navíc s úsměvem, pod nímž roztávají ledovce. Povedl se ti fascinující objev. Af už je podtext jakýkoli, máš pravdu, celá věc bude mít něco společného s Magdou Newsamovou a Jay Stewartovou a s tebou souvisí přes Schollie.

Ta tvoje Corinna si tebou je až pozoruhodně málo jistá, když uvážíš, jak dobře tě kdysi znala. Být v její kůži, objevila bych se na tvém prahu a otevřeně přiznala, co od tebe potřebuju. Nikdy bys ji neodmítla. Nemám pravdu?

Na druhou stranu, právě proto, že té tak dobře zná, ví, že bys ji nedokázala odmítnout, a žádá té o pomoc jediným způsobem, který ti umožňuje odmítnutí.

Nebo že by šlo o test? Jako bych četla mezi řádky: pokud nejsi dost chytrá, abys na to přišla sama, nejsi mi k ničemu.

Co z toho ti připadá nejpravděpodobnější?

< Vřele vítám jakékoli návrhy> Znám tě, Charlie. Potřebuješ nacházet odpovědi. Svoji volbu jsi demonstrovala už prvotním rozhodnutím výstřižky blíž prozkoumat. Ať si to přiznáš nebo ne, zadrnkaly na tvou hluboce zakořeněnou náklonnost k tvé staré koleji. Podle mě už nedokážeš odolat, nebudeš mít klid, dokud Corinnu neoslovíš a nezjistíš, co po tobě chce.

Podívej se na celou věc z té lepší stránky. Třeba se rozjedeš do Oxfordu a budeme spolu moct strávit něco času. Nebylo by marné setkat se osobně jinde než na nějaké konferenci, co říkáš?

Klienti mě dohnali k vynikajícímu klaretu. Kdybys přijela, využila bych té příležitosti a odnaučila tě těžkým vínům z Nového světa, kterým tak holduješ. Slibuju, že by sis tu cestu užila.

Pusu LK

O tom nepochybuju, pomyslela si Charlie. Nápadem, že by se Charlie mohla s žádostí o pomoc objevit u jejích dveří, jí Lisa vyhnala z hlavy veškeré pomyšlení na Magdu a Corinnu. Stačilo málo a Charlie se začala soustřeďovat na nejrůznější aspekty takového výletu, zároveň příjemné i děsivé. Při pomyšlení, že by se Lisa s Marií osobně setkaly, se jí chtělo zabořit obličej do dlaní a rozplakat se nad nemožností toho všeho. Lisa si nemůže neuvědomovat dopad svých slov. Je přece žena, která se dennodenně zabývá nejniternějšími zákoutími mysli druhých.

„Měj rozum,“ nabádala se Charlie. Přinutila se opustit nedospělé fantazie a zaměřit se na praktickou stránku vzkazu. Lisa zjevně velice dobře pochopila, že Charlie teď nemůže nechat výstřižky jen tak ležet, právě tak jako nedokáže přerušit napětím nabitou komunikaci mezi nimi. Corinna je jasný kandidát na odesílatele. Nezbývá jiná možnost než jí zavolat a celou záhadu sprovodit ze světa.

Charlie si povzdechla. Konečně se jí podařilo najít něco ještě víc skličujícího, než je Všeobecná lékařská rada. Rozhodně neměla dojem, že by tohle bylo snazší.

6

„Proti tomu se nedá nic namítnout.“ Catherine Newsamová vyvedla sestru ze soudní síně a doprovázela ji chodbou k místnosti, kterou jim vyhradil zástupce Korunní prokuratury. „Soudce to definoval naprosto přesně. Nikdo teď nemůže mít nejmenší pochyby o tom, že Barker a Sandersonová čin spáchali.“ Svým tělem elegantně vytvořila zeď mezi svou sestrou a ženou, kterou zahlédla na lavicích určených tisku. „Odprejskněte!“ prohodila sladce přes rameno a zmizela za Magdou ve dveřích s nápisem Vstup zakázán. Catherine coby nejmladší člen rodiny získala způsoby, nad nimiž její sourozenci občas trnuli.

Magda v této místnosti nacházela útočiště už čtrnáct dní, ale dosud ji překvapoval nedostatek pohodlí. Čtyři židle k sobě ani zdaleka nepasovaly, tvídové čalounění měly místy ošoupané, stůl byl pro místnost této velikosti příliš rozměrný a kovový koš na odpadky ode dne, co do něj poprvé vyhodily kelímky od kávy, nikdo nevynesl. Kdosi se pokusil místnost rozveselit a ozdobil stěny dvěma propagačními plakáty na dovolenou ve Španělsku, jasná modrá obloha ovšem jen zdůraznila šeď skličujícího prostředí. Nic z toho Magdě nevadilo. Šlo jí jen o to, aby měla kam utéct před pohledy a šepotem. „Vážně, myslíš? Já nevím, Wheelie. Jen proto, že to tak chceme my, to ještě nemusí být pravda.“ Posadila se na židli a vtáhla pod sebe nohu.

Catherine vehementně přikyvovala. Světlými kudrnatými vlasy, kulatým obličejem, modrýma očima a růžovými tvářemi připomínala panenku na hraní. Sestry si nebyly ani v nejmenším podobné. Magda byla vysoká, štíhlá a měla přirozený šarm, Catherine se v každém ohledu blížila průměru. Nevynikala vzhledem, ale nespoutanou energií, kterou momentálně zapřáhla do služeb k ochraně starší sestry. Někdo jiný by Magdinu krásu možná nesl nelibě, Catherine ovšem byla na sestru pyšná a těšilo ji, že může projednou Magdě oplatit veškerou podporu a pomoc, kterou jí vždycky poskytovala. „Věř mi, Magdo,“ prohlásila se skálopevným přesvědčením. „Zejména poté, co žalobce rozdrtil obhajobu. Dost dlouhou dobu si neužijou svobodu.“ Ještě pořád držela kliku dveří. „Nechceš něco k snědku? Nebo k pití? Kávu? Muffiny?“

Catherinina dychtivá snaha potěšit se velice často projevovala formou nabídky jídla a pití. „Přes tvoje přesvědčení, že fakta hovoří jasně, očekávám, že se porota bude radit dostatečně dlouho na to, abys vyrazila do útoku a dobyla kávu.“

Catherine si zkontrolovala kapsy, jestli má dost drobných. „Já se vrátím!“ dost slušně napodobila Terminátora. Magda se nemohla neusmát a Catherininy oči cestou ke dveřím ožily vděčností.

Poprvé od chvíle, kdy ráno dorazila k soudu, nebyla Magda nikomu na očích. Absence jakékoli pozornosti byla úlevná se stejnou hmatatelností, jako kdyby se zbavila fyzického břemene. Vystavovat se zrakům lidí ji nesmírně vyčerpávalo. Napadlo ji, jak se asi Jay vyrovnává s faktem, že je středem tolikeré pozornosti. Kvůli jejímu vystoupení v Bílém rytíři ji lidé často poznávali ve zcela nepředvídatelných situacích a připravovali ji o soukromí. „Byla jsem tak naivní,“ postěžovala si kdysi Magdě. „Nikdy by mě nenapadlo, že tě lidé začnou považovat za soukromý majetek jen proto, že se objevíš u nich doma v televizi.“

Magda si nesmírně přála být teď s Jay. Jayiny zkoumavé obdivné pohledy jí nikdy nevadily. Jenže kdyby tu s ní byla Jay, pozornost tisku i veřejnosti by se stala ještě nesnesitelnější. Výrazně by se posunul přístup médií k její osobě. Z předmětu soucitu by se stala předmětem senzacechtivých spekulací a klepů ve společenském sloupku. Jay má pravdu. Musí se vyhnout zveřejnění jejich vztahu, dokud se proces nevytratí ze všeobecné pozornosti. Společně je vyfotografovali jen jednou, po zádušní mši za Philipa, a tehdy se Jay podařilo uhasit potenciální požár tím, že zajistila, aby ji v médiích označili za starou rodinnou přítelkyni. Nakonec bylo přece jen k užitku, že bývala Corinninou žákyní.

„Náš soukromý život musíme prozatím udržet v tajnosti. Přece nechceš, aby tě začali považovat za veselou vdovu,“ tvrdila Jay. „I když jsme se nedopustily ničeho špatného, existuje spousta lidí převelice ochotných naznačovat opak.“

A měla pravdu. Neudělaly nic špatného. Právě naopak. Čím víc důkazů si Magda vyslechla v soudní síni, tím víc chápala, nakolik měla Jay pravdu. Kdyby neudělaly, co bylo třeba, spravedlnosti by nikdy nebylo učiněno zadost. Ale takhle Paul s Joannou půjdou do vězení, jak si zaslouží. A ona je hrdá na úlohu, jakou v tom ohledu sehrála.

Magda se pevně přimkla k pocitu pýchy. Philipovu smrt nedoprovázelo moc jednoznačných pocitů. Byla to hrozná rána, to se nedá popřít. Přijít o manžela násilnou smrtí v den svatby nemůže být nic jiného než zdrcující. I když se celé týdny mučila pochybami o tomto manželství. Jenže kdyby se situace nevyvinula tak, jak se vyvinula, nikdy by se s Jay znovu nenašly. A tohle pomyšlení Magdu naplnilo děsem. Nenáviděla se za tu myšlenku, ale v hloubi duše věděla, že aby získala Jay, ztráta Philipa byla obchodem, na nějž by přese všecko znovu přistoupila. Stejnou měrou se zastyděla i zděsila při pomyšlení, že ji taková věc vůbec může napadnout. Podobné myšlenky v ní jako u katolíků vyvolávaly hluboce zakořeněný pocit provinilosti a vzbuzovaly přesvědčení, že její současné štěstí je nejen nezasloužené, ale také jí co nevidět bude odebráno.

Catherine si otevřela dveře ramenem, v každé ruce jeden plastový kelímek s latté. Zachránila tak Magdu před jejími temnými myšlenkami. „To jsi zpátky rychle,“ prohodila Magda.

Catherine se zašklebila. „Říkala jsem ti přece hned první den, že se vyplatí dát spropitné děvčeti ze Stánku s kávou. Už se ani nemusím stavět do fronty.“ Předala sestře kávu, usadila se na židli a přehodila jednu nohu přes druhou. „Určitě se ti ulevilo, že už bude brzy konec.“

„Jo.“ Magda si povzdechla. „Jen doufám, že získám pocit uzavřenosti celé té věci.“ Pokrčila rameny. „Svým způsobem budu moct udělat čáru a jít dál.“

„Nepořídila sis právě proto Jay?“ nadhodila Catherine. Magda zapátrala po nepřátelském tónu v sestřině hlase, ale žádný neobjevila. Dospěla tedy k závěru, že jde o pouhou zvědavost.

„Jay je jako z paralelního vesmíru,“ odpověděla Magda. „S tím, jak jsem žila s Philipem, to nemá nic společného.“

„Je s ním spojená,“ namítla Catherine. „Tehdy jste na sebe přece narazily. Ve tvůj svatební den.“

Při těch slovech se Magdě stáhla hruď. „Ne. To bylo až později,“ opravila sestru. „Nevzpomínáš si? Setkaly jsme se na jednom večírku.“

Catherine se zarazila. „Ale vždyť tam byla. V St Scholastice. Ve tvůj svatební den. Já ji tam viděla.“

Magda se krátce zasmála, i jí samotné ten smích zněl strojeně. „No, byla tam, to je pravda. Přednášela na konferenci. Ale na svatbě nebyla. Já ji neviděla. Ani jsem nevěděla, že tam je, dozvěděla jsem se to až za celou věčnost. Ke mně se to nedoneslo.“

Catherine se mračila. „Tak jo. Vím, že jste se daly dohromady až později, ale prostě jsem předpokládala, žes na ni narazila. Viděla jsem ji vycházet z Magnusson Hall. Používaly jsme tamní záchody a máminu kancelář, tak jsem měla za to, žes ji určitě musela potkat nebo tak něco.“ Opatrně se na Magdu usmála. Starší sestra ji vždycky ochraňovala, ale pokud měla pocit, že Catherine potřebuje trochu srovnat, nikdy nezaváhala.

Magda ovšem z této konverzace nehodlala dělat událost. „Zatracení lidé ze sociálních věd, vždycky mívají tendenci k ukvapeným závěrům,“ škádlila sestru. Tohle bylo známé rodinné bojiště, exaktní vědci v rodině remcali, jak to ostatní mají snadné, můžou si vymýšlet teorie, aniž by je museli empiricky dokazovat.

„To není fér,“ nafoukla se Catherine. „Před vynesením jakéhokoli soudu se vždycky snažím shromáždit všechna fakta. Například bych teď mohla vymýšlet nejrůznější pokroucené důvody, proč jsi na svědecké lavici nemluvila úplně pravdu.“

A je to tady. Zčistajasna. Právě toho se Magda celé měsíce obávala. Káva s mlékem jí v ústech zkysla a zhrudkovatěla. To nic9 utěšovala se. S tímhle názorem nepřišel žádný policista s tvrdým pohledem ani žurnalista. Tohle je Catherine, člověk, který si o ní vždycky chce myslet jen to nejlepší. Magda se zamračila a doufala, že navenek nepůsobí stejně falešně, jak se cítí uvnitř. „Co to povídáš? Samozřejmě jsem vypovídala pravdivě.“

Catherine zkřivila tvář. Nikdy nedokázala skrývat emoce, a Magda mohla postupně sledovat všechny výrazy, které se jí vystřídaly ve tváři. Konečně našla správné vyjádření. „Netvrdím, že jsi lhala. Jen jsi řekla něco, co nemohla být tak úplně pravda.“

Nastal čas vyrazit do útoku. „O čem to pro všechno na světě mluvíš?“ Magdina prudkost vyvolala přesně takovou reakci, jakou zamýšlela. Catherine upadla do rozpaků a začala být ostražitější. Ale nestáhla se úplně.

„No, říkalas, že jsi viděla, jak Barker se Sandersonovou odcházejí z místa oslavy a mizí za rohem Armstrongovy budovy.“

„To je pravda. Uvedla jsem to, protože jsem je viděla. Vyklouzli směrem k přístavišti pramic. Neměli žádný důvod jít právě tam. Z toho místa se dostaneš jedině k přístavišti nebo k vrátnici. A vrátný je neviděl, k němu nedošli.“ Magda se zahleděla do země. „A tehdy Philipa zabili.“

„Ale říkalas, že jsi je viděla z okna máminy kanceláře. Když ses šla nahoru převléknout na cestu.“

„Přesně tak. Z kanceláře je vidět na trávník Magnusson Hall, kde stál stan a taneční parket. To přece víš.“

Catherine zavrtěla hlavou. „Ale tys tam nebyla, Magdo. Ne v době, o které jsi mluvila.“

Přes teplý vydýchaný vzduch v místnosti byla Magdě náhle zima. „O čem to mluvíš, Wheelie?“

Catherine zkřivila rty. „Šla jsem za tebou. Chtěla jsem ti popřát hodně štěstí. Obejmout tě. A tak.“ Škubla ramenem. „Jak to sestry dělávají. Akorát že tys tam nebyla. Bylo odemčeno, ale tys tam nebyla.“

Magda se přinutila k smíchu, snažila se, aby působil vřele a bezstarostně. „Tak to muselo být zrovna v době, kdy jsem byla ve sprše. Zašla jsem se narychlo osprchovat, Wheelie. Byla jsem celá zpocená a ulepená od tancování. V takovém stavu jsem si nechtěla oblékat čisté šaty. Musela jsi přijít zrovna v tuhle chvíli.“ Naklonila se dopředu a promasírovala Catherine rameno. „Hlupáčku. A pro tohle sis dělala starosti?“

„No starosti zrovna ne. Jen mi to bylo divné.“ Catherine se stále tvářila znepokojeně. „Víš, Magdo… Nemyslím, žes byla ve sprše. Protože, vzpomeň si, nemohla jsem tě najít, tak jsem se vracela dolů po prostředním schodišti Magnusson Hall. A když jsem sešla do přízemí, potkaly jsme se v polovině chodby. Jako bys přicházela od vchodových dveří. A už jsi na sobě měla cestovní oděv. Vybavuješ si to?“

Přesně toho se děsila. Svědka, který zpochybní verzi událostí, na níž se s Jay dohodly. Aleje to jen Catherine, připomínala si Magda. Catherine, která má upřímný zájem věřit sestře, jež pro ni vždycky byla hrdinkou. Magda shovívavě zavrtěla hlavou. „No samozřejmě. Snad si nemyslíš, že bych použila studentské sprchy? Měla jsem klíče od koupelny u sborovny v přízemí Magnusson Hall. Jak jsem řekla, byla jsem zrovna ve sprše.“

Catherinina tvář se rozzářila úlevou. Pak se opět zachmuřila. „Tak kdy jsi je viděla? Pokud jsi byla v koupelně v přízemí, nemohlas je odtamtud vidět.“

Magda se podrážděně nadechla. „Ty ses minula povoláním, Wheelie. Měla jsi jít spíš na práva. Viděla jsem je, když jsem si v mámině kanceláři vyzvedávala šaty na převlečení. Stála jsem u okna a pozorovala svatební veselí. Jak se baví všichni ti lidé, které znám a mám ráda. Myslela jsem na to, jak se mi změní život.“ Hořce se zasmála. „Ne že bych tušila, co se v něm ve skutečnosti změní.“ Vyhnula se Catherininu pohledu, prohlížela si propagační plakát na dovolenou ve Španělsku. „Tehdy jsem je viděla.“

„Dobře.“ Catherine se nuceně usmála. „To patrně všechno vysvětluje.“

Magda upíjela kávu a mlčela. Moc dobře chápala, že upřesňování lži snižuje její důvěryhodnost. „Dobrá káva,“ poznamenala. „Dík, že se o mě během procesu tak staráš. Moc si toho cením, Wheelie.“

Catherine pokrčila rameny. „Co jiného bych měla dělat? Jsi moje sestra.“

„Jsem dcerou své matky, ale ta tu se mnou není.“

„Těžce zápolí se situací kolem Jay, Magdo. Navrch ke ztrátě Philipa… No, je to pro ni další rána.“

„Díky, Catherine.“ Magda teď použila ostrý tón. „Nedošlo mi, že štěstí dcery spadá do stejné kategorie jako vražda zetě.“

Catherine dotčeně vstala. „Musíš to brát z jejího hlediska. Philip pro ni byl vysněným zetěm. A zemřel tak děsivou násilnou smrtí právě v den, kdy se její sny staly skutečností. A ty se krátce nato bez sebemenšího varování staneš lesbičkou. To je na oddanou katoličku jako máma příliš velké sousto. Musíš jí poskytnout trochu času. Musíš si s ní promluvit. Dát jí najevo, že chápeš její hledisko, i když s ním nemůžeš souhlasit.“

Magdě se stáhlo hrdlo lítostí. „A co moje hledisko? Vezme na ně někdy zřetel? Co myslíš, jak mi je?“

„Mizerně, řekla bych,“ pronesla Catherine měkce.

Než Magda stačila cokoli dodat, dveře se pootevřely a mezerou se protáhla známá holá lebka soudního úředníka. „Porota se vrací,“ hlásil.

„Už?“ Catherine se obrátila k Magdě. „Říkala jsem ti to, fakta hovoří jasně.“

„Jen aby fakta hovořila jasně z toho správného hlediska.“ Magda vyšla ze dveří za úředníkem a sestrou, modlila se, aby to, co s Jay udělaly, nevyšlo nazmar.

7

Kdysi dávno byla Charlie do doktorky Corinny Newsamové víc než jen trochu zamilovaná. Za poblouzněním, které trvalo téměř celý její první rok studií na St Scholastice, stálo hned několik velice dobrých důvodů. Corinna, Charliina lektorka filozofie, byla nejchytřejší ženou, jakou kdy poznala. A zároveň nejmíň studeně akademickým, nejpodnětnějším partnerem v diskusi a nejnáročnějším pedagogem, jakého kdy Charlie měla. Oslnil ji Corinnin kanadský přízvuk, obdivovala její mysl, přitahoval ji její sardonický úsměv. Manžel, čtyři děti a neústupný katolicismus neměly na Charliino snění žádný dopad. Ani si nikdy neuvědomila, že se stejně jako rodina ocitla naprosto pod Corinniným pantoflem.

Charliino okouzlení nepřežilo její první opravdový milostný vztah. Skutečnost vždycky předčí sny. Tou dobou Charlie navíc objevila Oxford v jeho plném lesku, zajímavé ženy, které za sebou nevlekly tak komplikované břímě jako Corinna Newsamová. Ne že by Corinnu přestala obdivovat. Jen si už nepředstavovala chvíle, kdy nahodilý dotek dvou rukou náhle přeroste v něco víc. Což bylo patrně jedině dobře, protože tehdy občas Newsamovým hlídala děti. Horečnatá neopětovaná touha je dost výrazně na závadu, když potřebujete zaměstnat ruce a hlavu čtyř nezávislých a inteligentních dětí.

Charlie samozřejmě časem odhalila, že Corinna je posedlá kontrolou všeho kolem sebe a že ona sama je pro ni jen dalším kolečkem v soukolí, které zajišťuje hladký běh života rodiny Newsamových. Při odchodu z Oxfordu moc dobře věděla, že přes vzájemné ujišťování o opaku zmizí Corinně z očí i z mysli. Několik let si k vánočním přáním přidávaly psaníčka, ale i ta se časem vytratila. Od Charliiny promoce se osobně viděly jen na schůzce ročníku po deseti letech. Vyšlo z toho rozpačité setkání, ani jedna z nich neuměla přemostit mezeru mezi minulostí a přítomností.

A nyní bude muset sebrat veškerou odvahu a Corinně zavolat. Před půl rokem by to až takový problém nebyl, tehdy Charlie měla velice slušnou pověst odbornice, byť lehce přibarvenou určitým stupněm proslulosti. Ale teď? Charlie zírala na telefon a těžce si povzdechla. Nemá cenu si namlouvat, že Corinna o jejím pádu do nemilosti nebude vědět. Oxfordské koleje jsou hotovou továrnou na klevety, kabinety hučí spekulacemi založenými na omezené snůšce polopravd a klepů. V tomhle konkrétním případě stačilo nahlédnout do úpravného štůsku denního tisku na stole sborovny a hned vypukly dlouhé exkurze do morálního propletence profesních postupů doktorky Charlie Flintové.

„Do prdele!“ zaklela Charlie a sáhla po telefonu. Touhle dobou bude Corinna ještě v práci. Při troše štěstí nebude učit, ale něco číst. Nebo vleže přemýšlet na velké pohovce ze zeleného sametu. Vrátný se ohlásil na třetí zazvonění. Škola nezaměstnávala telefonního operátora. Máme jednadvacáté století, ale tady se chovají, jako by sotva skončilo devatenácté.

„Kolej St Scholastiky. Co pro vás můžu udělat?“ Nezřetelný místní přízvuk zněl jako z nějakého kostýmního dramatu BBC.

„Ráda bych hovořila s doktorkou Newsamovou.“ Charlie promluvila úsečněji, než měla v úmyslu.

„Smím se zeptat, kdo volá?“

„Doktorka Charlotte Flintová.“

„Doktorka Flintová? Rád vás slyším. Momentíček. Zjistím, jestli je doktorka Newsamová u sebe.“

Zatracený Oxford. Člověk ho nikdy nedostane zpod kůže. Charlie čekala, v uchu duté ticho. Její alma mater se nikdy nesníží k něčemu tak lacinému, jako je hudba na pozadí. Už skoro čekání vzdala, když se ozvalo ostré cvaknutí, následované známým lenivým hlasem. „Charlie? Jsi to vážně ty?“

„Corinno!“ Zaskočila ji vřelost, kterou nečekaně pocítila. „Ale ve skutečnosti vás nepřekvapuje, že volám, viďte?“

„To záleží na tom, proč voláš.“

Klání začíná. Když na to Charlie pomyslela, padla na ni nesmírná únava. Žije teď v jiném světě a rozhodně mu dává přednost. „Volám kvůli tomu balíčku s novinovými výstřižky, co jste mi poslala,“ řekla. „O soudním přelíčení s lidmi, kteří v Magdin svatební den údajně zavraždili jejího manžela.“

„Proč bych něco takového měla dělat?“ Corinnin hlas zněl, jako by se nejednalo o nic důležitějšího než o rutinní dotaz pedagoga k nějakému detailu v eseji.

„Podle mě to byla taková výzva, Corinno. Dokážu z materiálu, co jste mi poslala, vydedukovat odesílatele? A proč? Udělala jste to takhle, protože jste filozofka. Tolik jste si zvykla každého testovat a klást mu výzvy, až jste zapomněla, jak se pokládá přímá otázka.“

„A co by mě k takové výzvě mělo motivovat?“ Charlie teď měla dojem, že v Corinnině hlase vnímá napětí, ale odpřisáhnout by to nemohla.

„To nevím jistě. Ale narazila jsem na fotografii, která mi vzala dech. Kdybych byla matka a moje dcera se pohybovala poblíž Jay Macallan Stewartové, snažila bych se zavolat na pomoc kavalerii. Já sice zrovna teď nesplňuju běžnou představu záchranné kavalerie, ale nejspíš jsem jediná, na koho jste si dokázala narychlo vzpomenout.“

Corinnině smíchu chybělo jakékoli veselí. „Koukám, že na mou paměť je pořád spolehnutí. Vždycky jsi vynikala schopností zjistit fakta a nalézt řešení. Ráda vidím, že se tento talent léty jedině vybrousil. Skvělá práce, Charlie.“

„O co vám jde, Corinno? Krom vyplněného proroctví o mé osobě?“ Bylo jí jedno, že prozradila svou netrpělivost.

„Potřebuju od tebe pomoc.“

Charlie si povzdechla. „Studia jsem ukončila před sedmnácti lety, Corinno. Nic o mně nevíte.“

„Vím toho dost, Charlie. Jsem si naprosto jistá, že právě teď prahneš po vykoupení.“

Charlie zavřela oči, masírovala si čelo. „To zní dost troufale, nemyslíte?“

Nastal okamžik ticha, pak Corinna jiskřivě dodala: „Známe tě tu, Charlie. Mezi členy vedení koleje panuje všeobecná shoda, že ses stala obětním beránkem. Že jsi naopak jednala velice čestně a poctivě. Muselo to být hodně nepříjemné, ale bylo naprosto správné trvat na nevině Billa Hoptona, když nevinný byl. Není tvoje vina, že se pak pustil do masového vraždění.“

„Někdo by s vámi možná nesouhlasil,“ podotkla Charlie unaveným hlasem. „Mnozí by tvrdili, že právě jeho zkušenost s námi, s lidmi z oboru uplatňování zákona, ho postrčila přes okraj.“

„Jako filozofka bych tohle nazvala neudržitelnou tezí,“ zareagovala Corinna okamžitě. „Nicméně nevím o způsobu, jakým bychom ti my tady mohli být profesně nápomocní. Přesto jsem přesvědčená, že ten, kdo vliv má, ho určitě využije. Můžu ti ovšem nabídnout šanci, jak prokázat svou užitečnost. Mohla bys svých schopností využít pro dobrou věc, pokud bys měla zájem.“

Charlie ani nevěděla proč, ale nejradši ze všeho by položila hlavu na stůl a rozbrečela se. „Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte, Corinno. Ale jsem si celkem jistá, že to ani vědět nechci.“

„Mohly bychom si vzájemně vypomoct, Charlie. Ta věc se ovšem nedá probírat po telefonu. Přijeď za mnou, promluvíme si. Přijeď na víkend do Oxfordu, vezmi s sebou i svoji partnerku, jestli chceš. Určitě tady ve městě najde spoustu příležitosti k pobavení. Nemusíš zrovna sem k nám, kdyby ses tu po tak dlouhé době necítila dobře. Vybavím ti nocleh na koleji.“

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad, Corinno.“

„Nežádám po tobě nic víc, než abys mě vyslechla, Charlie. K ničemu se tím nezavazuješ. Pokud se ti to nechce udělat pro mě, udělej to pro Magdu. Vždycky jste si skvěle rozuměly. Chápu, co tě přivedlo k tvé profesi, Charlie. Máš nutkání chránit zranitelné. Moje dcera nebyla nikdy zranitelnější než právě teď, Charlie. Může si tvoje svědomí skutečně dovolit další břímě?“

„To je dost ubohý pokus o citové vydírání, Corinno.“

„Sama jsi řekla, že kdybys měla dceru, kolem které by se motala Jay Macallan Stewartová, volala bys o pomoc. Já nedělám nic jiného.“

„To chápu, ale já nejsem ta správná osoba, která vám s tímhle může pomoct. Nemám nejmenší tušení, jak od sebe odloučit Magdu a Jay Stewartovou. Ani kdyby mi to přišlo na místě.“

„Nežádám po tobě, abys mou dceru odloučila od Jay Macallan Stewartové.“ Corinnin hlas zněl poprvé za celou dobu rozzlobeně. „Tak hloupá nejsem. Znám Magdu jako své boty, veškerou práci spolehlivě odvede pouhé zjištění, co je Jay Stewartová zač. Jen tě prosím, abys využila svého nadání a odhalila o ní pravdu. V jádru všeho je justiční omyl. Měla jsem za to, že tě věci tohoto druhu zajímají, Charlie.“

V telefonu každá odmlka vyzní jako nesmírně dlouhá doba. Po několika vteřinách přemýšlení Charlie přiznala: „Nechápu.“

„Paul Barker a Joanna Sandersonová mého zetě nezabili, Charlie. Dnes zasedá porota a všechny důkazy mluví proti nim. Pů jdou do vězení. A to je špatně.“

„Nezdá se vám, že se mě do té situace pokoušíte zatáhnout poněkud pozdě? Pokud skutečně chcete zabránit justičnímu omylu, měla jste mě zavolat už dávno.“

Corinnin podrážděný povzdech si Charlie moc dobře pamatovala. „Nebylo to pro mě zrovna snadné. Věřila jsem, že situaci vyřeší soud. Netušila jsem, jak dalece… Poslyš, Charlie, ti dva ve vazbě jsou nevinní. Oni Philipa nezabili.“

Charlie nedokázala odolat. „Tak kdo?“

„Takové věci se neříkají po telefonu, Charlie. Přijeď, promluvíme si.“ Návnadu napíchne na háček, hodí a přitáhne, pomyslela si Charlie. Je to tu zas.

8

Northumberland jsem opouštěla jako Jennifer Stewartová a do Oxfordu už přijela Jay. Zcela jistě drobnost, nicméně první stadium mé proměny. Brzy se ukázalo, že změn bude zapotřebí víc. Ještě po letech ve mně zůstávají živé, pokořující vzpomínky na mou první vyučovací hodinu s doktorkou Helenou Winterovou.

Helena Winterová patřila mezi důvody, pro něž jsem si zvolila kolej St Scholastiky. Právě její kniha o filozofii jako první zapálila můj zájem o tento předmět. Při příjezdu na přijímací pohovor jsem ji vnímala jako nejstylovější ženu, jakou jsem kdy spatřila. V bezvadném tmavošedém pruhovaném kostýmku vyzařovala klid a vyrovnanost. Ve tváři nevyzpytatelný výraz, překvapivě sněhobílé vlasy, připomínající nový paklík papíru do tiskárny, měla vyčesané do dokonalého uzlu. Až zoufale jsem toužila udělat na ni dojem.

Při psaní své první eseje na téma dějiny filozofie jsem na ni stále myslela. Na vyzvání jsem svou práci začala předčítat nahlas. Když mě teď slyšíte hovořit v rozhlase nebo v televizi, sotva byste tomu uvěřili, ale tehdy jsem mívala silný northumbrijský přízvuk. Přímo by se dal krájet nožem a mazat na chleba. Sotva jsem nabrala tempo, uvědomila jsem si, že doktorka Winterová zvedla ruku jako snobský příslušník dopravní policie. Zakoktala jsem se a zmlkla.

„Velice se omlouvám, slečno… Stewartová,“ ozvala se doktorka Winterová. Pranic neřešila, jestli její hlas nezní příliš povýšeně. „Váš přízvuk je nepochybně úchvatný a byl by ohromným přínosem, kdybyste studovala anglosaskou nebo středověkou angličtinu. Bohužel jsem vám až doteď nerozuměla jediné slovo. Mohla byste se, prosím, vrátit na začátek a mluvit o něco pomaleji?“

Hluboce ranila moje city. Jenže tehdy v osmnácti jsem netušila, že je vůbec možné ženu jako Helena Winterová odkázat do patřičných mezí, natož jak to udělat. Začala jsem znovu, donutila jsem svá ústa vydávat zvuky, které by mi v rodném kraji vynesly úšklebky a posměch. Do konce prvního trimestru se ze mě stal bilingvní jedinec. Před doktorkou Winterovou jsem používala vzorovou angličtinu jako v BBC, jinak, když jsem v duchu přemýšlela nebo mluvila k sobě, northumbrijský dialekt. Přímý protiklad formálnosti doktorky Winterové představovala naše učitelka filozofie. Corinna Newsamová byla naprostým protipólem většiny lektorek na škole. Lišila se v mnohém, a to výrazně, vydalo by to na dlouhý seznam. Kanadanka, katolička a vdaná, proto žila v normálním domě, a ne v pokojích pedagogů na kolejích. Měla i děti. Nemohlo jí být víc než třicet pět, podle standardu oxfordského profesorského sboru pouhé děcko. Libovala si v neformálnosti, trvala na tom, abychom ji oslovovaly Corinno. Tohle byly hmatatelné rozdíly. Našly se i nehmatatelné. V jejím temperamentním podání nám ideje starověkých Řeků připadaly plné života a současné. Nikdy s námi nejednala blahosklonně, nebyla snob. Dobrá polovina z nás do ní nejspíš byla zamilovaná.

Jay přestala psát a znovu si přečetla poslední odstavec. „Ne,“ zamumlala. „Ta poslední věta musí pryč.“ Pořád si potřebuje připomínat, že tentokrát musí v upřímnosti ještě víc přibrzdit. Tyhle paměti bude číst i Magda. Většina věcí, které Jay chtěla před Magdou utajit, se překrývala s tím, co nechtěla prozradit ani zbytku světa. Jenže teď přibyla další zakázaná témata. Je hloupé odhalit před milenkou, že v době, kdy se do vás poprvé bláznivě zamilovala, jste milovala její matku. Proto Jay smazala poslední větu. Sundala si brýle, čistila je o tričko, přitom přemýšlela, jak pokračovat dál.

Zkrátka a dobře to byla jediná členka pedagogického sboru, u níž jsme vnímaly potenciál přátelství.

Tehdy jsem si neuvědomovala, že vlastně nehledám přátelství. V životě mi chybělo to, co vždycky. Potřebovala jsem matku. A Corinna Newsamová tuto potřebu svým způsobem naplňovala.

Jay se spokojeně usmála. Tohle se Magdě bude zamlouvat mnohem víc. Taková formulace na Corinnu zároveň vrhá dobré světlo, a tím zásobuje Magdu další municí proti matčinu nepřátelství. Úplně si dokáže představit, jak Magda matce říká cosi ve smyslu: „Ale ona se o tobě tak hezky vyjadřuje. Vzpomíná, jak laskavě ses k ní chovala. Proč jsi na ni teď tak zlá?“ Každá pomoc dobrá.

Ve spodním rohu monitoru si zkontrolovala čas. Za osmnáct minut začínají další zprávy. Podle Magdy porota s verdiktem předstoupí někdy během dneška. Nicméně očekávat rychlý verdikt by bylo pokoušení osudu. Jay toužila po tom, aby už bylo po všem a aby s Magdou mohly bez obav pokračovat ve společné budoucnosti. Z předchozích zkušeností ovšem věděla, že když se uvede do pohybu řetězec událostí, je třeba se obrnit trpělivostí. Všechno bude v pořádku. Míč, který vykopla v Magdin svatební den, co nevidět skončí v brance. Nadcházející zprávy nejsou vůbec důležité. Má ještě spoustu času, může pokračovat v psaní.

V závěru našeho třetího semináře si mě k sobě Corinna zavolala.

„Spěcháš někam?“ zeptala se.

„Ne.“

Přikývla a usmála se. „Nezašla bys na pivo? Ráda bych si s tebou promluvila o tvé práci.“

Nevěděla jsem, jestli se mám radovat, nebo bát. Od světa, v němž se dospělí nemísili s těmi, které dosud považovali za děti, mě dělily teprve čtyři týdny. Vyšly jsme z budovy a zamířily do nejbližší hospody. Spěchaly jsme v nepříjemně prudkém dešti, který znemožňoval jakoukoli konverzaci. Při našem příchodu zvedly hlavu dvě nebo tři studentky, bezpochyby poznaly Corinnu, která se oklepala jako mokrý pes. Aniž by se zeptala, co si dám, koupila u baru dvě velká piva a pak mě dokormidlovala k rohovému stolu.

„Napadlo mě, že si dáš radši rovnou půllitr,“ oznámila mi a po této poznámce si mohutně zavdala z vysoké sklenice. Dospěla jsem k závěru, že není ta pravá chvíle Corinně připomínat, že mi ještě není dost let, abych mohla pít alkohol, ani vysvětlovat, že pocházím z metodistické rodiny abstinentů.

„Díky,“ pípla jsem jen. „0 čem se mnou chcete mluvit?“ Tehdy mi naprosto chyběla společenská obratnost. Ochutnala jsem pivo. Bylo vodnaté a hořké a smrdělo jako zmoklý pes.

„Tvoje esej je přímo skvělá. Jedna z nejlepších, jakou jsem kdy od studentky četla. Asi bys měla zvážit, jestli si nevybereš filozofii jazyka za speciální volitelný předmět.“ Pokusila jsem se promluvit, ale Corinna mě gestem ruky zarazila. „Podle mě v téhle oblasti umíš zajímavě proniknout k podstatě. Byla bys patrně jednou ze dvou nebo tří studentek, které by předmět studovaly, takže by se ti lektorka mohla lépe věnovat. A tou lektorkou bych byla já.“ Usmála se. „Moc ráda pro svoji specializaci kradu nejnadanější studentky. Po zveřejnění studijních výsledků to na mě vrhá dobré světlo.“

Dokud Corinna mluvila, usrkávala jsem piva Podařilo se mi snížit hladinu na stejnou výši, jakou měla ve sklenici moje lektorka. „Já už si předmět zvolila,“ odpověděla jsem. Chvíli jsem počkala, než se na Corinnině tváři odrazilo zklamání. „Budu studovat filozofii jazyka. Stejně už mám přečtenou většinu textů.“

Bylo to správné rozhodnutí. Otevřelo přede mnou dveře bezkonkurenčního přístupu ke Corinnině inteligenci a k jejím vědomostem. A ty vědomosti jsem milovala. Za pár týdnů z nás byly pravidelné společnice v hospodě, scházely jsme se jednou nebo dvakrát týdně, obvykle kolem deváté večer, poté co se Corinna vrátila z práce, nakrmila, vykoupala a uložila děti a povečeřela s Henrym. Přišla mi naprosto úžasná; způsob, jakým žonglovala se životem, přesahoval moji představivost. Corinna byla úchvatná i z jiných důvodů. Ať vypila jakékoli množství alkoholu, neztrácela logické myšlení, pořád měla na lidi kolem sebe povzbuzující účinek. Nebo jsem možná byla tolik opilá já, že jsem si žádných rozdílů nevšimla. Bavily jsme se o svém rodinném zázemí, klevetily o lidech ze školy. Corinna si stěžovala na Henryho, já na toho, kdo byl zrovna mým partnerem. S žádným z nich jsem nevydržela déle než několik týdnů a jejich jména mi dávno vymizela z paměti. Corinna se při mých historkách řezala smíchy a často mě nabádala, abych se do žádného muže nikdy nezamilovala jen proto, že mě dokáže rozesmát. Pochopila jsem z toho, že Henrymu se to naposledy podařilo patrně hodně dávno. Z Corinniných slov jsem vyrozuměla, že místo ní začal dávat přednost pití. V průběhu let se jeho pohled na svět ustálil na kombinaci postojů torye z vyšších vrstev a konzervativního katolíka a o první místo na seznamu lidí, které nesnášel, soupeřili přistěhovalci, levičáci a homosexuálové. Získala jsem silný dojem, že nebýt jejího náboženského přesvědčení byla by Corinna Henryho s radostí vykopla z domu i ze života svých dětí.

Jay se opět zarazila. Je pěkné nechat prózu přirozeně plynout, jenže všechny tyhle indiskrétnosti bude muset vyeliminovat dřív, než se k textu dostane Magda. Ta poslední poznámka musí zcela jistě piyč. Už tenkrát Henry zcela zbytečně zabíral prostor právě tak, jako ho zabírá teď. Ale přestože Magda moc dobře ví, jaký odpor matka vůči otci chová pro jeho nezřízené pití, nepoděkovala by Jay za to, že Henryho slabosti odhaluje zbytku světa. Jay smazala všechno, co následovalo za „nevšimla“, a pustila se znovu do psaní.

Po zavírací době v hospodách jsme se vracívaly do Corinnina domu a uchýlily se do velké kuchyně v suterénu. Henry se k nám nikdy nepřipojil a mně to vůbec nepřipadalo divné. Pokud jsem tomu věnovala pozornost, předpokládala jsem, že ho nezajímají klepy o škole ani spletitost filozofických spekulací. S Corinnou jsme si uvařily silnou černou kávu a klábosily o idejích a jazyku až do půlnoci, kdy jsem nasedla na kolo svého nevlastního bratrance Billa a zmizela do noci.

Několik týdnů po naší první společné návštěvě hospody mě Corinna požádala, abych jí pohlídala děti. „Jsou najedené a přichystané ke spánku. Jen jim postupně přečteš něco před spaním. Pohrozila jsem jim osudem horším než smrt, když tě nebudou poslouchat. A nestrp žádné drzé odmlouvání,“ nabádala mě a prohnala se kolem mě v přiléhavé černé večerní róbě, navoněná parfémem tak silně, že by to porazilo vola.

Rozhlédla jsem se po kuchyni. Nejstarší, jedenáctiletá Maggot, kterou takhle nazývali, protože Patrick nedokázal vyslovit Magda, když začínal mluvit, se válela na staré pohovce. Předstírala, že čte román Judy Blumeové, ale ve skutečnosti mě ostřížím zrakem sledovala zpod ofiny popelavě plavých vlasů. Devítiletý Patrick a osmiletý James, kteří ovšem vypadali jako identická dvojčata, vytvářeli komplikovanou konstrukci ze stavebnice. Zcela mě ignorovali, hádali se, jaký kus musí použít teď. A čtyřletá Catherine, přezdívaná Wheelie, seděla před televizí. Nesledovala ovšem video o Mašince Tomášovi, zírala na mě pohledem, v němž se zrcadlilo něco mezi fascinací a hrůzou.

Zhluboka jsem se nadechla, sklonila jsem se a vztáhla k ní ruce. „Jdeme na kutě, Wheelie.“

Catherine se zamračila a založila ruce na hrudi jako nějaká karikatura panovačné ženy. „Ne. Zůstanu tady.“

Klekla jsem si k ní. „Je čas jít spát, Wheelie. Určitě jsi unavená.“

„Ne!“ prohlásila vzdorovitě a vyšpulila spodní ret.

Snažila jsem se uchopit ji do náručí. Bylo to jako pokoušet se ve vodě zápasit s tuleněm. „Ne!“ zaječela Catherine. Rozpletla si ruce a praštila mě do úst, rozbila mi ret o zuby. Cítila jsem, že mi začíná otékat pusa. V tu ránu jsem pochopila, proč někdo udeří dítě.

Za mnou se ozval Maggotin hlas: „Slib jí, že jí přečteš pohádku a že si ji může sama vybrat. To obvykle zabere.“

Přikývla jsem. „Dobře, Wheelie. Co kdybychom šly nahoru a já ti přečetla pohádku? Nějakou, kterou máš ráda?“

O půl hodiny a pět pohádek později Catherine zavřela oči. Ještě chvíli jsem ji sledovala, abych se přesvědčila, že jí víčka zase nevyletí nahoru, pak jsem se odplížila zpátky do přízemí. S chlapci to bylo snazší. Uzavřeli jsme dohodu. Budou se smět podívat na dokument o konstruktérovi Isambardu Kingdom Brunelovi, pokud ho budou sledovat z postele. Svatosvatě slíbili, že potom televizi vypnou.

„Neudělají to, uvidíš,“ informovala mě Magda v okamžiku, kdy jsme dohodu zpečetili.

„Možná že ne.“ Bylo mi to fuk. „Pak si to zkontroluju.“

„Nakonec stejně usnou a ty ji stačíš vypnout dřív, než se máma s tátou vrátí. Jinak by se na tebe naštvali.“

„A jak bude znít dohoda s tebou?“ zeptala jsem se. „Předpokládám, že ty o žádné předčítání nestojíš.“

„To sotva,“ prohlásila Magda s nadřazeností človíčka, který se ještě neocitl v mučivých spárech puberty. „Já chodím spát v devět. Čtu si do půl desáté. Na mě se můžeš spolehnout. Do té doby si můžeme povídat.“

Neměla jsem nejmenší tušení, o čem si povídají jedenáctileté holčičky z lepší rodiny. Tam, odkud pocházím, to bývají kluci a nakupování. Nečekala jsem, že by tahle témata zajímala Magdalene Newsamovou. „Umíš hrát cribbage?“ zeptala jsem se ze zoufalství.

„Ne.“ Magda projevila zvědavost. „Co to je?“

Tak jsem ji hru naučila. V domě neměli desku na zaznamenávání skóre, vypomohla jsem si proto kostičkami lega. Taky jsme si povídaly, což bylo nad kartami snazší, než kdybychom na sebe jen zíraly přes stůl z borového dřeva a hledaly, čím vyplnit ticho. Nic na našem prvním setkání nenapovídalo, co z něj časem vzejde. Ale na tenhle příběh zatím nenastal čas. Ještě ne, milý čtenáři.

Do konce prvního semestru jsem Newsamovým hlídala děti asi jednou týdně. Pořád jsem chodila popíjet s Corinnou a zastavovala se u nich doma, kdykoli jsem se ocitla v téhle části města. V onom trimestru jsem se většinou cítila opuštěná a stýskalo se mi po domově. Připadala jsem si v Oxfordu jako vyvrženec jak zeměpisně, tak třídně. Díky Corinně jsem získala pocit, že někam patřím, že mám svou cenu. V té době jsem takový pocit nikde jinde nezažívala.

Jay přestala psát. Věděla, co by ráda vyjádřila. Má vůbec smysl tu větu psát, když nemůže přežít ani nejzběžnější redakční úpravu? „Ano,“ odpověděla si. Chce vidět, jak se bude vyjímat na stránce.

Tehdy bych pro Corinnu Newsamovou bez mrknutí oka dokázala i vraždit.

9

Musí naplánovat, jak se do Oxfordu dostat bez Marie, aniž by si Maria vůbec uvědomila, že se o něco takového snaží. To byla pro Charlie docela výzva. Pokud by platil zavedený stereotyp, byla by to směšně lehká úloha – psychiatr versus dentista, žádné velké utkání. Jenže na tohle se Charlie spolehnout nemůže, na to Marii moc dobře zná. Zatímco se Charlie soustředila na detaily, Maria často vnímala věc v širších souvislostech. Maria byla první, kdo ji varoval před nebezpečím plynoucím ze situace s Billem Hoptonem. První z mnoha. Z mnoha, jejichž názor se rozhodla ignorovat, protože byla příliš zafixovaná na nadřazenost čistého principu nad špinavou praxi. A podívejme, co všechno ji to stálo.

Zapátrala teď v paměti, jestli nemohla něco udělat jinak. Vzpomínala na konverzaci s Marií večer předtím, než vypracovala svou zprávu, která uvedla věci do pohybu. Přestože Charlie úzkostlivě dbala na to, aby před Marií neuváděla detaily důvěrné povahy, vždycky spolu probíraly sporné otázky Charliiných případů. „Zítra musím sepsat posudek, který všechny namíchne,“ svěřila se Marii. „Zavřeli někoho za obzvlášť surovou vraždu. Nemyslím, že to ten člověk udělal. Podle mě je psychopat a s vysokou pravděpodobností se z něj jednou stane sériový vrah, ale zatím jím není. Někteří moji kolegové by řekli, že to postačí jako důvod, proč ho dát rovnou zavřít, ale to já nedokážu.“

Maria zvážila Charliiny možnosti a hloubku jejího přesvědčení, pak usedla k jídelnímu stolu. Tvářila se ztrápeně. „S něčím takovým by ses nesmířila.“

„Nemůžu jednat proti svému přesvědčení.“

„Jiná cesta neexistuje? Nemohla by ses od toho případu distancovat? Předstírat, že ses ocitla v konfliktu zájmů?“

Charlie si povzdechla. „Nenapadá mě, na jakém základě.“

Maria se zamyslela. „Když dodáš zprávu v zamýšleném duchu, žaloba ji u soudu nepoužije, viď?“

„Samozřejmě že ne. Naprosto to shodí případ, který už od samého počátku nebyl zrovna nejjasnější. Možná povolají někoho dalšího, aby viděli, jestli druhý odborný názor nevyjde jinak. Ale za daného stavu věci mě obžaloba rozhodně nepoužije.“

„V tom případě musíš přesvědčit policii i žalobce, aby o tvé účasti na případu pomlčeli. Musíš si krýt záda, Charlie. Víš, co se děje, když žalující strana neuspěje. Vždycky hledají někoho, kdo by to mohl odskákat.“

Kdyby na Marii dala, mohlo být všechno v pořádku. Jenže to se bohužel nestalo. Hůř už celá situace dopadnout nemohla. Kvůli nějakému šikulovi padl obsah posudku do rukou týmu obhajoby a ten Charlie vyhledal. Přitáhli ji na svědeckou lavici a to pro obžalobu znamenalo konec.

Nastala by trapná situace, ale Charliina pověst a kariéra by přežily. Kdyby uposlechli jejího doporučení, že by Hoptona měli držet v zabezpečené psychiatrické léčebně, dal by se výsledek dokonce považovat za velice rozumný. Jenže takhle Hopton zavraždil čtyři ženy a nikdo nehledal vinu jinde než u Charlie.

Corinna měla pravdu. Mnohem víc, než dokázala připustit, touží po něčem, co by v ní opět vzbudilo dobrý pocit ze sebe samé. Náprava justičního omylu spadá do této kategorie. A naděje, že stráví něco času ve společnosti Lisy Kentové, je třešničkou na dortu.

Charlie přecedila špagety a vrátila je do hrnce, přidala k nim nakrájenou kořeněnou klobásku salsiccia a vše zalila předem připravenou tomatovou omáčkou. „Večeře!“ křikla, naložila jídlo na talíře a donesla je k jídelnímu stolu. Přišourala se Maria, dosud zabraná do hlavní části novin. Popaměti našla židli, posadila se, mezi obočím se jí rýsovala tenká vráska.

„Až z toho mrazí.“ Odložila noviny stranou a se spokojeným přikývnutím vzala na vědomí jídlo.

„Z čeho mrazí?“

„Mrazí v pozitivním smyslu,“ upřesnila Maria a přitáhla k sobě misku s hoblinkami parmezánu, které Charlie také nachystala. „Všechny ty věci kolem kmenových buněk. Vzpomínáš si, jak jsem ti nedávno líčila, že budeme schopní z malé skupinky buněk vypěstovat nový zub?“

Charlie, která vždycky věnovala plnou pozornost tomu, co Maria říká, protože byla zároveň intuitivní i vycvičená posluchačka, přikývla. „To si vzpomínám. Říkala jsi, že největším problémem bude odhalit, jak buňky přijdou na to, který druh zubu mají vytvořit.“

„Přesně tak. Protože nikdo nechce mít stoličku v místě předního zubu. Ani kdyby to byla jeho vlastní stolička.“ Maria hltavě spolykala několik soust špaget. „Hmm, to je dobrota. No, a jeden vědecký tým si myslí, že se blíží vyřešení tohohle úkolu.“ Obrátila oči v sloup.

„Ale to je dobře, ne?“

„To je dobře, pokud jsi člověk, který má obrovskou díru v místě, kde by měl mít zuby. Ale není to už tak skvělá zpráva, když jsi dentista, který investoval čas a peníze do snahy stát se nejlepším specialistou na zubní implantáty severně od povodí Severnu a Trentu.“ Maria se natáhla pro sklenici s vodou stojící vedle jejího talíře a napila se. „Doufejme, že jim vyřešení téhle hádanky bude trvat déle, než předpokládají. Dost dlouho na to, abych si stačila vydělat hodně peněz a odejít do důchodu.“

Charlie se zasmála. „Vždyť je ti sotva čtyřicet.“

Mariina ruka se zastavila na půli cesty k ústům. „A co myslíš, jak dlouho ještě chci trávit dny koukáním na ruiny v lidských ústech?“

Charlie ani ve snu nenapadlo, že by mohly probírat odchod do důchodu. Svou práci milovala. Ne, moment. Milovala práci, kterou dělávala dřív. Dokud jí fungovala kariéra, byl důchod pro ostatní. Ji by museli z práce odtáhnout násilím a ona by ječela a kopala nohama. Předpokládala, že u Marie je to stejné. Zjevně se mýlila. Možná mají její oponenti pravdu. Možná není až tak dobrá psychiatrička. „Měla jsem za to, že svou práci miluješ.“ Znělo to vyzývavě.

Maria svraštila obočí. „Mám ráda výzvu. Mám ráda složité případy. Ale rutinní údržbu chrupu? Co je na ní zajímavého? Vždycky jsem si představovala, že se za pár let vzdám běžné praxe a budu se jen několik dnů do měsíce věnovat speciálním případům.“

„Nikdy ses o tom nezmínila.“

Maria vztáhla ruku a pohladila Charlie po vlasech. „Nikdy na to nepřišla řeč. Nevím, jestli jsi to zaregistrovala, Charlie, ale o budoucnosti se bavíme zřídkakdy. O minulosti taky. Nedokážu si vybavit jiný pár, který by žil přítomností víc než my dvě.“

„A to je dobře.“ Charlie od sebe odstrčila jídlo.

„Jenže poslední dobou je to u tebe jinak.“ Maria mluvila měkce, odložila vidličku na talíř. „Teprve od Hoptonova případu rozebíráš minulost a děsíš se budoucnosti.“

„K tomu člověk mívá tendenci, když současnost není zrovna růžová.“

Maria si povzdechla. „Já vím, že to nestojí za nic, když musíš vzít za vděk jakýmikoli drobnostmi, které se naskytnou, aby ses nezbláznila frustrací a nudou. Ale je to jen dočasné, Charlie. Všichni říkají, že z celé věci vyjdeš s čistým štítem.“

Charlie si odfrkla. „Profesně možná. Ale co se týká veřejnosti…“

„Veřejnost si tě přece nenajímá k profilování ani k léčení.“

„Jako odborný svědek nebudu k ničemu. Stala jsem se natolik známou, že se nenajde žádná porota, která by si na mě už dávno neudělala svůj názor.“

Maria hleděla do svého talíře. „Nemusíš chodit k soudu. Jsou i jiné věci, které tě uspokojí stejně. Alespoň jsi to vždycky tvrdila.“

Charlie neodpověděla. Neexistuje odpověď, která by nevyzněla mělce a povrchně, ale takhle to nevnímá. Záleželo jí na svědectví před soudem, protože šlo o jeden z mála aspektů její práce s konkrétním výsledkem. Když svou práci odváděla dobře, šli viníci do vězení, nevinní na svobodu a nemocným se dostalo lékařského ošetření. Někdy věci třeba nedopadly tak, jak považovala za správné, ale pořád se za případem dala udělat čára. Závěr. Jestliže se při své práci zabýváte lidmi, jejichž duševní pochody jsou natolik narušené, že je přivedou až k vašim dveřím, toužíte po nějaké změně. Poté, co ochutnala výhody práce soudního znalce, si nebyla tak úplně jistá, zda by dokázala pracovat bez nich.

„Máš před sebou ještě spoustu výzev,“ prohlásila Maria, vstala a vzala do ruky láhev vína. Nalila dvě skleničky a položila je na stůl. Charlie dobře poznávala známé gesto. Maria ukončuje konverzaci, v níž nechce pokračovat, protože nikam nevede. Jejím příštím taktickým krokem bude naprostá změna tématu. „Když už se bavíme o výzvách,“ navázala Maria, „pochopila jsi, o co šlo s těmi novinovými výstřižky? S těmi, co ti přišly poštou?“

Bingo. Charlie se usmála. O soužití s někým, jehož chodu myšlenek dokonale rozumíte, by se dalo vyprávět! „Ano,“ přitakala a ochotně se nechala zavést tam, kam vlastně chtěla. „Na netu jsem si vyhledala další články o tom procesu a vzápětí mi došlo, že jsem znala vdovu oběti.“

„Cože? Znalas ji? Osobně?“

„Ano, osobně a platí i ten minulý čas. Kdysi jako studentka jsem ji hlídávala.“

„Jak to?“ Maria automaticky opět uchopila do ruky vidličku a pustila se do jídla.

„Její matka mě učila filozofii. Měla čtyři děti a manžela k ničemu, tak si každý rok vybrala jednu dvě studentky a ty pak děti pravidelně hlídaly. Já měla to štěstí ve druhém ročníku.“

Maria se zděsila. „Štěstí? Starat se o čtyři děti?“

Charlie povytáhla rameno a zase ho spustila. „Dalo se s nimi krásně vyjít. A byla jsem za to placená. Nemluvíc o bonusových vyučovacích hodinách nad sklenkou vína pozdě večer. Corinna Newsamová na mně nikdy nešetřila svým časem ani vínem.“ Charlie si usrkla vína. „A teď nastal čas, abych jí to splatila.“

„Splatila?“

„Chce po mně, abych pro ni něco udělala. Tolik k záhadě ranní pošty.“

„To ona poslala ty výstřižky? Corinna Newsamová?“

„Přesně tak.“

„Ale proč? Proč zrovna tobě? A k čemu tolik tajností?“

Charlie se usmála. „Je profesorkou v Oxfordu. Připomíná to nějakou zatracenou středověkou výpravu. Napřed musíš dokázat, že jsi svého úkolu hodna. Pak musíš přijít na to, co tou úlohou je. Potom vyrazíš proti legii nepřátel a vrátíš se se svátým grálem.“

Maria pobaveně vrtěla hlavou. „Já jsem jen prostá dentistka, Charlie. Budeš mi to muset vysvětlit co nejjednoduššími slovy.“

„Jsi jen prostá dentistka, asi tak jako byl Albert Einstein celkem dobrý v počtech. Corinna mi poslala hádanku. Pokud ji nedokážu vyřešit nebo pokud nebudu mít zájem, pak zjevně nejsem tou správnou osobou, která by jí mohla pomoct. Tak eliminuje nevhodného kandidáta, aniž by ztratila tvář tím, že ho musela žádat o pomoc. Já hádanku vyřešila a zavolala jsem jí, takže jsem testem prošla.“

„Tys jí zavolala?“

Charlie opět trhla jedním ramenem. „No, zavolala. Jak jinak jsem měla zjistit, o co jde?“

„A o co jde?“

Charlie obrátila oči v sloup. „To bych moc ráda věděla. Bavíme se tu o Oxfordu. Takže nemůžeme čekat něco tak jednoduchého, jako že by tam člověk zavolal a dočkal se odpovědi. Pokud ji chci znát, budu se muset sebrat a zajet si s Corinnou promluvit osobně.“

Maria omámené vrtěla hlavou. „Takhle ti motali šišku celou dobu, co jsi tam studovala? Není divu, že umíš jednat s pomatenci. Předpokládám, žes jí odpověděla, že nemáš zájem?“

„To není tak jednoduché, Marie. Corinna je mazaná. Ví, v jaké jsem situaci. A na udici nastražila přesně tu jedinou frázi, na kterou jsem se nutně musela chytit. ‚Justiční omyl‘, tak to formulovala.“ Charlie se odmlčela, napila se. Vnímala úlek na Mariině tváři. „Mohla by to být moje šance na vykoupení. V téhle fázi nemůžu odmítnout. Musím tam zajet a zjistit, v čem spočívá Corinnin problém.“

„Charlie, přece ses nikdy neangažovala, když tě lidé přímo oslovili. ‚Jděte na policii. Nebo za právníkem. Pokud si budou myslet, že jsem ta pravá osoba, zkontaktují mě.‘ Takhle jsi vždycky odpovídala. To je přesně tvůj výrok. Tvoje slova. Nemůžu uvěřit tomu, že se chceš rozjet do Oxfordu kvůli něčemu, co je s nejvyšší pravděpodobností pouhá honba za chimérami, a to jen proto, že jsi té ženě hlídávala děti.“

„Nikdo jiný se na mě neobrací, že ne?“ Charlie náhle přepadla zlost. Vypěnila, protože dál už to napětí nedokázala snášet. „Nesmím vykonávat klinickou praxi, moje jméno stáhli ze seznamu odborných svědků ministerstva vnitra, nesmím dokonce ani přednášet studentům na univerzitě. Ulízla jsem u hlídkování při písemných zkouškách a v občasných kurzech na přípravce. Lepší je honit se za chimérami než za ničím.“ Pevně sevřela víčka a snažila se pravidelně dýchat.

„Dobře, chápu,“ ozvala se Maria po dlouhém mlčení.

„Promiň,“ omlouvala se Charlie unaveně. „Takový výbuch sis nezasloužila.“ Na chvíli se zarazila, hledala správnou míru nenucenosti. „Můžeš jet se mnou, jestli máš zájem.“

„Do Oxfordu?“

„Mluvíš, jako bych tě zvala na výlet na Měsíc.“

„Je to jiná planeta, to teda určitě. To je tvůj svět, ne můj. Já jsem prostý děvče ze severu.“

„Mohla bys mi zabránit, abych se vydala na honbu za chimérami.“

Charlie sehrála lítostivý obličej. „Zachránit mě před sebou samou.“ Nejlepší lež je vždycky ta, co má k pravdě nejblíž, připomněla si.

„Mám práci.“ Maria posbírala teď už prázdné talíře a rychle je poskládala do sloupce.

„Pojedu až o víkendu. Tenhle týden mám ještě nějakou výuku a hlídání. Proč nechceš jet? Nikdy jsi neviděla St Scholastiku. Třeba by se ti líbila.“

Maria si odfrkla. „Jsem už moc stará na to, aby mě mohly okouzlit pěkné budovy a výjimečné mozky. Ráda si odpočinu v pěkné, klidné přírodě, ne ve městě. To je v pořádku. Jeď si, užij si tu sentimentální cestu. Uvidíš, jakou představu má tvoje stará učitelka o tvé pomoci.“

„A pak mám zdvořile odmítnout a vrátit se domů?“

„Jen pokud to tak budeš chtít.“

Charlie vnímala obavy v Mariiných očích a pocítila záchvěv provinilosti. Nezáleží na tom, že se Maria znepokojuje kvůli nesprávné věci. Nebezpečné dobrodružství, za nímž se Charlie vydává, nespočívá v profesionální části její návštěvy Oxfordu. Ať jí Corinna předhodí cokoli, nebude to ani z poloviny tak riskantní, jako že se ocitne v blízkosti Lisy Kentové. Dostala se do spárů něčeho, nad čím už nemá kontrolu. „Dík,“ řekla, vstala od stolu a odvrátila se, aby jí Maria nemohla vidět do obličeje. „Člověk nikdy neví. Možná to bude přesně to, co potřebuju.“

10

Magda vypjala záda do oblouku, svaly jí ztuhly v křeči, vydala ze sebe hrdelní zvuk, který mohl vyjadřovat stejně tak zoufalství jako rozkoš. Zaťala prsty do prostěradla pod sebou. Nedokázala souvisle myslet, nevnímala nic než mohutný příval orgasmu, byla úplně mimo, z úst se jí řinula nezřetelně formulovaná slova. Jay položila prst na Magdiny rty. „Miluju tě,“ zamumlala.

„Uuuh,“ zasténala Magda. Takový sex ještě nezažila. Divoký, temný, nikdy se ho nemohla nabažit. Tak jako všeho s Jay. Bylo to opojné a radostné. Exkurze za účelem objevování.

Ne že by s Philipem byla nespokojená. Jakmile se dobře poznali, vždycky si milování dokázali užít. Jenže s Jay byl sex úchvatný od chvíle, kdy spolu poprvé padly na postel. Možná to mělo něco společného s tím, že konečně přijala pravou povahu své sexuality. Nebo měla její přítelkyně nezpochybnitelný talent. Už jen sex sám o sobě by ji stačil zotročit. Jenže nešlo jenom o něj. Jay jí přejela prsty po tváři a šíji. Magda znovu zasténala. „Díky,“ vydechla.

„Ještě jednou?“ Jayina ruka zabloudila k Magdiným ňadrům a pak níž k břichu.

Magda lehce uhnula. „Ne. Nemyslím, že bych to hned teď vydržela ještě jednou. Chci si jen užívat to, že jsme spolu. Oslavovat.“ Pohladila Jay po zádech, vnímala, kolik rozdílů mezi nimi dvěma je. V odstínu kůže a její textuře. V tělesné konstituci a typu svalů. V barvě ochlupení a jeho rozložení. Slyšela lidi prohlašovat, že homosexualita je formou narcismu, ale ona to takhle nevnímala. S Jay už si nemohly být méně podobné.

„Dáme ještě šampaňské?“ zeptala se Jay. Po Magdině návratu z Old Bailey otevřely láhev, s tím, jak se jim ulevilo, v nich zmizela jako limonáda o horkém letním dni.

„Nechci se ani pohnout. Chci jen ležet a vychutnávat si tuhle chvíli.“ Magda si povzdechla. „Jako by ze mě dneska spadla ohromná tíha. Jako bych udělala tlustou čáru za minulostí a zaměřila se na to, co leží přede mnou.“

„To chápu.“ Jay se převalila, ležela teď na boku, břicho přitisknuté k Magdinu boku, ruku majetnicky pod Magdinými ňadry. „Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Paul a Joanna jsou ve vězení za to, co udělali Philipovi. Taky jsi přispěla svou troškou k tomu, aby Philipova smrt nezůstala bez trestu. Takže kromě úlevy na sebe můžeš být i pyšná.“

Magda svými prsty pročísla Jayiny vlasy. „Za to vděčím jedině tobě.“

„Nebuď hloupá. Já se nemusela postavit na svědeckou lavici a svědčit.“

„Jenže nebýt tvé pomocné ruky, nevznikl by žádný případ, v němž by bylo třeba svědčit.“ Magda zamilovaně políbila Jay na čelo.

„I na to bychom měly zapomenout,“ prohlásila Jay přesvědčeně. „Čím méně se o tom budeme bavit, tím spíš nám nic neuklouzne.“

Magda byla příliš otupělá, aby se jí jakkoli dotkl náznak, že by snad neudržela jazyk za zuby. „Přesto ti to nikdy nezapomenu. To, cos udělala, bylo velice riskantní. A udělala jsi to pro mě. Udělala jsi to v době, když jsme se sotva daly dohromady. Nikdo jiný mi nikdy takovou šanci neposkytl.“

„Nevnímala jsem to tak, že ti poskytuju šanci. Už jsem věděla, že jsi pro mě ta pravá. Věděla jsem, jak těžce na tebe dolehla Philipova smrt. Snažila jsem se co nejvíc otupit ostří tvé bolesti.“ Přitulila se k Magdě ještě těsněji. „Kdyby ti dva unikli trestu, byla by to urážka Philipovy památky i těžké provinění vůči tobě. Proto jsem udělala, co bylo třeba.“

„Kdybych potřebovala důkaz, že jsi ta pravá pro mě…“ Magda se zaklonila a usmála se. „A teď už se můžeme přestat skrývat. Můžeme si spolu vyjít, dělat věci, které milenci dělají beze strachu, že skončí ve společenském sloupku nějakého bulvárního plátku.“

Jay se zachechtala. „Ještě pořád nám hrozí, že se v takovém sloupku objevíme. Ale už to bude jedno. Už to nebude přitahovat pozornost kvůli soudu. Nemusíme se bát, že nějaký obhájce začne naznačovat, že jsme měly stejně dobrý motiv k Philipově vraždě jako Joanna s Paulem.“

„Vždycky jsem tvrdila, že je to hloupost. Kdybych věděla, že chci být s tebou, nikdy bych si přece Philipa nevzala.“

„Možná jsi toužila po ctihodném postavení,“ nadhodila Jay. „Je mi jasné, že jedním z důvodů, proč sis Philipa vzala, bylo, že to od tebe každý očekával.“

„A já odjakživa dělala všechno, co se ode mě očekávalo.“ Magda se usmála. Kdesi uvnitř jí zabublal dosud neznámý pocit nezbednosti. „Přinejmenším až doteď.“

„Díky bohu. Samozřejmě jsi mohla chtít Philipovy peníze. To by byl slušný motiv.“ Lehkost Jayina hlasu nahradil vážnější tón. „Nezapomínej, pořád je možné, že nás spolu o tvém svatebním dni někdo zahlédl. Považoval to za bezvýznamné setkání. Ale jen do té doby, než si přečte narážky nějakého pisálka a než usoudí, že ohavnými spiklenci jsme my dvě, a ne Joanna a Paul.“

„S takovouhle představivostí bys mohla psát detektivky.“ Magda se natáhla a polechtala Jay na žebrech. „Nikoho, kdo nás zná, by něco tak směšného nenapadlo. Tak kdy mě poprvé vyvedeš do společnosti?“

Jay předstírala, že přemýšlí. „Že bych na sobotu sehnala lístky na zápas Arsenalu v Emirátech?“ Magda ji štípla do boku. „Au! To byl jenom vtip.“

„Já vím. Ale některé žerty překračují hranici vkusu. No tak, jsi vydavatelka nejlepších cestovních průvodců na světě. Určitě o něčem víš.“

Jay se zabořila zpátky do polštářů. „Říkala jsem si, že bychom si na víkend mohly zajet do Barcelony. Vím o rozkošném hotýlku přímo u Ramblas, navečeříme se na nějakém skvělém místě… Co říkáš?“

„Tenhle víkend?“

„Měla jsem na mysli tenhle. Nějaký problém?“

„V neděli mám službu,“ odpověděla Magda. „A v sobotu jsem chtěla zajet do Oxfordu za rodiči. Musím jim o nás říct.“

„Já měla za to, že o nás tvoje matka ví. Vyprávělas mi, jak během poslední návštěvy před měsícem o mně sondovala.“

„Ví to, protože to sama uhodla, ne proto, že bych jí cokoli řekla. Ne pořádně. A táta vůbec nic netuší. Bude strašně řádit.“ Magda se poněkud odtáhla. Odvrátila hlavu, zahleděla se do stropu. „Jako bych přímo slyšela ty jeho bigotní katolický řeči. Vedle něj i Jeho Svatost Benedikt XVI. působí jako liberál.“

„Pomohlo by ti, kdybych jela s tebou?“ Jay se natáhla, aby Magdu pohladila po vlasech.

Magda propukla ve falešný smích. „Ne v žádném významu slova ‚pomoc‘, který znám. Zapomněla jsi, jak ti matka před lety odepřela přístup do domu, když zjistila, že jsi lesba? Ne, musíme zatnout zuby a vydržet to. Doufejme, že to nedopadne tak hrozně. A Wheelie jede se mnou, takže budu mít někoho na své straně.“

„Ubohá Maggot. Možná bych měla sedět venku v autě pro případ, že by tě vypověděli z domu jako nějakou padlou viktoriánskou ženu.“

„To není tak úplně vyloučená věc.“ Magda se opřela o loket. „Ale už dost. Máme přece oslavovat. Je tady v domě nějaké jídlo, nebo si budeme muset něco objednat? Umírám hlady.“

„Za to může milování. Vytráví po něm. Co bys řekla na pizzu?“

Magda se usmála. „Bezva. Mohly bychom si ji sníst v posteli. Nebudeme to pak mít daleko.“

„Přesně tak. Musíme těch několik dnů pořádně využít, když se mě hodláš zříct kvůli Oxfordu.“

Magda povytáhla obočí. „Možná bys snad přece jen měla radši sedět v autě před domem.“

11

Sobota

Charlie původně neměla v úmyslu zaskočit do St Scholastiky, ale z penzionu, v němž si zajistila nocleh, vedla cesta k Newsamovým kolem brány areálu. Nedokázala prostě odolat návštěvě starého oblíbeného místa. Někteří její známí nikdy nepřetrhli pupeční šňůru spojující je s oxfordskými kolejemi a vraceli se pod jakoukoli záminkou, která se naskytla – přednáška, slavnostní večeře, výroční setkání. Ona mezi ně nikdy nepatřila. Nesmírně milovala studentské časy, ale byla dobře připravená pro méně přívětivý svět venku. Vrátila se jen jednou – na setkání po deseti letech od ukončení studií kvůli události, která ji na nejvyšší míru deprimovala.

Znovu se tehdy objevit na Schollie bylo zvláštní. Téměř schizofrenní. Charlie si připadala jako své současné já – úspěšná odbornice, jejíž názory kolegové vyhledávali a vážili si jich, žena, která přešla od milostných poblouznění k lásce, která se dobře cítila ve své kůži – a zároveň jako rozpačité stvoření na přelomu adolescence a dospělosti skrývající nejistotu za arogancí, co se zoufale snaží dodat nějaký tvar své budoucnosti. Setkání s lidmi, kteří ji znali jen takovou, jaká bývala, a ne takovou, jaká je, ji dezorientovalo. Připadala si jako měňavec na sklonku dne. Nesmírně ráda unikla do spartánského pokojíčku na koleji s jedinou nepohodlnou postelí. Rozhodně to nebyl zážitek, jaký by si toužila zopakovat.

Proto neměla v úmyslu potulovat se po starých známých končinách. Po větší část tříhodinové jízdy z Manchesteru do Oxfordu na střídačku fantazírovala o Lise Kentové a probdělé noci s ní a kárala se za to, že jí takové nápady vůbec přišly na mysl. Rozhodně nemohla popřít, že se vydala na cestu pokušení.

Jakmile se Charlie odhodlala k cestě do Oxfordu bez Marie, poslala Lise textovku. V pátek a v sobotu, možná i v neděli budu v Oxfordu.

Nesejdeme se? Lisa odpověděla prostě: Snad vyše3m čas. Ozvu se mailem. Takže Charlie dál vřela netrpělivostí. Když mail konečně dorazil, představoval zklamání. Musela ovšem uznat, že při svém současném duševním rozpoložení by jako zklamání vnímala jakoukoli odpověď. Větší část víkendu Lise bohužel zaberou školení pro ty, kteří se rozhodli šířit evangelium Hovorů o zranitelnosti mezi lidem, setkání s organizátory konferencí a několik individuálních terapeutických sezení. Charlie napadlo, jestli jedinou cestou, jak se dostat k Lise, není zamluvit si u ní sezení.

Za první nepříjemnou zprávou vzápětí následovala další. Charlie si až říkala, jestli s ní Lisa zase nehraje nějakou hru. Ale zas tak moc jí to nevadilo. Alespoň ji hraje s rovnocenným soupeřem. Lisa teď nabízela setkání v pátek večer při pozdním drinku. Měla by být volná tak od půl desáté, nejpozději v deset. Nesejdeme se v Gardener’s Arms? To je kousek od místa, kde nocuješ. Co říkáš?

Charlie do hospody přišla krátce po osmé a v baru připomínajícím obývací pokoj rozbila základní tábor s výhledem na dveře. Z vegetariánského menu si objednala thajské kari a jídlo protahovala, co to šlo. V půl desáté popíjela třetí sklenku. Zápolila s touhou kopnout ji do sebe a zklidnit tak nervozitu, která ji držela ve spárech. Co nevidět proti ní bude sedět Lisa, vzduch mezi nimi bude prosycen napětím. Nedokážou odolat, těšila se Charlie. Lůžko v penzionu zůstane prázdné, obě skončí v Lisině domě v Iffley. Co dalšího bude následovat kromě bezesné noci a ranní omráčenosti, Charlie netušila. Ale rozetne to její život jako nůž. Dvě poloviny odpadnou jako části dozrálého ovoce.

Jak plynul čas, hukot hospody o pátečním večeru narůstal. Charlie se v uších odrážely lidské hlasy, smích vnímala jako urážku. Tři čtvrtě na deset a Lisa nikde. Charlie co chvíli kontrolovala mobil, ale na displeji se neobjevovala žádná zpráva. V deset už se jí dělalo fyzicky zle. Ruce měla vlhce lepkavé, pleť zarudlou a upocenou. Musela držet na uzdě touhu prodrat se davem na čerstvý vzduch. Když deset minut po desáté mobil konečně zavibroval přijetím zprávy, celá sebou škubla.

Strašně se omlouvám, o5 vše ve skluzu, taxem se zasekla Nedá se svítit. Popovídáme si zítra. Pusu L. Po přečtení těch slov Charlie stoupla kyselost do krku. Sotva stihla vyběhnout do úzké uličky a vyzvracet všechno pití i večeři na kraj vozovky mezi dvěma auty zaparkovanými blízko sebe. Celá roztřesená a zpocená se opřela o zeď a proklínala sama sebe. Proč se nechala vtáhnout do těchhle emocionálních hrátek? U Lisy je všechno nejednoznačné. Je ta zpráva vůbec pravdivá? Nedostala Lisa strach pustit se do vztahu s vdanou ženou? Nehraje s ní pro vlastní potěšení nějakou čertovskou hru? Nebo jedná na rovinu a Charlie se jen zbytečně mučí vlastním pocitem provinilosti?

V penzionu ležela s očima otevřenýma, na střídačku se litovala a byla znechucená sama sebou. Pak nastoupily výčitky svědomí a ty už jí spánek znemožnily nadobro. Někdy kolem jedné to vzdala a připojila se na net. Přečetla všechno, co se dalo najít k vraždě Philipa Carlinga. Alespoň se pořádně připraví na setkání s Corinnou. Jako na seminář. Zvyk je železná košile.

Ve tři se div neužívala. Těsně předtím, než se odpojila, si rychle proklepla Jay Macallan Stewartovou, aby si připomněla hlavní body informací určených veřejnosti. Wikipedie jí poskytla dostatečný přehled. Po ukončení studií na Oxfordu Jay využila ekonomických prvků svého vzdělání a přijala místo výzkumného pracovníka v centru pro sociální a ekonomické strategie. Do dvou let si vyčíhla, kam svět směřuje, odešla z místa a založila vlastní internetovou firmu. Za babku skupovala zbývající letenky a ubytování bez stravy a se ziskem prodávala výsledné zakázkové balíčky. Doitnow. com se stalo úžasným šlágrem první vlny boomu internetového obchodování a Jay měla dostatečně pod čepicí, aby firmu prodala dřív, než bublina praskla. Asi dva roky cestovala, dávala o sobě vědět, domů posílala články do nejrůznějších novin a časopisů.

Její následující odvážný podnik plně využil druhé vlny internetového obchodu. Při hotové explozi krátkodobých cest potřeboval svět sadu cestovních průvodců, stále aktualizovaných, dostupných na netu a schopných se přizpůsobit osobním zájmům zákazníků. Tak se zrodila značka 24/7. Jayina společnost, přístupná pouze předplatitelům, se mohla pochlubit skutečností, že na světě neexistuje jediné významnější město, pro něž by nedokázala vyprodukovat průvodce zaměřeného na potřeby konkrétního zákazníka. Charlie sama byla předplatitelkou, ochotně vydávala 4,99 libry měsíčně, aby jí při cestování nic neuniklo.

Tohle všechno Jay vybudovalo ve světě obchodu skvělou pověst. Redaktoři ekonomických novin moc dobře věděli, kdo je Jay Macallan Stewartová. Do širšího povědomí veřejnosti se ovšem zapsala troufalým skokem do módního proudu vzpomínek na nešťastné dětství. Jayina výchova neprobíhala podle běžného vzoru. Její matka byla hippie a narkomanka. Prvních devět let svého života Jay žila tak bezprizorně, jak jen lze. Pak její matka prošla dramatickou konverzí k jedné z velmi restriktivních forem křesťanství a provdala se za jednoho z nejpřísnějších mužů v severovýchodní Anglii. Jayinými slovy to bylo „jako rozběhnout se hlavou proti cihlové zdi“. Přidejte do rovnice Jayino postupné zjišťování, že z ní probouzející se sexualita učiní ještě většího vyvržence, a máte dokonalý návod na bestseller o nešťastném strádání, který vynese miliony. Charlie samozřejmě neměla nejmenší ponětí, nakolik román Nekajícná odráží pravdu, neobjevil se však žádný hlas, který by příběh zpochybnil, takže nic nenarušilo tempo, jakým kniha vystoupala na nejvyšší příčky seznamu bestsellerů.

Tady informace na netu končily. Z Jayina osobního života se tu neobjevily žádné kromě konstatování její homosexuální orientace. Byla člověkem, jehož jméno lidé znali, aniž by spadala do pochybné kategorie celebrit. Charlie musela uznat, že Jay situaci zvládla na jedničku. Podařilo se jí zaretušovat trapné situace ze své minulosti.

A těch se v jejím životě našlo dost. Charlie o nich věděla. Usínala s obrazem Jay Macallan Stewartové před očima. Ne takové, jaká je teď, ale takové, jaká bývala, když ji Charlie potkala poprvé. Vysoká a štíhlá v neforemném rybářském svetru, s hřívou rozcuchaných kudrn, zahalená do závoje modrého kouře francouzské cigarety. O dva roky starší Charlie si vedle ní připadala neohrabaná a nedospělá. Už tenkrát, přestože pro svůj instinkt neměla žádný podložený důvod, pochopila, že v Jay Stewartové dřímá cosi nebezpečného.

Charlie spala mnohem zdravěji, než očekávala nebo než by si zasloužila, a probudila se docela omámená a právě včas, aby se stihla před snídaní vysprchovat. Do domluvené schůzky s Corinnou jí zbývala ještě hodinka k dobru. Procházka zahradami areálu Schollie a loukou u řeky v jasném jarním ránu jí alespoň přitáhne mysl k hluboce zasutým vzpomínkám, než aby bloudila v mučivých klikatých uličkách dohadů, co to Lisa Kentová provádí s její hlavou. A co víc, udělá si jasný obrázek o místě vraždy Philipa Carlinga. Místo se od dob jejích studií určitě příliš nezměnilo. Oxford se přece pyšní tím, že lpí na tradicích. Ale jistě se najdou rozdílnosti, byť pouze drobné. Pokud – a v tuto chvíli je to velké pokud – si má posvítit na Corinnin údajný justiční omyl, musí se chovat stejně jako při jakémkoli jiném případu a odložit veškeré předsudky. A přestože pátrá po stavu mysli, nikdy nezaškodí udělat si vlastní obrázek o místě činu.

V době Charliiných studií bývala Schollie pouze dívčí kolejí, jedním z posledních zařízení pro oddělené vyučování. Spolu se St Hildou zapřisáhlé odolávala nátlaku k přijímání chlapců založeném na víře, že univerzita, jako je Oxford, by svým studentům měla nabízet plnou šíři možností. Nakonec se ironií osudu byla nucena svého stanoviska vzdát právě kvůli brutální ekonomice legislativy vyrovnání příležitostí mužů a žen. Proto teď byla Schollie přístupná oběma pohlavím stejně jako všechny ostatní koleje na univerzitě. Na rozdíl od bývalých chlapeckých kolejí postrádaly budovy Schollie půvab a společenskou proslulost, a přestože pozemky byly rozlehlé a atraktivní, nepřitahovala kolej pozornost turistů. Proto se při vstupu do areálu nevybíralo vstupné ani se nekontrolovaly doklady, zda má návštěvník právo vejít. V zahradě St Scholastiky a po louce u řeky se tedy mohl libovolně pohybovat patrně kdokoli.

Právě skončil trimestr a všude kolem Charlie do aut nakládali kufry a modré tašky z IKEA. Rodiče se nadnášeli blahem a studenti se snažili tvářit nadšeně, že jedou domů. Někteří si připlatili další týden ubytování, a teď obsadili lavičky, samolibí a dosud osvobození od starých životů, které musely ještě chvíli počkat, než znovu získají svůj nárok. Charlie proklouzla vrátnicí a přes parkoviště před Magnusson Hall zamířila do té části zahrady, kde tenkrát probíhala svatební oslava. Plocha měla rozlohu fotbalového hřiště, dokonale posekaný trávník lemovaly štěrkové cestičky a další hranici tvořily bylinkové záhonky, teď v březnu ubohé a nikterak slibné. Ovšem v červenci, když se Magda s Philipem brali, musely hrát všemi barvami květů a nejrůznějšími odstíny zeleně. Uprostřed trávníku rostly dva libanonské cedry, vyšší a širší, než jak si je Charlie pamatovala. Na vzdálenější části trávníku se nacházela lavička, na níž Charlie v létě brzo po ránu sedávala, četla si nebo jen tak koukala do prázdna, snažila se soustředit na nadcházející vyučovací hodinu a kolem pomalu plynula široká hnědá řeka.

Charlie přešla trávník, zkoušela si představit letní svatbu, která skončila tak násilně. Určitě tu stál velký stan, možná dva. Na trávníku stoly. Kapela, taneční parket. Všude kolem lidé, bavili se v proměnlivých skupinkách, tančili. Nešlo uhlídat pohyby všech. Dokonce ani nevěsty a ženicha.

Svatby v prostorách školy nemohly mít zajištěnou efektivní bezpečnost. Právě tak jako do areálu kolejí mohl vstoupit nebo z něj vyjít kdokoli, platilo totéž i pro společenské události. Zejména pro ty, které se konaly pod širým nebem. Neexistoval účinný způsob, jak místo uzavřít, protože do okolních budov měli legitimní přístup další lidé. Boční dveře do Magnusson Hall byly otevřené, aby se svatební hosté dostali k toaletám. Kdokoli z budovy mohl tedy vyjít přímo na večírek a připojit se k oslavám, jako by měl právo tu být. Zahradu ze dvou stran obklopovaly ještě další stavby, Chapter House, malá budova, v níž byly pouze místnosti pro konzultace a semináře, a Riverside Lodge s dalšími obytnými prostory. Charlie se dohadovala, jestli byl Chapter House dotyčnou sobotu zamčený. Za dob jejích studií by tomu tak bylo.

Došla ke své staré lavičce, otočila se a pohlédla směrem k Magnusson Hall. Viktoriánská budova kdysi sloužila jako azyl pro duševně choré, což se stalo zdrojem mnoha jízlivých vtípků mezi studenty. Přesto měla nádherné proporce, žluté a červené cihly byly složené do úpravných vzorů. Charlie si prostudovala soudní zprávy, takže věděla, že Magda z oken matčiny kanceláře zahlédla Paula Barkera a Joannu Sandersonovou ve chvíli, kdy vyklouzli z oslavy. Zmizeli za spodní částí Riverside Lodge mezi budovu a řeku, na cestu vedoucí jedině k přístavišti, kde bylo později nalezeno Philipovo tělo. „Leda že by byl otevřený nouzový požární východ z Riverside,“ usoudila Charlie.

Přešla k rohu Riverside Lodge a otočila se k Magnusson Hall, snažila se vybavit si, která místnost patřila Corinně. Vzpomněla si, že měla arkýřové okno. Byla ve druhém patře. Tím se výběr zúžil na dvě možnosti, obě v přímé linii pohledu z místa, kde stála. Takže na Magdině tvrzení, že sem viděla, není nic závadného, alespoň po technické stránce.

Charlie se odvrátila a vyrazila po úzké cestičce z kamenných dlaždic mezi budovou a řekou. Před pádem do řeky studenty chránila nízká kamenná zídka nastavená vysokým kovaným zábradlím. Po Charliině levici se zdvihal štít budovy, šedou cihlovou stěnu přerušovala čtvercová okna, jaká byla moderní v sedmdesátých letech dvacátého století, kdy budovu stavěli. V polovině zdi se nacházel nouzový požární východ tvořený dvěma skleněnými křídly a pásem černého kovu uprostřed. Za dob Charliiných studií v létě bývalo v budově tak vedro a zatuchlo, že dveře většinou zůstávaly otevřené dokořán. Jestlipak to tak platí pořád? V současné době se mnohem víc dbá na bezpečnost. Ale pokud by se Charlie měla řídit podle studentů, které vyučuje ona, dnešní mládež se ráda považuje za nezničitelnou. Porovnají možná nebezpečí s nesnesitelným ovzduším budovy a dveře otevřou. Klidně by se i vsadila.

U konce stavby se cesta rozšiřovala v povlovný betonový skluz k loděnici. Za ním se nacházelo masivní dřevěné molo s připoutanými pramicemi. Tady objevili Philipa Carlinga. S hlavou na obou stranách rozbitou těžkým dřevěným pádlem, které mu roztříštilo lebku. Pak ho vrazi přenesli do vody a zasunuli hlavou vpřed pod pramici, aby se utopil. Žádný důstojný odchod ze světa, ale nejspíš rychlý. Veškeré zvuky pohltil hlahol svatební oslavy. Ten, kdo čin spáchal, musel být celý zmáčený, ale pokud na to předem pomyslel a připravil si věci na převlečení do nedaleké Riverside Lodge nebo do loděnice stojící o něco níž po proudu, brzy zahladil všechny stopy. Svědci vypověděli, že se Barker se Sandersonovou na večírek vrátili převlečení, ona přišla v jiných šatech, on si převlékl košili. Obhajoba tvrdila, že se vytratili kvůli sexu a že byli tak nedočkaví, až jí natrhl šaty, jeho košili zase zamazala rtěnka a řasenka. Proto se prý převlékli. Bylo to zkrátka a dobře jedno z takových vysvětlení, která přestože jsou logická, vždycky vyzní vykonstruované, zejména když obžalovaní byli jedinými zjevnými podezřelými.

Tento argument by samozřejmě ztratil na síle, kdyby se vědělo o Magdě a Jay. Pokud Charlie skutečně bude mít s touto věcí něco společného, existuje hodně otázek, na které bude chtít znát odpovědi. Například, kdy se Magda a Jay daly dohromady? Kde byla Jay onen sobotní večer? A pokud vás napadne jedno hodně ošklivé podezření, na jak dlouho Magda sama opustila svatební veselí? Charlie se hýkavě rozesmála. Ano, tahle otázka se Corinně bude náramně líbit.

Charlie se pomalu otočila a pohlédla vzhůru k Meadow Building. Tam tři roky žila, nejdřív v malém pokojíčku vtěsnaném mezi schodiště a spíž, pak ve velkém vzdušném pokoji v horním patře, který se jí podařilo získat díky funkci pokladníka studentského orgánu. V téhle budově dospívala. Naučila se tu o sobě zrovna tolik jako v učebních předmětech. Zamilovala se tu, nechala si zlomit srdce a zamilovávala se zase znovu. Přesně jak se dalo čekat. Udělala si tu přátele, změnila svou budoucnost.

Momentálně se jí budoucnost, co si vytvořila, nějak vymyká z ruky. Kariéra i soukromí se jí hroutí před očima. A teď je tady, na místě, kde to celé začalo. Nikdy by ji nenapadlo hledat záchranu zrovna tady. Ale možná má Corinna pravdu. Možná se jí tu nabízí naděje napravit svůj život.

12

Jay stála u okna a sledovala odjíždějící Magdu. Jen těžko se smiřovala se skutečností, že Magda na tak nelehkou konfrontaci vyráží sama.

Nemělo ovšem cenu pouštět se do hádky. Pokud Henry a Corinna dají Magdě kvůli výběru partnerky co proto, vznikne roztržka, která bude stát za to. Tu by si Jay vychutnala. V jednom ohledu na tom nezáleží. Magda je její, ať rodiče řeknou nebo udělají cokoli. Může v jejích očích jedině získat, když poodstoupí a nechá ji, aby se svou bitvu pokusila vybojovat sama. A navrch získá den na psaní. Od soudního výroku moc času neměla. Jay si uvařila kávu a usedla ke klávesnici.

Domů jsem odjela až na čtrnáctidenní prázdniny po prvním trimestru. Už jsem si tam připadala cizí. Moji bývalí spolužáci žili životy, do nichž jsem nepatřila. Většina odešla na univerzity s celou štěbetající partou. Jiní pracovali, sami si vydělávali, což je od ostatních odloučilo. Dům, v němž jsem před odchodem do Oxfordu strávila několik let, už také nebyl mým domovem. Zmizení mé matky to znemožnilo. Mary Hopkinsonová odvedle mi s gustem líčila, že o ní nikdo neslyšel jediného slova od chladné zimní noci, kdy zmizela s kufrem obsahujícím její nejlepší oblečení, toaletní potřeby a mou zarámovanou fotografii z doby, kdy mi bylo šest. Kdyby vzala novější, musela by přiznat svůj skutečný věk, pomyslela jsem si.

Dům mého otčíma nebyl místem, které by si kdokoli dobrovolně vybral k pobytu. Odstranil z něj všechno, co připomínalo matku, byl teď stejně strohý jako kaple, v níž jsem během dospívání byla nucena trávit všechny neděle. Při svém návratu jsem si jen potvrdila, nakolik osvobozující bylo tohle místo opustit. Většinu doby jsem trávila mimo dům, i když to obnášelo pití kávy v místním burger baru protahované na tři hodiny a dvanáct kapitol knihy. Druhého ledna jsem utekla zpátky do Oxfordu a tři noci, než jsem se mohla vrátit na kolej, jsem spala u Newsamových v pokojíčku na půdě.

Po zbytek prvního ročníku byla Corinna mou skálou a děti mými občasnými zachránci. Samozřejmě jsem si do té doby stačila najít přítelkyně mezi studentkami. Dokonce mě zvolily za svou zástupkyni v komisi studentské rady. Ale s Corinnou jsem dokázala mluvit otevřeněji a upřímněji než s kteroukoli ze svých vrstevnic. Cítila jsem, že jí nemusím nic dokazovat. Neuškodilo to ani mé akademické práci. Když mi Helena Winterová sdělovala studijní výsledky za první ročník, v jejím hlase zazníval nelíčený úžas. Vychutnala jsem si ji, stejně jako jsem si vychutnala dalších pár věcí.

Při vzpomínce na tu chvíli se Jay nedokázala neusmát. Zažila později hodně slávy, ale tenhle raný triumf ji dosud dokázal dojmout. Je zvláštní, jakou sílu mají takové vzpomínky. Napadlo ji, jestli by je vnímala takhle výrazně, kdyby se v jejím životě znovu neobjevila Magda.

Nelze nijak obejít fakt, že centrem Jayina citového života byla toho roku Corinna. Zbožňovala ji, snila o ní, fantazírovala o ní a byla až uboze vděčná za to, že může být tak blízko objektu své touhy. Stále ovšem musela být opatrná, hlídat si každičké slovo i gesto, které by mohlo Corinnu dovést k podezření, že je v citech její žačky něco „nepřirozeného“. Před Corinnou i kýmkoli jiným si až bolestivě dávala pozor, aby v nich udržela přesvědčení, že je jen studentkou, kterou Corinna vzala pod svá ochranná křídla, nemalou měrou i díky skutečnosti, že to umí s dětmi.

S ničím z toho se Jay nehodlala Magdě svěřit. Povzdechla si a zvedla se. Potřebuje se teď v duchu přesadit zpátky do minulosti, nedovolit, aby ji myšlenky na Magdu odváděly zase do přítomnosti. Došla si do kuchyně, z šuplíku velkého stolu z borového dřeva vytáhla balíček gitanek a oprýskaný zapalovač Zippo.

Venku na terase si zapálila pronikavě vonící francouzskou cigaretu a nasála do úst kouř. Léta pořádně nekouřila, ale při psaní Nekajícné přišla na to, že chuť a vůně silného tabáku jsou nejlepším způsobem, jak se katapultovat zpátky do minulosti. Občas ji napadlo, že značka cigaret je jedinou věcí, kterou měla společnou se svou matkou. Vypustila kouř z pootevřených úst. Sledovala, jak se modrý dým vytrácí do chladného ranního vzduchu. I po všech letech abstinence jí držení cigarety mezi prsty připadalo jako nejpřirozenější věc na světě. Nechala cigaretu hořet, držela ji blízko obličeje, aby kouř mohl odvést své kouzlo. Teď si snadno vybaví naléhavost dávných emocí, syrovost zkušenosti, kterou chce přenést na stránku textu.

Po létě se všechno změnilo. Ne mezi mnou a Newsamovými, ale mezi mnou a zbytkem světa. A důvod? Moje nová sousedka na koleji. Studovala prvním rokem moderní jazyky. Louise Proctorová.

Klopýtala jsem chodbou s těžkou lepenkovou krabicí v rukou a Louise nečekaně vyšla ze dveří svého pokoje. Snažily jsme se vyhnout v úzké chodbičce, naše pohledy se setkaly a já poprvé v životě strnula a pocítila jiskru okamžitého zájmu.

Byla to chvíle čiré hrůzy.

Nějak jsem se kolem Louisy protáhla a dopotácela se do svého pokoje. Doslova jsem pustila krabici na zem a zhroutila se na postel. V uších mi hučelo. Všechny smysly mi pracovaly nesmírně intenzivně. Bříšky prstů jsem vnímala texturu pokrývky na posteli. Viděla jsem hrubá zrna suché omítky odštěpené v místech, kde do zdi udělaly díru napínáčky. Cítila jsem prach, nedopalky cigaret v popelníku a misku citronového a pomerančového potpourri, které mi Corinna a její děvčata ráno přinesly jako suvenýr ze čtrnáctidenního zájezdu do Řecka. A slyšela jsem hlas z vedlejší místnosti volající: „Louiso?“

Doklopýtala jsem k oknu a otevřela ho. Z vedlejšího okna se vykláněla žena středního věku s vlnitými, nakrátko ostříhanými šedivějícími vlasy, mávala na dívku, s níž jsem se před chvíli téměř srazila v chodbě. Louise zvedla hlavu a uviděla nás obě v sousedních oknech přibližně ve stejnou chvíli, kdy si mě všimla její matka. „Ahoj!“ pozdravila mě vesele paní Proctorová. „Pomáháme dceři se stěhováním!“ Pak se odvrátila a znovu zaměřila svou pozornost dolů. „Louiso, drahoušku, teď přines ten šedý kufr.“

Louise přikývla a otevřela zavazadlový prostor červeného Volkswagenu Golf. Zářivá černá hlava na chvíli zmizela v útrobách auta, pak se Louise znovu vynořila. Náhle mi došlo, že se chovám jako idiot, a stáhla jsem se dovnitř. Přešla jsem místnost a zamkla dveře. Znovu jsem se posadila na postel a snažila se vykoumat, co se to se mnou pro všecko na světě děje. Odpověď, která se nabízela, se mi vůbec nezamlouvala, proto jsem se snažila dělat, jako by se nic nestalo.

Louísina reakce mi to usnadnila. Ať už na mě tehdy zapůsobilo cokoli, Louise se tvářila, jako by ona nic podobného nevnímala, přestože jsem byla přesvědčená, že ten elektrizující pocit jsme prožily obě. Od onoho prvního setkání se mě Louise stranila. Pokud jsme se potkaly na chodbě mezi našimi pokoji, před koupelnami nebo na schodišti, což bylo zcela nevyhnutelné, mračila se a klopila zrak.

Vše rozetnul přírodní živel.

Tehdy bylo nemyslitelné, že by studentky měly v pokojíčku vlastní koupelnu, směšná představa. Na každém patře byly společné koupelny s oddělenými kabinkami pro jednotlivé sprchy a vany. Aniž bychom o tom věděly, koupaly jsme se s Louisou v sousedních kabinkách. Venku zuřila obzvlášť hrozná bouřka, hřmění a rachocení bylo tak hlasité, až se okna otřásala v rámech. Po obloze létaly rozeklané vidlice blesků, až člověku běhal mráz po zádech. Pak jeden hrom udeřil silněji než ostatní, ozvalo se zapraskání a zaskřípění do sebe zapřených dřev a ze stropu začaly v hotové kaskádě odpadávat kusy omítky.

Nesouvisle jsem cosi vykřikla a vyletěla z vany. Na celé tělo mi okamžitě sedl prach z omítky a přilepil se mi na mokrou pokožku. Popadla jsem župan a rozrazila dveře kabinky ve stejnou chvíli, kdy se rozlétly i druhé dveře. Louisiny dlouhé tmavé vlasy visely v pramenech kolem vyděšeného obličeje, byla celá pokrytá stejnou špínou, která se přichytila i na mně. Obě jsme nevěřícně zíraly na dveře vedoucí z koupelny do chodby. Pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů se o ně opíral spadlý střešní trám. Protože se dveře otevíraly dovnitř, uvízly jsme v pastí. Pohlédla jsem nahoru. Přes trosky toho, co bývalo střechou a stropem, jsem viděla těžkou větev masivního buku červeného, který už nikdy nebude vrhat stín na trávník před domem.

„Do prdele!“ vyjekla jsem.

„Přiléhavé slovo,“ odpověděla suše Louise.

„No, vlastně jsou dvě, ale nejspíš není čas na pedantství,“ prohlásila jsem. Usilovně jsem se snažila nezůstat pozadu ve správňáckých hláškách.

Pohotovostní oddíly nás vyprošťovaly větší část noci. Jakmile jsme se ujistily, že sténání a vrzání dřeva neohrožuje naše životy, usadily jsme se u vnější zdi, schoulily se k sobě a poprvé v životě jsme si začaly pořádně povídat. Do rána nám bylo jasné, že se nám stalo něco, co jsme ještě nezažily. Ani jedna z nás to nevyslovila, ale věděly jsme, že to tam je.

Jakmile nás vysvobodili, vrchní sestra nás přes protesty, že kromě několika drobných řezných ran a modřin se nám nic nestalo, hnala na ošetřovnu. Když jsme byly opět volné a odbyly si několik zvukových nahrávek do médií, uchýlily jsme se do jídelny na Banbury Road. Nad slaninou, vejci, klobáskami a smaženými toasty jsem konečně řekla: „Nikdy v životě jsem se takhle necítila.“

„Děsí mě to,“ svěřila se Louise. „Nevím, jak s tím máme naložit.“

Pokrčila jsem rameny. „Co takhle zachovat se přirozeně?“

„Ano, ale co přesně to znamená?“

„Nevím. Improvizovat?“ Nedokázala jsem vymyslet nic než klišé, ale Louise si toho buď nevšimla, nebo jí to bylo jedno.

Namočila párek do žloutku. „Když jsem přijela do Oxfordu, připadala jsem si tak znalá světa.“ Vzhlédla ke mně, v očích měla prosbu. „Ale vlastně o ničem nevím vůbec nic.“

„Něco vymyslíme,“ slíbila jsem jí. Byla jsem o pouhých šest týdnů starší než Louise, ale studovala jsem o ročník výš. Tím jsem byla o něco víc zodpovědná za všechno, co mělo následovat. Byla to nejděsivější vyhlídka mého života. V tu ránu mě přešla chuť k jídlu.

Sledovala jsem, jak Louise dojídá, pak jsme se ruku v ruce vrátily na kolej. Bylo to celkem odvážné gesto, ale tou dobou už všichni věděli o našem dobrodružství, takže nebylo těžké dodat našemu činu nevinné vysvětlení. V mém pokoji jsme si stouply tváří v tvář. Pak se k sobě naše obličeje opatrně, centimetr po centimetru přibližovaly, až se naše rty setkaly.

Nejvíc si pamatuju pocit exploze světla ve své hlavě. Pohlédla jsem Louise do očí a viděla jsem odraz stejného zázraku. V tu chvíli jsem se cítila nepřemožitelná.

Bohužel jsem se dost tvrdě poučila, že tenhle pocit nikdy netrvá dlouho.

13

Charlie sotva dokázala uvěřit, jak málo se Corinna změnila. Dosud nosila staré, dobře známé brýle s těžkými oválnými obroučkami, které se možná udržely v módě nějakých patnáct minut v roce 1963 v její rodné Kanadě, ale od té chvíle nezažily ani moment slávy. I teď měla na hlavě účes á la čistá šedesátá: cestička na straně, vlasy sčesané dozadu, dole stočené dopředu pod výraznou čelist, a celý monstrózní konfekční účes pokrývala vrstva laku tvrdá jako pryskyřice. Vlasy si udržely i stejně uniformní tmavou barvu krému na boty Cherry Blossom. Charlie si nemohla nevzpomenout na staré portréty na půdě. Nejistě se usmála na pozdrav.

„Charlie. Tak jsi přišla.“ Stále stejný vřelý zaoceánský hlas. Corinna položila ruku na Charliinu paži.

„Vždyť jsem to slíbila.“ Charlie se nechala vtáhnout do chodby. Tu na rozdíl od Corinny nepoznávala. Oděrky a škrábance od čtyř malých dětí zmizely, někdo je smazal, přemaloval. Ošlapaný čokoládově hnědý běhoun na obroušených a nalakovaných prknech nahradil afghánský koberec. A na stěnách místo pestrobarevných flekatých dětských výtvorů visely řádné obrazy. „Páni!“ vydechla Charlie. „Tady se to změnilo.“

Corinnin smích zůstal starým, dobře známým křaplavým zakvokáním. „To se stává, když děti vyrostou a manžel zestárne. Pak si člověk konečně může zařídit dům tak, jak vždycky chtěl.“ Vedla Charlie schodištěm do kuchyně v suterénu. „Tady se to ovšem moc nezměnilo.“

A měla pravdu. Kuchyň stále připomínala místnost, jíž se prohnalo mírnější tornádo. Na pohovkách a křeslech, které lemovaly půlku místnosti, se bez ladu a skladu povalovalo oblečení, knihy, sportovní vybavení, časopisy, noviny a cédéčka. Tmavě červená kuchyňská linka měla dosud jedna dvířka krémová, protože Newsamovi byli zvyklí brát věci takové, jaké jsou, zejména když se tím zároveň ušetří peníze. V pozadí mumlalo Rádio 4.

„Akorát tituly knih jsou jiné,“ zasmála se Corinna. Odtáhla od kuchyňského stolu jednu z židlí a máchla k ní rukou. „Dáš si kávu, ne?“ Krátce pohlédla k hodinám. „Nebudeme mít tolik času, kolik jsem doufala. Magda a Wheelie sem jedou na oběd. Společenskou konverzaci doženeme, až tu budou.“

Společenská konverzace; vylíčení mého života Corinně. „Nebude to trochu trapné? Vzhledem k tomu, proč tu jsem? I když po pravdě řečeno, ještě ani pořádně nevím, proč tu jsem.“

Corinna lžičkou odměřovala množství kávy do kávovaru. Podivně na Charlie pohlédla. „Neměla jsem zrovna na mysli, že bys zpovídala Magdu nad pájem s kuřetem a šunkou. Přisuzovala jsem ti víc taktu.“ A pak hbitě pokračovala. „Kromě toho jsme zvyklí, že se tu čas od času zastavují bývalé studentky. Vždycky jsme tu měli politiku otevřených dveří.“ Postavila na stůl konvici a dva hrnečky. „Tak kolik toho víš o Magdině situaci?“

„Vím, že si vloni v červenci vzala Philipa. Znali se dobré tři nebo čtyři roky, záleží na tom, které noviny člověk zrovna čte. Svatba i oslava probíhaly ve Schollie. Pozdě večer v řece u kotviště pramic nalezli Philipovo tělo. Ubili ho do bezvědomí, pak ho zastrčili pod loď. Jak si vedu?“ Charlie mluvila záměrně brutálně, snažila se v Corinně vyprovokovat nějakou reakci.

A získala to, co v podstatě očekávala. „Pro živého boha, Charlie! Vidím, že ses ještě nepropracovala k eufemismům.“

„Radši neponechávám místo nejednoznačnostem. O několik týdnů později za vraždu zatkli Philipovy obchodní partnery. Využívali důvěrných informací a obohacovali se na burze. Philip jim na to přišel a po návratu ze svatební cesty chtěl všechno odhalit. Proto ho zabili. Magda pak našla klíčový důkaz proti nim, na němž byl založen případ. Tenhle týden oba shledali vinnými z vraždy. A uprostřed toho všeho jste mi poslala balíček s novinovými výstřižky.“

Corinna mechanicky míchala kávu. „Neztratila jsi nadání pro precizní vyjádření.“

„Ale proč jsem tady, Corinno? K čemu tohle všechno? Proč se staráte o usvědčené vrahy svého zetě?“

Corinna ještě párkrát zamíchala kávou, pak si povzdechla. „Bude to znít bláznivě. Napřed jsem uvažovala, že půjdu na policii, ale tam by mě nebrali vážně, když případ proti Paulovi a Joanně tak dobře vystavěli. Proto jsem chtěla mluvit s tebou, a ne s cizím člověkem z kanceláře soukromého vyšetřovatele. Ty víš, že nejsem žádná bláznivá stařena.“ Charlie zkřivila rty a smutně se usmála. „Člověk nemusí být blázen, aby se občas upnul na něco ujetého, Corinno. To se stává naprosto běžně.“ „Věř mi, Charlie. Nejde o žádnou ujetou fixaci. Jsem přesvědčená, že Paul s Joannou Philipa nezabili.“

Corinna zjevně očekávala, že toto sdělení bude pro Charlie šokem, ovšem ta se mezitím propracovala k očekávání, že uslyší něco podobného. „A policie se zmýlila? Porota se zmýlila?“

Corinna konečně odložila lžičku. „Nedošlo by k tomu poprvé.“

Dobře zamířená jedovatá poznámka zabolela. „Dochází k tomu méně často, než si myslíte.“

„Málem k tomu došlo v případu Billa Hoptona.“ Corinnin hlas byl stejně vyrovnaný jako její pohled. „Vsadím se, že bys teď byla ráda.“ Charlie se zhluboka nadechla nosem a napočítala do deseti. Už zapomněla, jak náročný může být rozhovor s Corinnou. „Ne, nebyla. Vím, že tenhle postoj není zrovna populární, ale pořád věřím, že právní systém je bezcenný, pokud v jeho jádru nestojí pravda.“

K jejímu velkému překvapení se Corinna usmála. „Tak tohle je Charlie, jakou si pamatuju. Proto jsem tě chtěla mít na palubě.“

Charlie nechápavě zavrtěla hlavou. „Zdiskreditovanou soudní znalkyni, která čeká na vyškrtnutí ze seznamu? Nikdo, kdo má všech pět pohromadě, mě teď nechce mít na své straně.“

Corinna netrpělivě mávla rukou. „Vyřeší se to samo. Uvidíš. Zatím jsi ta pravá osoba na to, abys pronikla k jádru téhle věci.“

„K jádru čeho? Proč jste si tak jistá, že jde o justiční omyl?“

„Protože vím, kdo Philipa zabil doopravdy.“

Charlie bylo naprosto jasné, že v téhle chvíli by se měla omluvit a odejít. Už když svou otázku vyslovovala, věděla, že bude litovat. Přesto se zeptala: „Kdo?“

„Mého zetě zavraždila Jay Macallan Stewartová.“

14

Jay někdy minulost připadala současnější než přítomnost. Dokázala se ztratit v milování s Magdou, ale když vedle sebe potom ležely, často zjistila, že jí myšlenky odlétají od dané chvíle, přehrabují se jí v paměti a pak se usadí na nějaké konkrétní dávné epizodě. Nezpůsobila to jen skutečnost, že se zrovna zavrtala do minulosti proto, aby její vzpomínky živě vyskakovaly ze stránky. Takhle to probíhalo pořád. Jako by neustále prozkoumávala minulost ve snaze dodat jí tvar, který by shledávala přijatelným. Jay se chtěla ohlédnout zpátky po uplynulých letech a vidět nepřerušenou, jistou cestu vzhůru. Občas ji to stálo víc úsilí než jiné věci.

V době, kdy jsme s Louisou začaly objevovat, jak se lesbičky chovají v posteli, už jsem se odhodlala kandidovat na prezidentku studentské rady naší koleje. Byl to jeden z postů, který v životopise vypadá působivěji, než tomu je ve skutečnosti. Pro mě ta pozice ovšem představovala další krok v rekonstrukci naprosto nedůležité Jennifer Stewartové. Další metu označující vzdálenost, kterou jsem překonala.

Ve Schollie za mých časů tato funkce obnášela povinnost dohlížet, aby všichni ostatní členové rady dělali to, k čemu byli zvoleni; každý týden se scházet s rektorkou koleje, probírat s ní všechny diskutabilní záležitosti a popíjet suché sherry, které jsem se naučila milovat; předsedat schůzím a měnit politický i praktický směr života studentů podle toho, nakolik stalinisticky se zrovna chovala držitelka úřadu. Podle jejího zaměření mohla například prezidentka přesvědčit ostatní členky rady k darování veškerých studentských fondů Společnosti urozených dam v nouzi. Nebo nějaké marxistické guerilové armádě ve Střední Americe. Záleží na pohledu každého jedince, buď mohl pozici vnímat jako moc bez odpovědnosti, nebo jako odpovědnost bez moci.

Mojí hlavní konkurentkou na post prezidentky se stala Jess Edwardsová, studentka geografie s nelítostnou rétorikou, oblíbená veslařka a velká obdivovatelka historických úspěchů Margaret Thatcherové. Rozdělovaly nás praktické i ideologické záměry. Já například navrhovala program sponzoringu zaměřený na vybudování pořádné prádelny s tím nejmodernějším vybavením, zatímco Jess chtěla věnovat víc peněz na trenéry veslařek, vylepšit narůstající reputaci koleje na řece. Tvrdě jsme se přely, jenže krátce poté, co jsme se s Louisou staly milenkami, jsem si uvědomila, že se mi nějak otupilo ostří. Láska ze mě vyplavila elán. Tam, kde jsem dřív dokázala Jess zahnat do kouta a metaforicky vyjádřeno ji roztrhat na kusy, jsem se najednou projevovala smířlivěji než lecjaký nanicovatý liberál.

Jay se opřela v židli, vzpomínala na dávnou frustraci, když jí začalo docházet, že jí vítězství pomalu uniká, protože ztratila požitek z boje. Nikdy se nepovažovala za člověka, kterému by mohla stačit pouhá láska. Způsobila to nespolehlivost její matky z doby raného dětství v kombinaci s tvrdými restrikcemi, které následovaly. Jenže teď s Louisou ji zahltily city a vědomí, že je pro někoho středem světa, bylo podivně opojné.

Problém spočíval ve skutečnosti, že své ambice nemohla pověsit na hřebík. Tohle se stalo ve čtvrtém trimestru jejího tříletého studia na Schollie. Je v polovině studií. Nezbývá jí moc času, když chce udělat ohromující dojem, vybudovat základy života, který se bude na sto honů lišit od jejích pochmurných a omezených vyhlídek v pubertě. Lidé, jako je ona, druhou šanci kousnout si do třešničky na dortu nedostanou. Je to její jediná šance a ona ji musí plně využít. Prostě musí najít nějaký způsob, jak situaci změnit.

Jess po mé slabosti bez milosti skočila jako šelma, která ucítí krev. Čtyři dny před volbami jsem studovala na svém běžném místě v knihovně. Na poznámky mi dopadl stín. „Na slovíčko,“ řekla Jess klidně.

Vyšla jsem za ní do zahrady a využila příležitosti zapálit si výrazně vonící gitanku. Skutečnost, že jsem moc dobře věděla, nakolik Jess tyhle cigarety nesnáší, ještě zvýšila moje potěšení. „Máš tolik času, kolik budu potřebovat k vykouření cigarety,“ prohlásila jsem bez obalu.

„Tolik ho ani potřebovat nebudu. Chci, abys stáhla svou kandidaturu.“

Nevěřícně jsem kroutila hlavou. „Až se vrátíš zpátky na zem, dej mi vědět,“ prohlásila jsem sarkasticky.

„Navrhuju ti to pro tvoje dobro. Chci tě ušetřit pokoření. Členky rady si za prezidentku lesbičku nezvolí,“ odpověděla Jess a po tváři se jí rozlil výraz silného uspokojení, jako když se na botě rozmázne psí hovínko.

V první chvíli jsem zpanikařila. Byly jsme s Louisou přece tak opatrné! Objímaly jsme se jedině v bezpečí našich pokojů. Nemyslím, že bychom na veřejnosti udělaly něco, co by nám kdokoli mohl vmést do tváře, ani jsme nikdy nezašly do gay baru. Dospěla jsem k závěru, že Jess blufuje. Nemůže nic vědět. Nikdo to nemůže vědět. „To máš určitě pravdu,“ odpověděla jsem mírně. „Ale proč si myslíš, že by mě to mělo trápit?“

„Studovala jsem deset let na internátní škole, Jay. Dej na mě. Chápu, že jsi neměla moje výhody, ale snad nejsi tak naivní, aby sis myslela, že na sebe s Louisou od pádu té střechy můžete při snídani dělat zamilované obličeje, aniž by si toho všimla půlka rady?“

Cítila jsem, jak mi rudnou uši. Ani jsem v tu chvíli nevěděla, jestli mě rozzuřilo víc zredukování naší lásky na školní poblouznění, nebo připomínka, že nepocházím z dost dobrých sociálních poměrů. Ať už to bylo tak či onak, stejně na tom nezáleželo. Tímto jediným prohlášením se Jess podařilo jako mávnutím kouzelného proutku odčarovat veškeré zjemnění, které mi dala láska. „Seš pytel sraček, Jess,“ vyhrkla jsem.

„Nemyslím. Jak říkám, určitě nejsem jediná, kdo si toho všiml. A pokud svou kandidaturu nestáhneš, do dne voleb to bude vědět mnohem víc lidí.“

„Pokoušíš se mě vydírat?“

„Dobrý bože, ne,“ zaprotestovala Jess. „Ale cestou ven jsem si nemohla nevšimnout volebního plakátu v kuchyňce na tvém patře Sackville Building. Někdo ho počmáral. Nechceme přece, aby k tomu docházelo po celé koleji, že ne?“

Od chvíle, co jsem opustila severovýchod, nastalo několik okamžiků, kdy jsem pocítila nutkání předvést své dovednosti v pouličním boji. Nikdy nebylo silnější než právě teď. Nějak jsem se udržela, uvolnila jsem ruce reflexivně sevřené v pěsti. Protáhla jsem se kolem Jess a s tím, že knihy a poznámky posbírám později, jsem zamířila rovnou do Sackville Building.

Bylo to ještě horší, než jsem čekala. Plakát, na němž ráno stálo „Vraťte Stewarty zpátky na trůn“, teď hyzdil nápis LESBA nad mým jménem. A do seznamu hlavních bodů mých volebních slibů přibylo „V knihovně bude zřízena sekce lesbické erotické literatury“ a „Workshopy veřejných coming outů za účasti profesionálních poradců“.

Strhla jsem plakát ze zdi a rozcupovala ho na kousky. Ty jsem hodila do dřezu, třesoucí se rukou jsem otočila kolečkem zapalovače a celou tu ohavnost proměnila v prach. Opřela jsem se o dřez. Prudce jsem oddychovala, oči mi neslzely jen z kouře. Fakt, že plakát od začátku až do této chvíle nevidělo moc studentek, pro mě nebyl žádnou útěchou. Nemohla jsem uvěřit tomu, co mi Jess Edwardsová udělala. Měla jsem za to, že nelítostná jsem já.

Jenže teď jsem s naprostou jistotou věděla, že pokud necouvnu, rozjede se od zítřejšího rána po celé koleji špinavá kampaň. A moje šance, že se stanu prezidentkou studentské rady, se vytratí jako dým a promění se v pokoření, o němž si budou lidé léta vyprávět. Jakmile v nějaké konverzaci před kýmkoli z Oxfordu vytane mé jméno, bude následovat: „A není to ta lesba, co si myslela, že se může stát prezidentkou studentské rady?“

A taky jsem musela brát ohled na Louisu. Její ambice byly jiné než moje, netoužila po moci ani po proslulosti. Měla dost problémů s tím, aby se smířila se svou orientací i bez veřejného pokoření. A s hořkostí v srdci jsem nepochybovala, že taková situace nastane. Pod romantickým tvrzením o solidaritě a vzájemné podpoře společenství vzdělaných žen se moc reality nenacházelo. A St Scholastika byla každým coulem stejně malicherná, závistivá a prospěchářská jako každá jiná podobná instituce. Díky Corinniným indiskrétním klepům jsem věděla o dvou jejích kolegyních, které spolu téměř dvacet let nepromluvily kvůli nesmiřitelnému sporu o pravou kolébku klasické civilizace. Ne, moje vrstevnice by Louisu sotva tolerovaly a zcela jistě by mi nikdy neodpustily, že jsem nemilosrdně vehnala soukromí do veřejné arény, přestože jsem s rozšířením toho drbu neměla nic společného.

Projednou jsem zase nevěděla, co si počít. Poradit jsem se nemohla ani s Corinnou. O Louise jsem jí neřekla, zakázal mi to instinkt. Moc dobře jsem znala názor katolické církve na homosexualitu, protože o tuto zásadní překážku jsem zakopávala s Louisou. Nemohla jsem prostě věřit, že by Corinniny osobní city přebily náboženské hledisko. A jak se nakonec ukázalo, bylo to moudré rozhodnutí.

Jay uklonila hlavu ke straně, přemýšlela o tom, co o Corinně právě napsala. Neviděla tu nic, co by Magdu mohlo rozčílit. Corinnino následné chování koneckonců mluví samo za sebe, a až se Jay dostane k patřičné části příběhu, nehodlá nic přislazovat. Ať se situace změnila jakkoli, tohle pořád platí. Pokud ji teď Corinna přivítá jako snachu, bude to hotový zázrak, a pokud ne, Jay se bude cítit morálně na výši a ustojí váhu Corinnina nesouhlasu. Magdu to možná donutí k těžké volbě, ale Jay je pevně přesvědčená, že v tuto chvíli dá přednost milence před matkou. A jakmile bude po volbě, zmizí cesta zpátky. Právě tak jako nebylo cesty zpátky celé ty roky.

Seděla jsem u svého stolu a zírala nepřítomně na louku. Jess se objevila znovu. Zaklepala a strčila hlavu do dveří. „Koukám, žes ten plakát vyhodila.“

„Ty bys to neudělala?“

„Dej mi vědět, jak ses rozhodla,“ řekla stejně ležérně, jako kdyby se mě ptala, jak mi chutnalo kafe. „Uvidíme se při snídani.“

Ale nepotkaly jsme se tam. V době, kdy se podávala snídaně, byla Jess Edwardsová mrtvá.

Část druhá

1

Charlie na Corinnu nevěřícně zírala. „Tak vy tady sedíte a tvrdíte, že podle vás je Jay Macallan Stewartová vražedkyně? Internetová milionářka a autorka pamětí Jay Macallan Stewartová? Vaše rodinná přítelkyně Jay Macallan Stewartová?“

Corinna se zatvářila dotčeně. „Není to žádná naše rodinná přítelkyně.“

„Podle novin ano. Vím, že Magda tisku nic neřekla, ale viděla jsem její fotografii, jak jde po ulici“ – Charlie vykreslila do vzduchu uvozovky – „s ‚rodinnou přítelkyní‘ Jay Macallan Stewartovou.“ Uklonila hlavu ke straně. „Taky mě to překvapilo.“

„Žádná rodinná přítelkyně to rozhodně není. V tomhle domě není vítaná. Přinejmenším patnáct let, spíš déle. Sakra, Charlie. Čert vem všechna ta pitomá média a jejich lži.“

„Ale Jay? Proč si do prdele myslíte, že Philipa zabila Jay?“

Corinna sebou trhla. Klení a obscénnosti ji urážely, svou pruderií Charlie vždycky pobavila. „Protože zabila už dřív. Přinejmenším jednou, s největší pravděpodobností víckrát.“

Do této chvíle byla Charlie ochotná kvůli Corinně přinejmenším pochybovat. Tohle ovšem přesahuje všechny meze. „To má být nějaký vypečený oxfordský žert, Corinno? Chcete se pobavit na můj účet?“

„Je to pravda, Charlie.“ Takovou naléhavost Charlie ze svého profesního života dobře znala. Často doprovázela naprosto upřímně myšlené sebeklamy.

Charlie před sebe vztáhla ruce. „Dobře, probereme si to krok za krokem. Pro začátek odložme názor, že by Jay Macallan Stewartová byla sériovou vražedkyní, a podívejme se jen na ten současný případ. Proč by si Jay pro všechno na světě měla přát, aby Philip zemřel, Corinno? Kde mezi nimi vidíte jakou spojitost?“

Charlie Corinnu nejednou v životě svým prohlášením zklamala. Věřila však, že teď už se jí Corinnin odsudek nemůže nijak dotknout. K jejímu vlastnímu překvapení ji velice popudilo, když Corinna odpověděla: „Tebe nic nenapadá, Charlie? Sama ses o té fotografii v novinách zmínila.“

„Magda? To naprosto vážně naznačujete, že Jay Philipa zabila proto, že chtěla Magdu? Corinno, copak nevnímáte, jak švihle to zní? Tohle by znělo šíleně i od matky, která své dítě miluje jako největší fanatik.“

„To je mi jedno, Charlie. Jsou spolu. Jay a moje dcera jsou milenky. Moje krásná, chytrá dcera. Magda ještě neměla odvahu říct mi to do očí, ale já svou dceru znám a vím, co se děje. Netuším, jak se znovu setkaly, ale jsem přesvědčená, že verze, kterou Magda uvádí, je lež. Tvrdí, že na sebe narazily v domě jedné kolegyně asi dva měsíce po Philipově smrti. Ale podle mě se tou dobou už vídaly.“

Charlie se zamračila. „Proč by si Magda proboha brala Philipa, kdyby už měla milostný vztah s Jay?“

Corinna zničeně pokrčila rameny. „Nemyslím, že už tehdy byly milenkami. Magda je velice čestná a poctivá. Nedokážu si představit, že by Philipa podváděla, byť by ji Jay přitahovala sebevíc. A Jay není blázen. Musela si uvědomit, že u Magdy bude mít šanci jedině tehdy, když se zbaví Philipa.“

„No to je docela přitažené za vlasy. Zabít ženicha ve svatebním dnu v naději, že si bude moct začít s nevěstou? Po profesní stránce bych to nazvala utkvělou představou.“

Corinna doplnila hrníčky a znovu spustila rituál s mícháním. „Ale no tak, Charlie. Jsi přece psychiatrička. Dobře víš, jak snadnou kořistí pro emocionální predátory jsou zranitelní lidé v okamžiku ztráty. Lepší šance už by se Jay nikdy nenaskytla. Je to manipulátorka. To si přece pamatuješ, ne?“

„Tak dobře jsem ji zase neznala. Nezapomínejte, že jsem studovala o dva ročníky výš. To je v tom věku propastný rozdíl. Jenže mezi ‚líbí se mi‘ a ‚zabiju pro ni‘ je ohromný skok, Corinno.“

„Ne tak ohromný, když zabíjela už dřív.“

Charlie vztáhla ruku, aby Corinnu umlčela. „K tomu se ještě vrátíme, slibuju. Předpokládejme teď, že Jay na Magdu pohlédla a bylo jí jedno, co musí udělat, aby ji získala. Jen předpokládejme. Promiňte, Corinno, ale to je pouhá fantazie. Pokud chcete vznést podobné obvinění, musíte mít v ruce něco, co by se alespoň vzdáleně dalo považovat za důkaz.“

„Myslíš, že si to neuvědomuju? Mám toho víc. Svatba nebyla jenom jedinou akcí, která ten den na místě probíhala. Byl tu i víkendový seminář na téma zakládání internetových obchodů. A hádej, kdo byl hlavním řečníkem?“

„Jay?“

„Přesně tak. V době, kdy Philip zemřel, byla poblíž.“

„A taky spousta dalších lidí. Přinejmenším dva z nich měli dokázaný motiv na rozdíl od potenciálního motivu, který jste si jen vybájila.“

Corinna nesouhlasně našpulila rty. „Když už je řeč o motivu… Víš, jak přišla policie k důkazu proti Barkerovi a Sandersonové?“

„Podle toho, co jsem četla, nechal Philip v počítači dopis adresovaný Úřadu pro finanční služby. Naznačoval v něm, že ti dva měli přístup k důvěrným informacím a že je zneužívali k vlastnímu obohacování. Nebylo to tak?“

Corinna se zatvářila nesmírně spokojeně, jako kdyby nad Charlie konečně a nezvratně získala navrch. „Téměř ano. Až na to, že ten dopis nenašli ve Philipově počítači. Ani v jeho stolním počítači doma, ani ve stolním počítači v kanceláři, ani v laptopu. Byl na externím disku, který nechal v bývalém Magdině pokoji tady. Noc před svatbou tu spal, tak ho údajně schoval do bezpečí mezi spodní prádlo.“ Corinnin hlas byl přesycený skepticismem. „A Magda ho shodou okolností našla právě ve chvíli, kdy si policie zoufala, že nikdy nikoho z vraždy neusvědčí.“

Charlie zmateně konstatovala: „Nechápu, jak to souvisí s Jay.“

„V tom dopise se uváděly velice podrobné údaje. Nikde jinde mezi Philipovými soubory se ten dopis neobjevuje. Většina informací z něj ovšem ano. Podle velice ochotného detektiva, se kterým jsem před časem mluvila, dopis vytvořil člověk, který se vyzná v účetnictví, rozumí počítačům a má přístup k počítačovému systému kanceláře, kde Barker se Sandersonovou zanechali digitální stopu. Moje dcera při nejlepší vůli na světě tomuto popisu neodpovídá. Ale docela jistě by takové schopnosti měla mít Jay Stewartová, když se jí podařilo vyšplhat na samotný vrchol ve svém oboru. Neřekla bys?“

„Jay Stewartová a mraky dalších lidí,“ prohlásila Charlie. „Ta fakta si přece nikdo nevymyslel. Dopis k nim jen policii ukázal cestu, protože nezvládala svou práci.“

„To ano. Jenže Magda se jednou podřekla. O víkendu před začátkem procesu přijela na večeři. Samozřejmě jsme se o případu bavili a Patrick prohlásil, že to tehdy byla ohromná klika, že Magda našla zálohovací externí disk, který policii dodal značnou páku. A Magda jen tak mimochodem utrousila, že to Jay napadlo, že by Philip mohl někde mít záložní kopií a že by se Magda měla pokusit postupovat podle jeho pohybů ve dnech přes svatbou. Že by mohla na něco narazit.“

„A v čem spočívalo to podřeknutí?“

„Ten objev asi o dva týdny předchází době, kdy se Magda s Jay údajně znovu setkaly.“ Corinna z Charlie nespouštěla zrak, v jejím vyrovnaném pohledu nebylo ani stopy po šílenství.

„To je velice podnětné. Ale ne dostatečně podnětné ve srovnání s konspirací Paula Barkera a Joanny Sandersonové. Policie navíc určitě zkontrolovala údaje o souboru a přesvědčila se, kdy byl vytvořen a uložen.“

Corinna rozhodila rukama. „O takových věcech já nic nevím. Ale četla jsem o lidech, kteří manipulují s daty souborů. A Jay se celý život věnuje internetovému obchodu. Pokud někdo má přístup k počítačovým hackerům, kteří umí měnit digitální informace, je to ona.“

„To ještě pořád není žádný důkaz. Tady na základě justičního omylu není co napadnout, Corinno. I kdybych se dostala někam poblíž Jay, a dokonce dospěla k závěru, že je schopná činu, jaký jí podsouváte, pořád nemáte v ruce nic, co by mohlo posloužit jako důkaz.“

Corinna si překřížila ruce na hrudi. „Přesně toho jsem se bála, že řekneš. A přestože bych si to velice přála, chápu, že vyhlídka na to, že by se Jay zodpovídala z Philipovy vraždy, je minimální. Někdo ji ovšem musí zastavit, Charlie. Bavíme se tu o mojí dceři. Jay momentálně může být ochotná snést jí modré z nebe, ale co se stane, až se situace změní? Co když Magdu přestane milovat a Magda ji nebude chtít nechat odejít? Nebo co když Magda dostane rozum a bude chtít odejít? Dokážeš si představit, jaké to je vědět, že tvoje dcera tráví noci s vražedkyní?“

„Ne, to nedovedu. Zato si umím dobře představit, jak obavy o dítě můžou způsobit, že člověk slyší trávu růst.“

„Neslyším trávu růst,“ ohradila se Corinna. Poprvé za celou dobu zvýšila hlas. „Zůstávají za ní mrtvoly. Magda si myslí, že jsem Jay před lety odepřela přístup do svého domu proto, že jsem zjistila pravdu o její lesbické orientaci. Znáš mě dost dobře na to, abys věděla, že to není pravda. Nikdy jsem se tě nesnažila oddělit od svých dětí, přestože jsem od začátku věděla, že jsi lesbička. Jay jsem od našeho života odstřihla, protože jsem přesvědčená, že zabila Jess Edwardsovou.“

Charlie ohromeně mlčela, ta slova jí doznívala v uších. Lehce zavrtěla hlavou. „Byla to přece nehoda,“ namítla konečně. Usilovně mrkala, aby ze svých představ zahnala Jessin obraz.

„Nemyslela jsem si to tehdy a nemyslím si to ani teď,“ odpověděla Corinna.

„A na jakém základě můžete tohle tvrdit?“ Charlie neměla daleko k slzám. Jess byla chytrá a krásná, čekala ji skvělá budoucnost, která jí zůstala odepřena. Přestože na univerzitu přišla, když Charlie studovala v posledním ročníku, udělala na ni ohromný dojem. Jess zemřela krátce po Charliině odchodu ze školy, ale její smrt se do ní vepsala jako popření možností, které se může přihodit i komukoli dalšímu.

„To ráno, co Jess zemřela…“ Corinna se zahleděla ven z okna suterénní místnosti, ve výši očí měla rozbahněný zimní trávník. Povzdechla si. „Tou dobou jsem do kanceláře chodívala hodně brzo. Tak dvě hodinky jsem pracovala, pak jsem honem běžela domů si ověřit, že děti jsou umyté, nakrmené a oblečené do školy. Přísahám, že jsem viděla Jay Stewartovou, jak přechází louku směrem od loděnice.“

Po chvíli ohromeného ticha se Charlie zeptala. „Nebyla tak brzo ještě tma?“

„Byla tma. A taky trochu mlha. Ale vím, co jsem viděla. Znala jsem Jay opravdu dobře. Dost dobře na to, abych si mohla být jistá, že to byla ona.“

„A nikomu jste nic neřekla?“ Charlie se časem naučila hovořit i s těmi nejzvrácenějšími vrahy, aniž by jí do hlasu pronikl sebemenší náznak vlastního mínění. Teď ovšem musela vzývat na pomoc veškeré profesní dovednosti, aby na Corinnu nezačala ječet. „Vy jste si to nechala pro sebe?“

Corinna si sundala brýle a začala je čistit svetrem. „Říkala jsem si, že její přítomnost musela mít nějaké nevinné vysvětlení. Třeba se Jay s Jess sešla, aby se pokusila uhladit nějaký spor v rámci volební kampaně.“ Zvedla zrak nahoru k Charlie. Bez brýlí její obličej působil drobně a hole.

Charlie napadlo, nakolik byl tento pohyb vykalkulovaný. „Tehdy jsem neměla žádný důvod myslet si, že by Jay byla vražedkyně. Měla jsem za to, že ji dobře znám. A popřemýšlej o tom, Charlie. Kdybych policii řekla, co jsem viděla“ – do široka rozpřáhla ruce – „nic by to nedokazovalo. Vyvolala bych jen bouři klepů a podezření by pošpinilo celou kolej. Nechtěla jsem, aby St Scholastiku propírali v bulvárním tisku. A krom toho nikdo ani tehdy, ani později nenaznačoval, že by Jessina smrt byla něco jiného než strašlivá nehoda. Kdybych promluvila, ničeho bych nedosáhla. Ke svému rozhodnutí jsem ani nedospěla sama. Probrala jsem všechno s doktorkou Winterovou a ona se mnou plně souhlasila.“

Helena Winterová, legendární postava Schollie, pomyslela si Charlie. Udělala by cokoli, jen aby škola zůstala bez poskvrnky. Charlie se musela držet, aby seděla v klidu, aby nedala najevo, nakolik ji Corinnina slova rozrušila. „Tak to máme jednu podezřelou smrt. A co ty ostatní?“

Corinna si znovu nasadila brýle a pohlédla na hodinky. „Nemáme už moc času. Ještě o dvou případech si myslím, že by se měly přešetřit. Jayina obchodní partnerka z doitnow.com Kathy Lipsonová.“

„To si pamatuju. Šlo o nehodu v horách při lezení.“

„Jay přeřízla lano.“

„A soudní verdikt ji zprostil veškeré viny.“ Charliin hlas teď stoupal výš, na úroveň Corinnina.

„To ji viny nezbavuje. A na základě principu jejich partnerství Jay zdědila Kathyin podíl ve firmě. Jen několik týdnů předtím, než společnost prodala za miliony.“

„To je prostě nesmysl, Corinno. S tímhle nikam nemůžeme. To se ani vzdáleně neblíží důkazu.“

„A pak je tu ještě jeden chlápek, Ulf Ingemarsson. Našla jsem to na googlu. Jakmile jsem zjistila, že Jay byla na univerzitě v den Philipovy smrti, napadlo mě, jestli nemá ve skříni ještě další kostlivce. A objevila jsem ho. Ingemarsson zemřel násilnou smrtí. Na dovolené ve Španělsku. Pronajal si dům v horách nad Barcelonou, na velice odlehlém místě. A poslechni si tohle, Charlie. To jeho jako prvního napadlo 24/7. Pracoval na rozvoji projektu. Jay mu jeho práci ukradla. Chystal se ji žalovat. Odjel do Španělska, aby měl klid na přípravu případu. Ubodali ho k smrti. Byl mrtvý přinejmenším týden, než ho našli. Španělská policie dospěla k závěru, že šlo o loupež, která se zvrtla. Jenže jeho přítelkyně měla jiný názor. Zmizel jeho laptop a všechny dokumenty, které si odvezl, aby na nich mohl pracovat. Pro zloděje neměly žádnou cenu. Měly cenu jedině pro Jay Stewartovou.“

Charlie zavřela oči a povzdechla si. „Existuje alespoň nějaký zlomek důkazu, který by tohle všechno spojoval s Jay?“

„Nevím,“ odpověděla Corinna. „Ale byla by to náramná souhra náhod, nemyslíš? Pokaždé, když někdo stojí mezi Jay Stewartovou a tím, co ona chce, zemře. To je víc než shoda okolností, Charlie.“

Charlie si připadala nesmírně unavená. Nedokázala ze sebe vydolovat dostatečné množství energie, aby mohla Corinně odporovat. „Možná,“ hlesla zvadle. „Jenže já nejsem detektiv. Ani vy. Budete to muset nechat plavat, Corinno. Jinak vás to bude užírat a zešílíte z toho.“

Důrazně vrtěla hlavou. „Nemůžu to nechat plavat, Charlie. Vždyť tady jde o život mé dcery. Pokud mi nemůžeš pomoct ty – pokud mi nemůže pomoct zákon –, budu muset vzít spravedlnost do vlastních rukou. Nebojím se důsledků. Klidně strávím zbytek života ve vězení, jen když budu vědět, že Magda je v bezpečí.“

Charlie se domnívala, že Corinnu zná. Teď si uvědomila, jak moc se mýlila. Nezáleží na tom, nakolik je Corinna intelektuálně na výši, ani jakého filozofického bádání je schopná. Jakmile dojde na děti, převezmou vládu instinkty. Charlie ani v nejmenším nepochybovala, že Corinna svá slova myslí naprosto vážně. Zabila by Jay, jen aby Magdu zachránila. A všechno si dokonale promyslela. Přesně odhadla, jak Charlie potřebuje pocit zadostiučinění. Přestože neudělala nic špatného, zemřeli kvůli ní lidé. Corinna jí teď nabízí šanci zachránit život, který si záchranu patrně ani nezaslouží. Rozumově Charlie věděla, že neexistuje spásný výměnný obchod, v srdci to ovšem cítila jinak.

„Zabiju ji,“ tvrdila Corinna. „Pokud to bude třeba.“

Přesně takhle vypadá drsný výběr. Pokud Charlie nepředvede Jay před nějakou formu spravedlnosti, nebo pokud Corinně nedokáže její nevinu, Corinna se přinejmenším pokusí Jay připravit o život. Charlie se bohužel nedomnívá, že by kterýkoli z obou cílů dokázala dosáhnout. Pokud ovšem Corinně slíbí pomoc, získá snad dost času jí tohle šílenství rozmluvit. „To chápu,“ pospíšila si. „A nesmím to dopustit.“ Přejela si rukou po vlasech, skoro spíš měla dojem, že si je rve zoufalstvím. „Pomůžu vám.“

Corinna se křehce usmála, v očích nedůvěru. „Věděla jsem, že s tebou můžu počítat, Charlie.“ Naklonila se k Charlie a v řídkém okamžiku fyzického kontaktu se dotkla její ruky.

Než Charlie stačila jakkoli zareagovat, zaslechla otvírání vchodových dveří. Ozvaly se kroky a volání: „Mami, kde jsi?“

„Ahoj, mami, jsme doma.“

Corinna se zvedla. „Díky, Charlie. Ještě si promluvíme.“ Pak se obrátila tváří ke schodům. „Jsme tady dole, dušinky.“

Ach bože, pomyslela si Charlie. To tedy bude oběd.

2

Magda se naklonila ke dveřím spolucestujícího a otevřela je pro Catherine. Ta seskočila ze zídky, na níž seděla, a spěchala k autu.

Magda vypnula cédéčko s Isobel Campbellovou a Markem Laneganem. Políbila sestru na ledovou tvář. „Jsi celá vymrzlá.“

Catherine zkřivila obličej. „Víš přece, že necítím chlad.“

S tím se stěží dalo polemizovat. Catherine se o chladném jarním ránu oblékla do černých legín, bavlněných šatů a krátkého tenkého koženého kabátku. „Měla jsi počkat vevnitř, Wheelie.“ Bylo to láskyplné plísnění starší sestry, která je zvyklá přebírat zodpovědnost za mladšího sourozence.

„Byla jsem prostě připravená. A víš přece, že je hotová noční můra pokoušet se tu v sobotu dopoledne najít místo k zaparkování. Tak jsem si řekla, že ti pomůže, když počkám venku. Fakt, Magdo.“ Catherine zakoulela očima a neklidně si prsty pročísla zcuchané vlasy.

Magda, dokonale upravená starší sestra, se odlepila vozem od chodníku a vyrazila do bludiště klikatých uliček pod Shepherďs Bush Green. „Dobře, dobře. Snídalas?“

„Samozřejmě že jsem snídala, vždyť bude pomalu jedenáct. A je mi dvaadvacet. Doufala jsem, že soužití s Jay plně zaměstná tvoje instinkty matky kvočny, Magdo.“

Magda se usmála. „To sotva. Jay se o sebe dokáže velice dobře postarat sama.“

Catherine zasténala. „Ach bože, jak jen jsem mohla zapomenout? Chceš pečovat jen o své sourozence. Jakmile dojde na milostné vztahy, dáváš vždycky přednost tomu, aby někdo opečovával tebe. Zamrkáš těma svejma krásnejma řasama, usměješ se jako Grace Kellyová a oni ti zobou z ruky.“

„Díky, Wheelie. Děláš ze mě blondýnu.“

Catherine se zachichotala. „Hele, tvrdila jsem snad, že je na tom něco špatného? Kdybych našla chlapa, co by za mnou běhal jako Philip za tebou, neodmítla bych ho, to mi věř.“

Magdiny ruce pevněji obemkly volant. „Úplně postačí, když si najdeš někoho z poloviny tak hodného, jako byl Philip.“

Catherine se otočila v sedadle a tak pronikavě se na sestru zahleděla, až Magda odvrátila oči od silnice. „Co je?“ zeptala se, když se zase začala věnovat řízení.

„Doopravdy ti na něm záleželo, viď?“

Magda popuzeně zamlaskala. „Proboha. Samozřejmě že mi na něm záleželo. Provdala jsem se za něj, nevzpomínáš si?“

„Jo, ale…“ Catherinin hlas se vytratil.

„Žádné ale, Wheelie. Milovala jsem ho.“ Magda nečekaně pustila hudbu.

Několik minut nepromluvily, pak neodbytná Catherine opět navázala na předchozí nit hovoru. „Víš, nejspíš o tom nechceš mluvit, ale já se tě stejně zeptám, protože to chci vědět a ty jsi jediná, kdo mi to může říct.“

Magda zasténala. Rozpoznala známou předehru k jednomu ze sestřiných neústupných výslechů. „Máš pravdu, Wheelie. Ať jde o cokoli, nejspíš o tom nebudu chtít mluvit.“

„Naprosto beru, že jsi Philipa milovala. Až do okamžiku, kdy jsi mi řekla o Jay, mě nikdy ani ve snu nenapadlo, že bys ho nemilovala. Ale teď miluješ Jay. Chci říct, vidím, jak ji miluješ a jak jsi šťastná. Ale totéž jsem si myslela o Philipovi. Obojí samo o sobě dává smysl. Ale dohromady? To mi nejde na rozum.“ Catherine se sklouzla dolů v sedadle, přitáhla si nohy k tělu a objala je rukama.

Magda se snažila soustředit na řízení, jenže Catherinina slova se do ní zavrtala příliš hluboko, aby je mohla ignorovat. A pokud nedokáže odpovědět Catherine, která je na její straně, jak se pro všechno na světě bude dohadovat s rodiči? „Není to zrovna jednoduché,“ odpověděla.

„No, to je mi jasné. Ale snažím se pochopit jednu věc… Jsi lesbička a vždycky jsi byla lesbička, jenom jsi to zapírala, nebo jde jen o Jay?“

Magda měla pocit, jako by spolkla těžký kámen. Proč prostě nemůže v klidu žít svůj život? Proč musí každému všechno vysvětlovat? A jakmile ji tohle napadlo, okamžitě to věděla. Protože je nejstarší. Protože její život nikdy nepatřil jen jí. Protože vyrůstala se třemi mladšími sourozenci, kteří chtěli znát odpověď na všechna svoje proč. Byla zvyklá poskytovat odpovědi a oni byli zvyklí je dostávat a považovali to za své nezpochybnitelné právo. „Myslím, že jsem vždycky byla lesbička,“ odpovídala pomalu. „Jen jsem si to nechtěla připustit. Především sama před sebou.“

„Proč ne? Žijeme v jednadvacátém století, Mag. Můžeš se dokonce za ženu provdat.“

„Dlouho mi trvalo, než mi vůbec svitlo, Wheelie. Určitě si pamatuješ, jak to vypadá v pubertě. Všichni se zamilovávají do učitelek, do ostatních děvčat, hereček a tak. Proto ti vůbec nepřijde divné, že jsi zamilovaná do své nejlepší přítelkyně, až na to, že o tom podle nepsaného pravidla nemluvíš. Přespáváš u ní, tulíte se k sobě a povídáte si až do rána, ale nikdy se nebavíte o svých vzájemných citech. A pak všechny kolem začnou chodit s klukama a ty taky. Jdeš s davem. A ke své nejlepší přítelkyni cítíš pořád totéž, akorát teď je naprosto jasné, že o tom zcela jistě nebudeš mluvit.“ Magda uvízla na mělčině, nevěděla, jak dál.

„No jo. To sedí. Až na ten kousek o tom, že cítíš totéž. U mě se to změnilo, když jsem se začala líbat s klukama.“

Magda se křivě usmála, její krása tak získala temnější nádech. „Teď to chápu. Tehdy mi to ovšem nedocvaklo. Myslela jsem si, že takhle to prostě chodí. A měla jsem štěstí. Kluci, se kterými jsem si vyrazila, byli slušní.“

„Nejspíš proto, žes byla tak krásná a mohla sis vybírat,“ přerušila ji Catherine a nasadila masku smutného klauna.

„Možná. Věděla jsem jen, že mě z nich nerozbolí srdce jako z dívek. Nezrychloval se mi tep, ani jsem nepočítala hodiny do chvíle, kdy je znovu uvidím. Ale chovali se ke mně pěkně a jejich společnost mi nebyla protivná. Rozhodně bylo snazší jít s davem, Wheelie.“ Shrnula si z obličeje zbloudilý pramínek vlasů, zkontrolovala zpětná zrcátka a přejela do druhého pruhu.

„Proč ti tolik záleželo na tom, abys šla s davem?“

„Ach bože… Z nejrůznějších důvodů. Chtěla jsem se stát lékařkou, pracovat s dětmi. Byla jsem natolik zaujatá svou prací, že jsem odmítala cokoli, co by mě po citové stránce vyvádělo z míry. Nechtěla jsem přiostřit situaci doma. Mezi mámou a tátou to dlouhodobě skřípalo, nesnesla bych pomyšlení, že jsem jim předhodila další kost, nad kterou se můžou rvát.

A byla jsem zvyklá jít všem příkladem. Nechtěla jsem, aby ze mě byl vyvrženec, Wheelie.“ Povzdechla si. „Teď mi to zní naprosto hloupě, ale tehdy to pro mě bylo důležitě.“

„Tak sis vzala Philipa, aby všechno bylo, jak má být?“ Catherine jako by tomu nemohla uvěřit. Magda jí to ani nemohla mít za zlé.

„Takhle chladnokrevně jsem neuvažovala,“ zaprotestovala. „Myslela jsem si, že ho miluju. Vážně jsem ho měla moc ráda, Wheelie. Užili jsme si spoustu legrace. Byla jsem s ním ráda.“

„A co sex? To sis nevšimla, že na něj nemáš chuť? A co víc, on si ničeho nevšiml?“

Magda sebou škubla. „Stejně nemilosrdná jako vždycky. Poslyš, se sexem bylo všechno v pořádku. Nehodlám zabíhat do detailů, protože ti do toho nic není. Nebrala jsem si Philipa se zavázanýma očima. Věřila jsem, že nám to spolu vyjde. Vážně mi bylo jedno, že se nedá mluvit o ohromné vášni, při níž se pohne zem. Upřímně řečeno, myslela jsem si, že všichni celou tu věc přeceňují, když vezmu v úvahu, co s tím nadělaly moje kamarádky.“

Catherine hvízdla. „A pak jsi potkala Jay.“ Spokojeně se zasmála. „A ta tvůj život obrátila naruby a ještě k tomu vzhůru nohama. Bohové si s tebou zahrávají, Mag. Teď tě zas zahrnuli hotovým nadbytkem vášně.“

„Jdi do prčic, Wheelie,“ odbyla ji Magda beze zloby. „A teď jednu otázku položím zas já tobě.“

Catherine povytáhla obočí. „Do toho, ségra.“

„Vzhledem k tomu, že ohledně soukromí druhých neznáš hranic, jak to, že ti tak dlouho trvalo, než ses mě zeptala?“

3

Jay se usmála. Z minulé knihy si odnesla poučení, že čím víc se jí podaří vytvořit strukturu románu, tím víc čtenáře zaujme. Konec kapitoly o horolezectví a náznaky toho, co bude následovat, čtenáře ke knize doslova přilepí. K některým věcem z minulosti se vracela velice neochotně, ale jak se začínala dostávat do tempa, s překvapivým sebeuspokojením sledovala, že příběh získává tvar. Také zjistila, že se od ukončení soudního procesu mnohem lépe soustředí. Průběh soudu ji zjevně stresoval víc, než byla ochotná si připustit.

Kvůli této skutečnosti si položila otázku, zda plně chápala úroveň stresu v době, kdy zemřela Jess. Tou dobou se jen snažila být nenápadná adflat, co bylo třeba. Když o tom teď znovu přemýšlí, musela na ni událost mít hlubší dopad, než si tehdy uvědomovala. Určitě se vyplatí k tomu přihlédnout, až bude pokračovat v psaní. Nezaškodí předvést něco zranitelnosti, náznak žalu.

Novinku jsem se dozvěděla, když jsem seděla sama u snídaně v jídelně. Přes Jessinu jedovatou poznámku jsme si s Louisou dávaly moc dobrý pozor, abychom ke snídani nechodily společně, byť se vždycky druhá příchozí přidružila k té, která zrovna dojídala toast nebo dopíjela kafe. Tohle ráno se ovšem Louise ještě neobjevila. Posadila jsem se tak, abych viděla na vchod do jídelny. Poslední, po čem bych po hrozbách ze včerejšího dopoledne toužila, bylo, aby se ke mně nečekaně zezadu přitočila Jess.

Zvěst se začala šířit jako mumlání a lapání po dechu od opačného konce místnosti, způsobil je hromadný příchod rozrušených veslařek. Obvykle na snídani dorazily jako první, celé nedočkavé doplnit kalorie, které právě vydaly při brzkém ranním tréninku na řece. Jenže toho dne se objevily pozdě.

A Jess mezi nimi chyběla.

Zpráva se proplétala sem a tam po všech stolech refektáře, v uličkách se vytvářely hloučky. „Jess Edwardsová je mrtvá!“ vyletělo konečně z někoho šokovaně a s úžasem pouhá dvě sedadla ode mě. S třísknutím jsem upustila vidličku.

„Jess?“ vykřikla jsem. „Jess Edwardsová?“

„Jo,“ potvrdila mi dívka sedící šikmo proti mně. „Zrovna jsem to zaslechla u výdejního okýnka.“ Trhla hlavou směrem k veslařkám, které se teď hrbily nad hrnky kávy, rameny se dotýkaly jedna druhé, tvořily tak uzavřenou skupinku. „To ony ji našly.“

„To je ale hrůza! Jak se to stalo?“ chtěl někdo vědět dřív, než jsem se stačila zeptat na totéž.

„To se ještě neví,“ pravila naše informátorka. „Našli ji v řece. Obličejem dolů. Na konci louky u loděnice. Zachytila se v jedné z těch vrb. Když veslařky ráno spouštěly lodě na vodu, někdo zahlédl její nohy.“

„Ach bože! To muselo bejt strašný! Nemůžu tomu uvěřit,“ řekla jsem v podstatě sama k sobě. Ovládla mě směsice emocí. Smrt mé vrstevnice mě šokovala. Ať se mezi námi dvěma odehrálo cokoli, Jess se nacházela ve stejném bodě života jako já a já jsem živá a vnímám strašnou tragédii její smrti. Ale musím čestně přiznat, že jsem pociťovala i určitou úlevu. Jess je mrtvá, a já jsem tím pádem v bezpečí. I kdyby Jessina kohorta věděla o plánu na pošpinění mé kampaně, Jessina smrt vyvolala příliš velké pozdvižení. Nikdo ten plán nevyužije.

Odstrčila jsem židli, až dřevo zaskřípělo na dřevě, a vstala jsem. „Já tomu prostě nevěřím,“ prohlásila jsem a jako ve snách jsem vyšla z jídelny.

Moje kroky nevyhnutelně vedly k Sackville Building a do mlhavé zahrady. Sestoupila jsem po kamenných schodech na břeh řeky a pomalu zamířila k louce. Nemusela jsem chodit daleko. Brzo jsem zahlédla oblast ohraničenou páskou a temné siluety policistů postávajících kolem loděnice. Je to pravda. Jess je mrtvá. Byla jedním ze „zlatých“ děvčat mé generace, ale teď pro ni všechno skončilo.

Taková událost se může stát rozhodujícím okamžikem pro skupinku lidí, jichž se dotkla. Nehodlám předstírat, že bychom s Jess Edwardsovou byly kdovíjaké kamarádky, ale několikrát do roka si na ni vzpomenu. Při každém univerzitním veslařském závodu na ni myslím, jak vede loď naší koleje k vítězství. Kdykoli sleduju mladé atlety, vybavím si sílu a krásu jejího těla.

Je mi líto ztráty příslibu a přemýšlím, co by asi v životě dokázala. Dívám se na životy dalších „zlatých“ děvčat a připomínám si, že většina z nich nic pozoruhodného nedokázala, jako by to pro mě mohlo být útěchou. Samozřejmě že není.

Trefila ten správný tón? Vyprávění by mělo působit upřímně, aniž by otevřenost ve skutečnosti nabízelo, v tom spočíval ten trik. Naprostá upřímnost je předem ztracený případ nejen pro ni, ale pro každého, kdo se v podobném podniku angažuje. Vlastně byla zatraceně ráda, že Jess Edwardsová zemřela. V tu chvíli jí to přišlo nesmírně vhod, a dokonce ani teď nemá pocit, že by svět byl o něco ochuzen nepřítomností další přespříliš privilegované toryovské mrchy s přehnaně vyvinutým smyslem pro vlastní nároky.

Tohle ovšem napsat nemůže. Možná jí struktura beletrie tolik vyhovuje proto, že vlastně beletrii píše.

Do večeře se zpráva roznesla po celé koleji. Údajně se věc odehrála následovně: Jess odešla k loděnici dřív než obvykle. Podle jedné další veslařky si stěžovala, že jí sedátko neklouže dost volně, a tak se ho nejspíš chystala nějak upravit. Bylo vlhko a mlha, země kluzká a samé bláto. Jess na molu patrně uklouzla, ztratila rovnováhu, udeřila se hlavou o hranu mola a v bezvědomí dopadla do vody, kde se utopila. Tragická nehoda, zněla všeobecná shoda, tento verdikt časem potvrdil i koroner. Já za sebe slíbila a určila si jako první úkol prezidentky studentské rady, že se zasadím o to, aby škola nechala na molo natáhnout protiskluzový povrch. Bylo to příliš málo a příliš pozdě, ale zároveň to nejlepší, co jsem mohla udělat k uctění Jessiny památky.

Protože teď už nic nemohlo zabránit, aby mě zvolili prezidentkou studentské rady. Kandidátek bylo víc, ale po pravdě šlo o souboj mezi mnou a Jess. Volby o tři dny později se staly snadným vítězstvím. Šuškalo se o jejich odložení na dobu po Jessině pohřbu, ale v Oxfordu je vždycky nejsilnějším argumentem tradice. Úřadující prezidentka byla tak jako tak pevně rozhodnuta vzdát se funkce na konci trimestru, aby se mohla plně soustředit na závěrečné zkoušky. Její připomínka, že Jess na St Scholastice skutečně záleželo a že by nechtěla, aby její smrt narušila hladký běh studentské rady, stačila k tomu, aby vše proběhlo řádně podle předem stanoveného harmonogramu.

A tak jsem coby čerstvě zvolená prezidentka studentské rady přednesla proslov na Jessině pohřbu. Hovořila jsem o důležitosti rozdílů, o potřebě opozice, díky níž se dají otestovat nové nápady. Připomněla jsem Jessinu plnou oddanost všemu, co dělala, a jak moc nám všem bude chybět. Slova mi vycházela přímo ze srdce a i mě samotnou moje řeč lehce překvapila svou vášnivostí. Lidé, kteří toho dne přišli do St Mary the Virgin, si můj projev léta pamatovali, nebo mi to alespoň tvrdili, když na mě narazili na nějaké školní oslavě nebo v reálném životě.

Jay se zvedla a poodešla od počítače. Následující část musí být precizně zkoncipovaná a Jay si ji chtěla pořádně promyslet dřív, než se ji pokusí napsat. Kdysi by si za tím účelem odskočila na lezeckou stěnu a nechala pracovat podvědomí, zatímco by se soustředila na sled úchytů pro ruce a nohy, které ji s vervou dostanou na vršek stěny. Tohle se bohužel stalo dávnou minulostí. Zranění, jež utrpěla při nehodě, co si vyžádala život její obchodní partnerky Kathy Lipsonové, se ve své době nezdála být tak strašná. Pouhé natržení vazů v koleně, ztuhlost podchlazením a bolestivé zkroucení bederní páteře. Nic moc. Ale jak míjela léta, začínalo být zřejmé, že se poškození spojilo s genetickými dispozicemi. Prsty začaly postrádat sílu úchopu, kolena odmítala postupovat stranou přes skalní stěnu, prsty na nohou v puklinách skal napadaly křeče. Na horách se stala přítěží, přišla o jedinou fyzickou aktivitu, ve které kdy nacházela smysl.

Teď hodně chodila pěšky. Chůze postrádala výzvu, ale byl v ní rytmus a rytmus v Jay povzbuzoval činnost mozku. Ráda se procházela podél Temže, po jedné straně měla řeku, po druhé proud dopravy. Tady spřádala své obchodní plány, řešila problémy a vytvářela strategie, jak jednat s lidmi. Nacvičovala si tu i psaní, vymýšlela, jak příběh, který měla v paměti, vylíčí tak, aby dával smysl. Tvarovala ho a přetvarovávala, různým způsobem organizovala materiál, uspořádávala ho do líbivé formy.

Následující kapitola bude o Corinně, z toho se prostě nevykroutí. Tuhle část příběhu rozhodně nemůže uvést s plnou vahou a rezonancí, aniž by popsala, co se přihodilo mezi ní a Magdinou matkou. Samozřejmě by bylo svým způsobem jednodušší celou věc úplně vypustit. Ať napíše cokoli, vzbudí to oboustranné rozpaky. Musí pravdou prokličkovat způsobem, aby se s ní dokázali smířit všichni. A to nebude nic jednoduchého.

Jay prošla bludištěm úzkých uliček, které ji zavedly k Chelsea Physic Garden. Kolikrát zaujata nějakým konkrétním problémem došla z Chelsea Embankment až k Blackfriars nebo i dál. Ale od té doby, co její život vyplnila Magda, stal se jí čas na psaní ještě větší vzácností. Snažila se netrávit daleko od klávesnice víc času, než bylo nezbytně nutné.

Rychle procházela pěšinkami, ani pořádně nevěnovala pozornost tomu, co má před očima. Při chůzi chroupala jablko, zvuky pracujících čelistí tvořily kontrapunkt kroků. Musí existovat nějaký způsob, jak vypovědět dostatečné množství pravdy, aniž by ji někdo obvinil z překrucování, a přitom skrýt temnější stránku svých skutečných odezev a reakcí.

Cestou si nacvičovala text, a jak doufala, konečně přišla s řešením, s nímž budou všichni víceméně spokojení. Protáhla krok, v očích jí zasvitla jiskra, domů se vracela hbitěji, celá nedočkavá být už doma a ověřit si svůj nápad.

Ne všechno probíhalo tak hladce jako můj nástup do funkce prezidentky. Ošklivé pomluvy, které nakousla Jess, nevyhnutelně nezemřely spolu s ní. Lidé začínali klevetit. Občas jsem si až říkala, jestli vůbec proběhla feministická revoluce.

Některé z vás, kteří můj text čtete, napadne, jestli nejsem paranoidní. Sotva uvěříte, že píšu o roce 1993, a ne 1973. Ve vnějším světě se pohybovaly lesbické tenisové hráčky, herečky a spisovatelky. Připouštím, že jich nebylo mnoho, ale našly se. Svět, který jsem obývala já, přesto byl dosud prudce homofobní, byť předstíral opak. Absolventky Oxfordu tíhly ke kariérám, v nichž se i rovnost pohlaví přijímala se zdvořilou nevěřícností – natož zrovnoprávnění homosexuálů. Žádná z nich nechtěla, aby ji označili za lesbičku, ani aby ji s nimi jakkoli spojovali.

A přesto nějaká část ve mně věřila, že bych se mohla odvážit být odlišná. Jakmile mě bezpečně ustanovili prezidentkou studentské rady, odmítla jsem se dál strachovat. Dokonce jsem zvažovala, že se ke své orientaci veřejně přihlásím a vytvořím z ní principiální postoj. Ale jakmile jsem téma vytáhla před Louisou, zpanikařila a zakázala mi to. Kdybych se k homosexuální orientaci přiznala já, pak by i ona musela vyjít s pravdou na veřejnost, argumentovala. Na rozdíl ode mě měla stále pevnou vazbu se svou rodinou a domovem, kde dosud třímalo otěže neochvějné lpění na morálních principech katolické církve. Prohlásit se za lesbičku by v Louisině rodině obnášelo přiznání, že žije ve smrtelném hříchu, a na to nebyla připravená.

„Pro tebe je to snadné,“ posteskla si v mém náručí v brzkých ranních hodinách. „Ty jsi teplá. Víš, že jsi lesbička. Já ne. Vím, že tě miluju, ale to nutně neznamená, že jsem na tom stejně jako ty.“

Proto jsem se držela zpátky. Zdůvodnila jsem si to tím, že když drby budu ignorovat, vyšumí a odvánou, jakmile se naskytne něco zajímavějšího. Byla jsem naivní, nedošlo mi, jakou škodu může napáchat příval jedovatých slov.

Začalo to zdánlivě nevinně. V den voleb jsem Corinně nechala v poštovní přihrádce vzkaz, potvrzení, že se jako obvykle sejdeme na pivu. Strašně moc jsem chtěla oslavovat a i přes můj vztah s Louisou zůstávala Corinna osobou, s níž jsem se chtěla podělit o svou chvíli slávy. Cestou na schůzku jsem zkontrolovala vlastní poštovní přihrádku a našla tam psaníčko od Corinny. „Drahá Jay, musím se na dnešek omluvit. Každou chvíli přijede Henryho matka, a tak jsem uvízla doma. Promiň. Corinna.“

Byla jsem zklamaná, ale nijak přehnaně nešťastná. Nebylo to poprvé, co jedna z nás musela zrušit ujednání. Najde se spousta jiných příležitostí, kdy to doženeme. Nebo jsem si to alespoň myslela.

Mýlila jsem se. Druhý den dorazil další vzkaz od Corinny. „Drahá Jay, když u nás bydlí Henryho matka, nepotřebuju, abys v pátek přišla pohlídat děti. Bezpochyby pro tebe nebude problém udělat si jiné plány. Corinna.“ Trochu mě to naštvalo, navykla jsem si na šikovný pravidelný doplněk ke studentskému grantu, který pro mě představovalo hlídání Corinniných dětí. Věděla jsem ovšem, že vztahy mezi Corinnou a její tchyní byly vždycky poněkud napjaté a že by se Dorothy cítila dotčená, kdybych přišla převzít péči o děti, když je v domě ona.

Očekávala jsem další lísteček od Corinny, domluvu na náš společný večer venku. Ten trimestr mě Corinna neučila, takže pokud jsme na sebe nenarazily někde v areálu, komunikovaly jsme spolu písemně. Čekala jsem marně. Od původně zrušeného večera uplynuly dva týdny, byť jsem sotva vnímala, jak dny plynou. Byla tu běžná zátěž v rámci akademické práce. Přibyly nové povinnosti vyplývající z funkce prezidentky, kde jsem se potřebovala rychle zapojit do daného stavu věcí a pak rozvinout strategii pro změny, které jsem hodlala zavést. A samozřejmě nesmím zapomenout na vztah s Louisou, dosud svěží, dosud vzrušující, ale také náročný.

Pak jsem se jednoho odpoledne vypravila na setkání prezidentů studentských rad z ostatních kolejí, konala se v St John’s. Schůzka výjimečně skončila o něco dřív, než jsem očekávala, a protože ke Corinninu domu jsem to neměla ani pět minut, rozhodla jsem se zastavit se u ní na čaj. Corinnino auto stálo na příjezdové cestě a osvětlenými okny v suterénu jsem viděla, že děti jsou doma. Obešla jsem dům k bočním dveřím a opřela kolo o zeď. Jako obvykle jsem zazvonila a vzala za kliku. K mému velkému překvapení bylo zamčeno. Za celou dobu, co jsem chodila do jejich domu, jsem ani jednou nezažila, že by Corinna za denního světla zamkla dveře.

Zamračila jsem se a poodstoupila, připadala jsem si podivně odmrštěná. Zaslechla jsem kroky na schodišti ze suterénu a chvíli nato se otevřely dveře. Stála v nich Corinna, vypadala lehce ztrápeně. Za ní jsem zahlédla Patricka, právě obcházel sloupek na úpatí schodiště. „To jsi ty, Jay,“ konstatovala Corinna spěšně. „Vybrala sis špatnou dobu. Zrovna se chystáme k odchodu.“

„Nechystáme,“ oponoval jí Patrick. „Vždyť jsi zrovna dala koláč do trouby.“

Corinna zrudla, pootočila se, střelila po Patrickovi pohledem a vybídla ho, aby utíkal dolů. „Ten je pro Henryho,“ řekla úsečně, zjevně rozčilená. Zhluboka se nadechla a na tváři se jí objevil výraz, jaký jsem u ní v životě neviděla. Byl to úsměv člověka, který absolvoval kurz teoretické výuky výrazů obličeje, ale dosud si je nevyzkoušel v praxi. V očích se jí odrážela úzkost, koutky úst se ovšem nepřesvědčivě obrátily vzhůru. „Promiň,“ omlouvala se. „Někdy jindy, ano?“

A zabouchla mi dveře před nosem. Bylo to stejně bolestivé a pokořující, jako kdyby mi vlepila políček. Pocítila jsem slabost v kolenou, v očích mě zaštípaly slzy. Takové nekompromisní odmítnutí mě dočista zaskočilo. Víc než rok pro mě Corinna a její děti představovaly rodinu, domov. Corinna mi svěřovala děti, stěžovala si na nezdary, seznamovala mě se svými sny a já zase ji se svými. A teď mě bez sebemenšího varování, bez vysvětlení, bez jakéhokoli mého zřejmého provinění, odvrhla.

Podařilo se mi otočit kolo a odpotácet se příjezdovou cestou na nyní již téměř stabilních nohách. U vrat jsem se ještě krátce obrátila. Patrick stál na sedadle u okna ve výklenku suterénu, zíral na mě, v obličeji bílý jako stěna.

Když zachytil můj pohled, naznačil rukou zamávání. Vytušil, že se něco změnilo, nemával mi, dával mi sbohem.

Z cesty zpátky si nepamatuji vůbec nic, jen to, že jsem měla oči plné slz. Pro Corinnino odmítnutí jsem měla jediné vysvětlení. Donesly se k ní klepy a její náklonnost ke mně nebyla dost silná, aby překonala předsudek. Nebo ještě spíš, o těch pověstech řekla Henrymu a ten trval na tom, že se nesmím přiblížit k jeho drahým dětem, abych je snad neobtěžovala.

Kdyby se taková věc přihodila Jay Macallan Stewartové, podnikatelce a spisovatelce, projela by jí zlost jako hořící oštěp. Jenže k zlosti mi tehdy chyběla sebejistota. Ať jsem se snažila sebevíc, ještě mi scházela lesbická hrdost a částečně jsem věřila, že si takové chování od Corinny zasloužím. Proto se k mé rozervanosti přidal i pocit provinění. Skoro jsem s Corinnou soucítila, pohrdání sama sebou se přidalo jako další bolest k ostatním.

Konečná rána přišla o několik dní později, opět přes poštovní přihrádku. Když jsem na obálce s hlavičkou školy zahlédla známý elegantní rukopis, dychtivě jsem po dopisu hrábla. Nedočkavě jsem roztrhla obálku, veškeré svoje štěstí jsem vsadila na zoufalou naději, že jde o nějakou formu usmíření. „Drahá Jay,“ odvažovala se stále začínat Corinna. „Jak si jistě vzpomínáš, požádala jsi mě, abych tě v příštím trimestru učila volitelný předmět morální filozofie. Bohužel jsem si až teď uvědomila, že mi to výukové povinnosti neumožní, a tak jsem zařídila, že tě místo mě bude vyučovat dr. Blis– sová ze St Hildy. Ozve se přímo tobě a dohodnete si setkání. Tvoje Corinna Newsamová.“

Stála jsem ohromeně uprostřed vrátnice, zoufale jsem se snažila zachovat klid. Tohle odmítnutí bolelo jako skutečná hluboká fyzická rána. Z obou stran do mě neúmyslně vrážely dívky, které si přišly vyzvednout svou poštu. Žádnou z nich jsem nevnímala. Viděla jsem jen Patricka v okně, jeho smutný obličejíček, slabý odraz mého vlastního žalu.

4

Když Magda v kuchyni vedle matky spatřila cizí ženu, připadala si podvedená. Celé dopoledne sbírala veškerou odvahu pro chvíli, kdy sem přijede. Připravovala se na konfrontaci, jen na půl ucha naslouchala Catherininým příhodám ze studentského života a teď to bude muset odložit. Skoro ve stejném okamžiku, kdy Magdě hlavou bleskla ta rozmrzelá myšlenka, jí došlo, že ta žena zvedající se od kuchyňského stolu jí přijde příliš povědomá na to, aby mohlo jít o někoho cizího. Když si ji matka k sobě přitáhla, Magda nespouštěla z té ženy pohled.

„Drahoušku, tak ráda tě vidím!“ vykřikla Corinna a přivinula k sobě Magdu tak těsně, že ji div nezadusila. „To za sebou máš ale týden!“

Magda pohladila matku po zádech a odtáhla se, aby se s ní mohla přivítat i sestra. „Dobrý den,“ pozdravila návštěvnici s formálním úsměvem ženy vychované v kruzích, u nichž jsou cizí lidé při obědě běžným jevem. Prohlížela si ne tak úplně cizí ženu, vstřebávala stříbrem protkané černé vlasy a celkový dojem spokojené oplácanosti skrývané v džínách a šikovně střižené modré pytlovité košili. Příjemný obličej s nádechem uličnictví. Ale byly to oči, co zabrnkalo na známou strunu z minulosti – klidné, pozorné, překvapivě světle modré s tmavším okrajem. Takové mívají severští psi, pomyslela si Magda.

Žena se pohodlně opřela bokem o stůl, připadala si tu nenuceně, jako doma. Pokynula Magdě a Catherine na pozdrav. „Vy si na mě nepamatujete, že ne?“

Catherine se osvobodila z matčina objetí a zamračeně si Charlie prohlížela od hlavy až k patě. Vždycky měla lepší vizuální paměť než starší sestra. „Vy jste jedna z těch pečovatelek, viďte? Nevím která, ale jste jedna z nich.“

„Z pečovatelek?“ podivila se žena. Znělo to pobaveně.

„Tak jsme říkaly dívkám na hlídání,“ vysvětlila Magda. „Máminým studentkám. Všechny jste k nám chodily jen dočasně, proto to obecné označení.“ Omluvně pokrčila rameny. „Nehledejte v tom kritiku. Vychází to z povahy věci, zdrzely jste se v Oxfordu jen do doby, než jste získaly titul. Žádná z vás s námi nezůstala dlouho.“

„A která jste vy?“ zajímalo Catherine, nezkrotně otevřenou jako vždycky.

Corinna zasténala. „Co k tomu můžu dodat? Snažila jsem se ze všech sil. Ale do Catherine slušné způsoby prostě nikdo nenatluče.“

Žena se zasmála. „Já jsem Charlie. Charlie Flintová. Čítávala jsem ti Medvídka Pú, Wheelie. Vždycky jsi měla nejradši Ijáčka.“

Catherine si lehce odfrkla. „To platí pořád. Jediný ze všech má rozum.“ Napřáhla k Charlie ruku. „Ráda vás znovu vidím, Charlie Flintová.“

Charlie si s ní potřásla rukou. „Já tebe taky.“ Uklonila hlavu ke straně, pozorovala obě Newsamovic děvčata. „Tebe bych nepoznala, Wheelie. Ale Magdu bych při identifikaci na policejní stanici nejspíš vybrala z řady možností správně.“

Magda poznámku přijala povytažením obočí a pak se obrátila ke Corinně. „Kde je táta?“

Corinna přešla k lince a otevřela dvířka trouby. Uvolnila tím oblak páry, místnost provonělo silné aroma kuřete, šunky a listového těsta. „Mají ve škole den otevřených dveří. Musí tam provádět rodiče případných žáků.“ Magdě lehce ztuhl výraz v obličeji, ale nijak situaci nekomentovala. „Prý přijde kolem třetí.“ Corinna zkontrolovala páj, vrátila ho zpátky do trouby a pak dala na sporák vařit brambory.

„Nevadí.“ Catherine si přitáhla židli a posadila se. Vesele se na Charlie usmála. „Mami, ví Charlie, že máme co slavit, nebo budeme muset procházet celým tím strašlivým vysvětlováním?“

„Proboha, Catherine!“ okřikla ji Corinna.

„Pokud máš na mysli soudní verdikt, pak ano, o něm vím. A asi bych vás teď měla nechat o samotě. Nerada bych obtěžovala.“

Magda v matčině tváři zaregistrovala lehkou podrážděnost, proto ji překvapila její odpověď: „Samozřejmě nikam nechoď, Charlie, neobtěžuješ.“

„Určitě ne,“ přidala se Magda. „Mám pocit, že se v poslední době celý můj život stal veřejným majetkem.“

Charlie se usmála. „Nikdy není příjemné ocitnout se v centru pozornosti médií.“

Catherine vytřeštila oči, její obličej získal užaslý výraz. „Tak odtud vás znám!“ vydechla spokojeně. „Nejen jako pečovatelku. Byla jste ve zprávách.“ Obrátila se na sestru. „Nevzpomínáš si? Ten chlap, co vyvázl z obvinění z vraždy a pak zabil ty další ženy.“ Zpátky k Charlie: „To díky vám se dostal na svobodu.“

Z Charliina obličeje se nevytratil výraz zdvořilého zájmu. „Já bych to sice takhle nepopsala, ale ano, některá média se takto vyjadřovala.“

„Catherine!“ Corinna důrazně postavila láhev červeného vína před svou mladší dceru. „Charlie je hostem v našem domě. Svoje hosty obvykle neurážíme.“

„Přinejmenším ne dřív, než jim nabídneme něco k pití.“ Magda svlékla sako a donesla ke stolu čtyři skleničky. „Omlouvám se za sestru. Nejspíš bych si pro chvíle, kdy jsem s ní, měla nechat vytisknout kartičky a průběžně je rozdávat. ‚Magda Newsamová se velice omlouvá za nedostatek taktu své sestry.‘“

„Nebo bychom mohly zavést Cenu Catherine Newsamové za takt a diplomacii,“ rozvinula myšlenku Catherine. „Omlouvám se, Charlie. Když mě někdo nebo něco zajímá, mívám tendenci vyžbleptnout cokoli, aniž bych uvažovala o důsledcích.“

„Tak se snaž trochu zapracovat na šarmu,“ poradila jí Charlie. „Nejspíš tě to zachrání před častými políčky.“

Catherine se na vteřinku zatvářila šokovaně, pak se rozřehtala. „To bylo drsný,“ konstatovala pochvalně. „Kdybyste tedy to, co se stalo, nepopsala takhle, jak byste to zformulovala?“

„Charlie se o té věci třeba vůbec nechce bavit,“ vložila se do hovoru Corinna. Její hlas zněl káravě.

„Prosím, Charlie!“ škemrala Catherine. „Ten proces nás úplně natahoval na skřipec, braly bychom to jako vítané rozptýlení.“

„Nic tak neodvede pozornost člověka od vlastních problémů, jako když si vyslechne cizí,“ prohlásila Charlie suše. „Vážně to není dvakrát zajímavé.“

Magda celý hovor sledovala, aniž by z Charlie spustila oči. Přemýšlela, jestli její nově objevená sexuální orientace znamená, že bude procházet životem a všude kolem sebe vidět lesbičky, nebo jestli se tenhle jev časem otupí. Vložila se do hovoru: „Wheelie má pravdu. Bylo by moc příjemné netočit se pořád kolem vlastních obsesí.“

Charlie nafoukla tváře a pak zdlouha hlasitě vydechla. „Dobře. Ale na to se potřebuju napít.“ Zatímco Magda rozlévala víno, Charlie si uspořádala myšlenky. „Jsem psychiatrička. Zabývám se zejména studiem a léčbou psychopatických osobností.“

„Co přesně to obnáší?“ zajímala se Catherine. „O takových věcech běžně čteme v novinách, ale vlastně pořádně nevíme, o co jde.“

„Psychopaté jsou jedinci, kterým chybí schopnost slitování nebo empatie s druhými. Je jim úplně jedno, jaký dopad má jejich jednání na ostatní lidi. Lžou, snaží se ovládnout svět, aby se choval tak, jak chtějí oni. Ti chytřejší jsou výmluvní a dobří manipulátoři a naučí se zapadnout.“

Catherine zasténala. „To sedí na většinu lidí, co znám.“

„Pak jsi měla smůlu. Podle našich odhadů tvoří pouhé jedno procento populace. Většinou pracuju s lidmi usvědčenými z těžkých zločinů, ale občas se zabývám i lidmi, kteří mají jiné psychické problémy. V době, kdy je vidím, může jejich patologický stav představovat pouze vedlejší problém, ale vždycky existuje určitá obava, že pokud je pustíme na svobodu mezi lidi, dovede je jejich duševní stav ke spáchání těžkého zločinu. Díky své profesní zkušenosti jsem se stala profilerem zločinců a odbornou svědkyní.“ Charlie udělala obličej. „Vedla jsem si dobře. Tak jak se od absolventky Schollie očekává.“

„A zejména u tebe to bylo na místě,“ poznamenala Corinna. „Patřila jsi mezi moje nejlepší studentky.“

Charlie se zasmála. „To se mi ani nechce věřit, když si vzpomenu, kolikrát jsem utekla od učení a zabývala se jinými věcmi.“

„Nejsme tu proto, abychom pořád jen pracovali.“

„Tehdy jste nic podobného neříkala,“ připomněla Charlie. „Každopádně… Korunní prokuratura mě povolala k případu vraždy poblíž Lei– cesteru. Podezřelého čekal soud a oni chtěli, abych svým svědectvím podpořila obžalobu. Šlo o zcela rutinní záležitost. Domluvila jsem si setkání s podezřelým, jmenoval se Bill Hopton. Nakonec jsem s ním mluvila celkem čtyřikrát, a než naše sezení skončila, přepadly mě vážné obavy. Požádala jsem o schůzku se zástupcem prokuratury.“ Charlie si povzdechla a napila se vína.

„Sdělila jsem mu, že podle mého odborného názoru je Bill Hopton narušená osobnost schopná sadistického sexuálního násilí. Existuje silná pravděpodobnost, že bude páchat násilné, sexuálně motivované činy nebo znásilnění, která pravděpodobně skončí vraždou. Ale zároveň jsem byla stejně pevně přesvědčená, že tuto konkrétní vraždu nespáchal. Prostě neseděla do obrázku, jaký jsem si udělala podle typu jeho osobnosti.“

„To vám určitě zaručilo ohromnou oblibu,“ utrousila Catherine.

„Poněkud. Ten žalobce se mě pokoušel přemluvit ke změně stanoviska, ale já nehodlala uzpůsobovat odborný názor, aby vyhovoval jeho teorii o zločinu. Proto mě z případu odvolali. Tím by celá věc skončila, kdyby obhajoba někde nesplašila, co se dělo. Přišli za mnou a žádali po mně, abych se stala odbornou svědkyní obhajoby. Odmítla jsem s tím, že to není možné. Jednalo by se o konflikt zájmů, protože své informace jsem získala jedině díky tomu, že si mě najala prokuratura, takže jsou technicky vzato jejím vlastnictvím. Odešli a já měla za to, že jsem s Billem Hoptonem skončila. Což mi vyhovovalo, protože šlo o obzvláště nepříjemnou osobu manipulující se svým okolím.

Čas plynul a já na leicesterskou vraždu zapomněla. A pak jednoho dne nakráčím do posluchárny na univerzitě, na které učím, a soudní sluha mi do ruky vrazí předvolání k soudu. Ať se mi to líbí nebo ne, jsem povolána na svědeckou lavici v případu Billa Hoptona. Ani v nejmenším se mi to nezamlouvalo, protože jsem moc dobře věděla, nakolik úspěch žaloby závisí na okolnostech. Lidi si představují, že všechno probíhá jako v Kriminálce Las Vegasy ale není vždycky všechno tak jednoznačné. Oběť byla vysvléknuta a odhozena do rybníka, takže forenzní důkazy byly zanedbatelné.

Billa Hoptona spatřili, jak se potlouká před pracovištěm oběti. Dosadilo ho tam značné množství záběrů ze sledovacích kamer. Obhajoba však argumentovala tím, že Hopton na dotyčném náměstí rád sedával, protože tam mohl zadarmo použít Wi-Fi jedné z kaváren.“ Charlie začala jednotlivé body odpočítávat na prstech. „Vražednou zbraní byl utahovák na šrouby kol vauxhallu podobného typu, jakým jezdil Hopton, a v jeho autě utahovák chyběl. Obhajoba prohlásila, že v autě utahovák nebyl, už když ho Hopton kupoval, a předvedla ženu, která Hoptonovi auto prodala a podle níž auto skutečně žádný utahovák nemělo.“ K prvnímu prstu se připojil druhý. „Hopton uvedl alibi, které se časem prokázalo jako falešné. Jenže obhajoba tvrdila, že lhal, protože nechtěl přiznat styk s prostitutkou. Nechali předvést prostitutku, která sice byla pořádně ubohým svědkem, ale na své výpovědi trvala.“ Třetí prst. „A potom jsem nastoupila já.“ Charlie přidala čtvrtý prst a pak sevřela ruku v pěst. „Nemohla jsem lhát. A porota naprosto správně shledala Billa Hoptona nevinným.“

„Vsadím se, že žalující strana byla na mrtvici,“ poznamenala Corinna.

„Byli vzteky bez sebe a dali mi to patřičně najevo,“ přitakala Charlie. „Spočetla jsem si, že moje dny odborné svědkyně jsou sečteny. Tak jsem se vrátila k ostatním činnostem ve svém životě, vyslýchala jsem psychopaty, přednášela v Manchesteru a vedla naprosto normální život se svou manželkou Marií.“

Magda se snažila nedat na sobě znát překvapení. Ne že by jim snad doma vštěpovali homofobii; vždycky zde platila zásada nenávidět hřích, ale milovat hříšníka. Nicméně nepamatuje, že by někdo v tomhle domě tak nenuceně hovořil o homosexualitě. Návštěvníci Newsamovy příliš dobře znali, než aby jim šlapali na dogmatická kuří oka. Proto nikdo nikdy před Corinnou neklel a nikdo nikdy nezmiňoval, že je někdo homosexuál nebo podstoupil potrat, pokud byli Henry nebo Corinna poblíž. A přesto tady Charlie naprosto otevřeně hovoří o své lesbické partnerce jako o „manželce“, aniž by ji Corinna nemilosrdně vyhodila jako před lety Jay. Možná rodiče vyměkávají. Možná i její vlastní odhalení proběhne méně dramaticky, než jak se obává.

Uvědomila si, že propásla část Charliina líčení, a donutila se obrátit pozornost zpátky k hostovi.

„…přinejmenším o dva roky později. Jenže tentokrát nebylo pochyb. Šlo o přesně takový druh bestiálního, na nic se neohlížejícího útoku, jaký jsem předvídala. A všude kolem hojnost forenzních stop i digitálních důkazů na počítači Billa Hoptona. Měnil ovšem působiště, a tak policii trvalo několik týdnů, než mu přišla na stopu. Do té doby stačil zabít další tři ženy.“ Charlie selhal hlas, náhle vypadala o hodně starší, kolem očí jí vynikly vrásky. „Upřímně řečeno, cítila jsem se jako ten nejhorší padouch. Věděla jsem, že jsem se zachovala správně, přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že jsem tomu, co se stalo, mohla zabránit.“

„Samozřejmě jsi nic nemohla udělat,“ konejšila ji Corinna.

„Doporučovala jsem, aby Hoptona poslali do psychiatrické léčebny s ostrahou, ale jeho právní zástupce začal ječet o porušování lidských práv – porota jeho klienta neshledala vinným, je to tedy nevinný člověk a soud se jen snaží z toho vyvlíknout. Nikdo nechce uvíznout v takové přiostřené situaci. A proto Hopton odešel svobodný a zabil čtyři ženy.“

„A média milují obětní beránky,“ doplnila Magda. „Proto všechno hodili na vás?“

„Částečně. Celou štvanici ale ve skutečnosti odstartovala rodina jedné z obětí, protože chtěla, aby někdo zaplatil za jejich ztrátu. Doslova. Příbuzní dalších žen se k nim přidali a někoho pak napadlo podat na mě stížnost Všeobecné lékařské radě.“

„Vždyť jste neudělala nic jiného, než že jste svědčila ve prospěch nevinného,“ namítla Catherine.

„No, oni to tak nevidí.“ Charlie dopila skleničku a nahnula se pro láhev. „Z leicesterské vraždy nakonec nikdo další obviněn nebyl a policisté novinářům moc rádi neoficiálně sdělili, že podle jejich mínění spravedlnosti předali toho pravého. A že ten se dostal ven díky mému svědectví. A proto o mně všude psali.“

„A co se děje teď?“ zajímala se Catherine.

„Musím čekat, než případ projedná soud. A než lékařská rada stanoví slyšení disciplinárního řízení. Do té doby nesmím provozovat praxi. Univerzita mě suspendovala, ale pobírám plný plat. Tak jen tu a tam učím a beru podobné drobnosti, abych se vůbec dostala z domu. Chudák Maria. Je to ta nejrealističtější osoba na světě a musí se mnou prožívat moje úzkosti a paranoi.“

„A proto jste přijela do Oxfordu? Učit?“ V Catherine opět převládla zvědavost nad citlivostí.

„Kéž by. Ne, přijela jsem navštívit kolegyni. A protože bydlím hned za rohem, napadlo mě, že se zastavím u Corinny.“ Charlie ťukla sklenkou o hostitelčinu skleničku. Pak se obrátila k Magdě. „Nedošlo mi, že sem vpadnu zrovna v tak nevhodnou chvíli. Nebudu nic zastírat. Četla jsem v novinách články o procesu, ale nespojila jsem si ho s tebou.“ Omluvně rozhodila rukama. „Neuváděli tam tvé jméno za svobodna a pro mě jsi ve vzpomínkách pořád Maggot.“

Magda cítila, jak jí po krku stoupá červeň. „To je legrační. Maggot mi už léta nikdo neříká. Ale zrovna v poslední době jste druhá, kdo použil moji starou přezdívku.“

„Vážně?“ Charlie se ulevilo, že jí změna tématu prošla. „Nějaká kamarádka z dětství? Nebo další z tvých pečovatelek?“

Magda pohlédla na matku, zvedla bradu a vypnula ramena. „Ano, hlídala nás, dokud ji matka nevyhodila z domu.“

Corinna obrátila oči v sloup. „Tak kdo tady přehání? Nejspíš mluvíš o Jay Stewartové. A pro přesnost, Magdo, nevyhodila jsem Jay z domu.“ „Řeklas jí, že už není vítaná. Protože nechceš, aby se kolem tvých dětí motala lesbička.“ Nálada v místnosti se okamžitě změnila. Veškeré emoce, které Magda celé měsíce zadržovala, se vyvalily ze všech zasutých prostor. „Nic takového jsem neřekla.“ Z Corinnina hlasu vyprchala všechna vřelost. „Tak proč bys ji jinak poslala pryč? V jejím životě se nic jiného nezměnilo, jen ji vyčlenily drby, co začaly kolovat po škole. Co? To snad byla náhoda, že právě ten samý týden jsi dospěla k závěru, že už ji nechceš u nás doma?“ Matka a dcera na sebe dopáleně hleděly, ale Corinna mlčela.

Catherine se obrátila na Charlie, potřásla hlavou a prohlásila: „A to se traduje, že já vždycky šlápnu do hovna. Určitě jste ráda, že jste tady.“ Magdě jako by tahle vsuvka vůbec nevadila. „Já čekám, mami. Pokud nešlo o to, že je Jay lesbička, proč jsi ji odstřihla z našeho života?“

„Ať si myslíš, co chceš, nejsem homofobní, Magdo. Od začátku jsem o Charlie věděla, že je lesbička, a nikdy to našemu přátelství nebránilo. Vždycky jsem byla ráda, že se o vás stará.“

„Tak proč?“ Magda téměř vyla. Takhle to dneska rozhodně neplánovala, jen nedokázala vymyslet, jak zařadit zpátečku, když už věci dospěly tak daleko.

Corinna pohlédla na Charlie, jako by jí mohla napovědět. Charlie jen pokrčila rameny. „Měla jsem pro to dobrý důvod,“ řekla nakonec. „A nemělo to nic společného s tím, s kým Jay spí. Je mi líto, Magdo, ale nemůžu ti prozradit, o co šlo.“

„Budeš mi to muset podat nějak líp, mami.“

„Ne, Magdo, nebudu. Mám právo na soukromí. Nemusím ti říkat všechno.“

Magda jako by se nemohla rozhodnout, jestli se má rozplakat, nebo něčím mrsknout. „No, ať už je ten tvůj pitomý důvod jakýkoli, budeš se muset přizpůsobit. Protože pokud Jay do tohohle domu nesmí, nezůstanu tu ani já. Snažila jsem se najít nějakou vhodnou chvíli k tomu, abych ti to řekla, ale vhodná chvíle zjevně nikdy nenastane. Žiju s Jay. Milujeme se.“ Nečekala na Corinninu reakci, obrátila se na Charlie. „Jsem ráda, že jste tady. Třeba matce vysvětlíte, že to neznamená konec světa.“

„Proboha, Magdo, samozřejmě si nemyslím, že to znamená konec světa,“ vyštěkla Corinna.

Magdin výraz se změnil, jako by jí něco došlo. Obrátila se na Charlie, obličej rudý vzteky. „Tak proto jste tady. Jste tady, protože mámě došlo, že jsme s Jay víc než přítelkyně. Vy jste uznávaná lesbička, vás může využít jako štít proti obvinění, že je zuřivý náboženský fanatik. Musela zahrabat pěkně hluboko do minulosti, ale nakonec přece jen někoho našla. Měla byste se stydět, že se necháváte takhle využít.“

„Jen se zesměšňuješ, Magdo,“ Corinna nasadila mrazivý klid ledoborce na kolizním kurzu. „Omlouvám se, Charlie.“

Charlie s povzdechem vstala. „Asi bude lepší, když půjdu. Vážně tu nejsem proto, Magdo, abych tvé matce pomohla nabrat body za toleranci, ale je pravda, že tvoje matka s mojí sexuální orientací nikdy žádné problémy neměla. Vždycky jsem si říkala, že naprosto přesně pochopila zákona, kde se říká, že můžete nenávidět hřích, a přitom milovat hříšníka.“ Přehodila si přes ruku kabát, vzala batoh a zamířila ke dveřím. „Vyprovodím se sama.“ Rozloučila se náznakem zamávání a křivým úsměvem. „Cestu přece znám.“

„Ozvu se ti,“ zavolala za ní Corinna. Jakmile Charlie zmizela za rohem, obrátila se ke svým dcerám a řekla: „Moc mě těší, kolik vděčnosti dokážou moje děti projevit. Jak se opovažuješ vyštvat mou přítelkyni z mé kuchyně?“

„Stejným právem, jakým ty jsi vesele vyprovodila z mého života mou milenku.“

„Jak si můžeš být tak jistá čímkoli z toho, co jsi nám tu dnes řekla, Magdo? Nikdy jsme spolu o podobných věcech nemluvily. Dneska je to poprvé, cos přiznala, že Jay je tvojí milenkou.“ Corinnin hlas řezal jako ocelové ostří nože.

„Vidíš? Vezmi jen to slovo, co jsi použila: ‚přiznala‘. Jako bych se provinila nějakým zločinem. Právě proto jsem ti doteď nic neřekla. Protože jsem věděla, že to bude hrozné, a upřímně řečeno, jeden soud mi bohatě stačil.“ Magda popadla kabát. „Nevím. Bláhově jsem se domnívala, že se svět posunul vpřed. Že když půjde o vlastní dítě, dokonce i moji rodiče ustoupí od své bigotnosti a uznají, že láskaje důležitější než dogma.“ Snažila se narvat ruce do rukávů, prudce kabátem škubala. Neměla daleko k slzám, ale byla odhodlaná neprozradit se. „Vážně jsem doufala, že řekneš něco ve smyslu: ‚Zapomeň na minulost, každý, koho miluješ, má v naší rodině místo.‘ No, to jen dokazuje, jak jsem pitomá.“ Obrátila se na podpatku a téměř se rozběhla ke schodům.

„Počkej, Magdo!“ křikla za ní Corinna.

Magda se ohlédla ze třetího schodu. „Do téhle rodiny už nepatřím.

5

Charlie se v duchu sama se sebou vsadila. Magda se objeví do pěti minut. Pro jistotu lhůtu zvýšila na deset minut, ale s touto eventualitou ani nepočítala. Doufala, že tak dlouho to nepotrvá. Sice je technicky vzato jaro, ale pořád zatraceně chladno. Posadila se na cihlovou zídku sahající do výšky kolen, která oddělovala zahradu Newsamových od chodníku. Ulice prozrazovala typický ráz severního Oxfordu. Velké viktoriánské domy z červených cihel byly postaveny v éře, kdy každý měl vlastní služebnictvo. Stály kousek od ulice, většinou chráněné hustým křovím. Čtyři podlaží, nahoře v podkroví pokoje pro komorné a děti, dole v suterénu kuchyně. Když se Charlie stala pravidelnou návštěvnicí domu Newsamových, většinu domů dosud obývala jediná rodina a o letních večerech zahrady rezonovaly křikem hrajících si dětí. Samostatnými jednotkami teď zůstalo jen několik málo domů. Ekonomika cen nemovitostí v dané oblasti vedla k proměně většiny domů v byty a garsonky, což se dalo snadno rozpoznat podle sloupce zvonků s interkomy. Charlie napadlo, jaké zvuky se tu asi ozývají za večerního vánku.

Seděla na zídce něco málo přes tři minuty. Pak bouchly dveře a po příjezdové cestě nakvašeně sešla Magda. Oči měla plné slz, ale ještě pořád se držela. Dokonce ani v tomhle stavu ji neopustila krása, co bere dech, pomyslela si Charlie. Magda zahlédla Charlie a okamžitě se zastavila. „Proč tu k čertu takhle sedíte?“

„Čekám na tebe.“ Charlie zůstala, kde byla. „Jdu dolů do Schollie za doktorkou Winterovou. Nechtěla by ses se mnou projít? Nebo se můžeme jít někam napít, kdyby ti to vyhovovalo víc.“

Magda se zatvářila zaraženě. „Nechala byste doktorku Winterovou čekat jen proto, abyste mě pozvala na drink? To jste asi zapomněla, jaká je.“

Charlie se usmála a zvedla se. „Nejsme napevno domluvené. Jen jsem si řekla, že ji prostě zkusím zastihnout doma.“

Magda si odfrkla smíchy. „Kde jinde by byla? Nemá zrovna nejvíc přátel, se kterými by se někde potulovala.“

„Vždycky mi přišlo, že velice dobře vychází s tvou matkou.“

„Ke stáru začala být nedůtklivější. Tedy máma. A doktorka Winterová se nespokojí s ničím menším než se zbabělým poddanstvím. Takže mezi nimi už nepanuje takový pohodový vztah jako kdysi.“

„Koukám, že by ses docela hodila na moji profesi,“ usmála se Charlie. „Tak jak to uděláme? Zamíříme ke koleji, nebo na drink?“

„Spíš se projdeme,“ řekla Magda opatrně.

Dobrý výběr od člověka, který si chce zajistit únikovou cestu, pomyslela si Charlie. Zamířila do ulice a Magda s ní srovnala krok. „Proč jste na mě čekala?“ zeptala se Magda náhle.

„Říkala jsem si, že třeba oceníš společnost někoho, kdo je na tvé straně, a ráda se vypovídáš.“

„Vy jste na mé straně?“

„Od dvaceti se se svou orientací netajím. Lidé o coming outu mluví, jako by se jednalo o jediný okamžik. V jedné chvíli se skrýváš a v příští vyjdeš s pravdou ven. Jenže tak to není. Jde o celý řetězec okamžiků. Svěříš se přátelům. Pak rodině. Kolegům. Člověku bez tváře na druhém konci linky v pojišťovně aut. Zprostředkovateli hypotéky. Novým sousedům. Týmu, s nímž v hospodě soutěžíš v kvízech. Teď to obvykle proběhne v pohodě, protože i ti nejzarytější homofobové si dávají dobrý pozor, aby své předsudky nedávali najevo na veřejnosti.“ Charlie si zhluboka povzdechla. „Nicméně každý homosexuál, kterého znám, se přinejmenším jednou za život setkal s ošklivou a bolestivou reakcí. S černochy to bude nejspíš stejné, až na to, že ti nemají možnost se konfrontaci vyhnout. Takže ano, jsem na tvé straně. Vím, jak to máš těžké. Zejména když tě veřejně označili jako heterosexuální kvůli té strašné věci, co se přihodila Philipovi.“

„Prostě bych chtěla, aby naši měli radost, že jsem šťastná,“ svěřovala se Magda smutně. „Po Philipově smrti mi bylo tak mizerně! Člověk by řekl, že by to mohli skousnout.“

„Takhle to nechodí. Tím spíš se k tobě staví ochranitelsky. Corinna se moc bojí, aby ti zas někdo neublížil. Myslí si, že tím, co děláš, si koleduješ o novou ránu.“

„Proč by mi Jay měla ublížit? Miluje mě.“

Čím začít, pomyslela si Charlie. Magda pro ni byla stejně jako mnoho jiných lékařů, s nimiž se setkala, příkladem znepokojující směsice dospělosti a naivity. Charlie tuto skutečnost přičítala nepřirozeně dlouhé době studií zkombinované s tím, jak se vystavovala citově otřesným zážitkům. „Naši rodiče vždycky touží po tom, abychom měli co nejsnadnější a nejšťastnější život. Z pohledu zvenčí tak život lesbičky nevypadá. A k tomu ještě musíš přičíst skutečnost, že se Corinna s Jay kdysi dávno rozkmotřily, ať už k tomu vedl jakýkoli důvod. Corinna se o tebe bojí. A to leží v jádru všeho.“

„Není čeho se bát. Jsem šťastnější než kdykoli předtím. Myslela jsem si, že miluju Philipa, ale tenhle nový vztah je jako sledovat barevný film po samých černobílých.“ Zabočily za roh do další ulice. Vypadala navlas stejně jako ta, kterou opustily, jen díky její odlišné poloze vůči slunci tu mohly stromy rozkvést dříve.

Charlie se usmála. „Ten pocit moc dobře znám, věř mi.“

„Jak dlouho už jste s Marií spolu?“

Stále stejná otázka čerstvě probuzených, pomyslela si Charlie. „Sedm let. Před třemi lety jsme uzavřely registrované partnerství.“

„Co dělá?“

„Je zubařka. Specializuje se na implantáty. Upřímně řečeno, já bych se z takové práce do tří hodin zbláznila, ale ji fascinuje.“

„Jak jste se seznámily?“

Další nevyhnutelná otázka. „Na svatbě. Jedna z jejích kolegyň si brala mého kolegu. Obě jsme byly pozvané na hostinu. Její gayradar mě zaměřil dřív, oslovila mě u bufetu s dezerty. Připadala mi roztomilá. Abych pravdu řekla, na první pohled jsem ji považovala za trochu tupou krásku.“ Charlie se zasmála, ten omyl ji dosud mrzel. „Víc už jsem se splést nemohla. A co ty a Jay? Jak jste se potkaly vy?“ Vrhla krátký pohled na Magdu, která šla s hlavou sklopenou a očima upřenýma na chodník.

„No, zjevně v době, kdy Jay ještě považovali za osobu vhodnou k péči o nás děti.“

„To jistě. Nepředpokládám ovšem, že byste celé ty roky zůstaly v kontaktu. Jak jste na sebe znovu narazily?“

„Tady je zkratka.“ Magda ukázala do uzounké uličky mezi domy, lemované vysokými ploty z dřevěných kůlů. „Dovede nás k brance na louku.“

„Vzpomínám si.“ Charlie teď šla za Magdou, úzká cestička jí znemožňovala chůzi vedle ní. „Tak kde jste se setkaly?“

Magda si povzdechla. „Vím, že jste mámina přítelkyně, ale když vám to řeknu, slíbíte mi, že jí to nepovíte?“

Charlie potlačila uchechtnutí. Začíná to být zajímavé. Nesmí teď Magdu odradit. „Netvrď mi, že to bylo na nějakém pochybném místě.“

„Ne, nic takového. Jen nechci, aby si začala myslet něco špatného. Slibujete?“

„Dobře, slibuju.“ Charlie se vyhnula kaluži v cestě, cítila, jak se jí o nohavici otřela vlhká tráva.

„Romantice už to nemohlo být vzdálenější. Narazily jsme na sebe na dámské toaletě v Magnusson Hall. V den mé svatby. Vyšla jsem z kabinky a ona si u umývadla myla ruce. Naše pohledy se setkaly přes zrcadlo a okamžitě jsme se poznaly. Bylo to úžasné. Elektrizující. Ale samozřejmě z toho nic nebylo. Jak by taky mohlo, ne? Zrovna jsem se vdala, nemělo to pro mě žádný smysl.“

Lže, pomyslela si Charlie. Magdino tvrzení jí znělo falešně. Podobně jako politik, který dokáže najít pět různých způsobů, jak neříct pravdu, zareagovala na otázku, která vůbec nepadla. „Ale spojení se navázalo. Ano. Vyměnily jsme si kontakty. Později, po Philipově smrti, se mi ozvala. Zeptala se, jestli pro mě nemůže něco udělat. A upřímně řečeno, pomyšlení, že bych strávila trochu času s někým, kdo Philipa neznal, pro mě bylo velkou úlevou. Chápete to?“

Cestička se rozšířila, Charlie se vrátila po Magdin bok. „Naprosto. Smrt blízkého člověka v našem životě dokáže zaujmout veškerou naši pozornost. Před mrtvým se nikam neschováš. Ano, naprosto chápu, proč ti takové setkání mohlo připadat přitažlivé.“

Magda přikývla. „Přesně tak.“ Usmála se, celý obličej se jí poprvé za celou dobu rozzářil. „Takže jsem odpověděla, že ano, může mě vytáhnout na pizzu.“

Tahle historka se skutečně hodně lišila od verze, v niž věřila Corinna. A jedině by ještě víc rozdmýchala Corinnino bizarní přesvědčení, že Jay je vícenásobnou vražedkyní, jejíž poslední obětí se stal její milovaný zeť.

Problém ovšem spočíval tom, že tahle skutečnost Charlie zneklidnila. Její instinkty se zhrozily. To setkání jí připadalo kořistnické a vykalkulované a nutilo ji k zamyšlení, jestli Corinna skutečně jen podléhá iluzím, jak si Charlie myslela. „Pěkný příběh,“ okomentovala historku a nedala na sobě znát sebemenší náznak znepokojení.

„Charlie?“

„Ano?“

„Víte, proč se máma s Jay nepohodly? Šlo skutečně jen o bigotnost a předsudek?“

Charlie zvážila možnosti a dospěla k závěru, že vlastně žádné nemá. „Nevím. Můžu jen potvrdit, že tvoje matka možná homosexualitu neschvaluje, ale bigotní rozhodně není. Co já vím, vždycky dokázala dobře rozlišovat mezi obecným a konkrétním. V druhém ročníku jsem se začala lidem svěřovat se svou orientací a ona patřila mezi první, komu jsem se přiznala. A podle mě se mezi námi nic nezměnilo. Rozhodně mě nepřestala využívat k hlídání dětí. Ať už Corinna Jay zavrhla z jakéhokoli důvodu, nemyslím, že by se bála jejího špatného vlivu v tomhle směru.“ Charlie Magdu lehce drcla do lokte. „Ovšem, když se to tak vezme, ten špatný vliv jsem nakonec mohla mít já.“

Magda se neurčitě usmála. „To je divné. Pak to ale nedává žádný smysl. Jay si pro Corinnino chování žádné jiné vysvětlení najít nedokáže.“

„Stalo se to tak dávno. Možná obě zapomněly, co za tím bylo. To se lidem občas stává.“

Došly ke křižovatce cest ve tvaru písmene T a Magda ukázala doleva. „Vrátka jsou tamhle, hned za zatáčkou. Dovedou vás na louku Schollie. Já se vrátím domů.“ Obrátila tvář k Charlie. „Přišla jsem rodičům říct o sobě a Jay. Děsím se chvíle, kdy to oznámím otci. Bude vyšilovat. Ale nenechám to na mámě, chci mu tu novinku oznámit sama.“

„Dopadne to dobře,“ konejšila ji Charlie. „Všichni to přežili. Máš se ke komu vrátit domů. To ti vzít nemůžou.“

Magda Charlie nečekaně objala. „Děkuju vám. Moc mi pomohlo, že jsem to s vámi probrala.“

Charlie jí objetí překvapeně vrátila. „Kdybys cokoli potřebovala.“ Poodstoupila, vytáhla z batohu vizitku. „Tu máš. Kdyby ses se mnou chtěla spojit. Ráda o tobě zas uslyším.“

Charlie si nebyla jistá, jestli má Magdiny zarudlé tváře přičíst čerstvému vzduchu, nebo impulzivnímu objetí. Ať tak či onak, ruměnec zdůraznil její mládí, připomněl Charlie dítě, které znávala před lety. Magda přijala vizitku a zastrčila si ji do kapsy. „To je zvláštní. Moje pečovatelky se ke mně vrací, aby se o mě znovu postaraly.“

„Corinna patrně měla dobrý vkus na děvčata.“

Magda couvla, zasténala. „To mi nepřijde zrovna legrační. Poslyšte, doufám, že doktorku Winterovou zastihnete.“

Charlie sledovala Magdu, jak se otočila a rozběhla se zpátky uličkou. Bylo to zajímavé setkání. Obrátila se a vykročila směrem k vrátkům na louku. Doufala, že se jí ke stejné indiskrétnosti podaří přesvědčit i Helenu Winterovou, ale silně o tom pochybovala.

V okamžiku, kdy otvírala branku z tepaného železa, jí zatrylkoval mobil. Usoudila, že volá Maria, a s přijetím hovoru nijak nespěchala. Při pohledu na displej jí ovšem poskočilo srdce. Honem začala mačkat tlačítka, samou nedočkavostí hovor div nechtěně netípla. „Liso,“ promluvila, snažila se, aby to znělo uvolněně.

„Ahoj, Charlie. Jak se ti dneska zatím vede?“

Charlie nedokázala odolat krátkému suchému zasmání. „Zajímavě,“ odpověděla. „V čínském slova smyslu.“

„To je dobře. Všichni potřebujeme trochu vzpruhy díky zajímavým dnům. O tom mi něco povídej.“ Lisa jako vždycky používala důvěrný tón a svůdný hlas. „Omlouvám se, že jsem tě včera propásla. Je mi moc líto, že jsem tě zklamala.“ Povzdechla si, jako by byla skutečně nešťastná. „Víš, jak to chodí. Je těžké odmítnout, když máš pocit, že bys třeba mohla pomoct. Připadá ti sobecké odejít kvůli vlastnímu potěšení. Radši bych byla bývala s tebou, to mi věř.“

Charlie by popravdě ani nevadilo, kdyby jí Lisa jen mazala med kolem pusy. Znělo jí to věrohodně, a pokud existuje možnost, že by se věci seběhly tak, jak si je vysnila, bere cokoli, co Lisa navrhne. „Chápu, nejsi paní svého času.“

„Přesně tak. Ale dneska se mi podařilo najít okénko, teda jestli jsi ještě pořád poblíž. Zrušila jsem jednu hodinu, a kdybys přijela sem ke mně, neztrácela bych čas ježděním za tebou a zase zpátky. Tak bychom nejlépe využily to málo času, co máme k dispozici. Jak ti to zní?“

Skvěle? Úplně jako splněný sen? Charlie si odkašlala. „A v kolik bys tak myslela?“ Přendala si mobil do druhé ruky, aby se mohla podívat na hodinky. Proč se s tím vůbec obtěžuje? Je přece úplně jedno, kolik je hodin, přiběhne za Lisou jako psík, kdykoli pískne.

„Mohla bys tu být v půl čtvrté?“

Klídek, Charlie, klídek. „To by neměl být problém. Jsem zrovna u St Scholastiky, jdu někoho navštívit, ale určitě budu včas volná.“

„To je senzační. Už se nemůžu dočkat, až tě uvidím. Moc se těším na tvoje vyprávění o všech těch záhadných událostech.“

A bylo to. Ticho. Žádné projevy něžnosti, žádné plané tlachání. Lisa si jen smluvila schůzku a pak se přesunula k dalšímu bodu k vyřízení. Charlie to bylo fuk. Zvedla do vzduchu ruku zaťatou v pěst jako nějaký puberťák, zasmála se a podařila se jí překvapivě ladná pirueta na špičkách vysokých bot. Během dvou minut se svět začal točit kolem jiné osy. Všechno jí bude nahrávat do ruky. Nesejde na tom, že se celou dobu studií doktorky Winterové bála a měla před ní nesmírný respekt. Dneska bude mít navrch ona.

Dneska by dokázala i zabít draka.

6

Vejít do doupěte Heleny Winterové bylo jako projít červí dírou do jiného času. Za těch devatenáct let od doby, kdy Charlie při své první hodině o Aristotelovi usedla na tmavě červenou pohovku, se zde zjevně nic nezměnilo. Stěny od podlahy až po strop lemovaly knihy – a rychlý pohled Charlie prozradil, že většinou jsou to stejné knihy na stejných místech –, tedy kromě komínové příložky, na níž visel velký viktoriánský akvarel Zenona přednášejícího cosi uchvácenému publiku usazenému v malovaném portiku. Pokoj byl zařízený spartánsky: pohovka a křeslo, pod oknem obyčejný stůl z borového dřeva a židle. Plynový krb syčel, plamínky poskakovaly stejně jako před lety a zdálo se, že ani Helenu Winterovou čas nezměnil.

Na Charliino zaklepání otevřela dveře, štíhlá a se zády vzpřímenými jako vždycky. Doktorka Helena Winterová, členka vedení univerzitní koleje, lektorka filozofie, jako vždy bez nejmenší chybičky v sukni šité na zakázku a v kašmírovém tvinsetu, kolem krku jediná šňůra perel, bílé vlasy ve stále stejném dokonalém uzlu. Feministická verze Audrey Hepburnové, pomyslela si Charlie. V tmavě modrých očích se jí objevil kratičký záchvěv nejistoty, pak úleva, že návštěvnici poznává. „Slečna Flintová,“ konstatovala. „Nebo ještě stále doktorka?“

Stejně nemilosrdná jako vždycky. „Ještě stále doktorka. Ale dávám přednost oslovení Charlie.“

Helena uklonila hlavu. „Pojďte dál, Charlie. To je ale překvapení.“ Dveře otevřela doširoka, aby Charlie mohla vejít. „Posaďte se.“

Charlie si malinkou chvilku pohrála se škodolibým nápadem, že by zabrala křeslo, ale buď přece jen neměla dost kuráže, nebo v ní převládlo dobré vychování a posadila se na pohovku.

„Nevídáme vás tady na koleji zrovna často,“ poznamenala Helena.

Usedla do křesla a vytáhla si jednu ze silných cigaret bez náústku, které kouřívala při hodinách, ale jedině po šesté večer. Neuniklo jí Charliino povytažené obočí a uvedla na vysvětlenou: „Už nesmím kouřit v přítomnosti studentů. Proto se svému potěšení věnuju, kdy to jde. Povězte mi, Charlie, čemu vděčím za vaši návštěvu? Dospěla jste snad přeci jen k závěru, že přese všecko toužíte po čistě akademické kariéře?“

Pohrává si se mnou. Ví o Hoptonově případu a vychutnává si to. Charlie se usmála. „Na to je příliš pozdě, obávám se.“

„To je škoda. Kdybyste bývala víc věřila ve své schopnosti a držela se filozofie, mohla jste si udělat doktorát tady a tohle všechno by patřilo vám.“ Helena velkodušně rozpřáhla obě ruce, naznačovala, že pokoj, kolej i samotný Oxford mohly být jejím darem a nyní patřit Charlie.

„Nebyla jsem zas tak dobrá filozofka.“

„Naopak, drahá. Velice dobře jste chápala složitosti morální filozofie. Mohla jste vědě nabídnout dlouhodobý přínos. Vždycky mě mrzelo, že jste si za své povolání vybrala tak pomíjivý obor.“

Charlie byla pevně odhodlaná nedovolit Heleně, aby se jí dostala pod kůži, ale cítila, jak se do ní zabodávají ostny jedovatých rýpavých poznámek. „Pomáhat lidem vyrovnávat se s psychózami není zrovna pomíjivá práce. A nikdy bych nedosáhla takového zanícení pro řecké filozofy, jaké vy věnujete Zenonovi a Aristotelovi.“ A to byla pravda. Helena jako vášnivá učitelka dokázala svou energií a precizním artikulováním myšlenek přenášet svůj entuziasmus na žáky. Jenže Charlie si do Oxfordu přišla pro víc než jen pro akademický titul, nehodlala se nechat přemluvit k něčemu jinému sufražetkou s ocelově modrýma očima, která z ní chtěla mít učence víc, než ji kdy Ježíš chtěl mít jako sluneční paprsek. Charlie došlo, že přinejmenším jedním důvodem pro Helenin nepřátelský přístup vůči ní je skutečnost, že Charlie demonstrovala nezávislost ducha. Vyrývala svou vlastní brázdu, obrátila se zády k tomu, co jí plánoval někdo jiný. „Mimochodem vypadáte výborně. Doslechla jsem se, že jste byla nemocná.“

Helenina široká ústa se roztáhla do tenkého srpkovitého úsměvu, hluboké vrásky jemné kůže se rozšířily jako koncentrické kruhy na vodě. „Odebrali mi z břicha nádor,“ odpověděla otevřeně. „Některé moje kolegyně si nepochybně vybaví poznámku, kterou při podobné situaci utrousil Evelyn Waugh o Randolphu Churchillovi.“

Charlie tázavě povytáhla obočí. Helena se odjakživa vyžívala v drobných triumfech. Přestože Charlie dotyčný citát znala, nezaškodí předstírat nevědomost.

„Musel to být neobyčejně šikovný chirurg, když našel jedinou část Randolpha, která nebyla zákeřná, a vyndal ji,“ odcitovala Helena s ponurým úsměvem.

„Jsem ráda, že nešlo o nic vážného.“

Odpovědí jí bylo jen další graciézní pokynutí hlavou. „A vy? Prý procházíte jiným druhem těžké zkoušky.“

Charlie se odvrátila od skalpelů v Heleniných očích a zahleděla se z okna ven na řeku. „Nebylo to lehké. Ale dostanu se z toho.“

„Jistě. Jste houževnatá a nadaná. Tak proč jste tady, Charlie? Nedokážu si představit, že byste dospěla k závěru, že odpověď na vaše problémy leží v doktrínách Antisthéna.“

Charlie se usmála. „Cynismus ráda přenechám vám. Přišla jsem, protože od vás potřebuju potvrzení jedné skutečnosti.“

„To zní záhadně. Nedokážu si představit průsečík toho, co vím já, a toho, co potřebujete vědět vy.“

Charlie si moc dobře uvědomovala, že musí postupovat velice opatrně. Helena Winterová se k nepodloženým prohlášením stavěla podobně šlechetně jako liška ke zraněným kuřatům. „Před sedmnácti lety za vámi Corinna Newsamová přišla s morálním dilematem. Potřebuju od vás, abyste mi potvrdila, co vám tehdy ráno řekla.“

Charlie v životě nezažila, že by Helenu Winterovou něco vyvedlo z míry. Byl to skvostný okamžik. „Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte,“ řekla. Při své domýšlivosti to považovala za dobrý pokus, ale Charlie neošálila.

„Dovolte mi, abych vám trochu osvěžila paměť. Chápu, že ve stáří se nám věci nevybavují tak rychle jako kdysi.“ Charlie si vychutnala krátké stažení svalů kolem Heleniných úst. „Šlo o dost významný den. Tehdy zemřela Jess Edwardsová.“ Helena neuhnula očima, vydržela Charliin upřený pohled, od ruky jí poklidně stoupal pramínek kouře. „Corinna mi řekla, že za vámi zašla.“

„Předpokládejme na chvíli, že okolnosti, o kterých mluvíte, nastaly. Proč bych pro všechno na světě měla něco říkat vám? Nemáte tu žádné postavení. Nemluvily jsme spolu celé roky. Neznám vaši motivaci.“ Zvedla ruku a zhluboka potáhla z cigarety. „Navíc jde o pouhou spekulaci. Na nic takového si nevzpomínám.“

Charlie zavrtěla hlavou. „Zavolejte Corinně a zeptejte se jí, jestli mi můžete důvěřovat.“ Sáhla do kapsy a vytáhla mobil. „Tady máte. Nemusíte se ani obtěžovat se vstáváním. Můžete použít můj telefon.“

Helena její nabídku ignorovala, natáhla se místo toho pro telefonní přístroj a zamáčkla cigaretu. Pak z paměti navolila číslo a čekala. „Corinna? Tady Helena. Já…“ Corinna ji zevně přerušila, Heleniny rty se nespokojeně stáhly. „To je,“ řekla a opět zmlkla. „Dobře. Přijď za mnou zítra ve tři čtvrtě na devět.“ Zavěsila, dlouze a zkoumavě hleděla na Charlie. „Ať už mám jakoukoli informaci, je naprosto bezcenná. Nic z ní nemůže vzejít. Když chybí jakýkoli důkaz, nemá cenu šířit tu věc dál. Rozumíte mi?“

„Nehodlám s tím běžet do bulváru.“ Do Charliina hlasu pronikl nesouhlas. „Myslíte si, že by se mi s tím Corinna svěřila, kdybych byla taková?“

„Ať už ‚tím‘ myslíte cokoli,“ odpověděla Helena stroze, „nemám nejmenší tušení, proč se Corinna domnívá, že se k té epizodě musí vracet.“

„To její věc. Co vám řekla?“

Helene konečně odvrátila zrak z Charlie, pozorovala vlastní ruku s cigaretou. „Dopoledne už pomalu končilo. Zpráva o Jessině smrti všechny vykolejila. Když zemře nějaký student, je to vždycky stejné, nastoupí silný šok, ale také vztek kvůli zmařenému příslibu. A v případě Jess, která byla nesmírně nadaná a vymykala se běžnému intelektuálnímu průměru, to bylo ještě horší. Podrobnosti o nehodě se šířily jako stepní požár, takže v poledne už každý věděl, že upadla, rozbila si hlavu a utopila se. Také bylo jasné, že k nehodě muselo dojít brzo ráno, protože když veslařky dorazily na ranní trénink, byla už po smrti. Podle ostatních veslařek si Jess den předtím stěžovala, že jí sedátko neklouže dostatečně hladce, a měla v úmyslu zajít před tréninkem k loděnici vyzkoušet, jestli se jí nepodaří problém odstranit.“

„Tohle se před tou nehodou vědělo všeobecně?“ zajímalo Charlie. Rozšířit záběr byla často nejlepší cesta, jak z neochotného svědka vytáhnout nějakou informaci.

„To nedokážu posoudit. Něco mi napovídá, že se děvčata zmiňovala, že o tom Jess den předtím mluvila při večeři. Teoreticky to mohl zaslechnout kdokoli.“ Helena se natáhla pro další cigaretu, ale nezapálila si ji hned, válela ji mezi prsty. Její ruce, plné provazů žil a poznamenané jatemí mi skvrnami, prozrazovaly uplynulá léta mnohem víc než obličej nebo postoj. Charlie si náhle překvapeně uvědomila, že Helena je už stará žena.

„Proč za vámi Corinna přišla?“ zeptala se.

Helena si se zapalováním cigarety dávala na čas. „Potřebovala se poradit. To ráno něco – spíš někoho – zahlédla na louce. Velice brzo ráno. A řešila dilema, jak s tím naložit.“

„Proč to mělo představovat dilema? Viděla někoho na místě, kde došlo k násilné smrti, nebylo tedy samozřejmou reakcí obrátit se na policii?“ Charlie do hlasu nevkládala žádné obvinění, její otázka zněla jako nenucené vyptávání.

„Nebylo to tak jednoznačné. Blížil se konec listopadu. Když Corinna postranní brankou vstoupila na louku, byla ještě tma. Svou identifikací si byla naprosto jistá, protože dotyčnou osobu znala velice dobře, ale zároveň si moc dobře uvědomovala, že při dané vzdálenosti a při tak špatném světle by se taková identifikace při šetření koronera nebo u soudu zpochybnila. Navíc přítomnost nějakého jedince sama o sobě neprokazuje jakoukoli míru zavinění Jessiny smrti. I kdyby se dotyčná s Jess u loděnice sešla, nebyl by důvod předpokládat cokoli nekalého.“

„I když ona dotyčná z Jessiny smrti měla prospěch? A klidně můžete používat její jméno, Heleno. Obě víme, že je řeč o Jay Stewartové. Ji Corinna viděla a její ambice ohrožovala Jessina popularita. A podle Corinny byla také obětí špinavých triků, které v kampani používala Jess.“

Helena věnovala Charlie bolestný úsměv. „Ať tuhle kolej miluju sebevíc, těžko uvěřím, že by někdo vraždil proto, aby se stal prezidentkou studentské rady.“

„V tom jsem s vámi zajedno. Strávila jsem ovšem hodně času s vrahy a velice by vás deprimovala zjevná trivialita většiny jejich motivů.“

„Možná máte pravdu. Ale já jsem Corinně zdůraznila, že to, co viděla, to, co si myslí, že viděla, může mít celou řadu interpretací. A jakmile policii sdělí svoje podezření, celá kolej i dotyčná osoba se velice nešťastným způsobem stanou soustem pro média. V době, kdy se kolej zoufale snaží o zvýšení dotací, by to byla hotová katastrofa. A ještě ke všemu zhola zbytečná.“

Charlie Helenin názor vyrazil dech. Potlačit podezření spojené s nehodou, která mohla být vraždou, jen pro uchování dobré pověsti školy a pro její program dotací. K tomu může dojít jedině v Oxfordu. No, možná taky v Cambridgi. „A nemyslíte, že kdyby policii někdo upozornil na možnost jakékoli nepravosti, nenašla by třeba nějaké důkazy?“

„Drahá Charlie, rozhodně jsme neměly v úmyslu potlačit důkazy. Jak jsem tehdy řekla Corinně, kdyby existoval sebemenší náznak, že je na Jessině smrti něco neobvyklého, bylo by její povinností nahlásit, co viděla. Jenže nikdo ani v nejmenším nenaznačoval, že by Jessina smrt byla cokoli jiného než nehoda.“

„Pokud je vám známo,“ zdůraznila Charlie.

„Pevně věřím, že policisté vedení koleje plně informovali o svých zjištěních.“

Charlie unaveně zavrtěla hlavou. Možná se Heleně hodí lpět na této myšlence, ale ona moc dobře ví, nakolik je nepravděpodobné, že by policie hovořila o neurčitém podezření s kýmkoli mimo vlastní uzavřený okruh. „Podle mých zkušeností policie sděluje jen to, co uzná za vhodné,“ odpověděla. „Corinnina informace mohla změnit směr vyšetřování.“

Helena zaklonila hlavu, vychutnávala si kouř. „Podle mě by to sdělení posloužilo jedině k očernění jména koleje a dotyčné osoby.“

„Ještě pořád jste nevyslovila její jméno,“ upozornila ji Charlie.

„Každopádně mám v úmyslu uchovat si v tom ohledu diskrétnost. Corinna vám možná důvěřuje, ale mně její jistota chybí. Co já vím, třeba si náš rozhovor nahráváte na nějaké chytré elektronické zařízení. Netoužím, aby mě obžalovali z nactiutrhačství.“

„Vy jste z jiného světa, Heleno.“

„Beru to jako poklonu, doktorko Flintová.“

Charlie si pohrdavě odfrkla. „Já bych to tak nebrala. Neřekla Corinna ještě něco, co by mohlo zajímat člověka, který se vrací ke smrti Jess Edwardsové?“

Helena věnovala Charlie přemýšlivý pohled, jako by v duchu bilancovala. „Abych pravdu řekla, překvapilo mě, že se Corinna vůbec někomu svěřila s tím, co viděla.“

„Protože dva lidé mohou udržet společné tajemství jen za předpokladu, že jeden z nich je mrtvý.“

Helena se suše usmála. „Svým způsobem. Spíš jde o to, že dotyčná studentka byla tou dobou Corinninou chráněnkou. Asi tak jako vy o dva roky dříve. Corinna ji stále chválila a obhajovala před jakoukoli kritikou. Velice mě překvapilo, že byla ochotná říct něco, co vůči její chráněnce vyznělo potenciálně kriticky. Ohromilo mě to, vždyť taková věc té dívce mohla nesmírně ublížit. Považovala jsem to za známku toho, jak silně Corinnu znepokojilo, co viděla.“

„Řekla jste jí to takhle?“

Helena na Charlie pevně pohlédla, zatvářila se blahosklonně. „To by nebylo vhodné.“

„Vhodné. Jistě.“ Charlie zavrtěla hlavou, začala se sbírat k odchodu. „Ještě jedna maličkost. Proč šla Corinna tak brzo ráno na kolej?“

Helenin úsměv postrádal jakoukoli laskavost. „Byla ambiciózní. Strašně moc toužila stát se členkou vedení koleje. Odmítala pochopit, že je jasný outsider, že toho proti ní stojí příliš – je manželka, matka, Kanaďanka, katolička. Proto chodila do práce už kolem šesté, tak dvě hodinky pracovala a pak spěchala domů dohlédnout na děti, když vyrážely do školy. Myslela si, že tvrdá práce její nevýhody vykompenzuje.“

„Zjevně to tak bylo.“ Charlie už se zvedala. „Stala se členkou vedení koleje.“

„Členy vedení jsou teď i muži.“ Slovo „muži“ Helena vyslovila, jako by stálo na stejné úrovni s „kočkami“ nebo „opicemi“.

„Děkuji, že jste mi věnovala tolik času.“ Charlie se přesouvala ke dveřím. „Víte, vždycky jsem vás považovala za úžasnou filozofku. Moc jsem si vážila vaší bystré mysli.“ Tentokrát se Helena usmála upřímně, byť překvapeně. „Všichni zjevně chybujeme. Vy s Corinnou jste se zoufale snažily ochránit kolej – a patrně jste nechaly odejít vraha, aby mohl uloupit ještě víc životů.“ S rukou na klice si Charlie uvědomila, že někde v průběhu poslední půlhodiny překročila hranici. Dospěla k závěru, že Jay Stewartová má na svém kontě případ, který je třeba vyřešit, a že ona udělá všechno pro to, aby ho vyřešila. „Pokud vám skutečně šlo o blaho koleje, měly jste ji zastavit už tenkrát.“

7

Po nalezení dokonalého konce předchozí kapitoly se Jay zasekla. Popis vlastních úspěchů v roli prezidentky studentské rady, závěrečných zkoušek na Oxfordu, procesu přiznávání sexuální orientace poté, co si pořídila nádhernou přítelkyni, londýnskou novinářku, a vyjmenování přátelství a kontaktů, které jí vydláždily cestu k budoucnosti, jí po citovém vypětí lásky a smrti připadaly monotónní a nezajímavé. Moc dobře by se prodávalo násilné dramatické ukončení vztahu s Louisou, následované milenčiným pokusem o sebevraždu. Navíc by si řádně vychutnala pomstu na Louisině rodině zabedněných pobožnůstkářů. Jenže tohle odhalení v sobě skrývalo další problémy. A na ty teď nechce myslet.

Co slyšela, někteří spisovatelé paměti prostě začnou psát od začátku a vytrvale pokračují do konce. Jí se tenhle návod neosvědčil. Vzpomínala, jak postupovala při psaní Nekajícné. Napřed zaznamenala nejvýraznější zážitky – silné vzpomínky, dramatické okamžiky, které změnily její raný život. Pak se vrátila nazpátek a popsala, co vynechala. Nakonec vyplnila pozadí, jako když grafik vybarvuje obrázek, dodá Supermanovi červený plášť. Když s tímto způsobem práce seznámila svého agenta, mračil se. „A nemáš už pak psaní plné zuby, když sis předem vysbírala třešničky na dortu? Nepřipadá ti nudné vracet se a vyplňovat mezery?“

Jay se zamyslela a odpověděla: „Spíš mi ten proces připomíná práci klenotníka. Začíná se u kamínku. Vyřízli ho a vyleštili, dostali z něj maximum, co šlo. Pak přijde klenotník a zasadí ho do šperku tak, aby ho předvedl ve vší kráse. To je ta pravá výzva zařídit, aby se třpytil víc než sám od sebe.“

Jasper se spokojeně zasmál. „Velice lyrické. Drahoušku, tebe je na paměti škoda. Budu tě jednou muset přimět k napsání románu.“

Oba věděli, nakolik absurdní ten nápad je. Jay si na hodinách počítače ověřila čas. Pomalu už budou čtyři. Jak dlouho může trvat oběd a hádka s rodiči? Magda najisto zavolá, než vyrazí z Oxfordu, takže Jay na psaní zbývá přinejmenším hodina.

Vzhledem k tématu, které si dnes vynucuje její pozornost, je následující kapitola jasná. Není třeba Kathy kdovíjak popisovat – než čtenář dojde až sem, bude o její obchodní partnerce vědět všechno, co potřebuje. Počítačový maniak, praktická duše za doitnow.com. Vášnivá horolezkyně, v práci stavěla bezpečnost nade vše, ale ve skalních stěnách a v nebezpečných výškách podstupovala nejvyšší rizika. Tou dobou spolu pracovaly tři roky, po skalách lezly téměř stejně dlouho. Cestu na Skye plánovaly celé měsíce. Zimní pokoření Black Cuillinu, největší výzva a nejdramatičtější zkušenost, jaké můžete dosáhnout ve Spojeném království.

Z výstupu na Inaccessible Pinnade máte spoustu času se vyvléknout. Jako u většiny hor na ostrově Skye napřed dlouho jdete k místu, kde vyhlídka je až na druhém místě za sportovním výkonem. Hřeben Black Cuillinu na západě ostrova je jediné místo v celé zemi, kde se drsná rozeklaná skála vyrovná Alpám nebo Skalnatým horám, a Inaccessible Pinnade – In Pinn pro ty, kteří ho zdolali – je nejvýznačnějším vrcholkem pohoří.

Dokonce ani sir Hugh Munro, muž, který dal své jméno seznamu nejvyšších skotských hor, In Pinn na Sgurr Deargu nikdy nepokořil. Nenajde se nikdo, kdo by nesouhlasil s tvrzením, že Sgurr Dearg je nejtěžší „munro“, protože jako jediná hora ze seznamu vyžaduje skutečné horolezecké dovednosti. Na In Pinn se prostě nemůžete jenom nějak vydrápat. Musíte vědět, co děláte. A my to věděly. Nebyly jsme žádné novicky ani hlupačky.

Celé týdny jsme čekaly na vhodné počasí, připravené opustit kancelář a pracovní závazky v momentě, kdy sněhové podmínky umožní zimní zlezení hory. Spakované batohy stály v kanceláři, dobře zkontrolované a ještě znovu překontrolované. Jakmile se ozval náš kontakt z Glen Brittlu, zamířily jsme na letiště. Když vedete cestovní kancelář jménem doitnow.com, je pro vás hračka získat letenky na poslední chvíli! Krátký let do Glasgow, pak sedm drásavých hodin na ledových silnicích na samotný ostrov Skye.

Rozhodly jsme se zdolat In Pinn druhý den lezení. První den proběhlo zahřívací kolo, přivykaly jsme účinkům sněhu a ledu na černém čediči a gabru, které společně vytvářejí tak úžasný lezecký povrch na Cuillinu. Zlezly jsme několik čelních stěn a několik komínů, dost na to, abychom se procvičily na hlavní atrakci. Jako obvykle se nám spolu lezlo dobře. Na kopci jsme nikdy nemusely moc mluvit, instinktivně jsme chápaly, co druhá z nás zrovna potřebuje. Vždycky mě překvapovalo, jak skvěle jsme spolu při lezení vycházely. Za jiných okolností jsme si neměly moc co říct, jedině pracovně.

Večer jsme si šly brzo lehnout, abychom na lezení měly co nejlepší formu. Kamarádíčkování a popíjení s dalšími horolezci, kteří plánovali ranní útok na Sgurr Alasdair, nebylo pro nás. Předpověď počasí nezněla zrovna nejlíp, tak jsme chtěly vyrazit co nejdřív. Už dávno jsme byly rozhodnuté vyrazit ještě za tmy. Tohle je právě potíž se zimním lezením na severu – dny jsou velice krátké a nejlepší výstupy často zahrnují dlouhou chůzi na místo a zpět.

Zaparkovaly jsme před stanicí horské služby v Glen Brittlu. Byly jsme příjemně rozrušené ze dne, který nás čekal, ani ve snu by mě nenapadlo, že budeme potřebovat služby tohoto záchranářského týmu. Nasadily jsme si čelovky a ani pod tenkou krustou sněhu jsme nemohly přehlédnout začátek cesty, širokou proláklinu táhnoucí se podél ohrad s ovcemi. Zaslechly jsme prudce se řinoucí vodu potoka Allt Coire na Banachdichu a zanedlouho jsme dorazily k dřevěnému mostu přes potok, který vypadal ve světle úsvitu jako pouhý černobílý proud.

Litovala jsem, že jsme nemohly vyrazit později, protože nám příliš velká tma znemožňovala ocenit nádheru vodopádu Eas Mor spadajícího do rokliny. Vzpomínala jsem na průvodce, kterého jsem si koupila při první návštěvě ostrova. „Na ostrově Skye,“ stálo v něm, „prší 323 dní z 365. Nevadí. Myslete na to, jakou krásu to dodá vodopádům.“ Na Kathy krajina žádný velký dojem neučinila, z nemalé části také proto, že při obtížném stoupání mezi působivými výstupky a průrvami, většími výzvami, než jakými jsem kdy lezla, na naše obličeje čas od času zaútočil prudký závan zmrzlého deště. Když se plně rozednilo, obklopovaly nás překvapivé výhledy – ohromné skalní útesy, senzační tvary a obrysy, rozeklané panoráma hor, vše bíle zářilo sněhem a třpytilo se ledem.

Na první pohled nás In Pinn zklamal. Z dálky působil celkem nevýrazně, jako Špičák o něco málo delší než řezáky a třenové zuby kolem něj. Ale jak jsme se drápaly výš, traverzovaly a přecházely bealachy – keltský výraz pro horský průsmyk – a štěrková pole, postupně nám docházelo, o co se hodláme pokusit. A bylo to skličující.

Samotný vrchol tvořil obelisk z gabra, impozantní žebro vystupující padesát metrů nad malou planinku těsně pod hlavním vrcholem Sgurr Deargu. Nezní to kdovíjak, ale jakmile začnete stoupat, máte z jedné strany tisíc metrů sráz dolů na dno údolí. Pokud se tam dokážete podívat bez pocitu závrati, máte silnější žaludek než většina horolezců.

Než jsme začaly stoupat nahoru, posilnily jsme se čokoládovou tyčinkou a pořádně jsme se napily. Na hřebenu Cuillinu není žádná voda, takže veškerou tekutinu, co potřebujete, musíte nést s sebou. Když se na začátku pořádně napijete, nesete pak na zádech menší váhu. Kathyin obličej hořel očekáváním a vzrušením. Já jsem nejspíš vypadala stejně.

Nevím, jak přiblížit rozjařenost při lezení někomu, kdo tenhle sport nezkusil. Nic v mém životě se tomu nevyrovnalo. Kdysi jsem se na jedné alpské horské chatě ocitla ve společnosti skotského básníka, který tvrdil, že podle něj podobné vzrušení pocítíte, když si padnete do oka s někým, o kom víte, že pro vás bude ten pravý, a uvědomíte si, že se spolu večer poprvé vyspíte. Nesouhlasila jsem s ním tehdy a nesouhlasím ani dnes. Mezi tím je ohromný rozdíl. S horou nevstupujete do žádného partnerského vztahu. Lezení je výzva a jde o vítězství. V lásce ani sexu tohle necítím.

Jay se usmála. Další neškodná lež, aby udělala radost Magdě. Láska je samozřejmě výzva. V okamžiku, kdy Magdu spatřila jako dospělou ženu, ne jako dítě, byla odhodlaná najít způsob, jak ji dostat. Takže ano, bylo to jako výstup na horu. Vyhodnotíte překážky, vymyslíte, jak je zdolat nebo obejít, naplánujete cestu a postupujete po ní.

Ale pocit těsně před počátkem výstupu – je jiný než zvažování postupu při útoku na ženu. Možná to souvisí s absolutním soustředěním, jaké lezení vyžaduje. Spojení mysli a těla, obojího až na samotné hranici možností, zajišťuje, abyste skončili tam, kde chcete být. Možná to má taky hodně společného s nebezpečím. I láska má svá nebezpečenství, ale jen zřídkakdy fatální. Zato lezení v sobě obsahuje semínka katastrofy. Jay si pamatuje slova legendárního Joea Simpsona, který se se zlomenou nohou a omrzlinami doplazil dolů z hory v Jižní Americe poté, co ho zdánlivě mrtvého nechali na dně ledovcové pukliny: „Všechno je v pohodě, dokud se něco nezvrtne.“

8

Magda se k domu rodičů vracela lehce zmatená. Neměla ve zvyku svěřovat se cizím lidem. Jenže cosi v Charlie Flintové vzbuzovalo důvěru. Možná proto je ve své práci tak dobrá. Nebo naopak tuhle dovednost získala díky svému zaměstnání. Co bylo dřív, slepice, nebo vejce? Pak jí pomalu začalo svítat, že od doby, co se zamilovala do Jay, je Charlie první lesbička, se kterou strávila trochu víc času a která přitom nebyla přítelkyní její milenky. Proto se chopila příležitosti otevřeně si promluvit a odložila pracně sestavenou masku, kterou měla nachystanou pro veřejnost. Přestože si to v danou chvíli neuvědomila, minula právě milník označující konec první fáze lásky – objevila potřebu mít i jiné důvěrníky než jen svou milenku.

Když se přiblížila k domu, nálada se jí rapidně zhoršila. K připoutaným kolům opřeným vedle zadního vchodu přibylo otcovo. Henry je doma. Rozhovor s matkou byl hodně trapný, ale teď bude ještě hůř.

Vstoupila do kuchyně. Otec vzhlédl od talíře s jídlem a usmál se. „Říkal jsem si, kam jsi asi šla. Matka hlásila, že jsi na procházce, což mi přišlo…“ Hledal správné slovo. Magda vnímala nezřetelnou výslovnost, hned věděla, že už si dal několik džinů. „Není ti to podobné,“ dokončil řeč otec.

Na Corinně a Catherine bylo patrné znepokojení. Magda přistoupila k otci a políbila ho na pleš. „Celý týden jsem strávila v zatuchlé soudní síni,“ vysvětlila. „Prostě jsem potřebovala na čerstvý vzduch.“ Setřásla ze sebe kabát a posadila se proti otci. Henry dopil sklenici červeného vina a zamával prázdnou skleničkou na svou ženu. Corinna k němu přistrčila láhev a on si nalil vína až po okraj sklenky. Magda, jako by ho viděla poprvé po dlouhé době, si s úžasem všimla, jak hodně zestárnul. Matky se čas skoro nedotkl, ale Henryho léta převálcovala. Zplihlé narezlé vlasy zešedly, získaly barvu rozhrábnutého popela v krbu po ránu, maso v obličeji jako by odtálo, tváře zůstaly duté, vynikly vodnaté modré oči. Vždycky býval růžovoučký a vymydlený jako školáci, které učil, ale poslední dobou jeho tváře získaly červenou barvu. Bylo mu padesát osm, ale vypadal jako zničený stařec. Magda ani nepotřebovala lékařské vzdělání, aby poznala, že za všechno může alkohol. Kdysi otcem za nedostatek ovládání pohrdala, teď ho litovala.

„Ještě že porota vynesla správný verdikt,“ prohlásil Henry. „Akorát se bojím, že co nevidět budou zase venku. Zatracení vrahové, polovina z nich dostane trest kratší než bankovní lupiči. Trest by měl odpovídat závažnosti zločinu.“ Další lok vína, několik soust jídla, pak od sebe odstrčil z poloviny plný talíř. „Vždycky mi toho dáváš moc.“ Corinna jeho poznámku nekomentovala, jen odnesla talíř a zbytky s hlasitým zakřípěním seškrábla do koše.

„Jak bylo na dni otevřených dveří?“ zeptala se Magda a očekávala záplavu stížností.

Nespletla se. Úroveň zjevně klesá ke dnu jako těžký kámen. Kvalita případných žáků, sociální stav případných rodičů a lenost kolegů přesahují všechny meze. „Díky bohu, že za pár let jdu do důchodu,“ uzavřel lamentace Henry. Dny do odchodu na penzi otec počítal, co Magda pamatuje. Kdysi v pubertě se ho zeptala, proč tedy ve škole zůstává, když svou práci tak nenávidí. Pohlédl na ni s očima zakalenýma pitím a odpověděl: „Kvůli penzi, ty hloupé děvče, kvůli penzi.“ Chápala natolik, aby jí došlo, že jde o jednu z nejdepresivnějších věcí, jakou kdy slyšela.

„Půjdeš do důchodu zároveň s tátou?“ obrátila se Catherine na Corinnu. „Vsadím se, že už máš všechno dávno naplánované.“

Corinna se zatvářila překvapeně. „Ještě mi zbývá několik let, Wheelie. Na důchod jsem vůbec nepomyslela. Samozřejmě, na škole můžu zůstat i po překročení minimálního důchodového věku. Na rozdíl od tvého otce učení pořád miluju. Takže nevím.“

„Zatracená škola,“ zabručel Henry. „Vždycky pro tebe byla důležitější než rodina.“

Skvělá práce, Wheelie. Hádka rodičů, která se odehrávala po celý Magdin život, byla to poslední, co teď potřebovala. „Tati,“ obrátila se honem na otce. „Musím ti něco říct. Čekala jsem s tím, až bude po soudu. Nastal čas na nový začátek, víš?“

Henry se pohodlně opřel a rozzářil se. Jeho rozmrzelost na Corinnu se rozplynula před vyhlídkou na dobré zprávy od jeho oblíbeného dítěte. „To zní slibně. Nový začátek. Tak o co jde? Potkala jsi někoho? Nějaký chlápek odvedl tvoji pozornost od smutku? Však bylo na čase, děvče. Nemůžeš truchlit věčně.“

Magda zavřela oči, vzývala kuráž. Catherine sáhla pod stůl a povzbudivě se dotkla jejího stehna. „Někoho jsem potkala, to ano. Ale ne muže.“

Heniy po ní pošilhával, jako by mu úplně nedocházelo, co říká. „Nechápu. Není to muž? Tak co? Někdo ti nabídl dobrou práci, nebo co?“

„Ne, tati. Nejde o práci. Někoho miluju. Ale není to muž, je to žena. Miluju ženu.“

Henry se zatvářil zmateně, pak zděšeně. „Ty jsi lesbička?“ Stěží uvěřit, kolik znechucení se mu podařilo vložit do těch tří slov.

„Ano,“ přitakala Magda.

Odstrčil židli a zvedl se, odpotácel se od stolu, hlavu v dlaních. „Jak je to možné? Bylas přece vdaná za Philipa. Vždycky jsi chodila s mládenci. To je šílenost.“ Otočil se, rozzlobeně hleděl na všechny tři ženy. „Zkazila tě. Zneužila tvého žalu. Lstivě si k tobě našla cestičku, když jsi byla oslabená.“ Hlas se mu vytratil, dusil se vzteky. „Kdo to je? Kdo svedl moji dceru? Odpověz, Magdo.“

Magda vyskočila odhodlaná nenechat se zastrašit. „Jsem dospělá, tati. Nejsem žádné malé dítě, které by někdo sladkýma řečičkama umluvil k něčemu, co nechce. Jsem zamilovaná a nestydím se za to. A pokud tě zajímá jméno mé milenky, povím ti ho. Je to Jay Macallan Stewartová. Nejspíš si ji budeš pamatovat jako obyčejnou Jay Stewartovou.“

Henry se zarazil, zopakoval jméno, aniž by přitom vydal jedinou hlásku. Pak se obrátil na Corinnu. „Jay Stewartová… Není to… Nedělala… Není to jedna z té tvé svity? Jedna z těch tvých hloupých obdivovatelek, cos je nechávala hlídat naše děti?“

Corinna si povzdechla. „Ano, Jay byla jedna z mých studentek. A ano, hlídala nám děti.“

Henry se oběma rukama chytil za spodní část obličeje. „Tys nechávala moje děti se zvrhlíkem!“ Pak jako by se jeho ruce proměnily v pařáty s drápy, sekal jimi před sebou, snad hledal cíl, který by mohl rozsápat. „Tak se podívej, kam to dospělo!“ Ukázal na Corinnu. „Je to všechno tvoje chyba.“ Každé slovo velice zřetelně a jasně vyslovoval, čišelo z něj pohrdání.

„Uklidni se, tati.“ Catherine přistoupila k otci a konejšivě mu položila ruku na rameno. „Jay není žádný zvrhlík, jakého z ní děláš. Úžasně se o nás starala. Nikdy neudělala ani neřekla nic, co by bylo byť jen vzdáleně nevhodné.“ Henry dceřinu ruku setřásl, odstrčil ji a udělal krok vpřed. Ocitl se ani ne půl metru od Corinny s rukama zaťatýma v pěst. Corinna se ani nehnula a Magda pochopila, že fyzický útok matce nehrozí. Henry je příliš velký zbabělec na to, aby riskoval násilí na tak houževnaté ženě.

„Jay je lesbička, ne pedofil.“ Magda měla čelist pevně semknutou zlostí. „Vlastně přesně jako já. Jen si přiznej, jak to je, tati. Jay není žádný katolický kněz, nezneužívá děti. A i kdyby bylo někoho z čeho vinit, jako že není, nebyla by to rozhodně mámina chyba.“

„To je nechutné!“ Henrymu až přeskakoval hlas. „Jsem z tebe znechucený. Snažili jsme se ti vštípit vychování, víru. A teď tohle… Taková hnusná, odporná věc.“

Catherine se znovu pokusila vnést do vypjatého okamžiku trochu klidu. „Tati, díváš se na to úplně špatně. Co je nechutného na dvou lidech, kteří se milují?“

Tentokrát Henry obrátil svůj hněv proti ní. „Jak můžeš být tak naivní, ty hlupačko? Kdyby na omluvu stačila láska, byl by v očích světa a církve přijatelný incest nebo pedofilie. Některé věci jsou prostě špatné. Jsou to hříchy. Jdou proti přírodě.“ Prudce se otočil a sežehl Magdu pohledem. „Jak tvoje sestra vůbec může položit takovou otázku?… To jsi zkazila i ji?“ Odmrštil Corinninu ruku a zhroutil se na židli, hlavu v dlaních. „Tohle neunesu.“ Pohlédl na Magdu kalným zrakem, zvlhlé oči měl podlité krví. „Moje krásné děvče. A teď je zkažená.“

„Nemohli bychom se přestat všichni chovat tak melodramaticky?“ žádala Catherine. „Prostě si sedněme a promluvme si jako dospělí lidé.“

„Buď zticha, Catherine,“ vyletěl divoce Henry, jeho hlas byl hluboký a tvrdý. „Magdo, nedokážu se na tebe ani podívat. Chci, abys okamžitě opustila tento dům. A ani nepomysli na návrat, dokud se nebudeš kát ze svého hříchu. Jdi pryč, Magdo.“

„Tohle je úplně špatně, tati,“ ozvala se Catherine. „Je to úplně špatně. Jsme rodina. Nemůžeš se k Magdě takhle chovat.“

„Můžu a budu, protože pravda je na mé straně.“ Obličej měl napjatý a umíněný hlubokým přesvědčením.

„Je mi z tebe zle, Henry,“ promluvila Corinna.

„Ty jsi sem zatáhla to zlo,“ opáčil. „Vím, komu mám přičíst vinu, to mi věř. Můžeš považovat za štěstí, že tě nevyhodím spolu s tvou zvrácenou dcerou.“

„Už jsem si toho vyslechla dost,“ ozvala se Magda. „Pokud je tu někdo zvrácený, jsi to ty. Jsi opilec a bigotní člověk a moc rád bys byl i násilník, jen kdybys k tomu našel odvahu. No, mě od mého štěstí žádným vyhrožováním neodradíš.“ Popadla kabát a rozběhla se ke schodům.

Catherine se obrátila k otci. „I já se rozloučím. Magda svým chováním stvrzuje život. Jde o lásku. Nemyslím, že by sis pamatoval, co to znamená. Potřebuješ pomoc, tati.“ Nepočkala na urážky, které budou nutně následovat, a vyrazila za sestrou.

Magdu dostihla před autem. Rozpřáhla náruč a sestru objala. Magda se roztřeseně zasmála, v očích měla slzy. „Tak jak to podle tebe šlo, Wheelie?“

Catherine jí masírovala záda. „Mohlo to být horší, Maggot. Teď to sotva uznáš, ale určitě to mohlo být horší.“

9

Vzpomínky na to ráno na Sgurr Deargu byly překvapivě velice živé. Jay ani nemusela zavírat oči, aby viděla monochromatickou krajinu mraků, skal, sněhu a ledu. Kathyina červená bunda a fleeceová čepice tvořily v tom obrázku pobuřující barevný cákanec. Očekávané úchvatné panoráma od vrcholů po mořské zálivy na východě i na západě na kost ořezávaly nízké mraky a občasné nápory sněhu s deštěm. O vyhlídku při tomhle výletě ovšem nikdy nešlo.

Mlčky jsme si navlékly sedáky a připoutaly se k sobě v přípravě na výstup. Lano je symbolem vazby mezi parťáky v lezení. Jeho účelem je minimalizovat riziko nebezpečí, s nímž by jeden lezec sám těžko zápolil. Bez ohledu na úroveň vašich dovedností, zkušeností a fyzických schopností je po psychické stránce vždycky lepší být při zápolení o další bod úchytu na kluzké desce skály připoutaný k někomu dalšímu.

Východní cestu na In Pinn popsali horolezci viktoriánské doby, kteří jako první zdolali hřeben ani ne metr široký „s převisy a nekonečným prudkým svahem na jedné straně a ještě strmějším a hlubším srázem na straně druhé“. Rozhodně nepřeháněli. Technicky vzato, co do dovedností potřebných k dosažení vrcholu šlo o pouhý „průměrně těžký“ výstup. Jenže při pohledu na jednu či druhou stranu se vám kdykoli během výstupu může sevřít zadek a obrátí se vám žaludek. A pokud jde o následky, je tu chyba zcela neodpustitelná. Nikdo to neví lépe než já.

Když jsme vyrážely, byly mraky těžké a mrzlo, ale plískanice ustala a věřily jsme, že výstup zvládneme. A pro začátek jsme taky uspěly. Vyrazily jsme vzhůru krátkým, strmým, ale snadným svahem, čímž jsme nabyly dostatečné sebedůvěry k tomu, co bude následovat. A pak jsme dorazily k dalšímu úseku, části skály vyžadující pomalý a rovnoměrný postup. Ustanovily jsme si rytmus střídání rukou a nohou, pohybovaly jsme se sebevědomě, důvěřovaly jsme skále i jedna druhé. Asi tak v polovině výstupu jsme se krátce zastavily na římse. Nic nás ovšem nechránilo před kousavým větrem, proto jsme téměř okamžitě vyrazily dál. Několik prvních kroků nebylo zrovna snadných a musela jsem vyndat cepíny, ale pak se cesta rýsovala samozřejmě jako schodiště.

Ale jaké schodiště! Představte si, že stoupáte patnáct metrů po zcela nepravidelném schodišti a po obou stranách máte prudký sráz. A připočtěte k tomu skutečnost, že postupujete po ledu. Postupujete po ledu a k tomu všemu vám ještě někdo hází do obličeje hrsti ledového, bodajícího sněhu. Protože teď už se naplnily naše nejhorší obavy, sněžilo. Ne jen tu a tam vločka, vypukla plnohodnotná chumelenice. Obrovské vločky mi zakrývaly oči, lezly do nosu a úst, hnal je na mě drsný pronikavý vítr. V polovině úseku převzala vedení Kathy a sníh, který zčistajasna začal padat, mezi námi vytvořil hotovou záclonu. Lezla ani ne dva metry nade mnou, a já ji sotva viděla.

V podobných situacích neexistuje na světě horolezec, který by neznal strach. Snažíte se ho vytěsnit z popředí své pozornosti, soustředíte se na každý pohyb, před přenesením váhy ověřujete pevnost každého úchytu. Ale ten strach nepopřete. Hučí vám v žilách spolu s adrenalinem, který vás udržuje v chodu. Toho dne jsem při stoupání vzhůru nedokázala myslet na nic jiného, než že nevidím, neslyším, a jak se do mě stále hlouběji zakousávalo mokro a chlad, ztrácela jsem postupně cit v rukách a nohách. Zanedlouho jsem si připadala jako automat snažící se dodržovat program.

Ke změně došlo bez sebemenšího varování. Lano sebou škublo tak nečekaně, že mě div nesrazilo z hory. Kdybych na botách neměla mačky, sletěla bych z ledového povrchu přímo na dno údolí. Takhle mnou lano škublo stranou, přetočilo mi horní půlku těla přes hranu skály. Okamžitě nastoupila mučivá bolest. Instinktivně jsem po laně chňapla, snažila jsem se přesunout část váhy, která mě tlačila na kámen tak silně, že jsem sotva mohla dýchat. Trvalo to bolestivě dlouho, ale nakonec se mi podařilo dostatečně se narovnat. Chytila jsem dech a pokusila se zjistit, co se vlastně stalo.

Jakmile jsem začala myslet, a ne pouze instinktivně reagovat, okamžitě mi došla samozřejmá věc. Kathy uklouzla a sletěla z hory. Strašně moc jsem potřebovala vědět, v jakém stavu se nachází. Pokud je při vědomí a relativně nezraněná, neměl by vzniknout větší problém. Obě dvě jsme u sebe měly kus vybavení, takzvaný prusík, pomocí nějž se horolezec může vyšplhat po laně zpátky nahoru. Když vydržím, dokáže se Kathy kousek po kousku vrátit.

Jestliže Kathy nebude schopná lézt, bude situace složitější. Za použití prusíku může horolezec, který zůstal na stěně, uvázat lano k pevnému kusu skály a přenést na něj váhu lezeckého partnera. Kdybych se takhle zbavila tíhy lana, mohla bych se pokusit Kathy vytáhnout zpátky na hřeben. V nejhorším případě bych mohla lano zabezpečit a dojít pro pomoc.

Modlila jsem se, aby mě nepřepadla závrať, aby se mi nezatočila hlava a já se mohla podívat dolů podél stěny In Pinnu. Nemusela jsem si dělat starosti. Sněžilo teď tak hustě, že jsem sotva viděla i Kathyinu červenou bundu. Z toho mála, co jsem rozeznala, se pohupovala ve větru, ruce a nohy se jí bezvládně klátily. „Kathy!“ zaječela jsem z plna hrdla. „Kathy!“

Byla jsem si jistá, že jsem zaslechla odpověď, tiché zasténání své partnerky. Nálada mi prudce stoupla, naskočila jako náhlý zubatý vrcholek na nemocničním monitoru vedle postele. Kathy je při vědomí! Můžeme se z toho dostat. Všechno bude v pořádku. Zavolala jsem znovu. A ještě jednou.

Nic.

Zoufale jsem křikla ještě jednou, ale nedostalo se mi jiné odpovědi než skučení větru. Došlo mi, že i předtím jsem slyšela vánici, ne Kathy. Ta skutečnost mě udeřila jako fyzická rána. Plán A můžu, zdá se, škrtnout. Domyslela jsem si, že se Kathy při pádu udeřila do hlavy. Dnes by mě ani ve snu nenapadlo lézt bez helmy, ale tehdy jsem si jako všichni mladí horolezci, co jsem znala, připadala nesmrtelná. Ten den ani jedna z nás helmu na hlavě neměla. Je to jedna z mnoha věcí, které bych ráda vrátila zpátky a napravila je, kdyby to šlo.

Plán B závisel na nalezení bodu, abych ukotvila prusík. Pokud se mám zbavit strašné tíhy lana, musím za sebe najít náhradu, něco dostatečně robustního, co unese to pnutí. Věděla jsem, že čedič i gabro jsou značně pevné. Potřebovala jsem tedy najít jen masivnější výčnělek skály nebo malý výstupek, na který bych mohla smyčku navléknout. Zvedla jsem hlavu a zkoumala terén kolem sebe.

Nic.

Podívala jsem se znovu. Skutečně nikde nebylo nic, co by byť jen vzdáleně připomínalo výstupek, jaký jsem potřebovala. Cestou jsme míjely spoustu vhodných kusů skály, ale tahle část cesty se k naší smůle skládala z hladkých ploch a nevhodných úhlů, které neposkytovaly nic použitelného k uvázání lana.

Zbývala jediná, poslední možnost. Moderní technologie nás vybavila celou řadou šikovných vymakaných pomůcek. V sebemenší štěrbině nebo skulině se můžeme ukotvit pomocí vklíněnce, friendu nebo skoby, které s sebou běžně nosíme. Jenže já měla po ruce jen své dva cepíny. Nevěřila jsem, že by unesly Kathyinu váhu. Budu se muset nějak dostat do batohu.

Nebylo to tak snadné, jak se může zdát. První pokus málem skončil katastrofou. K destabilizaci mojí polohy stačil sebemenší přesun váhy. Cítila jsem, jak se mi posouvá těžiště, a v jedné strašné chvíli jsem byla přesvědčená, že se zřítím z hory a Kathy vezmu s sebou. Došlo mi, že musím postupovat nekonečně pomalu.

Nic moc by se nedělo, kdybychom se v téhle situaci ocitly v teplém létě a měly před sebou hodiny denního světla. Jenže tohle se stalo za sněhové bouře v únoru v drsném Cuillinu, a když jsem se právě nepohybovala, začínalo mi tuhnout tělo. Prsty mi promrzaly, chlad zpomaloval myšlení i reakce. Musela jsem ovšem pokračovat. Čas i světlo se vytrácely, dávno minulo poledne a přibližovala se tma.

S mučivou pomalostí jsem opatrně stahovala batoh z ramen a tu mě napadla další možnost, jak se zachránit. V batohu jsem měla mobil. Ne žádný z těch starých modelů, jaký by tehdy ve vzdálené oblasti ostrova samozřejmě nezachytil žádný signál. Díky Kathyině vášni pro nové vynálezy jsme obě vlastnily satelitní telefon. Hudrovala jsem na další přívažek do batohu, ale ona trvala na svém. Pokud se na mě usmějí bozi a budu mít signál, můžu prostě zavolat záchranáře a ti přijdou a sundají nás z té odporné skalní stěny.

Osvobodit batoh jsem se snažila v situaci, kdy jsem stála přitisknutá ke skále a plnou Kathyinu váhu přebírala horní polovina mého těla. Navrch k vymrzlosti mě začínalo zmáhat vyčerpání. Do toho pořád padal sníh, usedal mi na řasy, vytvářel římsy na mém obočí, chytal se každého mého vdechu. Konečně jsem z batohu vyprostila jednu paži a pohnula ramenem, aby mi sklouzl po druhé paži a pak do čekající ruky.

Nepočítala jsem s paralyzujícím chladem. Batoh mi sjížděl dolů po ruce a já ji ohnula, abych zachytila popruh. Jenže prsty ho minuly, nesevřely se kolem něj a batoh klouzal dál. Jeho váha pohyb ještě urychlila. Zaslechla jsem v hlavě ozvěnu vlastního výkřiku: „Ne!“ Batoh se řítil do prázdnoty, s přemety mizel mezi padajícím sněhem mimo dohled.

Tehdy jsem poprvé zavzlykala. Spolu se světlem ubývala naděje. Ano, nechaly jsme v hotelové recepci plán trasy, ale tam poplach nevyvolají dřív, než když nedorazíme na večeři. Tou dobou se budu k hřbetu In Pinnu tisknout už plných šest hodin, ve vánici a přitom stále držet váhu partnerky. Takové vyhlídky se mi ani v nejmenším nezamlouvaly. Ale neměla jsem na vybranou.

Vítr, už předtím pořádně hutný, začal sílit. Tady na ledové skále jsem ho vnímala jako bouři. A pak se už tak dost ošklivá situace ještě zhoršila. Vítr změnil směr ze severního na severovýchodní. Kathyino tělo, které dosud chránila masa Sgurr Deargu, se teď ocitlo v cestě větru. Začalo se houpat, ale nikoli předvídatelně jako kyvadlo. Takový pohyb bych dokázala odhadnout a zařídit se podle něj. Tenhle pohyb byl nepředvídatelný a trhavý. Zapřela jsem se o stěnu, snažila jsem se zarýt mačky ještě hlouběji do sněhu. Nebylo to k ničemu. Poté, co mě pohyb těla několikrát přetočil do strany, mi bylo naprosto jasné, že tu obě zemřeme. Nedokážu udržet pozici na skále, ne při nevypočitatelném tahání za lano, které způsoboval vítr. Kdyby mě odtrhl od stěny, mezi námi a dnem údolí není vůbec nic. Naše těla by se roztříštila na padrť o skály dole.

Vítr opět zahvízdal a tentokrát jsem si při snaze udržet se na místě zkroutila nohu. Pocítila jsem škubnutí a pak mi levým kolenem projela palčivá bolest. Bota mi vyletěla z ledu. Napěchovala jsem ji zpátky, div jsem přitom neomdlela bolestí. O lidském těle jsem věděla dost, abych pochopila, že jsem si přetrhla vazivo v koleně. Svou pozici už dlouho neudržím. Je se mnou ámen.

Pak jsem si vzpomněla na maličký víceúčelový nástroj, který jsem měla v kapse bundy. Obsahoval kleštičky, pilníček na nehty, šroubovák a nožík s ostřím dlouhým pět centimetrů. Už jen jak jsem pomyslela na nemyslitelné, se mi srdce sevřelo hrůzou. Přeříznutí lana Kathy odsoudí k smrti. Ale když lano nepřeříznu, odsuzuji k smrti nás obě. Žádní další horolezci už sem dnes nevylezou, ne takhle pozdě odpoledne. Nedočkám se záchrany. Žádné vysvobození nepřijde. Ne v dohledné době.

Pomocí zubů jsem si stáhla rukavici a zasunula zmrzlou ruku do kapsy bundy. Prsty mě štípaly a pálily, jak je zahřálo zbytkové teplo těla. Sevřela jsem prsty kolem nože a vytáhla ho ven. Přidržela jsem nožík mezi rukou v rukavici a skálou a podařilo se mi vytáhnout ostří. Přesto jsem stále váhala, nedokázala jsem se odhodlat k činu.

Pak mnou další závan větru tvrdě mrštil o stěnu, tvář a hruď se odřely o zledovatělé gabro. Nemám na vybranou. Ještě jednou a půjdu také přes okraj. Přeřízla jsem lano.

Jako na pokyn zazvonil telefon. Jay se po něm automaticky natáhla. Už ho měla na půli cesty k uchu, když si uvědomila, že pláče.

10

Charlie vnímala rychlé vytrvalé tepání pod žebry, srdce jí bušilo jako o závod. Vzrušení v ní oscilovalo jako elektrický proud. Z cesty ze severního Oxfordu do vesnice Iffley si nepamatovala dočista nic. Jako studentka se vždycky ráda procházela po vlečné cestě od Foliy Bridge k zdymadlu. Řeka nikdy nebyla bez života, vždycky se po ní pohybovaly lodě: do vesel se opíraly posádky studentských osmiveslic, neohrožení dobrodruzi se tu připravovali na pokoření velké řeky, sem a tam se proháněly motorové čluny a říční lodě. Z pěšiny vedoucí do samotného Iffley oproti tomu vždy dýchal klid. Nesourodé Iffley, vesnička ve městě, prosperující, klidná a uzavřená část Oxfordu, odolávalo nákaze univerzitního života. Přestože tu stály domy v jiném stylu, Charlie tahle oblast připomínala vesnici v Lincolnshiru, kde žili její prarodiče. Kdykoli během leckdy bouřlivých let svých studií potřebovala záchrannou kotvu, chodívala právě sem.

Lisin dům stál v tiché uličce solidních venkovských domků dvě ulice od řeky. Charlie si hned představila, jak tu v oxfordských zimních, často mlhavých dnech musí být chladno a vlhko. Ale dnes, jak se vytrácelo odpoledne, z mraků unikaly paprsky pozdního slunce a scenerie působila přímo čarovně. Charlie jela pomalu, kontrolovala čísla domů, až našla ten správný. Poznala Lisino elegantní stříbrné sportovní audi, ale místo na úzké cestě vedle něj obsadila Toyota Estate. Teprve o padesát metrů dál Charlie objevila místečko, kde mohla nechat auto, aniž by komukoli bránila v průjezdu. Pohlédla na hodinky. Za pět minut půl čtvrté. Ještě tři minuty zůstala sedět za volantem, teprve pak vyrazila k domu, dohadovala se, co ji tam asi čeká.

Jak se blížila, nemohla ten dům neobdivovat. Coby studentka na průzkumných výpravách kolem něj musela mnohokrát projít, ale vůbec si ho nevybavovala. Nevyznačoval se ničím pozoruhodným – zvětralé červené cihly, tašková střecha, na bílo natřené dřevěné prvky –, ale jeho proporce a symetrie lahodily oku. Pestré barvy skla kruhového okna nad pěknou verandou se prosadily dokonce i za slunečního svitu. Auta parkovala na příjezdové cestě z diagonálně vázaných cihel, z malé plochy před domem vznikla miniaturní zahrádečka ze zastřižených keřů. Všechno naprosto dokonalé jako z obrázku. Charlie přepadl dojem, že tu vytváří nepořádek už jen tím, jak jde ke vstupním dveřím.

Zhluboka se nadechla, snažila se překonat nervozitu. Vyhlídka na to, že uvidí Lisu na její domácí půdě, v ní vyvolávala až pubertacké vzrušení. Zazvonila a o krůček poodstoupila. Téměř okamžitě se ozvaly kroky a dveře se dokořán otevřely. Lisa se usmála, Charlie poskočilo srdce a vstoupila do Lisina otevřeného náručí. „Hrozně ráda tě vidím,“ řekla.

Lisiny rty se otřely Charlie o tvář, v uchu ji polechtal teplý dech. „Dokonalé načasování. Ještě pořád tam dva mám, ale už se chystají k odchodu.“ Pak Lisa Charlie pustila a couvla, zvala ji dovnitř.

Ani ve stavu citové vypjatosti Charlie nezapomněla na svou profesi. Nemohla si pomoct. Vstřebávala okolí, zaznamenávala si informace, aby si mohla vytvořit úsudek. Vstupní hala měla prostou výzdobu. Bílé stěny i strop, parketová podlaha s patinou stáří, čtyři malé olejomalby, abstraktně pojaté obrazy moře. Světlo vstupující barevným oknem vrhalo náhodné seskupení barev, dodávalo místnosti teplo. A uprostřed všeho stála samotná Lisa. Štíhlé boky, široká ramena, top zvolený tak, aby zdůrazňoval příjemný zlatý odstín její pleti i krásné křivky nádherně tvarovaných svalů. Sebevědomé držení těla Charlie připomínalo přehlídkové molo. Lisina chůze přitahovala pohledy lidí a její mluvený projev si tu pozornost udržel.

Charlie vstoupila za Lisou do obývacího pokoje, jehož vybavení tvořily tři pohovky potažené kartounem krémové barvy, několik různě rozestavených nízkých stolků a složitý krb ve stylu art nouveau. Před krbem stála zástěna z ateliéru Williama Morrise. Francouzská okna směřovala do zahrady, na širokou plochu trávníku končící u stěny křovinatého porostu. Dvě z pohovek byly obsazené, muž i žena kolem sebe měli rozprostřené papíry. Oči upírali ke dveřím, čekali na Lisu.

„Charlie, to jsou moji kolegové. Tom a Linda. Tohle je moje přítelkyně Charlie,“ představila je rychle Lisa. Všichni si vyměnili úsměvy, pokynuli hlavou. „Tak to je pro dnešek všechno. Až ten nový materiál vstřebáte, pošlete mi mailem připomínky. Jinak se uvidíme v úterý ve Swindonu.“

Tom s Lindou spěšně posbírali svoje papíry a zvedli se. Bylo jasné, že Lisa má všechny pod palcem. Ještě než si kolegové stačili sklidit věci, pokynula Charlie k prázdné pohovce. „Kávu, čaj? Džus? Vodu?“ nabízela jí.

Pokud má Charlie nárok na pouhou hodinu Lisina času, nehodlá promarnit ani minutu vařením vody. „Nic mi nechybí, díky.“

„Hned jsem zpátky.“ Lisa jemně, ale nekompromisně vystrkala Toma s Lindou z místnosti, ještě než si stačili zavřít tašky na laptop.

Téměř vzápětí se vrátila, usadila se na pohovku umístěnou kolmo k Charliině, zatáhla pod sebe nohy a opřela se o loket. Zdálo se, že ji její návštěvnice plně pohltila. Pro Charlie, zvyklou číst řeč těla, to byla vítaná chvíle. „Tak,“ řekla Lisa, svou výslovností slovo proměnila v trojslabičné. „Zajímavý den.“ V jejím hlase zazněl náznak škádlení, podtón čehosi, co přesahovalo běžné společenské zdvořilůstky.

Charlie se usmála. Ráda by poznamenala něco ve smyslu, že se den pořád zlepšuje, ale obávala se, aby to nevyznělo lacině. Nebo dravě. „I zajímavá společnost.“

„Tak mi všechno pověz.“ Lisa si opřela bradu o paži a zpříma na Charlie pohlédla. „Moc ráda ti naslouchám.“

Charlie provedla Lisu setkáním s Newsamovými, mluvila stručně a k věci. Řeč zakončila krátkým nástinem setkání s doktorkou Winterovou, pak se pohodlně opřela. „Nakonec to celé bylo mnohem dramatičtější, než jsem čekala.“

„To teda vážně. Velice zvláštní příběh,“ prohlásila Lisa protáhle. „Takže tvoje bývalá učitelka si myslí, že Jay Macallan Stewartová je vícenásobná vražedkyně? Něco tak bizarního jsem neslyšela od chvíle, co Edwina Currieová přiznala poměr s Johnem Majorem.“

„I mně to tak ze začátku přišlo. Jenže pak se ukázalo, že Jay byla na Schollie v den vraždy Philipa Carlinga. A Helena Winterová mi potvrdila, co jí Corinna vyprávěla o tom ránu, kdy zemřela Jess Edwardsová. A začalo to znít… Nevím. Skoro věrohodně.“

Lisa se zasmála. „Hlavně je důležité to skoro. Co si o tom všem myslí Maria?“

Zmínka o Marii vnesla do atmosféry nepříjemný nádech. Od chvíle, co si domluvila schůzku s Lisou, se Charlie dařilo držet partnerku v nejzazším koutku mysli. Nelíbilo se jí, že to jméno slyší z Lisiných úst. „Ještě jsem neměla příležitost si s ní promluvit.“

Lisa se zatvářila potěšeně. „To mi lichotí, že se to dozvídám jako první,“ poznamenala. „A co budeš dělat teď? Nenápadně se vytratíš ze scény? Jsi odbornice na určování, co se děje v hlavách lidí, ale Corinna Newsamová, zdá se, potřebuje regulérního detektiva.“

„Já vím. Přesto bych se na to mohla taky mrknout,“ nadhodila Charlie, spíš zkusmo. „Přijde mi to docela zajímavé. A pokud by na té věci skutečně něco bylo a já to vyřešila…“

„Chápu, je to pokušení, Charlie. Ale i kdybys odhalila justiční omyl, neočistí tě to v očích lékařské rady.“ Lisin hlas zněl měkce, její výraz vyjadřoval starostlivost. „Nebo v očích čtenářů Daily Mailu“ Tohle byla bystrá poznámka, dokazovala, jak dobře Lisa chápe Charliiny pohnutky.

„Možná ne. Ale třeba bych ze sebe měla lepší pocit.“

„Víš určitě, že si jen nenacházíš výmluvu pro opětovnou návštěvu vlastní minulosti? Že se netoužíš vrátit na místo a do doby, kdy jsi byla šťastná? Kdy před tebou stály všechny ničím nezkalené možnosti?“

Charlie ten názor chvíli zvažovala. „Nemyslím,“ odpověděla. „Nelpím na minulosti. Krom toho cítím, že mám pořád nárok na štěstí. Například teď tu s tebou sedím. To mi přijde jako dobrý čas a dobré místo.“

Lisa si špičkou jazyka přejela po vnitřku horního rtu. „Mně taky. I když se neznáme dlouho, cítím vazbu mezi námi.“

Charlie poskočilo srdce. Ten prudký pohyb v hrudi nelze popsat jinak. Jak jen mohou slova vyvolat tak silnou fyzickou reakci? „Některé věci prostě není možné ignorovat,“ řekla a odkašlala si, když slyšela nakřáplost vlastního hlasu. „Vážně bych moc ráda prozkoumala, co se mezi námi děje.“

„Není ovšem třeba spěchat, Charlie. Velice, velice dlouho budeme přítelkyněmi. O tom jsem hluboce přesvědčená. Naše zranitelnost i naše síla jsou podle mě ve velkém souladu.“

Charlie vyschlo v ústech. Litovala, že přece jen nepožádala o něco k pití. „Máš pravdu, občas to člověk prostě ví. Od samého počátku.“ Přesunula se, opírala se teď o opěradlo pohovky, její tvář se přiblížila k Lisině.

„Ale pokud se budeš honit za chimérami pro Corinnu Newsamovou, nebudeš mít čas na nic jiného,“ řekla Lisa protáhle, hlas naplněný lítostí.

Charlie se nezalekla. „Čas si udělám.“

Lisa jí věnovala dlouhý přemýšlivý pohled. „Podle mě ho jen promarníš.“

Po předchozím flirtování to přišlo jako políček. Charlie sebou cukla. „Cože?“

„Když se budeš snažit dokázat, že Jay Stewartová je vrah. To jsem měla na mysli.“ Lisa se zasmála. „Cos myslela, Charlie?“

Charlie nevěděla, co na to říct. Její emoce vylétaly vzhůru a znovu ve spirále klesaly dolů. „Proč myslíš, že budu jen marnit čas?“

Lisa pokrčila rameny. „Prostě mi přijde vysoce nepravděpodobné, že by Jay byla vražedkyně.“

„Ty ji znáš?“ Charliina profesionální ostražitost, až dosud ochromená hormony, náhle hledala cestu k povrchu. Je možné, že by Lise také o něco šlo?

„Ano i ne,“ odpověděla Lisa. „Studovaly jsme ve stejné době. Já samozřejmě chodila na Univ, takže se naše cesty zrovna často nezkřížily. Znala jsem ji tím zběžným způsobem, jako když na sebe lidé čas od času narazí na stejném večírku. Byla docela proslulá – lesba, které se podařilo stát prezidentkou studentské rady –, takže přitahovala dost pozornosti.“

„To se vědělo, že je lesba? Já měla za to, že to tehdy tutlala?“

Lisa se uchechtla. „Možná si myslela, že to nikdo neví. Ale víš přece, jak to chodí, Charlie. Oxford je malý a klepům nikdo neunikne. Já tehdy ještě chodila jen s kluky, ale věděla jsem, že Jay Stewartová je lesbička.“

Charlie znovu poskočilo srdce v hrudi. Nezáleží na tom, co Lisa říkala o Jay Stewartové. „Já tehdy ještě chodila jen s kluky.“ Řekla to takhle. To se dá vyložit jediným způsobem a ten Charliiny fantazie osvěžil jako jarní déšť vyprahlou zem. Ve spáncích jí začala tepat krev, v ústech jí opět vyschlo. „Na někoho, kdo chodil jen s kluky, jsi měla dobře vyvinutý gayradar.“

Lisa se pohodlně opřela, založila ruce za hlavu, zaklesla do sebe prsty. Charlie si moc dobře uvědomovala krásu jejích paží a ňader. Lisa se uličnicky usmála. „Tehdy jsem si to nejspíš ještě neuvědomovala, ale už tenkrát jsem dobře dokázala rozpoznat zranitelnost.“

11

Pondělí

Z ranní sprchy Charlie vycházela dosud omámená nedostatkem kloudného spánku. Snad jí pomůže káva. Dvě noci po sobě se neklidně převalovala pod pokrývkami, snažila se nerušit Marii. V srdci i v hlavě měla ohromný zmatek a s tou nejtěžší částí se ironií osudu nemůže Marii svěřit. Charlie si velice zvykla na to, že posledních sedm let váhu jejích dilemat a rozhodování přebírá Maria. Připadala si divně, že před ní něco zatajuje.

Naštěstí s ní může mluvit alespoň o Corinnině bizarním požadavku.

V sobotu se vrátila domů pozdě večer, stále ochromená ze setkání s Lisou. Lisina poznámka o zranitelnosti rozhovor ukončila. Hodina uplynula, Lisin klient už měl ruku na zvonku. Charlie spolkla zklamání, že setkání jejich vztah neposunulo vpřed.

S tímto názorem se ovšem ukvapila. Když Lisa vyprovodila návštěvnici do vstupní haly, obrátila se tváří k ní a ke dveřím couvala. Pak se zastavila, sáhla po Charliině ruce a přitáhla si ji do náručí. V Charlie explodovalo světlo a horko. Tohle nešlo nazvat polibkem na rozloučenou, tohle bylo naléhavé stvrzení, předzvěst čehosi horkého a vlhkého. Přišlo to jako rána z čistého nebe, a už když Charlie podléhala situaci, uvědomovala si, že to nemůže k ničemu vést. Přestože rty, jazyky a ruce zkoumaly, hodiny tikaly.

Druhé zazvonění je polekalo a oddělilo od sebe. Charlie byla celá rudá a prudce oddychovala. Lise na tvářích naskočily dvě červené skvrny. Věnovala Charlie křivý koketní úsměv. „Pokračování příště,“ řekla.

A otevřela dveře.

Charliin odchod probíhal v mlžném oparu. Sotva vnímala muže, který k Lise dorazil. Zaregistrovala Lisino zběžné sbohem. Zašla, jak rychle Lisa dokáže přecházet z jedné polohy do druhé. Pak se odpotácela k autu, vůbec nebyla přesvědčená o tom, že bude schopná řídit vůz. Chvíli jen seděla, snažila se zpracovat, k čemu právě došlo, pokoušela se oddělit svoji emocionální reakci od nezaujaté analýzy Lisina chování. I to se projevilo jako naprostá ztráta času, myšlenky se jí jen jalově honily v hlavě.

Nebyla si úplně jistá, kam se poděl čas mezi jejím odchodem z Lisina domu a příjezdem do Manchesteru kolem půlnoci. Na tříapůlhodinovou cestu potřebovala sedm hodin. Maně si vybavovala, že seděla v kavárně na benzinové pumpě. Ale zbytek se ztrácel v mlze. Když konečně padla na postel, považovala za vítané rozptýlení, že může Marii podat referát o Newsamových.

Marii Corinnin příběh zajímal víc, než by Charlie čekala. „To je fascinující,“ prohlásila a přitulila se k Charliiným zádům. „Tady jasně nastupuje instinkt ‚matka lvice chrání svoje mláďata‘. Corinně Jayiny vražedné manýry vůbec nevadily, dokud šlo o děti někoho jiného. Ale jakmile se poblíž nebezpečí ocitne její dcera, už volá těžké dělostřelectvo. Co si s tím počneš?“

„Ještě si nejsem úplně jistá,“ vykrucovala se Charlie. „Jednu chvíli si říkám, že je Corinna paranoidní, ale pak obrátím a dospěju k závěru, že v Jayině minulosti toho číhá příliš, aby šlo o pouhou souhru náhod. Nějak ale nedokážu strávit pomyšlení, že by úspěšná charismatická podnikatelka mohla být sériovou vražedkyní.“

„Přesto se do toho hodláš pustit, viď?“ V Mariině hlase zaznívala rezignace.

„Myslíš, že bych měla?“

„Docela jsem o tom přemýšlela, když jsi byla pryč. A přestože by tě část mé bytosti moc ráda udržela stranou bitev jiných lidí, nemá cenu, abych si cokoli zastírala. Znám tě, Charlie. Potřebuješ něčím zaměstnat svou mysl, jinak začne užírat sama sebe, jako to dělá krysa v kleci.“ Maria položila ruku na Charliino stehno. Ten pohyb byl myšlen jako útěcha, nebylo v něm nic erotického. „Promluvíme si o tom zítra.“

A taky o tom mluvily. Tu a tam, ale v podstatě většinu dne, do poslední kapky vyždímaly každičkou možnost vyplývající z toho, co Charlie věděla. Žádnou z účastnic dramatu Maria neznala, a tak Charlie plně důvěřovala jejímu úsudku. Marii nemohla ovlivnit Charliina minulost s Corinnou, její sympatie k Magdě, ani její tendence věřit Lisinu mínění o Jay Stewartové.

„Tvůj hlavní problém je, že se necítíš dobře, když se nemáš do čeho zakousnout,“ prohlásila Maria konečně a nezvratně po večeři. Nedělnímu kostýmnímu dramatu na BBC ani jedna z nich nevěnovala mnoho pozornosti. Dosáhlo takové míry stupidity, jakou nedokázaly unést. Drama na okraji jejich vlastního života bylo mnohem zajímavější.

„Ještě pořád mám nějaké hodiny ve škole.“

„Tak jsem to nemyslela. Jsi zvyklá pronikat k jádru skutečně složitých případů. Pohání tě výzva. A když ji před sebou nemáš, nevíš, co si počít sama se sebou. A pro člověka, který tě miluje, je těžké pozorovat, jak jsi nešťastná bez problému, s nímž bys mohla zápolit.“

Charlie si odfrkla. „Díky Billu Hoptonovi mám problémů víc než dost.“

„Takový problém jsem na mysli neměla. Samozřejmě se snažíš sestavit obhajobu pro lékařskou radu, ale to není ten druh výzvy, jaká by tě udržela ve vrcholné formě. Potřebuješ spíš nějakou hádanku. Hlavolam. Něco, co by povzbudilo tvoji představivost. Vždycky jsi něco takového potřebovala. Proto sis tak dobře vedla při profilování pro policii. Řešila jsi problémy vysoké důležitosti. Od té doby, co jsi své případy musela předat, neděláš nic podobného. A to ti neprospívá, Charlie.“

„Takže ty si myslíš, že se ke správnému fungování svého mozku potřebuju prohrabovat popelem minulosti Jay Stewartové?“

„Na tohle ti odpověď dát nedokážu. Ale možná bych otázku postavila jinak. Proč to nezkusit?“

„Pro začátek – nejsem detektiv. Jsem psychiatrička. Nevím, jak se shromažďují důkazy a jak se staví případ.“

„Nebuď hloupá. Přesně tohle v jednom kuse děláš. Celý život shromažďuješ důkazy o duševním stavu lidí a pak vyvozuješ závěry založené na svých zjištěních.“

„To není totéž,“ zaprotestovala Charlie. „Nejsem polda. Nemám přístup k informacím.“

Maria ji dloubla do žeber. „Celé roky jsi policisty sledovala při práci. Zúčastnila ses řady výslechů. A v nacházení si způsobů, jak se dostat na místa, kde nemáš co pohledávat, tě nikdo nepředčí. Komu se na letišti vždycky podaří propašovat nás do VIP salonku?“

Charlie se zahihňala. „Vždycky ne. Vzpomínáš na tu krávu nebeskou z letiště Charlese de Gaullea? Já už se pomalu bála, že nás nechá zatknout.“

„Nesnaž se uhýbat od tématu, Charlie. Pokud má Corinna jen trochu pravdu, jde skutečně o hodně. Můžeš napravit justiční omyl a zastavit někoho, kdo na vraždu patrně pohlíží jako na nejúčinnější způsob, jak získat, co chce. A pokud má Corinna pravdu a ty to dokážeš, pak si můžeš postavit tábor na morálních výšinách. Lékařská rada by pak mohla stěží rozhodnout v tvůj neprospěch, vystoupit proti hrdince dne.“

To je zajímavé, pomyslela si Charlie. Mariin pohled na spásný vliv takového úspěchu na veřejnost je téměř v přímém protikladu k Lisinu názoru. A těžko říct, čí úsudek může být přesnější. Charlie si opřela hlavu o Mariino rameno. „Viny za Billa Hoptona mě tím nikdo nezprostí, miláčku. Nezmizí, ať už ta věc s Jay dopadne jakkoli. Stejně neuniknu vědomí, že kdybych víc naléhala, aby Hoptona zavřeli do léčebny, ty čtyři ženy by ještě pořád žily.“

Maria káravě zamlaskala. „Dobře víš, že to není pravda. Sama jsi řekla, že zákon nenabízel nic, na základě čeho by ho mohli zavřít. Kdyby ses chtěla zasloužit o to, aby ho odsoudili, musela bys lhát. A musela bys ke lži přesvědčit ještě dalšího doktora. A i kdybys nakrásně uspěla, za nějaký čas by ho stejně pustili. Víš to moc dobře. A pak by to prostě byly jen jiné čtyři ženy. Přestaň s tím sebemrskačstvím a zaměř se na něco, čím můžeš prokázat dobro. Buď najdi důkazy proti Jay, nebo ji očisti.“

Charlie se na pohovce natáhla, přemístila hlavu Marii do klína. „Argumentuješ dobře. Ale váhám ještě kvůli další věci.“

„A to je co?“ Maria si začala pohrávat s Charliinými vlasy, pročesávala je prsty, stáčela pramínky do ruliček a sledovala, jak se znovu narovnávají. Byl to známý postup, při němž se Charlie vždycky uvolnila.

Zavrtěla se a usalašila se ještě pohodlněji. „Solidarita mezi lesbičkami. Nestanu se zrádkyní? Nenechám se zneužít k něčemu, co je v podstatě homofobní hon na čarodějnice? Napadlo by Corinnu zavolat mně, kdyby Jay byla chlap?“

„Možná ano. No, pokud mám být upřímná, nejspíš ne. Ale kdyby Jay byla chlap, nevěděla by Corinna o její minulosti zhola nic. Taková otázka by vůbec nevyvstala.“

Charlie se usmála. Na Marii – zemitou, praktickou Marii – je vždycky spolehnutí. Přinejmenším jednu z otázek, kterými se Charlie trápila, vyřeší logikou, na kterou měla dávno přijít sama.

„A krom toho,“ dodala Maria, „nejsi povinná své závěry Corinně sdělovat. Nejsi soukromé očko. Nenajala si tě. Ať odhalíš cokoli, můžeš s tou informací naložit, jak uznáš za nejvhodnější. Buď to Corinně řekneš, nebo ne. Buď to Magdě řekneš, nebo ne. A dokonce, buď to Jay řekneš, nebo ne.“

A tak Charlie její argument přijala a rozhodla se udělat, oč ji Corinna žádá. Přes Lisino přesvědčení, že Jay není vražedkyně, půjde Charlie po jakémkoli důkazu, který se možná dosud dá najít, a zváží jeho hodnotu.

Večer před spaním jí volba připadala jasná, ale ráno opět vznikl mučivý problém. Charlie zírala do kávy, mračila se. Je v pořádku, že se rozhodla Jay prošetřit. Ale kde začít? Co vlastně hledá?

Maria jí zamávala rukou před obličejem. „Haló? Je někdo doma?“

Charlie se chabě pousmála. „Nevím, kde začít,“ přiznala se.

Maria pokrčila rameny. „Vždycky jsem věřila, že začínat se má od začátku.“

„A v tomhle případě by začátek byl…?“

„První okamžik, o kterém víš. Smrt kapitánky veslařského družstva.“

„A kde začnu hledat?“

Maria si mazala toast, mračila se. „V Oxfordu, samozřejmě. Tahle věc se stala dřív, než se všechno dalo zjistit na netu. Je třeba tam zajet a nahlédnout do novinových archivů. Musela se přece vyšetřovat příčina smrti. Určitě tam někde budou mít záznam, ne? A taky probíhalo policejní vyšetřování. Možná někde bude starý policista v důchodu, který se rád vypovídá, jak tomu bývá v nejlepších detektivních románech.“

Charlie se zasmála. „Mám pocit, že ses do toho ponořila víc než já.“

„Musíš uznat, že je to čertovský příběh. Očekávám, že mě o každém stadiu vyšetřování budeš informovat.“

Charlie pocítila osten viny. Její aktivity budou obsahovat aspekty, o kterých Marii rozhodně referovat nebude. Třeba se pátrání po Jayině minulosti stane protijedem na její city k Lise. Snažila se přesvědčit samu sebe, že se v ní zakázané emoce rozšířily jen proto, aby vyplnily volný prostor, který byl momentálně k dispozici, ale nefungovalo to. „Budu tě informovat,“ potvrdila Marii. „Učím až od středy, tak se do Oxfordu můžu vrátit už dneska.“

„To je rozumné,“ souhlasila Maria. „Ubytuješ se u Corinny?“

Charlie zavrtěla hlavou. „To by nebyl dobrý nápad. Pokud se Magda včera Henrymu přiznala ke své orientaci, jak měla v úmyslu, neuvítal by pod svou střechou další lesbičku. Požádám Corinnu, aby mi vybavila ubytování na koleji v pokoji určeném pro hosty. Zpátky do spartánsky zařízeného studentského pokojíku.“

Maria se usmála. „Alespoň tě nebude nic rozptylovat od tvého úkolu.“

Charlie v sobě měla dost slušnosti, aby se zastyděla. „Ne, na Schollie tedy ne.“

Maria dojedla poslední sousto toastu a vstala. „Dávej na sebe pozor,“ nabádala Charlie, obešla stůl a objala ji. „Možná tam někde venku číhá vrah.“

To není jediné nebezpečí, pomyslela si Charlie a matně se usmála. Ani zdaleka.

12

Čas na hodinách se přehoupl ze 4.16 na 4.17. Jay se opatrně pohnula, úzkostlivě se snažila neprobudit Magdu. Navykly si spát s nohama propletenýma, horní části těla od sebe odkloněné. Tato pozice se rychle vyvinula v něco, v čem se obě cítily pohodlně. Jejich kontakt byl příjemný, ale Jay se pak z objetí těžko vyvlékala, když se brzy po ránu probudila a věděla, že o dalším spánku si může nechat leda zdát. Tak to s jejím spaním vypadalo od doby, co Kathy zemřela a s její smrtí nastoupily noční můry. Noc co noc se probouzela zmáčená potem, svaly ztuhlé nervovým vypětím. Sen vypadal vždycky stejně: vířící sníh, ledová zima, černobílá hora. Pak domýšlený výkřik, výkřik, který se ve skutečnosti nikdy neozval, výkřik, který Jay noc za nocí prudce vytrhl ze sna.

Noční můra ji pronásledovala celé měsíce, dokud konečně neuznala, že se jí nezbaví, když nevyhledá pomoc. Výběr byl nasnadě – terapeutka, s níž se znala z dob studií. Jay udivila vlastní schopnost podlehnout hypnóze. Vždycky si představovala, že pro lidi se silnou vůlí, jakou má ona, je těžké se poddat. Do změněného stavu ovšem vklouzla snadno a z toho, co se dělo v hypnóze, si vybavovala minimum. Což nevadilo. Důležité bylo, že zlé sny ustaly. Mohla do postele odcházet klidná a s vědomím, že ať se jí bude zdát cokoli, její spánek nic nenaruší.

Období se zlými sny však navždy změnilo jednu věc. Jay zjistila, že podobně jako Margaret Thatcherová může perfektně fungovat při mnohem kratším spánku, než potřebují ostatní lidé. Nyní jí k osvěžení a k přípravě na další den stačily pouhé čtyři nebo pět hodin spánku. Věřila, že i to patří mezi důvody její obchodní úspěšnosti. Zatímco ostatní ještě spali, ona už seděla u počítače, surfovala po webu, vybavovala maily, navazovala kontakty, pohrávala si s novými nápady. A psala.

Dohadovala se, jestli nová revize onoho hrozného dne na Sgurr Deargu nepřivolá zpátky děsivé sny. Ne s obavami a děsem, ale spíš klinickým způsobem: „Co to udělá?“ Kromě emocionální reakce při popisování okamžiku přeříznutí lana se nic nevynořilo.

Když se rozčilená a rozzlobená Magda vrátila z Oxfordu, byla Jay navenek klidná. Na její návrh se Catherine zdržela na večeři, přehrání dévédéčka a láhev vína. Než sestra odešla, stačila se Magda uklidnit, a než se uložily do postele, byl potenciální konflikt zažehnán. Pomilovaly se s veškerou naléhavostí opětovného stvrzení lásky a pak Jay usnula, jako kdyby se jí mozek na povel vypnul.

Neděle proběhla úžasně. Jay vyrazila ven ještě dřív, než se Magda probudila, a donesla čerstvé pečivo a noviny. Lebedily si v posteli, četly si a povídaly, jedly a pily kávu, v pozadí hrála hudba Craiga Armstronga. Konečně se přinutily vstát, vyšly si na procházku podél řeky a daly si brzkou večeři v malé intimní indické restauraci poblíž St James’s Parku. „Přes týden je to tu samý politik a žurnalista,“ vykládala Jay Magdě. „V neděli tu panuje úplně jiná atmosféra.“ Vycítila, že její výborná znalost Londýna patří mezi věci, které Magda v pospolu stráveném čase shledává jako velice svůdné. Philip se přes všechno své bohatství a velkorysost patrně pohyboval v přísně vymezených kolejích.

Po jídle došly večerními ulicemi k Magdinu bytu. Tady zrovna často noci netrávily, ale Magda se zítra bude muset vrátit do práce a Jay napadlo, že by pro ni bylo jednodušší vypravit se do zaměstnání z vlastního domova. Vyčerpaná pobytem na čerstvém vzduchu a pohybem Jay usnula rychleji, než se jí obvykle dařilo v postelích, které nebyly její.

Jenže teď je plně vzhůru a Magdin budík zazvoní až za dvě a půl hodiny. Kousek po kousku opatrně vytahovala nohu zachycenou mezi Magdinými stehny. Magda zasténala ze spánku a převalila se na svou stranu postele, Jay se tím osvobodila. Bosky přešla přes pokoj, na opačné straně dveří do koupelny popadla Magdin župan a zamířila do místnůstky, kterou Philip využíval jako studovnu. Tam je počítač, který může použít, a v kapse kalhot má flashku, díky které může všechno, co napíše, přenést do svého počítače doma.

Zatímco počítač nabíhal, vracela se Jay v duchu k místu, kde v sobotu skončila, než zazvonil telefon a odvedl její pozornost. Někdy je každá výmluva dobrá.

Z toho, jak jsem se dostala z In Pinnu, si pamatuju minimum. Vím jen, že to trvalo dlouho. Bolest v koleně mi vyrážela dech, kdykoli jsem na ně přenesla váhu, a nejednou jsem očekávala, že se připojím ke Kathy dole na dně údolí. Nezpůsobovala to jen mrtvá váha mé nohy. A kupodivu ani ne počasí, které se ironií osudu trochu zlepšilo, určitě dost na to, aby si zkušený horolezec věřil, že se bezpečně dostane dolů. Rozložil mě duševní otřes, který jsem utrpěla. Odsoudila jsem svou obchodní partnerku a nejbližšího spojence k smrti. Nepomáhalo ani vědomí, že jsem to musela udělat, aby alespoň jedna z nás mohla přežít. Byla jsem celá bez sebe. Nejspíš na pokraji hypotermie. A zcela jistě v šoku.

Celá akce už trvala tak dlouho, že někdo informoval záchranářský tým. Později jsem se dozvěděla, že mě našli dvě stě metrů pod vrcholkem Sgurr Deargu, jak s bolestivou pomalostí slézám z hory. Zabalili mě do termopřikrývky a já jim koktavě vylíčila, co se stalo. Jako jednu z mála věcí si vybavuju pohled, který si dva ze záchranářů vyměnili, když jsem jim řekla, že jsem musela přeříznout lano. Lítost a smutek v jejich tvářích si pamatuju do dneška. Věděla jsem, že mě okolní svět odsoudí a že mi bude spílat. Ale tihle muži znali krutost hor a nic mi nezazlívali.

Zformovali podpůrný šik a dostali mě z hory. Kdybyste náhodou měli hromadu peněz, které byste chtěli věnovat charitě, ale nevěděli komu konkrétně, pošlete je, prosím, Glen Brittle Mountain Rescue. Ti chlapi jsou úžasní. Bez zaváhání vyrazí do temnoty vánice, aby pomohli naprosto cizímu člověku, s takovým druhem odvahy se v moderním světě zrovna často nesetkáme. Nebýt jich, mohla jsem ten den umřít.

Tou dobou jsem svoje přežití ovšem vnímala jako problematické štěstí. Kathyina smrt pro mě znamenala strašlivou ránu. Ztrátu jejího přátelství, její obchodní prozíravosti, její společnosti – to vše jsem snášela velice těžce. Nemohla jsem ani v klidu truchlit. Naše nehoda na In Pinnu se okamžitě stala mediální senzací. Jakožto majitelky jedné z nejvýznamnějších britských internetových firem jsme si zvykly nacházet svá jména na finančních stránkách tisku. Docela se nám to zamlouvalo – byly jsme pyšné na to, čeho jsme dosáhly.

Tohle bylo něco diametrálně odlišného. Nehoda v horách, při níž někdo přijde o život kvůli přeříznutému lanu, se na jeden den dostane na titulní stránku většiny novin. Jenže vzhledem k tomu, kdo jsme byly, a vzhledem k době, kdy se nehoda přihodila, neměl náš příběh jepičí život. Proto jsem se musela smířit s neustálou pozorností nenasytných novinářů, kteří se nedokázali rozhodnout, jestli jsem tragická hrdinka, nebo hrozný padouch.

A jako by toho nebylo dost, řešila jsem právě rozjednanou velkou obchodní dohodu. Neměly jsme se tehdy s Kathy vůbec vypařit na Cuillin, protože jsme se tou dobou nacházely v nejkritičtější fázi celého našeho profesního života. Když jsme vyrážely na Skye, nikdo kromě zúčastněných stran netušil, že s Kathy jednáme o prodeji doitnow.com. Celé týdny jsem se scházela s Joshuou Pittem, řídícím pracovníkem společnosti Amtagen. Smlouva byla těsně před dokončením, když počasí mně a Kathy nabídlo dokonalou příležitost k výstupu, o němž jsme vždycky snily. Když Kathy zemřela, kvůli všem našim zaměstnancům bylo třeba, abych našla cestu, jak dohodu uzavřít. Problém představovala skutečnost, že Kathy vlastnila polovinu doitnow.com, a přestože jsme obě sepsaly poslední vůli, kde si vzájemně odkazujeme své poloviny společnosti, dědické řízení se vždycky táhne. Právníky společnosti stálo hodně přesvědčování, aby umluvili vykonavatele Kathyiny vůle, že prodání jejího vlastnického podílu doitnow.com je v nejlepším zájmu osoby, které svůj podíl zanechává. Přestože to byla tatáž osoba, která se je k prodeji podílů snažila přemluvit… Občas jsem si připadala jako Alenka v říši divů. V životě jsem nežila pod větším tlakem.

Horší bylo, že mi ten tlak nedopřával čas na truchlení. Chtěla jsem běsnit nad svou ztrátou, plakat nad zmařeným životem, proklínat okamžik nepozornosti, který Kathy stál život. Ale musela jsem se chovat civilizovaně před tiskem, před právníky i před lidmi, kteří se snažili koupit mou společnost.

Občas mívám pocit, že jsem nikdy neměla šanci Kathy pořádně oplakat.

Místo toho jsem se soustředila na uchování pracovních míst pro všechny naše zaměstnance. Upřímně jsem věřila, že jim dávám možnost dosáhnout nových výšin coby součást mnohem většího uskupení, společnosti, která skutečně usiluje o digitální budoucnost.

Prodej se uskutečnil 9. března 2000, tři týdny po Kathyině smrti. A10. dubna internetová bublina praskla.

Měsíc poté, co jsem prodala doitnow.com, ztratila společnost Amtagen devadesát procent své hodnoty.

Jay si přejela rukou po neposlušných vlasech přeleželých z postele. Tady se pohybuje po tenkém ledě. Ztratila obchodní partnerku, ale aspoň se jí podařilo udržet si veškerý majetek. Každý, kdo by se o prodej zajímal natolik, aby se pokusil o menší průzkum, by brzy zjistil, že na prodeji doitnow.com vydělala 237 milionů liber. Není třeba čtenáře odrazovat tím, že to bude vytrubovat do světa. Nastala chvíle pro uvážlivé, lehké pokroucení pravdy.

Čirou náhodou jsme s Kathy prodej doitnow.com naplánovaly na správný čas. Částečně díky jejímu hlubokému pochopení světa internetu jsem se stala velice bohatou ženou.

Všech peněz bych se ochotně vzdala, jen kdyby se Kathy vrátila.

„To zrovna,“ utrousila Jay nahlas, uložila soubor, přenesla ho na flashku a pak soubor z Magdina počítače vymazala. Odstrčila židli od stolu a požitkářsky se protáhla. Kdyby teď Magdu probudila, stačily by se ještě před jejím odchodem na onkologii pomilovat. Jay se usmála. Nic tak nepovzbudí apetýt jako trocha práce po ránu.

13

Charlie v oxfordských knihovnách strávila víc času, než se obtěžovala počítat. Práh městské knihovny ovšem ještě nikdy nepřekročila. Byla zcela nesmyslně umístěná uprostřed nákupního střediska Westgate. Beton, sklo a ocel ze sedmdesátých let z ní stále dělaly mnohem modernější budovu, než byla většina z těch, v nichž kdy studovala. Zdejší čtenáře určitě nevyrušují turisté lezoucí na okna, aby si pořídili fotografii zevnitř, což se pravidelně stávalo studentům v budově Radcliffe Camera. Ani si nedovedla představit, že by tady musela pronášet nějakou přísahu, aby se směla podívat, co má knihovna v katalogu. Charlie nikdy nezapomene, nakolik ji okouzlila nutnost přislíbit, že do Bodleian Library nikdy nevstoupí s ohněm nebo plamenem. Teprve pak dostala čtenářský průkaz.

Do patnácti minut Charlie obdržela čtečku mikrofiši a příslušné filmy z místního tisku. Datum Jessiny smrti už znala a předběžným výzkumem na internetu si doplnila i datum vyšetřování k určení příčiny smrti. Pustila se do nudného procházení stránkami a snažila se ignorovat muže u sousední čtečky, který na střídačku hlasitě popotahoval nosem a drbal se na nejrůznějších částech těla. Jeho apatické otáčení knoflíkem přístroje Charlie utvrdilo v úsudku, že je tu jen proto, aby mohl trávit čas v teple. Jenže pak našla první článek o Jessině smrti a brzy zapomněla na rozptylování. Stálo to tu černé na bílém. Titulek zněl VYNIKAJÍCÍ STUDENTKA TRAGICKY UTONULA.

Dnes brzo ráno bylo na řece Cherwell u koleje St Scholastiky nalezeno tělo mrtvé studentky.

Horlivou veslařku less Edwardsovou našly ve vodě u loděnice členky stejného veslařského týmu, když se dostavily na trénink.

Zdravotníkům se dívku přes veškeré úsilí nepodařilo oživit a po příjezdu do nemocnice Johna Radcliffa byla prohlášena za mrtvou.

Podle jedné ze studentek, které tělo našly, dívka zjevně utrpěla zranění hlavy. Policie oznámila, že její smrt nese všechny známky tragické nehody.

Dvacetiletá Jess studovala druhým rokem geografii na St Scholastice. Byla kapitánkou studentské osmiveslice a v tomto sportu již získala nejvyšší ocenění, univerzitní Modrou stuhu. Byla členkou komise studentské rady a kandidovala na místo studentské prezidentky koleje.

Její přítelkyně se nám svěřila: „Celá kolej truchlí. Jess měli všichni rádi. Je to pro nás strašný šok.“

Charlie zkřivila rty do posměšného úšklebku. Ten citát je zjevný výmysl. Jestli reportér mluvil s jakoukoli studentkou ze Schollie, protančí Charlie nahá celým Westgate. Ještě víc než redaktorova lenost ji podráždilo, že článek neposkytoval žádnou informaci, kterou by neznala.

Prošla několika dalšími dny, ale žádné články na dané téma nenásledovaly. St Scholastika možná Jessinou smrtí žila, ale pro neakademické obyvatele Oxfordu nebyla náhodná smrt studentky žádnou velkou událostí. V tom ohledu je univerzita stejně sobecká jako malé dítě, pomyslela si Charlie – je středem vlastního vesmíru, žasne, když zbytek světa nevidí věci ve stejném světle.

Charlie vyndala cívku s filmem a založila do přístroje jinou, pokrývající období předběžného šetření příčiny Jessiny smrti. Když článek našla, překvapilo ji, že má název SMRTI STUDENTKY BYLO MOŽNÉ PŘEDEJIT.

Utonutí slibné studentky mohlo zabránit jednoduché bezpečnostní opatření, prohlásil včera oxfordský koroner při předběžném šetření příčiny smrti.

Jess Edwardsová se utopila loňského listopadu v řece Cherwell poté, co se udeřila hlavou o hranu mola u loděnice na pozemku koleje St Scholastiky. Kdyby vedení koleje na molo nainstalovalo protisklu– zový povrch, k tragické nehodě nemuselo dojít.

Při vynesení verdiktu o smrti způsobené nešťastnou náhodou koro– ner David Stanton uvedl: „Nemůžeme si být jistí, k čemu to ráno u loděnice přesně došlo, ale podle forenzních důkazů je zřejmé, že slečna Edwardsová uklouzla a při pádu do vody se udeřila hlavou o hranu mola. Vyslechli jsme si svědectví, že tato rána měla téměř najisto za následek bezvědomí, které dále vedlo k utonutí.

Vedení koleje St Scholastiky z ničeho neobviňuji, přesto se zdá být zřejmé, že kdyby bylo molo opatřeno protiskluzovým povrchem, nemuselo k této nehodě nikdy dojít. Apeluji na všechny koleje a veslařské kluby, aby urychleně zkontrolovaly stavy svých mol.“

Po ukončení předběžného šetření Terry Franks, právní zástupce Edwardsových, přečetl prohlášení rodiny. „Verdikt předběžného šetření přijímáme. Tleskáme připomínkám pana koronera, přesto nikoho neobviňujeme z činu, který byl pouhá nehoda.“

Ředitelka St Scholastiky Wanda Hendersonová na žádost o komentář ke koronerově poznámce uvedla: „Smrt Jess Edwardsové byla pro naši kolej velkou ranou. Už jsme plně prověřili bezpečnost oblasti kolem loděnice a provedli výrazné úpravy včetně natažení protisklu– zového povrchu na všechny vnější povrchy. Rádi bychom vyjádřili hlubokou soustrast Jessině rodině.“

A to bylo všechno. Reakce rodiny Charlie překvapila. Po úmrtí dítěte je přirozeným impulsem hledat viníka. Řada rodin v situaci Edwardsových by začala vykřikovat cosi o nedbalosti a o soudním sporu, rozhodně by v klidu nepřijala výrok, že Schollie za smrt jejich dcery nenese odpovědnost. To vypovídá o pozoruhodné vyspělosti Jessiných rodičů. Nebo možná i její matka byla absolventkou Schollie a cítila silnou loajalitu ke škole, která jí poskytla vzdělání. Ať tak či onak, Charlie to zrovna nepomůže. Hořkost a rozladění rodiny by jí mohly dodat nějakou páku, dokonce i po tak dlouhé době. Klidné přijetí skutečnosti vypovídá o rozumu, ale Charlie by projednou uvítala nevyrovnanou reakci.

S povzdechem vypnula čtečku a vrátila filmy knihovnici. Pěší zónou se vracela ke Carfaxu, jehož středověká věžička se stala zhmotněnou výčitkou pomíjivým průčelím obchodů kolem ní. Narazila tedy na konec slepé uličky. Potřebovala by vidět koronerovu zprávu, jenže telefonát do jeho kanceláře jasně ukázal, že bez svolení Edwardsových to nepůjde. Skutečnost, že nemá žádný oficiální status, Charlie vystavila zcela nové úrovni frustrace.

Prošla Cornmarket Street a pokračovala po Banbury Road ke Schollie. Auto měla zaparkované v postranní uličce, v první, pro niž neplatila dopravní omezení centra města. Cestou zvažovala své možnosti. Nechtěla si přiznat porážku, ale neviděla, kudy by se ve vyšetřování smrti Jess Edward– sové dalo postupovat dál. Možná by si měla prostě připustit, že tohle není případ, v němž by mohla prokázat účast Jay. A pokud je tomu tak, nemá cenu potloukat se po Oxfordu. Doufala, že tu objeví něco, co ji zdrží dostatečně dlouho, aby se mohla znovu vidět s Lisou. Jenže když nemá žádné stopy ke sledování, nemůže nijak ospravedlnit, že tu zůstává.

Přesto nezaškodí vzít to kolem Lisina domu, nečekaně se u ní zastavit. Je skoro doba oběda. I Lisa si musí někam dojít na jídlo.

Projela centrem a zanedlouho byla v Iffley. Při průjezdu kolem Lisina domu vedle jejího audi zklamaně zaregistrovala další vůz. Přesto se návštěva třeba dlouho nezdrží. Charlie si našla místo k zaparkování s dobrým výhledem na Lisiny vchodové dveře i příjezdovou cestu a rozhodla se čekat.

Při čekání zvažovala svůj další postup. Jako další musí zjevně prošetřit smrt Kathy Lipsonové na ostrově Skye. O ní je na netu spousta materiálu, jenže Charlie potřebuje proniknout za titulky článků a promluvit si s někým, kdo má přehled o tom, co se stalo. To bude nejspíš obnášet výlet na Skye. Vyšetřování začíná lézt do peněz. Charlie napadlo, jestli Corinna tento aspekt zvážila, než ji o práci požádala.

Na druhou stranu, pokud by od Corinny vzala peníze, i kdyby šlo o pouhé cestovní náhrady, byla by jí tím zavázána. A pokud by Corinna vyšetřování platila, měla by právo na jeho výsledek. Charlie nechtěla ztratit vládu nad tím, co odhalí. Nerada by se ocitla v pozici, kdy by zjištěnou informaci nemohla svěřit nikomu dalšímu, protože by si to Corinna nepřála. Ať Corinnu kdysi obdivovala sebevíc, neznamená to, že jí teď plně věří. Charlie se po pečlivém zvážení rozhodla, že své vykoupení bude financovat z vlastní kapsy. Teď jen musí vykoumat, jak se dostane k informacím, které jí vykoupení umožní.

Ať se snažila vymyslet strategii další fáze sebevíc, musela se pořád v duchu vracet k Jess Edwardsové. Možnost, že by se Jay podařilo spáchat dokonalou vraždu, považovala Charlie za urážku. A skutečnost, že s tím nemůže nic udělat, ji urážela ještě víc.

Z úvah ji vyrušilo zazvonění mobilu. Na displeji stálo Maria. Přijmout hovor od své partnerky ve chvíli, kdy sleduje dům ženy, z níž by ráda učinila svou milenku, nebylo pro Charlie nic příjemného. „Ahoj,“ ohlásila se, sama cítila, jak ploše to zní.

„Zrovna mi odešel poslední dopolední pacient, tak jsem si řekla, že ti zavolám. Jak se ti dařilo?“ Maria, veselá, pozitivně naladěná. Vždycky ji povzbudila.

„Skončila jsem ve slepé uličce,“ hlásila Charlie. „V novinách jsem nenašla nic, co bych už nevěděla. Zprávu z předběžného šetření převedli do okresního archivu a já se k ní nedostanu, pokud nepatřím k zainteresované straně. Jako je například Jessina rodina.“

„Chudáčku,“ politovala ji Maria. „A co policie?“

„Ani jsem se neobtěžovala s nimi mluvit. Nikdo si nebude pamatovat, kdo před sedmnácti lety vyšetřoval nějakou nešťastnou náhodu. Oficiálně na ní nebylo nic podezřelého, tak sotva učinila dojem na někoho z kriminálky.“

„Ne, tak jsem to nemyslela.“

„Jak jsi to myslela?“

„Nemá policie přístup k té zprávě z šetření?“

„Patrně ano. Ale to mi nepomůže. Nepatřím k policii.“

„Bože, Charlie.“ Tón Mariina hlasu byl ekvivalentem obrácení očí v sloup. „Ty možná nejsi policistka, ale spoustu jich znáš.“

Charlie vyštěkla krátkým smíchem. „Zrovna teď si většina z nich přeje zapomenout, že kdy slyšeli moje jméno.“

„Nemluvím nutně o těch, se kterými jsi pracovala. Co Nick? Myslí si, že slunce svítí z tvého zadku. Moc dobře to víš. Když tě suspendovali, okamžitě ti napsal, nevzpomínáš si?“

Charlie zasténala. „Máš pravdu. Jak jen jsem na Nicka mohla zapomenout? Samozřejmě. Že by to bylo tím, že si jako mladý ambiciózní policista nebude chtít ohrozit kariéru jen proto, že jsem se stala Donem Quijotem?“

„To nemůžeš vědět, dokud se ho nezeptáš. Zavolej mu. Máš to k němu kousek. Můžeš ho vytáhnout na večeři a ověřit si to.“

„Kousek,“ zamumlala Charlie. „Je v Londýně.“

„Přesně to mám na mysli. To je jen kousek na jih. Nebo tam zajeď vlakem. Pořád to máš lepší než se vrátit domů s ocasem staženým mezi nohama,“ přemlouvala ji Maria. „Co tím můžeš ztratit? Pokud tě odmítne, nebudeš na tom hůř, než jsi teď.“

Měla pravdu a Charlie to moc dobře věděla. „Dobře,“ povzdechla si. „Zavolám mu. A cos dopoledne dělala ty?“ dodala, náhle si uvědomila, že i Maria má svůj profesní život.

Maria zakvokala smíchy. „Nic, co by stálo za řeč. Ale teď už musím jít a pěkně se vymydlit na svého prvního odpoledního pacienta. Budu šroubovat dva titanové šrouby do čelisti nějakého fotbalisty. Podle stavu jeho zubů soudím, že celou pubertu cucal bonbony. Miluju tě. Ještě se mi ozveš, viď?“

„Provedu.“ Charlie ukončila hovor právě včas, aby si všimla, že se Lisiny dveře otevírají. Charlie okamžitě poznala muže, který se z nich vynořil, tašku na laptop přes rameno. Byl to Tom, Lisin kolega, kterého viděla při svém sobotním příjezdu. Lisa ho vyprovodila na práh. Na sobě měla cosi, co připomínalo západní verzi šalvár kamízu – volnou košili bez límce a pytlovité kalhoty stažené kolem kotníků, obojí v jasně tyrkysové barvě. Byla bosa, zimu jako by ani nevnímala. Tom se k ní obrátil a volnou rukou ji objal kolem ramene. Lisa opřela ruce o jeho hruď a naklonila se k němu.

Polibek zašel mnohem dál, než by Charlie očekávala mezi šéfkou a jejím podřízeným. Pravda, nevyrovnal se tomu, který si s Lisou na druhé straně dveří vyměnila ona, ale nevypadal jako něco, co by oba nečekaně zaskočilo. Spíš připomínal zvyk, působil jako zlomek čehosi většího.

Charlie přepadla náhlá nevolnost. Poslední, po čem toužila, bylo, aby ji někdo načapal, jak zvrací na travnatou krajnici na dohled od Lisina domu. Utrpení, které pociťovala, jí bohatě stačilo i bez podobné dávky pokoření navrch. Tichý hlásek v zadním koutku její mysli několikrát zopakoval: „Máš kliku, unikla jsi o vlásek.“ Ovšem Charlie tomu bohužel úplně nevěřila.

Ještě to neskončilo.

14

Detektiv seržant Nick Nicolaides vyměnil kytaru National za Martin D16 a otestoval naladění. Dnešek byl po víc než čtrnácti dnech první volný den, kdy si ho nevyžádala práce, a on byl plně odhodlán vyřešit doprovodnou kytaru k nové melodii, která ho už celé dny škádlí v podvědomí. Moc dobře si uvědomoval, že kolegové jsou vůči němu trochu obezřetní, protože se nezajímá o fotbal, rybaření, box, střelbu ani další sporty typické pro pravého muže. Láska k hudbě je v pořádku, pokud nezajde za výběr správných skladeb do autorádia nebo přehrávače MP3. Ale pokud chce svůj volný čas věnovat skládání vlastní hudby nebo ji interpretovat s bandou civilů – tak je rozhodně divnej.

Netušili ovšem, že právě hudba Nicka udržuje při zdravém rozumu, že v ní se cítí být sám sebou. Hudba se stala jediným pozůstatkem života, jímž žil předtím. Je to jeho most překlenující vzdálenost a minulost, ve kterou by mnozí jeho kolegové nevěřili.

Byl to hotový zázrak, že pubertou prošel bez závažnějšího záznamu v trestním rejstříku. Každý, kdo by nebyl tak chytrý, neměl tak rychlé nohy a neuměl po sobě tak dobře stírat stopy, by skončil ve vězení, ne na univerzitě.

Nickova minulost je ovšem tajná a on to rozhodně nehodlá měnit. Od příchodu k policii nabral pěkně rychlý postup. Hlavním důvodem se stal titul z psychologie s vynikajícími výsledky u závěrečných zkoušek, své schopnosti ale zároveň předvedl jak na policejní akademii, tak v terénu. Mířil nahoru a nikdy nezapomněl, že mu tohle všechno umožnila doktorka Charlie Flintová.

V Manchesteru se Nick s odřenýma ušima dostal do kurzu psychologie, výsledky jeho přijímacích zkoušek odpovídaly nejnižší hranici schopností pro kurz tak vysoké náročnosti. Ke studiu na univerzitě se rozhodl především proto, aby si rozšířil rozsah možností prodeje drog a odložil nutnost volby kariéry, která by šla dobře dohromady se skládáním hudby, braním drog a šukáním holek, které nemají dost filipa na to, aby mu dělaly problémy. V průběhu několika týdnů s překvapením zjistil, že ho kurz, do něhož se zapsal, v mnoha aspektech zajímá. Hlavním důvodem byla doktorka Charlie Flintová.

Jako jediná členka katedry nebyla psycholožkou, nýbrž psychiatričkou. Její práce se opírala o studium medicíny a skoro stejně zajímavá jako její výklad byla skutečnost, že mohla předepisovat legální drogy. Pro její mladý věk počítal s tím, že se mu nebude umět postavit. V polovině prvního trimestru za ní zašel s nabídkou, kterou podle něj nemohla odmítnout. Bude mu vypisovat předpisy na věci, které on bude prodávat. Na oplátku jí bude platit. A co víc, neudělá jí ze života peklo. Když se ho zeptala, jak to myslí, odpověděl: „Rozhodně mi nechybí představivost. Věřte mi, že to ani nechcete slyšet.“

„Zkuste to,“ vybídla ho a pohodlně se v židli opřela, ruce spojené za hlavou, obrázek bezstarostnosti.

„No, pro začátek bychom tu měli sexuální obtěžování,“ řekl Nick. „Pro ženu vašeho věku není nic příjemného, když ji obviní z nadbíhání studentovi.“ Nahlas se rozesmála. Zatvářil se uraženě. „Nemyslete si, že to neudělám.“

„Poslužte si,“ odpověděla Charlie. „Ale než to uděláte, poslechněte si jednu věc. Váš výběr způsobu útoku mi napovídá, že tenhle kurz potřebujete jako sůl.“

„Jak to myslíte?“ Lidé Nickovi obvykle vyhověli ve všem, co požadoval. Vypadal jako perfektní kombinace dobrého vzhledu a nebezpečí, chodící metoda cukru a biče.

„Nepřijdete na to sám? No, jen se do toho pusťte a udělejte ze sebe naprostého idiota.“ Charlie se napřímila, položila ruce dlaněmi na stůl. „A nejspíš svou situaci budete řešit v policejní cele. Nevíte o mně jednu věc, Nicku, a sice, že spolupracuju s policií. Mám přátele, kteří budou s nesmírnou radostí sledovat každý váš krok a seberou vás za sebemenší přestupek, za cokoli od odhození odpadku výše. A já vás prásknu. Ohledně toho si nedělejte žádné iluze. Tušila jsem, že se snažíte rozšířit svoje nekalé impérium mezi mé studenty, ale nebyla jsem si jistá. Teď už jsem. A nepřipustím to.“

„Vyhrožujete mi?“ Pobavilo ho to, ale zároveň pobouřilo. Co si ta tlustá kráva myslí, že je zač? A co víc, jak to, že do prčic neví, co je zač on?

Charlie pokrčila rameny. „Tohle není žádná hrozba. To je pokus o vaše probuzení. Jste velice inteligentní mladík. Tu esej, co jste odevzdal minulý týden, jste evidentně spíchl na poslední chvíli. Nejspíš povzbuzený kokainem. Na většinu povinné četby jste se přitom taky vykašlal. Přesto jde o nejlepší práci, jakou jsem kdy četla od studenta v prvním trimestru. Já to vidím tak, že máte dvě možnosti.“ Zvedla obě ruce, jako by doslovně vážila Nic– kovy možnosti. „Budete pokračovat stejným způsobem jako dosud. Vybudujete si kriminální říši. V noci se nikdy nevyspíte obavami ze zrady, vězení nebo něčeho ještě horšího. Nebo můžete zapřáhnout svůj potenciál. Odvést kus práce. Ukázat, jak dobrý skutečně jste. A po nocích klidně spát.“

V určitém ohledu šlo o pěkně otřepaný převratný životní okamžik. Charlie nemohla tušit, pod jakým tlakem se Nick zrovna nacházel. Tlačila na něj rodina, dealeři z vyšších úrovní řetězce, policisté, kteří se zaměřili na prodej drog dětem, co ještě nepřestaly být dětmi. Zatím se držel. Ale moc dobře chápal, o čem Charlie mluví. Tahle situace nemůže trvat věčně. Nakonec ho dopadnou a dvě možnosti rozhodně mít nebude. „A být jako vy?“ To byla jediná odpověď, na kterou se zmohl. Už když ta slova říkal, věděl, jak moc jsou nepřesvědčivá.

„Pomůžu vám,“ slíbila mu Charlie. A taky to udělala. V průběhu tří let se mu život obrátil naruby. Než došel k závěrečným zkouškám, nebral už drogy ani on sám. Studoval a skládal hudbu. Na nic dalšího neměl ani čas.

Taky přišel na to, proč Charlie tolik pobavila výhrůžka, že ji obviní ze sexuálního obtěžování. Teď s ruměncem ve tváři vzpomínal, jaký tupec tehdy byl.

A proto když se mu uprostřed prvního průchodu novým hudebním motivem na rozsvíceném displeji mobilu objevilo Charliino jméno, zrušil prstoklad a hrábl po telefonu. „Charlie,“ konstatoval.

„Ahoj, Nicku. Nevolám nevhod? Můžeme si promluvit?“

„Mám volno,“ oznámil jí. „Už jsem se začínal dohadovat, jak takový volný den asi vypadá.“

„Tak to se omlouvám. Zavolám zítra, jestli ti to bude vyhovovat líp.“

„Ne, Charlie. Vždycky si s tebou rád popovídám. Jak se vede? Jak jde život?“

„No, to je na delší vyprávění.“

„Ale nejde o Marii, že ne? S tou je všechno v pořádku, viď?“

„Ano, v pořádku. Akorát… No, do něčeho jsem se pustila a nepohrdla bych trochou pomoci. Jen bych to nerada probírala po telefonu. Můžu tě pozvat na večeři?“

Nick si zkontroloval čas. Má sotva dvě hodiny k dobru. „Večeře nepůjde,“ odpověděl. „Kámoš objednal studio a já mu slíbil doprovod. Jsi teď v Londýně?“

„Ne, v Oxfordu.“

„Poslyš, bydlím jen deset minut chůze od Paddingtonu. Můžeš skočit na vlak? Do čtyř bys to sem stihla. A mně stačí, když z domova vyrazím v šest. Vyhovovalo by ti to tak?“

Charlie věděla, že nové byty v Paddington Basin zahrnují dva extrémy. Některé mají krásnou vyhlídku na střechy Londýna, jiné bezkonkurenčně ohavný výhled na nadjezdy dálnice a nekonečný proud dopravy. Při čekání na výtah se vsadila sama se sebou. O dvě minuty později si pogratulovala k výhře. Nick si nevybral luxusní adresu jen proto, aby se odměnil mizernou vyhlídkou. Panoráma, jaké bylo k vidění skleněnou stěnou tvořící celou jednu stranu obýváku, bralo dech. Pokoj samotný patřil muzice. Na jedné stěně visely kytary, na dlouhém stole vedle celé řady počítačových periférií ležel keyboard, jeden roh místnosti obsadilo pole mikrofonů a stojánků na noty. Proti oknu stála měkká a pohodlná kožená pohovka, jediný ústupek standardnímu vybavení obývacího pokoje. „Je ti to tu podobné,“ poznamenala Charlie poté, co se rozhlédla.

„Ani nemusíš být psycholog, abys poznala, nakolik je pro mě hudba důležitá,“ poznamenal Nick se sardonickým úsměvem ve tváři. „Dojdu pro víno.“

Charlie ho sledovala, jak mizí v úzké kuchyňce. Vypadá skvěle, pomyslela si. Když ho poznala, připomínal krále pouličních koček – byl hubený, divoký, nervní a pěkný v pirátském smyslu. Teď se trochu zakulatil, kostru obalily svaly, naučil se nevybočovat z řady. Džíny mu visely nízko na úzkých bocích, košili měl nevyžehlenou, vlasy delší a zanedbanější, než když se sešli naposledy. Rozhodně nevypadal jako policista, který není ve službě. V tom spočívala jedna z výhod pro jeho profesi.

Vrátil se s lahví červeného vína a dvěma skleničkami. Věnoval Charlie dobře známý zářivý úsměv, u koutků hnědých očí mu naskočily vrásky. „Vypadáš výborně,“ konstatovala.

„To je pouhá iluze. Potřebuju si odpočinout. Zmáhá mě únava.“ Usadil se na okraj vysoké dřevěné stoličky, nalil víno, podal Charlie skleničku. „Na zdraví.“ Naklonil se blíž, aby si mohli přiťuknout, a k Charlie zavanula jeho vůně – ostrým citrusovým šamponem proniklo lehké animální pižmo.

„Moc práce, nebo moc hraní?“

Uchechtl se. „Moc hraní.“ Ukázal palcem na kytary. „Čím víc svinstva vidím v práci, tím víc se chci ztratit v hudbě. Ale dost o mně.“ Zavrtěl hlavou. „To všichni přišli o rozum, nebo co? Odpravit nejlepšího profilera a analytika v zemi? Nemůžu uvěřit, co s tebou dělají.“

„To bys měl. Už jsi ve hře dost dlouho.“

„Tak jak ti můžu pomoct? Proto jsi tady, ne? Abych ti s tím pomohl?“

Nickova dychtivost pomoct Charlie potěšila víc než cokoli od druhého procesu s Billem Hoptonem. „Kéž by moje profesní problémy byly tak jednoznačné, abys mi s nimi mohl pomoct,“ povzdechla jsi. „Jsem tu z jiného důvodu.“

V Nickových očích naskočila ostražitost. „Takže jsi přišla za policistou, ne za přítelem?“

„Ráda bych si myslela, že mám na své straně oba dva. Povím ti, do čeho jsem spadla.“ Stručně před ním nastínila úlohu, kterou přijala od Corinny, nevynechala nic kromě porady s Lisou Kentovou. Lisu rozhodně nechtěla vytahovat před někým tak pronikavě bystrým, jako je Nick. „Maria chtěla, abych to vzala,“ zakončila svůj referát. „Myslí si, že před sebou potřebuju mít nějakou výzvu, jinak se zblázním. Jenže na tohle nemám dostatečné schopnosti, ani volný přístup.“

Nick na ni skepticky pohlédl. „Schopnosti máš,“ oponoval jí. „To nepochybně. V životě jsem nepoznal lepšího vyšetřovatele. Ale s přístupem je problém, to máš pravdu.“

„Správně. Pokud mám s Jess Edwardsovou někam postoupit, potřebuju vidět zprávu z předběžného šetření příčiny smrti. Nemám oprávnění do ní nahlédnout. Ale ty ano.“

Nick vrtěl hlavou a Charlie zamrazilo. Měla za to, že se na Nicka může spolehnout, ale patrně se mýlila. To je tvrdá rána. Jenže pak Nick promluvil a jeho slova byla jiná, než čekala. „Žádnou zprávu z šetření nepotřebuješ.“

„Jak jinak bych se dostala dál?“

„Kdyby u soudu zaznělo významné prohlášení, dostalo by se to do novin. Podle mě celou záležitost od samého počátku odepsali jako nehodu, která na kriminálce ani nenadělala vlny. V policejní evidenci nic nebude. Ani nikde nechodí žádný policista, který by měl případ vypálený do paměti. Tady by mohl něco dodat jediný člověk – a mluvím o velkém ‚mohl‘ –, patolog. Občas si všimne něčeho, co pro přílišnou bezvýznamnost do konečné zprávy nakonec nepřijde. Nebo může jít o detaily, které pro právní řešení případu nejsou nutné. Ze zprávy o šetření potřebuješ znát jedinou věc – jméno patologa, který prováděl pitvu.“

„A jak se k té zprávě dostanu?“

Nick se zaculil. „K té se nedostaneš. Dostanu se k ní já. Zavolám do okresního archivu a vytáhnu to z nich.“

„Udělal bys to pro mě?“

„Bude to příjemná změna.“ Uhnul pohledem. „Zrovna pracuju na obchodu s dětmi v pornoprůmyslu. Všechno ostatní mi připadá jako svátek. Vybavím to zítra hned po ránu. Do archivu musím zavolat z kanceláře, aby mi mohli zavolat nazpátek a ověřit si tak mou totožnost. Jinak bych to samozřejmě udělal okamžitě. Budeš ještě pořád v Oxfordu?“

Charlie okamžitě ztratila náladu při pomyšlení na Oxford bez vyhlídky na ukrácení času s Lisou. Protože na tuhle možnost teď musí zapomenout, byť ji sebevíc bolí obrátit se k ní zády, ať už viděla cokoli. Povzdechla si. „Jo, budu pořád tam.“

„Dobře. Zavolám ti, jakmile budu mít, co potřebuješ.“ Naklonil se a dolil jí skleničku. „Chceš si poslechnout, na čem jsem pracoval?“

Charlie se musela usmát, obdivovala Nickovu schopnost rychlého zotavení. „Proč ne?“ odpověděla. Určitě to bude lepší než naslouchat sporům ve své hlavě.

15

Úterý

Ostatní se na Charlie mohli vykašlat, ale Nick ji nezklamal. Krátce po desáté poslal esemesku se všemi potřebnými údaji. Dr. Vikram (Vlk)

Patel. Stále v Nem. Johna Radcliffa. Alespoň že je doktor Patel místní. Může se pokusit s ním dneska promluvit a pak z Oxfordu vypadnout dřív, než na ni plně dolehne hrozící deprese.

Naslouchání Nickovým vrstevnatým kytarovým skladbám bylo posledním radostným okamžikem dne. Vlak byl přetopený a přelidněný, Čína, kterou si koupila cestou do neradostného pokoje pro hosty na Schollie, mastná a bez chuti. Maria si zašla s kolegyní do kina, tak si jí Charlie ani nemohla postěžovat. Než si konečně mohly promluvit, byla Charlie už příliš unavená, aby se s tím obtěžovala. Na jedinou věc mohla být hrdá, a sice, že se nijak nepřiblížila k Lise. Nezavolala jí, nenapsala textovku, nekontaktovala ji mailem ani si nezkontrolovala stránku na facebooku.

Přes veškeré vyčerpání spala neklidně. V jednu chvíli div nespadla z úzké postele, probudila se těsně předtím, než se přehoupla přes okraj. „Nedokážu už ani spát v posteli,“ hubovala se nahlas. „Je to jen ve mně, nebo všechno stojí za starou bačkoru?“ Usoudila, že z objektivního hlediska musí být chyba v ní. Občas zalitovala, že si nenavykla na léky. Alespoň by jí pomohly udržet si svět od těla.

Snídaně pro Charlie představovala hotová muka. Neustále kolem ní procházely známé tváře ze studentských časů, zastavovaly se, zdravily ji. Od kuchyňského personálu po členky vedení koleje, patrně tu po sobě zanechala větší dojem, než tušila. Nebo možná jen všichni čtou Datly Mail a jejich paměť nepodpořila náklonnost, nýbrž neblahá proslulost. Všichni byli samozřejmě zvědaví, proč přijela. Oxfordské osobnosti a knihovny naštěstí vždycky nabízejí snadnou odpověď: „Provádím výzkum.“ Za takovou výmluvu se může schovat i osoba, která upadne v nemilost.

Když Charlie odcházela z jídelny, z protějších dveří kabinetu vyšla Corinna. Kradmé rozhlédnutí, jestli poblíž nikdo není, pak rychle přistoupila k Charlie. „Jak se daří?“ Corinnin obličej působil ztrhané, oči unaveně. Charlie si dokázala velice dobře představit, že po Magdině sobotním odhalení není v domácnosti Newsamových zrovna veselo.

„Není to nejlepší,“ přiznala Charlie. „Měla jste si spíš najmout soukromého detektiva.“

Corinna se na ni zaškaredila. „Neporozuměl by situaci tak jako ty. A nic by ho nepohánělo. Máš mou plnou důvěru, Charlie. Vím, že pro ochranu mé dcery uděláš cokoli. Jen mě stále informuj, ano? Spravil by to jeden stručný telefonát denně, co říkáš?“

„Je mi líto, Corinno, ale takhle to nepůjde,“ nenechala se zviklat Charlie. „S pocitem, že mi někdo nakukuje přes rameno, nedokážu odvést nejlepší práci. Nechte mě pracovat po mém, promluvím si s vámi, až budu mít co nahlásit.“ Dveře kabinetu se otevřely, vyšly z nich další dvě členky vedení koleje. To byl signál k ukončení hovoru a Charlie byla ušetřena další argumentace.

„Brzy si promluvíme,“ loučila se Corinna, obočí svraštělé frustrací.

„Až budu hotová.“ Charlie vyrazila z budovy, opět se musela podivovat, jak se do všeho mohla takhle namočit.

Před příchodem Nickovy textovky se Charlie potulovala kolem loděnice, prozkoumávala místo údajného zločinu. Od dob Jessiny smrti se dramaticky změnilo, staré molo nahradilo mnohem modernější zařízení postavené nad zdymadlem v Iffley, na části Temže zvané Isis. Neošetřované dřevo léty zešedlo, chátrání stavby značně postoupilo. Charlie překvapilo, že se vedení koleje nepostaralo o demolici loděnice, když teď platí tak přísné předpisy o ochraně zdraví a bezpečnosti. Takhle tu ovšem z konstrukce zůstalo dost k povzbuzení Charliiny paměti. Kromě všeobecné zchátralosti byl hlavní změnou slavný protiskluzový povrch. Pokrýval veškeré nekryté části plošiny, ostře zelená barva materiálu už vybledla do pošmourné blátivé hnědi, okraje se v průběhu let roztřepily. Tahle návštěva Charlie zjevně nic nepřinese, nicméně v ní oživila zamlžené obrazy vzpomínek. Charlie si teď scénu dokázala mnohem jasněji vybavit.

Pak dorazila esemeska a zbavila Charlie výmluvy, proč se zdržovat u Schollie. Po Marston Ferry Road zamířila k nemocnici Johna Radcliffa, cestou si testovala nejrůznější strategie postupu. Žádné z nich nedůvěřovala. Vika Patela k hovoru přiměje jedině za podmínky, že celý minulý rok strávil na Marsu.

Nemocnice Johna Radcliffa na plánku určeném pacientům a návštěvníkům márnici neinzerovala stejně jako většina nemocnic. Charlie zamířila k informačnímu pultu a připravila si svůj nejkrásnější úsměv. „Hledám patologa doktora Vikrama Patela. Mohla byste mi, prosím, popsat cestu na patologii?“ Díky náhodnému, nyní velice příhodnému přehlédnutí si od Charlie nikdo nevyžádal zpět průkazku ministerstva vnitra, která jí umožňovala přístup do policejních prostor. Teď ji předložila ženě za přepážkou, která jí věnovala zběžný pohled. Přitáhla k sobě jeden z plánků, cosi na něm označila a přistrčila ho k Charlie. „Teď jste tady. A potřebujete se dostat sem.“ Ukázala. „Tady je vchod, výtah je o kousek dál v chodbě.“

Charlie nedokázala uvěřit svému štěstí. Očekávala odmrštění nebo přinejmenším telefonát doktoru Patelovi s dotazem, jestli ji očekává. Možná uspěla proto, že si dala tu práci, aby vypadala jako lékařka, oblékla si svůj nejlepší kostýmek, přes rameno jí visela taška s notebookem. Skoro to v ní vyvolalo pocit vlastní úspěšnosti.

Budova, v níž sídlila márnice, byla buď nová, nebo ji nedávno zrenovovali. Nevzbuzovala nepříjemný pocit ošoupanosti a nepohodlí, jaký měla Charlie spojený s prostorami Národní zdravotní služby. Stěny zářily čistotou, dveře seděly správně v pantech a všechna označení na dveřích používala stejný font písma. Postupovala podle šipek a skončila v malé přijímací místnosti se dvěma židlemi obrácenými ke stolku, na němž bylo sotva dost místa pro monitor a klávesnici, co tvořily bariéru mezi veřejností a pracovníkem příjmu, vychrtlým mladíkem něco málo přes dvacítku, oblečeným do světle modrého chirurgického oděvu. Zdaleka ne poprvé Charlie napadlo, že ještě nikdy nepotkala člověka, kterému by operační oděv slušel. V tomto ohledu se reálný život naprosto liší od Pohotovosti.

Mladík na recepci ani nezvedl hlavu, když Charlie vstoupila, pohled měl zabořený do monitoru, pihovaté prsty létaly nad klávesnicí. Teprve po chvíli Charlie pod hustou kšticí rezavých vlasů zaregistrovala naslouchátka, která mu nejspíš do mozku pumpovala slova diktátu. Přiblížila se a mávla před mladíkem rukou.

Lekl se, ucuknul dozadu, jako by mu dala fyzickou ránu. „Ježíši!“ vyhrkl a strhl si z hlavy sluchátka. „Div jsem z vás nedostal infarkt.“ „Promiňte,“ omlouvala se Charlie. „Hledám doktora Patela. Vika Patela.“

Mladý muž se zamračil. „Jste ohlášená? Zrovna totiž provádí pitvu.“ Charlie nasadila lítostivý úsměv. „Já vím, měla jsem předem zavolat. Jenže jsem se právě ocitla poblíž, a tak jsem si řekla, že zkusím štěstí.“ Usmála se. „Nemáte tušení, jak dlouho ještě bude pracovat?“

Mladík se zatvářil překvapeně, jako by mu ještě nikdo tuhle otázku nepoložil. „Můžu se zeptat, kdo jste?“ Charlie se opět vytasila s průkazkou. Tentokrát byla podrobena bedlivějšímu zkoumání. Pak se mladík s naprosto nečitelným výrazem ve tváři zeptal: „V jaké věci chcete vidět doktora Patela, doktorko Flintová?“

„Ráda bych si s doktorem Patelem promluvila o jednom starém případu. Nepřipravím ho o moc času.“

„Musím zjistit situaci.“ Pohlédl na ni, znovu se zamračil, a než zamířil ke dveřím v zadní části místnosti, vypnul počítač. Charlie se posadila na jednu ze židlí pro návštěvníky, přehodila nohu přes nohu a čekala.

Mladík se vrátil až téměř za deset minut. „Pokud vydržíte čtvrt hodiny, doktor Patel se s vámi setká.“ Zíral na Charlie, jako by si její podobu vpaloval do paměti, kdyby se snad časem měl zúčastnit identifikace pachatele mezi řadou nastoupených.

Charlie se usmála. Ze všech zdvořilůstek už ji začínaly bolet svaly v obličeji. „Děkuju. To bude v pořádku.“

Nakonec trvalo skoro dvacet pět minut, než se dveře v zadní části místnosti opět otevřely. Objevil se v nich malý podsaditý Asijec v zeleném chirurgickém oděvu a zahleděl se na Charlie. Působivým gestem si z čela shrnul husté černé vlasy a zacukal ústy. „Vy jste doktorka Flintová?“ Charlie vstala. „Ano. Doktor Patel?“

„Říkejte mi Viku,“ vybídl ji. „Pojďte dál. Musíme si s tím pospíšit. Před obědem mám ještě jednu pitvu.“

Charlie za ním zabočila do další čisťounké chodby. V její polovině vešel do malé kanceláře. Jednu z vnitřních stěn tvořilo dlouhé okno vedoucí do pitevního sálu. Sanitář v bílé kombinéze a holinkách metodicky drhl všechny povrchy. Patel zamlaskal a spustil žaluzie. „Posaďte se.“ Ukázal na skládací židli vklíněnou do rohu z boku stolu. Laptop lemovaly úpravné štosy papírů. Vedle počítače stála nerezová termoska a telefon. Charlie si nedokázala představit, jak může vypadat život, při němž je člověk neustále až po lokty ponořený do lidských ostatků, ale záviděla Viku Patelovi zjevný smysl pro pořádek.

Posunul si na nose brýle s černými obroučkami a věnoval Charlie tázavý pohled. Takhle zblízka v jeho vlasech zaregistrovala několik stříbrných pramínků a na pleti barvy čaje drobné vrásky. Byl starší, než se na první pohled zdálo. „Jsem zmaten,“ prohlásil. „Vy jste psychiatrička, viďte?“

Tento údaj na průkazce uveden nebyl. Buď její jméno znal, nebo si ji rychle prověřil na googlu. Přesto se rozhodl, že ji přijme. To je bod v její prospěch. „Přesně tak,“ odpověděla Charlie, nicméně zůstávala ve střehu.

„Vy máte v popisu práce zabývat se živými. Já jsem patolog. Mám v popisu práce zabývat se mrtvými. Budu k vám upřímný, doktorko Flintová. Marně se mezi námi snažím najít nějakou společnou půdu.“

Jeho akcent nebyl místní. Pocházel ze severu jako ona. Z Leedsu nebo Bradfordu, odhadovala a napadlo ji, jestli by se toho nedalo využít jako mostu mezi nimi. Nakonec řekla jen: „Říkejte mi Charlie.“ Další pokus o okouzlující úsměv. „Sháním informaci, Viku. Ohledně jednoho vašeho starého případu.“

„Co vás zajímá na mém starém případu?“

Neusnadňoval jí to. Ale proč by taky měl? „Při své profesi se setkávám s lidmi, kteří mají tendenci uvádět doznání nebo vznášet obvinění, co se ne vždy zakládají na pravdě. Občas ovšem mluví pravdu a nutí nás opětovně prověřovat případy, jež jsou kolikrát už léta uzavřené.

Momentálně nastala situace, kdy někdo vznáší obvinění za smrt, která byla označena jako nešťastná náhoda. Pokud je to pravda, čeká nás vyšetřování vraždy.“

Patel netrpělivě přikyvoval. „Chápu, Charlie. Tušil jsem, že půjde o něco podobného. Nechápu ovšem, proč tu sedíte vy, a ne nějaký policista. Podle mých zkušeností vrahy honí policie.“ Opět si uhladil vlasy. Patrně půjde o nějaký mechanismus, jímž nabývá jistoty, pomyslela si. Má pod kontrolou vlasy, tedy i situaci.

„Nemá cenu marnit čas policie, dokud nebudu mít jistotu, jestli něco za vyšetřování stojí, víte?“ Tuhle odpověď vymyslela během snídaně a doufala, že vydrží nápor.

„Nechceme marnit čas policie, že? A vy máte času zrovna teď mraky, viďte, Charlie?“ Měl radost sám ze sebe, a proto se Charlie zatvářila zděšeněji, než se cítila.

„Říkala jsem si, jestli poznáte mé jméno. Skutečně mám víc času než obvykle. Tím jsem dostala šanci podívat se trochu blíž na některé složky, které jsem musela odložit stranou.“ Rozhodila rukama, dlaně vzhůru. Gesto otevřenosti a důvěry. „Víte, jak to chodí. Při omezených časových možnostech mají určité případy větší váhu.“ Šipka vystřelená přímo na společnou půdu.

Patel jí úsměv oplatil. „O tom mi něco povídejte.“ Ohlédl se přes rameno na nástěnné hodiny. „Mám už jen deset minut. Zajímá mě, co vám stálo za to, abyste odešla od formulování své obhajoby před lékařskou radou.“

Charlie se suše zasmála. „Nejde o nic významného. Pracovala jsem s někým, kdo tvrdí, že se stal svědkem vraždy. Takové věci se stávají v jednom kuse, ale když jsem slova té ženy začala ověřovat, zjistila jsem, že v daném čase na daném místě skutečně došlo k nečekanému úmrtí. Což je méně obvyklé, než byste si myslel.“

„A s tou nečekanou smrtí jsem měl co do činění já? Proto jste tady?“

„V zásadě ano, Viku. Předběžné šetření příčiny smrti ji označilo jako nehodu. Podle policie všechny důkazy ukazovaly na nešťastnou náhodu. Ale já bych vám chtěla položit otázku, jestli na tom, co jste viděl na stole, nebylo něco nejednoznačného. Něco, co vás zarazilo, ale nebylo toho dost, aby policie změnila směr vyšetřování.“ Charlie pokrčila rameny. „Abych byla upřímná, Viku, očekávám, že odsud odejdu s prázdnou.“ Tuhle větu vykalkulovala tak, aby se jí patolog snažil dokázat, že se mýlí.

„Místní policisté mě berou vážně.“ Opět si přejel rukou po vlasech. „Neignorují moje obavy.“

„To jistě ne. Ale jak jste sám řekl, všichni se musíme řídit prioritami.“ Neřekl to on, ale ona, neočekávala však, že by jí začal odporovat.

„Z jaké doby je ten případ?“

„Z listopadu 1993.“

Patel vyvalil oči. „A to čekáte, že si budu pamatovat podrobnosti z případu starého sedmnáct let?“ Hlas mu vyletěl do výšky nevírou. „Máte tušení, kolik pitev týdně dělám?“

„Určitě nepitváte mnoho dvacetiletých dívek ve vrcholné kondici,“ poznamenala Charlie. „Jmenovala se Jess Edwardsová a utopila se v Cherwellu u loděnice St Scholastiky.“

Bylo úžasné sledovat, jak se Patelovy oči rozsvítily pochopením. „To si skutečně pamatuju,“ řekl pomalu. „Ovšem bohužel bez podrobností. Případ si vybavuju.“ Opět zamlaskal. „Listopad 1993. Tou dobou už jsme používali počítače. Mělo by to být na serveru…“ Zvedl telefon, odvrátil se od Charlie. „Matthewe? Potřebuju, abyste mi stáhl jednu zprávu z listopadu 1993… Jess Edwardsová… Za jak dlouho?“ Přikývl. „Díky.“

Patolog probudil laptop ze spánku. Na monitoru se objevil pracovní rozpis dne. Patel přejel prstem po seznamu schůzek a pak se obrátil zpátky k Charlie. „Můžete se sem vrátit odpoledne? V půl čtvrté? Vyhovuje vám to?“

„To bude dokonalé.“ Charlie se zvedla. „Moc si cením vašeho času.“

Patel přikývl. „Byla stejně stará jako moje dcera,“ řekl. „Občas je třeba zajít o kousek dál, než je nutné.“

16

Trpělivé čekání nikdy nepatřilo k Charliiným přednostem. Někteří její přátelé a kolegové čas, který jim spadl do klína, povazovali za dar od boha, ale ji vždycky trápilo nutkání vyplnit nevyhnutelné mezery nějakou produktivní činností. Proto Patelovu kancelář opouštěla s velkými plány, jak se vrátí do Schollie a bude pokračovat v průzkumu na netu. Jenže když se připojila, jako první na ni na obrazovce vyskočil mail od Lisy.

Kdyby se teď pokoušela pracovat, tahle zpráva by ji popichovala, dokud by ji neotevřela. A ona přitom nechce číst nic, co jí Lisa potřebuje sdělit. Charlie se znala dost dobře na to, aby pochopila, že nad ní Lisa dosud má moc. Nechtěla se nechat znovu svést jejími slovy. Proto laptop zavřela, natáhla se na postel a začala zvažovat svoje možnosti.

Probudila se krátce po druhé. Nemohla uvěřit tomu, že spala skoro tři hodiny. Nebyla zvyklá si přes den zdřímnout a pocity, které teď zažívala, jí připomněly proč. Celá omámená a zpitomělá se svlékla a vysprchovala, zoufale se snažila uvést mozek znovu do chodu. Vik Patel není žádný břídil, Charlie si nemůže dovolit na setkání s ním přijít s hlavou plnou vaty.

S dosud vlhkými vlasy spěchala k autu, cestou si zkontrolovala mobil, jestli nemá nějakou novou zprávu. Textovka od Lisy. „Pro živého boha!“ zamumlala Charlie. Když dychtila po sebemenším drobečku z Lisina života, nepřišlo nic. A teď, když chce mít pokoj, ji Lisa začne přímo bombardovat. „Budu tě ignorovat,“ řekla nahlas a nastoupila do auta. „Tohle nemám zapotřebí.“

Do pitevny dorazila s pětiminutovým předstihem. Tentokrát ji mladík z příjmu hnal rovnou do šéfovy kanceláře. Když vešla do místnosti, Patel vyskočil, ve tváři měl ztrápený výraz. Nechodil kolem horké kaše. „Je to velice znepokojivé.“

„Něco jste našel?“ Charlie se ani nesnažila skrývat dychtivost.

Patel se ostře nadechl. „Ano. Jakmile jsem do té složky nahlédl, vzpomněl jsem si. Anomálie. Velice výrazná anomálie.“ Pokynul Charlie k židli v rohu a ukázal na svůj stůl. K Charliinu překvapení na místě, kde ráno ležel počítač, stál na papíře robustní model z lega. Patel se posadil a poklepal na nízký obdélník na zelené základně. „Považujte tohle za loděnici a molo St Scholastiky,“ řekl. „A tenhle list papíru je řeka.“ Charlie přikývla. Před sebou měla velice volnou interpretaci scény, kterou dnes ráno navštívila, ale představivost jí nechyběla. „Dobře.“

Patel vytáhl postavičku z lega podezřele připomínající princeznu Leiu. „Tohle je Jess. Vyjde z loděnice…“ Pohyboval figurkou od budovy směrem k okraji plošiny. „Uklouzne…“ Princezně Leie podjely nohy, hlavou se udeřila o ostrou hranu mola. Upadla na papír, tváří dolů. „Do vody padne v bezvědomí. Utopí se. Tady to máte. Dokonalý popis smrti.“

„Kde je ta anomálie?“ zeptala se Charlie, uvnitř hořela napětím. „Kde je v tomhle vyprávění problém?“

„Představte si lebku, která při pádu narazí na hranu mola. Taková rána má tvar klínu. Proto jsem při ohledávání lebky Jess Edwardsové očekával ránu ve tvaru klínu. A tu jsem taky našel. Jenže ten klín byl v obrácené poloze.“ Znovu zvedl princeznu Leiu. Couval s ní od loděnice k okraji mola a opět jí podtrhl nohy. Hlava opět narazila na hranu mola, ale tělo zůstalo na plošině. „Aby měla takovou ránu, jakou jsem objevil, musela by k hraně mola padat zády. Její tělo by pak zůstalo na molu. Neutopila by se.“ Charlie přemýšlela o patologových slovech, hledala prostor k manipulaci. „A co když tou dobou ještě nebyla v bezvědomí? Co když se svíjela bolestí? Nemohla by se pak překulit přes okraj?“ Ne že by Charlie o Patelově výkladu pochybovala. Chtěla mu věřit, chtěla mít jistotu, že ji Corinna neposlala na honbu za pouhými chimérami. Byla ovšem naučená nedůvěřovat, vyvolávat otázky, testovat.

„Přesně totéž říkal ten policista. A já vám povím, co jsem mu odpověděl. Po takové ráně do hlavy podle mého profesionálního názoru nemohla být při vědomí. Existuje ovšem jedna možnost. O účincích poranění hlavy neplatí nic definitivně. Jsou zaznamenány případy lidí, které střelili do hlavy a oni potom dál chodili, jako by se nic nestalo. Takže teoreticky se vaše řešení pohybuje někde na okraji možností, ale vyloučit se to nedá.“ Charlie vypustila zadržovaný dech. „Co na to říkal ten policista?“

„Prý neexistuje žádný důkaz indikující, že by šlo o něco jiného než o tragickou nehodu. Nic. Žádné nepřímé důkazy, žádné forenzní stopy, žádní svědkové. Pokud existuje vysvětlení, které tu ránu pokryje, bere ho. Pokud je jediným vysvětlením anomálie, spokojí se s anomálií.“

„Ve zprávě z předběžného šetření se o tom nic nepíše,“ namítla Charlie.

„Ne. Protože k anomáliím dochází. Krom toho nikdo nenaznačoval, že by snad nešlo o nehodu. Za podobných okolností je třeba myslet na to, jak sebemenší zpochybnění příčiny smrti dopadne na rodinu. Žádný důkaz nepodporoval, aby se začala vyšetřovat vražda, a pokud by rodina začala pochybovat…“ Patel si rukou uhladil vlasy. „Jen bych jim odepřel možnost celou věc uzavřít. Navždy. Protože ta věc by se neuzavřela nikdy.“

„A co když Jess zavraždili?“

„Myslíte, že ta vaše pacientka může mít pravdu? Že se skutečně stala svědkyní vraždy?“

„Ano.“

Patel se zatvářil ztrápeně. „Pak by spoustu lidí čekalo hodně bolesti.“

„Včetně vás?“

Smutně se pousmál. „Já se k tomu vašemu klubu nepřidám, Charlie. Nehodlám rozhoupávat loď.“ Zvedl se. „Přeju hodně štěstí každému, kdo bude vaši pacientku brát vážně.“

Charlie byla sama se sebou plně spokojená. Už objela skoro polovinu líně se pohybujícího parkoviště, jak nazývala dálnici obklopující Birmingham, a ještě pořád neotevřela Lisin mail ani si nepřečetla textovku. Zrovna když si pogratulovala k silné vůli, jí zazvonil mobil. „Skryté číslo,“ stálo na displeji. To může být kdokoli od jejího právníka až po matku, která moc ráda volá z práce, když šéf vytáhne paty z kanceláře. Charlie se rozhodla hovor přijmout. „Haló?“ zeptala se opatrně, snažila se o přízvuk, který pro ni nebyl úplně typický.

„Charlie?“ Zdá se, že se jí podařilo Nicka zmást. „Jsi to ty?“

„Ahoj, Nicku.“

„Jen jsem si říkal, že ti brnknu, abych věděl, jak jsi uspěla u Patela.“

Charlie mu všechno vylíčila. Na závěr tiše hvízdl. „Tak anomálie? Nám se anomálie líbí, viď, Charlie?“

„Koho myslíš tím ‚nám‘, Nicku?“

Okamžik ticha, pak: „Nejsi dost vybavená na to, abys v tom mohla zůstat sama, Charlie. Potřebuješ někoho, kdo ti ukáže cestu.“

„A ten někdo máš být ty?“

„Já.“

Charlie nabídka dojala, ale zároveň se o Nicka bála. Bože, chraň, aby ho zatáhla do tohohle profesního pekla. „Máš dost vlastní práce. Nebuď takový chamtivec,“ odpověděla přísně a dupla na brzdu, protože auto před ní nečekaně zastavilo.

„Jen se tím odreaguju,“ tvrdil. „Chci ti pomoct, Charlie. Nikdy jsi mi neumožnila, abych pro tebe cokoli udělal, a to není správné. Přátelství má fungovat obousměrně. Tak mi dovol, ať ti pomůžu s tímhle.“

Charlie se stáhlo hrdlo dojetím. Nebyla zvyklá, že by v ní lidé rozpoznali zranitelnost, natož aby se podle toho zachovali. „Tak jo,“ zahučela nevlídně. „Asi ti v tom nemůžu zabránit, co?“

„Dobře. Já to vidím tak, že s případem Jess Edwardsové se už o moc dál nedostaneme. Jeho hlavní důkazní hodnota spočívá ve skutečnosti, že stanovuje modus operandi – takhle zemřela Jess Edwardsová a téměř identicky zabili Philipa Carlinga. A ti dva, co je odsoudili za jeho vraždu, Jess Edwardsovou rozhodně nezabili. Takže teď musíš…“

„Nicku,“ přerušila ho Charlie. „Tohle má být význam slova ‚pomoc‘, který mi doposud zůstal utajený? Kdy prostě všechno převezmeš ty?“

V hlase jí zazníval smích, doufala však, že Nick pochopí vážnost, která se pod ním skrývá.

„Promiň, Charlie. Jen jsem se nechal unést silou zvyku. Cos chtěla udělat teď?“

„Chci zjistit maximum, co půjde, o smrti Kathy Lipsonové. Ve Skotsku místo předběžného šetření příčiny smrti zjevně mají cosi, čemu říkají vyšetřování smrtelného úrazu, a zprávy jsou veřejně přístupné. Dokonce na netu. Tomu říkám pokrok.“

„Velice působivé. Hodláš na Skye zajet a promluvit si se záchranáři?“

„Zajímavé, přesně tohle mě napadlo.“ Doprava se opět začala pomalu plazit vpřed a Charlie zařadila rychlost.

„Nezapomeň se zeptat na ten telefon,“ nabádal ji Nick.

„Na jaký telefon?“

„Jestli ho našli s Jayiným batohem.“

„Já ani nevím, že našli batoh,“ upozornila ho Charlie.

„Tak to máš další věc, na kterou se můžeš zeptat.“

„Když šlo o satelitní telefon, Nicku, bude někde záznam hovorů z něj nebo na něj?“

„V roce 2000? Teoreticky by měl být.“

„Myslíš, že by ses k té informaci mohl nějak dostat?“

„Bez povolení nejspíš ne. I kdybych věděl, o jakou společnost šlo.“

„V roce 2000 určitě moc společností specializujících se na satelitní telefony neexistovalo.“

„To ne. Jenže naděje, že by se záznamy udržely ve stejné podobě do dneška, je pořádně malá.“ Nick byl plný pesimismu.

„Hovory byly tenkrát tak drahé, že by bylo vážně zajímavé vědět, kdo jí stál za tak nákladnou komunikaci.“

„V tom ti nehodlám oponovat. Jenomže naděje, že tuhle informaci získáme, se podle mě blíží nule.“

Charlie spatřila vhodnou příležitost a přesunula se do vnějšího pruhu. „Asi máš pravdu. Díky bohu, že v tom nespočívá naše jediná naděje. Chci se taky spojit s Magdou, ideálně v době, kdy u toho Jay nebude. V sobotu se mi tak ochotně otevřela, že by mohlo být užitečné to nějak využít. Chtělo by zjistit, jestli třeba neví něco, o čem ani vůbec netuší, že to ví. Jestli mi rozumíš.“

„Naprosto. Výborný nápad.“

„Cos chtěl říct předtím, že bych podle tebe měla udělat teď?“

Nick zakvokal smíchy. „Myslím, že by sis měla promluvit s Paulem Barkerem nebo Joannou Sandersonovou. Pokud má Corinna pravdu a někdo na ně ušil boudu, mohli by ti říct něco, co stojí za pozornost. Víš, jak to bývá – advokát rozhodne o způsobu obhajoby a všechno, co se do něj nehodí, odloží stranou.“

Charlie si povzdechla. „Nejspíš máš pravdu. Ale ti jsou teď ve vězení a já nejsem v pozici, abych se k nim mohla dostat.“

„Promluv si s obhájcem. Nabídni mu pomoc při odvolání. Přímo skočí po psychologickém posudku zdarma, Charlie.“

Charlie si nevěřícně odfrkla. „Jsem v nemilosti, Nicku. Jsem persona non grata. Nikdo ode mě nebude chtít posudek ani zadarmo, ani jinak.“

„To jsou kecy, Charlie. Co nevidět budeš zase u kormidla. Oba moc dobře víme, že tě neshledají vinnou z ničeho jiného než z poctivosti. Než se naděješ, budeš zase královna na zámku.“

Moc ráda by mu věřila. Jenže případ Billa Hoptona z paměti lidí ani z novinových titulků hned tak nevymizí. A dokud bude žít v myslích lidí, práce odborného svědka pro ni neexistuje. „Jo, jistě,“ řekla teď polohlasně.

„Promluv si s tím právníkem, Charlie. Zavolej mu, jen co dorazíš domů. Pokud budeš mít pověření od právníka, během krátké doby se k nim dostaneš. Co můžeš ztratit? Slib mi, že mu zavoláš.“

„Dobře, Nicku. Zavolám mu. A když mi tak moc chceš pomoct, promluv si se svým protějškem ve Španělsku a zjisti mi všechno, co jde zjistit o Ulfii Ingemarssonovi.“

Teď si zase těžce povzdechl Nick. „To je ten, co mu Jay údajně ukradla práci na projektu 24/7, viď? Můžeš mi to jméno nadiktovat písmeno po písmenu?“

Charlie mu vyhověla. „Zemřel ve Španělsku v roce 2004. Bylo by vážně bezva, kdyby sis o tom mohl promluvit se španělskými policisty. Hlavně bych moc ráda získala kontakt na Ingemarssonovu přítelkyni. Zjevně o jeho práci hodně věděla. Moc by mě zajímal její názor na Jay.“

„Dobrá, šéfko. Já oslovím Španěly, ty se spoj s některým z obhájců. Pak si znovu promluvíme.“

A ukončil hovor. Dopravní zácpa se také jakoby zázrakem rozplynula. Charlie přidala plyn, pocítila prosté potěšení jako už dlouho ne. Dokud se jí Nick nepostavil po bok, ani si neuvědomila, jak si připadala opuštěná. Nebo jak negativní dopad na ni mělo, že je na všechno sama. Teď má na kom testovat své nápady, a co je důležitější, má někoho, kdo se ujme věcí, které sama udělat nemůže.

Domů se vrátila mnohem pozitivněji naladěná než kdy v poslední době. Na volání právníkům už bylo moc pozdě, vybaví to následující ráno hned jako první věc. Dopoledne učí dvě hodiny na střední škole, ale veškerý zbývající čas během dne může honit právníky.

Charlie zajela na příjezdovou cestu šťastná, že je cestování u konce. M6 je vždycky odporná. Plná aut, ucpaná náklaďáky, zamořená pracemi na silnici. Zatvrzelá řidička Charlie si to připouštěla jen nerada, ale teď, když vlaky mají Wi-Fi a elektrické zásuvky, jim rozhodně začíná dávat přednost. Vystoupila z vozu, protáhla se a pak jí došlo, že Mariino auto ještě neparkuje před garáží. Zkontrolovala si čas. Je krátce po osmé. Když Marii poměrně nedávno zavolala a hlásila, že se vrací, neříkala, že by se někam chystala.

V domě byla tma a zima. Topení Maria evidentně vypnula už při svém odchodu do práce. Charlie procházela domem a rozsvěcela. Skončila v kuchyni. Na stole neležel žádný vzkaz. Podivné, pomyslela si a vytáhla mobil, chtěla Marii zavolat. Všimla si textovky, která přišla už dřív, nespíš v době jejího hovoru s Nickem. V podvečer jdu do kina s děvčaty z práce. Do devíti jsem doma Pusu, četla Charlie. Bylo to neadekvátní, ale vzkaz ji naštval. Chtěla mít Marii doma.

Už když mačkala tlačítka, věděla, že to, k čemu se chystá, je dětinské a podpálené zlostí. Ale bylo jí to fuk. Displej vyplnila textovka od Lisy. Charlie ji četla se staženým žaludkem. Poslala jsem ti mail, patrně jsi ho nedostala. Věřím, že jsi v pořádku. Ráda bych tě viděla, než odjedeš. Kdykoli po 3., předtím ještě musím něco prolt. Doufám, že se ti daří dobře. Pusu. Na Lisu velice řečná esemeska. Poprvé žádá ona mě, uvědomila si Charlie. Druhá anomálie dne, dokonce ještě vítanější než ta první.

Teď už dál nedokázala mailu odolávat. Vyběhla po schodech do komoiy nad garáží, kterou přeměnila v domácí kancelář. Probudila počítač ze spánku a přešla rovnou do mailové schránky. Mezi dvaceti sedmi maily přijatými od pondělního odpoledne tady čekala zpráva od Lisy.

Ahoj,

doufám, že se ti daří dobře a že nejsi příliš zavalená břemenem, které se Corinna pokusila složit na tvá bedra, škoda že jsme spolu v sobotu nemohly strávit víc času. Mám pocit, že ani jedna z nás nedostala pořádně šanci říct, co měla na srdci. Přesto si myslím, že naše setkání bylo pro nás obě příjemnější než ostatní požadavky na náš čas. Já měla na krku chudáka Toma, který zápolí s konečným stadiem rakoviny své ženy. Pochopitelně je velice přecitlivělý. Mylně mé považuje za mateřský typ, což rozhodně nepatří k jeho nejlepším nápadům.

Nejsi zase v Oxfordu? Mám takový dojem, že jsem tě zahlédla v autě. Pokud tu jsi, přijď mě navštívit. Na jednu stranu mě mrzí, že bys měla marnit čas tou bláznivou chimérou, kterou odstartovala Corinna. Na druhou se mi líbí pomyšlení, že máš důvod přijet do Oxfordu. Je pro nás obě těžké, že máme tak málo příležitostí pořádně si promluvit.

Myslím na tebe.

Lisa

Při zmínce o Tomovi a jeho žalu Charlie nadskočila. Okamžitě si v hlavě celou scénu znovu přehrála. Mohla se splést? Vyprodukoval její mozek z procítěného, ale sexuálně nevinného objetí to, čeho se bála? Nedá se to vyloučit. Charlie sama byla v tu chvíli rozrušená, její nespoutané emoce se už tak bouřily. A tady má neškodné vysvětlení, nabídnuté ještě dřív, než o ně požádala. Div se nahlas nerozesmála. Proklínala se za to, jaký je blázen, okamžitě ochotná uvěřit tomu nejhoršímu, místo aby si uchovala otevřenou mysl. Odhodila léta profesních zkušeností jen proto, že podlehla pubertackým mukám touhy po někom, koho považuje za nedosažitelného. „Jsi ale pitomec, Charlie Flintová,“ vyhubovala si a s chutí stiskla tlačítko Odpovědět. „Nikdy ovšem není pozdě na nápravu.“

17

Magda proběhla deštěm a zapadla do malé prodejny řetězce Sainsbury nedaleko svého bytu. Přišla domů nachystaná, že si připraví večeři, a šokovaně hleděla na pohublý stav svých zásob. Trávila u Jay tolik času, že si ani nevšimla, nakolik při krátkých návštěvách svého bytu vyjídá základní potraviny ze skříněk. Dnes je Jay v Bologni, nejspíš si užívá nějaké úžasné jídlo v intimní rodinné trattorii, a ona tu nemá ani jedno balení těstovin a skleničku s omáčkou, kterou by je mohla přelít.

Nakupování věnovala sotva polovinu svých myšlenek. Naplnila košík a postavila se do fronty u pokladny. Další rozdíl mezi jejím dřívějším a současným životem. Když žila s Philipem, jeho občasné nepřítomnosti kvůli služebním cestám si vychutnávala. Pojímala je jako příležitost k činnostem, které nezvládala, když se pohyboval poblíž: dlouhá koupel ve vaně za svitu svíček s ginem a tonikem; nakupování knih na Charing Cross Road pozdě večer, sledování půjčeného DVD se dvěma ošetřovatelkami na onkologii, jejichž společnost jí vždycky zlepšila náladu; nebo si jen tak zalezla do postele s románem, lahví San Pellegrina a balením dietních čokoládových sušenek.

Jenže když z města odjela Jay, nepovažovala to Magda nikdy za důvod k plesání. Byt jí připadal prázdný jako nikdy předtím. Byla neklidná, nedokázala se ničím zaměstnat. Snad proto, že se nikdy necítila provinile, když se jakékoli své libůstce oddávala v přítomnosti Jay. V takovém případě se k ní Jay buď připojila, nebo si bez sebemenšího náznaku výčitky dělala něco svého. Když Jay odjela, neměla Magda příležitost využít čas k něčemu, co by nemohla dělat, když tu Jay byla.

Až na to, že se jí po Jay stýskalo.

Než zaplatila nákup, déšť polevil. I tak ji potěšilo, když opět našla útočiště v hale svého domu. Zamířila k výtahům, zatřepala hlavou jako mokrý pes. Než stačila odložit jednu z tašek, aby mohla přivolat výtah, zhmotnil se po jejím boku muž s prstem napřaženým k tlačítku.

Toho člověka neznala, což nebylo nic neobvyklého. Bydlela v dost rozlehlém domě a pracovní dobu měla natolik nepravidelnou, že většinu sousedů nikdy nepotkala. Muž vstoupil do výtahu spolu s ní, a když se obrátila čelem ke dveřím, skrytě si ho prohlédla. Ano, rozhodně ho v životě neviděla. Měřil jen o několik málo centimetrů víc než ona, plešku na hlavě lemovalo štětinaté strniště světle hnědých vlasů, rysy měl rozměklé, oči barvy vařeného angreštu. Kabát, jaký měl na sobě, vždycky považovala za hájemství kantorů státních škol – lehce zúžený v pase, barva velbloudí srsti a hnědý sametový límec. V ruce držel deštník a kufřík. Nepřipadal jí, že by mezi nimi byl velký věkový rozdíl, nicméně se oblékal, jako kdyby byl o generaci starší.

„Jste Magda, viďte?“ oslovil ji, jakmile se dveře výtahu zavřely a oni se ocitli sami v malé kovové kabince. Jeho hlas odpovídal jeho kabátu – byl sytý, noblesní a velmi uhlazený.

Magda se překvapeně pootočila a zároveň o krok couvla. „Pardon? Já vás znám?“

„Chystal jsem se u vás zastavit a vy jste se zničehonic objevila vedle mě.“ Choval se, jako by na něj zrovna nepromluvila ve stylu „drž se ode mě dál“. „Něco vám nesu. Víte, jsem Philův přítel.“

Ne, pokud mu říkáš Phil, pomyslela si Magda. Philip nesnášel, když ho někdo oslovoval jinak než celým křestním jménem.

Skoro jako by jí četl myšlenky, škubl rameny. „No, ani ne tak přítel, jako spíš obchodní partner.“ Zasunul ruku do kabátu a přehraboval se ve vnitřní kapse. Jeden kratičký okamžik se domnívala, že vytáhne zbraň. To máš z toho věčného sledování hororů pozdě večer, vyhubovala si, když vyndal neškodnou obchodní vizitku. „To jsem já.“ Patrně mu uniklo, že Magda nemá volnou ruku k jejímu převzetí.

Dveře se otevřely a Magda nemarnila čas. Opustila výtah a zamířila ke dveřím svého bytu. Odložila tašky na zem a obrátila se tváří k muži. Stál něco přes metr od ní, v natažené ruce držel vizitku. Vzala ji a četla: Nigel Fisher Boyd. Fisher Boyd Investments. Následovalo číslo mobilního telefonu a mail, ale žádná adresa kanceláře. „V životě jsem o vás neslyšela,“ řekla mu.

„Chápu. Ale jak jsem řekl, něco pro vás mám. Radši bych to ovšem nevybavoval tady na zápraží.“

„Já si cizí lidi do bytu nepouštím.“

„To je rozumné. Tak co kdybyste si ten nákup uklidila dovnitř a sešla se se mnou dole? Kousek odsud jsem zahlédl celkem obstojnou vinárničku. Nezajdeme tam na drink?“

Magda mužův návrh prozkoumala z nejrůznějších úhlů a neshledala na něm nic závadného. „Dobře,“ souhlasila konečně. „Uvidíme se dole.“ Chvíli na sebe jen tak koukali. Pak se dovtípil.

Zakýval na ni prstem. „Velice rozumné.“ Couvl, otočil se a odpochodoval k výtahu. Magda počkala, až zmizí za ošoupanými kovovými dveřmi, teprve pak otevřela.

Podivné setkání ji znepokojilo. Samozřejměji zajímalo, co pro ni Nigel Fisher Boyd má, že jí to nechtěl předávat přede dveřmi. Zároveň si uvědomovala, že se díky své nedávné všeobecné známosti kvůli soudu stala přitažlivou pro nejrůznější kriminální živly, kteří v obětech zločinu vidí potenciální kořist. Také o jejím zesnulém manželovi mluvil jako o „Philovi“. Litovala, že tu není Jay. Ne že by situaci nedokázala zvládnout sama, ale bylo by příjemné mít oporu.

Tašky s nákupem odložila na kuchyňskou linku spolu s vizitkou Fishera Boyda. Kdyby se s ní něco stalo, nechala za sebou alespoň nějakou stopu.

O deset minut později seděla u rohového stolu ve vinárně, do níž přes značnou blízkost od svého domova nikdy nevkročila. Nic ji dovnitř nelákalo, prostředí na ni vždycky působilo ponuře a smutně a scházela se tu podivná směsice návštěvníků, kteří vypadali, jako by se nehodili nikam jinam, a proto se nahromadili tady jako náplavové dřevo. Fisher Boyd se vrátil ke stolu s lahví Sancerre a s váhavým výrazem ve tváři. „Nejsem si jistý, jestli je dostatečně vychlazené,“ podotkl, naplnil dvě skleničky a napil se. Převaloval víno v ústech, nafukoval tváře, špulil rty, pak víno okázale polkl. „Patrně to půjde.“

Magda ochutnala víno. Přišlo jí v pořádku. „Odkud znáte mého manžela?“ zeptala se.

Fisher Boyd si svlékl kabát, pečlivě ho složil a přehodil přes opěradlo židle. Magda přímo nesnášela výrazné proužkované obleky se šikmými kapsami a se dvěma zadními rozparky, jaké vídala jedině na mužích, které Philip označoval za „nutné zlo“ světa, v němž se pohyboval. Philipova společnost se specializovala na tisk důvěrných dokumentů, musel jednat s celou řadou lidí zabývajících se manipulací s penězi. „Od téměř hochštaplerů až po grandy soukromého bankovnictví,“ líčil jí kdysi a dodal: „A občas jsou si oba ty extrémy bližší, než bys čekala.“ Magda si byla naprosto jistá, ke kterému okraji spektra patří Nigel Fisher Boyd.

„Někteří moji klienti potřebují vysoce kvalitní tiskoviny důvěrné povahy. Akciové certifikáty, cenné papíry, podobné věci. Tak jsme se seznámili.“

Znělo to věrohodně. Podobnou věc mohl ovšem snadno vydedukovat z četby soudních zpráv. „Pokud pro mě něco máte, proč vám tak dlouho trvalo, než jste mi to přinesl?“

Fisher Boyd jí věnoval lítostivý pohled. „Přišlo mi rozumné počkat až do ukončení soudního procesu. Abych vyloučil možnost, že byste křivě přísahala.“

„Že bych křivě přísahala?“ Těžká urážka bojovala s údivem a vyhrála. „Jak se opovažujete tvrdit, že bych lhala na svědecké lavici!“

Krátce se usmál, předvedl špičaté zuby. „Přesně tohohle jsem se obával. Jste příliš čestná na to, abyste u soudu nemluvila pravdu, celou pravdu a nic než pravdu. A ta by pro nás všechny byla velice trapná.“

„Vůbec se mi nelíbí, co povídáte. O co vám jde?“ Magda pevně tiskla nožičku sklenky. Vůbec ničemu nerozuměla.

Fisher Boyd otevřel kufřík a vyndal z něj tenké kožené pouzdro velikosti vázané knihy. Přistrčil ho k Magdě. „Otevřte to, prosím,“ pobídl ji, když seděla a s neblahou předtuchou na pouzdro hleděla.

Magda otevřela klopu a nakoukla dovnitř. Spatřila několik listů tuhého kvalitního papíru, ale nedokázala přečíst, co je na nich napsáno. Vytáhla obsah ven a nechápavě zírala nájemnou rytinu. Vyskočila na ni cifra dvě stě tisíc. Byly tu čtyři listy, na každém stejná částka. „Nerozumím,“ řekla.

„To jsou cenné papíry na doručitele,“ vysvětlil. „Jejich vlastníkem je ten, kdo je má v držení. Nemají registraci na jméno. Je to, jako byste u sebe měla peníze, aniž byste se musela tahat s kufříkem plným padesátilibrových bankovek.“

„Proč mi je ukazujete? Odkud je máte?“

„Copak vám o nich Phil neřekl?“ Teď vypadal lehce pobaveně.

„Ne. Nemám nejmenší tušení, odkud ty peníze pocházejí. Philipův majetek je vyřešený. Všechno bylo vyčísleno. Žádných osm set tisíc eur nikde nechybí.“ Vložila cenné papíry zpátky do pouzdra a zavřela klopu, jako by tím všechno mohlo zmizet.

Fisher Boyd zavrtěl hlavou, semkl ústa do tenké zkroucené čáry. „Nejsem žádný zloděj. Mohl jsem to celé shrábnout do kapsy a vy byste nebyla o nic moudřejší. Naštěstí pro vás své klienty neokrádám.“

„Poslyšte, tohle mi budete muset vysvětlit,“ rozhorlila se Magda. „Vůbec nic nechápu.“

„Je to naprosto jednoduché. Motivem Paula Barkera a Joanny Sandersonové k Philově vraždě bylo obchodování s cennými papíry na základě neveřejných informací, viďte?“

„Ano. Philip se je chystal udat policii i Úřadu pro finanční služby. Sklaplo jim. Půjdou do vězení.“

Fisher Boyd opět zablýskal zuby ve svém děsivém úsměvu. „Správná odpověď, má drahá. A jak podle vás Phil zjistil, co dělají?“

„Zjistil, že moc utrácejí, a pak přišel na to, že zneužívají důvěrné informace.“

„A jak věděl, kam se má podívat?“

Magda se zamračila. „To nevím. Patrně věděl, jak funguje svět finančnictví.“

Výraz Fishera Boyda vyjadřoval lítost. „Věděl to, protože to sám dělal. Tohle“ – poklepal na pouzdro – „jsou vyprané peníze.“ Pozvedl skleničku, aby připil cenným papírům, vyprázdnil ji a znovu si nalil z orosené lahve.

Magdě se sevřela hruď leknutím. To, co ten muž tvrdil, bylo v přímém rozporu s tím, jak Philipa vnímala. Nic jí nedávalo smysl. „Philip by nic takového neudělal,“ oponovala.

„Nejenže by to udělal, má drahá, on to udělal. Proč bych vám jinak předával tohle jmění ve formě cenných papírů na doručitele?“

„Proč by pak udával Paula a Joannu, kdyby dělal totéž?“

Pokrčil rameny. „To jsem si taky říkal. Jediný můj závěr zní, že se chovali tak neopatrně, až se bál, že se demaskují a jeho domeček z karet strhnou s sebou. Takhle měl věci alespoň pod kontrolou. Byl připravený na vyšetřování.“ Poklepal na pouzdro. „A důkaz leží tady. Vyšetřovatelé neobjevili jedinou stopu toho, co dělal.“

„Pořád to nemůžu vstřebat,“ hlesla Magda.

„Já vím. Spadla vám do klína pořádná sumička.“ Vyložil si její slova úplně špatně.

„Nemůžu uvěřit, že by Philip dělal něco takového.“

„Snažil se o vás postarat. Jak se na dobrého manžela sluší a patří.“

Jako kdyby mluvili každý jiným jazykem. Magda v životě netoužila mít Jay po svém boku víc než právě teď. Představovala pro ni jistotu. A Magda ve svém životě jistotu potřebovala. Rodiče ji v tomhle ohledu zklamali a teď se zdá, že s manželem to bylo stejné. „Nevím, co s tím,“ hlesla.

Fisher Boyd ji opět špatně pochopil a pospíšil si s odpovědí: „Musíte vstoupit do jednání s nějakou soukromou bankou. Je to mnohem snazší než se snažit někomu ve vaší pobočce vysvětlit, co vůbec máte v ruce, natož co s tím mají dělat. Dodám vám k tomu ještě dokumentaci, že jde o výplatu životní pojistky, abyste neměla problémy s daňovým úřadem. To je dokonalý způsob, jak celou věc sprovodit ze světa.“

„Nepřijde mi to zrovna poctivé. Neříkal jste, že nejste podvodník? Mně to zní jako podvod.“

Přes tvář Fishera Boyda přeletěl krátký rozladěný výraz. „Řekl jsem, že nejsem zloděj. Poskytuju služby. Neptám se svých klientů, k čemu mé služby potřebují, a nešidím je. Upřímně řečeno, je to víc, než by se dalo říct o většině lidí v tomhle oboru.“

„Pořád nic nechápu,“ postěžovala si Magda.

„Prostě na to myslete jako na krásné malé vajíčko v hnízdě,“ poradil jí Fisher Boyd. Napil se ještě trochu vína, mlaskl rty nad jeho suchostí. „Jste velice šťastná dáma.“ Natáhl se pro kabát a vstal. „Ten falešný materiál k pojistce vám dodám poštou. Nemáte se čeho bát, už jsem podobnou věc dělal a nikdy nikdo ani nemrkl.“ Vklouzl do kabátu, červená podšívka se zaleskla. Pak vzal do ruky deštník a kufřík. „Kdybyste někdy potřebovala moje služby, neostýchejte se zavolat.“ Smekl imaginární klobouk. „Bylo mi potěšením.“

Omámená Magda sotva vnímala jeho odchod. Ještě dlouho seděla a zírala na kožené pouzdro. Jedna její polovina by cenné papíry nejraději roztrhala na mrňavé kousíčky a spláchla je do záchoda. Tím by ovšem nevymazala vzpomínku na jejich existenci. Zradu by to nijak neumenšilo.

I kdyby papíry zničila, neobnoví tím obraz Philipa, kterého vždy považovala za čestného a poctivého člověka.

Jenže proti tomu stálo ponaučení, které jí doma vštěpovali od dětství. „Neplýtvej a nebude ti v budoucnu chybět.“

„Existují ubohé děti, které by byly vděčné za to, co ty považuješ za samozřejmost.“ Jako by přímo slyšela matčin hlas, jak říká: „Jen pomysli, co dobrého bys s těmi penězi mohla udělat, zlato.“

Magda vzala pouzdro a hodila si ho do kabelky. Alespoň prozatím si ho nechá. Odstrčila od sebe skleničku a zvedla se k odchodu. Asi v polovině cesty ke dveřím ji zastavila barmanka. „Musíte vyrovnat účet, madam,“ zavolala za ní. „Láhev Sancerre.“ Magdu to nikterak nepřekvapilo.

S křivým úsměvem zaplatila za víno. Bylo dobré si zas jednou připomenout, že neexistuje taková věc, jako je pohoštění zdarma.

18

Středa

Nickovi na rozdíl od většiny policistů nikdy nevadily dny, kdy bylo třeba svědčit u soudu. Většina jeho kolegů milovala aktivitu. Když museli sedět a celé hodiny čekat, než je povolají na svědeckou lavici, šíleli a umírali nudou. Nickovi nikdy nedělalo problém něčím zaměstnat mozek. Na uši si nasadil sluchátka, poslouchal hudbu, v ruce držel knihu a byl šťastný. Za úžasný příspěvek svému životu považoval iPhone. Mohl skládat hudbu, surfovat po webu, číst si, hrát hry. A když se mu chtělo, mohl si dokonce stahovat soubory z kanceláře a dohánět četbu policejních hlášení.

Nebo, jako například dnes, mohl provádět vlastní vyšetřování, aniž by mu kdokoli nakukoval přes rameno a podivoval se, proč si proboha na googlu prohlíží švédské noviny, když má rozmetávat mezinárodní gang obchodující s dětmi. Protože tady se od něj dnes neočekává nic víc, než že bude čekat, dokud ho nepředvolají do soudní síně, a tam bude odpovídat na otázky, na něž dávno zná odpovědi.

Po rozhovoru s Charlie odsunul Jay Macallan Stewartovou do zadní části paměti a plně se soustředil na operaci, na níž jeho tým pracoval. Jenže když padl do postele, zmožený celým dnem porovnávání obrázků sledovacích kamer s policejní databankou známých únosců a pasáků, doputovala jeho mysl zpátky k dřívější konverzaci. Usínal s myšlenkami na to, co se dozvěděl od Charlie a jaké informace potřebují posbírat. A když ráno při holení sledoval svůj odraz v zrcadle, uvědomil si, že na případ Ulfa Ingemarssona pohlížel z nesprávného úhlu.

„Alibi,“ zamumlal. Tady by měl začít. Zbývá už jen vykoumat, jak zjistí, co Jay Macallan Stewartová dělala onen dotyčný týden v roce 2004. Nikdo si přece nemůže pamatovat, co dělal před šesti lety.

„Ale její zaměstnanci by mohli.“ Opláchl si v umývadle obličej a sebevědomě na sebe mrkl. Teď už jen vymyslet, jak sjayinou kanceláří naváže kontakt.

Mezitím může čas čekání vyplnit hledáním, co se dá najít o Ulfu Ingemarssonovi. Funkce googlu Překladač často poskytuje spíš pobavení než ujasnění, ale k pochopení smyslu článků z tisku postačí. Zprvu novinové články – „Švéd zavražděný ve Španělsku“ – přinášely obvyklý náhled plný pobouření. Krvežízniví zahraniční lupiči, nekompetentní zahraniční policie, rizika hrozící slušným Švédům v cizině. Pod titulky se objevil příběh muže užívajícího si dovolenou v opuštěné horské chatě, který se dostal do konfrontace se zloději. Rvačka, nůž. Mrtvola ležící na podlaze několik dní až do příští návštěvy úklidové služby.

Pak protiútok. Ingemarssonova přítelkyně, učitelka základní školy Liv Aronssonová tvrdí, že nešlo o obyčejnou loupež. Kromě zjevných cenností zloději ukradli také Ingemarssonovy dokumenty, které podle slov jeho přítelkyně neměly cenu ani smysl pro nikoho kromě malé skupinky webových vývojářů. Mluvila o partnerových plánech na systém průvodců šitých přímo na míru zákazníkovi a uvedla, že jednal s jedním britským vývojářem softwaru. Dohady ovšem ustaly kvůli rozporům ohledně dělení zisku.

Informace Ingemarssonovy přítelkyně se krátce objevily v několika novinách, jeden časopis přinesl delší článek, pak příběh na nějaký čas utichl.

Když Jay Macallan Stewartová uvedla na trh 24/7, příběh Liv Aronssonové se znovu vynořil na několika švédských webových stránkách. Nestálo tu ani slovo o přímé spojitosti Ingemarssona s 24/7, ale kdokoli dostatečně důvtipný toho mezi řádky našel dost. Opět se objevila kritika španělské policie za to, že odmítla zvažovat jiný motiv než prostou krádež, a Aronssonová naznačovala víru, že její partner mohl být zavražděn kvůli svému nápadu.

Rozhodně bude stát za to si s ní promluvit, usoudil Nick. Sestavil mail švédskému novináři, který kdysi článek napsal, žádal ho o kontakt na Aronssonovou. Možná existuje spojitost mezi Ulfem Ingemarssonem a starým případem, který znovu přešetřuju, uvedl. Liv Aronssonová by mohla mít cenné informace, jež by mohly pomoci. Buď to vyjde, nebo ne. Ve Velké Británii novináři obecně nejevili ochotu sdělovat jakékoli informace policii. Možná to ve Švédsku bude snazší.

Po přečtení švédských novinových článků byl Nick ještě méně žhavý obrátit se na španělskou policii než předtím. Nejspíš nebude moc velký rozdíl v chování španělských policistů a jeho vlastních kolegů, když schytají takovou kritiku v tisku, zejména pak zahraničním. Když víte, že jste se nepředvedli zrovna ve vší slávě, funguje lenost žurnalistů jako skvělý štít. Nicka by moc překvapilo, kdyby španělští policisté byli tak tupí a nepochopili význam ukradených papírů. A určitě byli pod ohromným tlakem ministerstva zahraničí, aby Švédovu vraždu zdárně vyřešili. Podobné nepříjemnosti kromě jiného nesvědčí také obchodu. Pokud policisté selhali, určitě to nebylo proto, že by se dost nesnažili. A rozhodně je nenadchne, že nějaký Brit strká nos do jejich případu a naznačuje, že na svou práci nestačili.

O tuto možnost ho připravil příchod soudního úředníka, který ho vyvolával na svědeckou lavici. Ke svému velkému překvapení byl Nick se svědectvím hotov dřív, než se soud odebral na oběd. Nikdo neočekává, že by se na základnu vrátil dřív než pozdě odpoledne. Kdyby Jay nebyla ve své kanceláři, mohl by se dobrat slušného pokroku, aniž by si toho kdokoli všiml. Vůbec se necítil provinile za to, že se takhle vypaří. Každý týden odpracuje řadu přesčasů zcela zadarmo. Když odvede trochu potřebné práce pro sebe, sotva svému zaměstnavateli krade čas.

Nick si na telefonu spustil twitter a do políčka vyhledávání zapsal: Jay Macallan Stewartová. A tady objevil zprávu od ní samotné, starou pouhé dvě hodiny: @ ochutnávání prosciutta, Bologna Výsledek odešlu na sajt 24/7 později. Pokud byla Jay přede dvěma hodinami v Bologni, nemůže se do své kanceláře na Brompton Road v žádném případě vrátit do doby, kdy se tam dostane on. Okamžitě, jak ho to napadlo, napsal esemesku Charlie, podělil se s ní o tuto informaci. Chtěla si promluvit s Magdou, až Jay nebude poblíž. Tohle je perfektní příležitost.

Kanceláře 24/7 zabíraly horní patra cihlové budovy s dvojitým štítem. Dovnitř se vstupovalo diskrétními dveřmi vedle obchodu se značkovými kabelkami v přízemí. Nick se někde dočetl, že průměrná žena za svůj život utratí za kabelky 4000 liber. Zatímco čekal, než někdo zareaguje na zvonek interkomu, díval se do výlohy a pochopil, že to není nic těžkého.

Průkazka s fotografií v ruce natažené ke kameře plně postačila k tomu, aby se ozval bzučák. Schodiště bylo čisté a úpravné, koberec čerstvě vyluxovaný a zdi ozdobené líbivými fotografiemi evropských měst působily vesele. Přijímací kancelář vypadala stejně elegantně – decentní nábytek, kávovar a spousta prostoru. Na Nicka prostředí udělalo dojem. Ocitl se v zákulisí mnoha podniků, které se nesnažily vytvořit příjemné prostředí pro své zaměstnance. Metropolitní policie by se od Jay Stewartové mohla lecčemu přiučit, pomyslel si.

Žena za recepčním pultem se do místnosti nesmírně hodila. Byla pečlivě upravená, ale ne přezdobená. Nick ji odhadl na dobře vypadající dámu mezi třicítkou a čtyřicítkou. Bílá blůzka bez sebemenší chybičky ho udivila. Jemu se nikdy nepodařilo vypadat takhle perfektně, ani když si košile nechal vyžehlit profesionálně. Věnoval ženě svůj nejkrásnější úsměv, podržel jí před očima průkazku. „Detektiv seržant Nick Nicolaides,“ představil se.

Usmála se, ale Nickovi neunikla její úzkost. To ovšem nemusí vůbec nic znamenat. Většinu nevinných lidí přítomnost policisty zneklidní, tedy samozřejmě pokud ho sami nepřivolali. „Dobrý den,“ pozdravila. „Já jsem Lauren Archerová. Nějaký problém? Čím vám mohu pomoct?“

Nick si uvědomil, že na ženu shlíží z velké výšky, a tak se opřel o stůl přistavený ke stěně. „Všechno je v pořádku, nepřišel jsem nikoho zatknout, nebojte se. Ani zdaleka ne.“ Nasadil křivý úsměv navozující pocit spoluviny. „Prošetřujeme jeden starý případ.“

Lauren přikývla, ale stále se tvářila nejistě. „Ano?“

„Vrací nás do roku 2004. Objevili jsme však nové důkazy, které ukazují na dalšího podezřelého,“ lhal Nick plynule. „Máme ovšem problém, protože dotyčný tvrdí, že má alibi.“

Lauren se zamračila. „A co to má společného s námi? 24/7 tehdy ještě ani neexistovala.“

„Ne, ale pokud jsem to dobře pochopil, firma se už tehdy vyvíjela. Slečna Macallan Stewartová prý tenkrát nepracovala sama?“

Lauren se usmála. „Přesně tak. Její asistentka Anne s ní byla už v doitnow.com.“ Znovu se zamračila. „Ale jak to souvisí s vaším případem?“

Nick si povzdechl. „Všechno je moc komplikované. Nevíme s jistotou, kdy přesně k činu došlo. Mohlo to být kdykoli v průběhu jednoho konkrétního týdne. A dotyčný tvrdí, že celý týden byl na praxi u společnosti slečny Macallan Stewartové. Že jí byl většinu doby přímo v patách.“

Lauren povytáhla obočí. „To se Jay vůbec nepodobá,“ usoudila. „Úplně nesnáší, když jí někdo nakukuje přes rameno.“

„Vidíte? Už tímhle jste mi nesmírně pomohla. Poslyšte, myslíte, že by ta Anne mohla mít nějaký záznam o tom, co Jay ten týden vlastně dělala? Nějaký starý diář nebo tak něco?“

„Počkejte chvilku. Požádám ji, aby sem přišla.“ Lauren zvedla sluchátko. „Anne? Je tu policejní důstojník, má dotaz týkající se Jayina pracovního rozvrhu… Ne, ne na tenhle týden. Někdy hodně dávno. Mohla bys sem přijít?“ Zavěsila. Tentokrát jí úsměv šel přímo od srdce, nabrala vzhled ženy, která předala štafetu další osobě z týmu.

Dveře za Nickem se otevřely, ozval se hluboce posazený hlas. „Já jsem Anne Perkinsová. A vy jste kdo?“

Nick se napřímil a opět se představil, předložil průkazku k prozkoumání. Anne Perkinsová mohla mít libovolný věk mezi čtyřicítkou a šedesátkou. Husté vlasy pepř a sůl sestřižené do módního lehce rozcuchaného účesu, na nose značně elegantní brýle, těsně přiléhající vršek s krátkým rukávem a zkrácené sportovní kalhoty odhalovaly opálenou pleť a vytrénované svaly. Nejspíš jezdí do práce na kole, pomyslel si Nick. A ani se při tom nezadýchá. „Děkuju, seržante.“ Vrátila mu průkazku. „Čím mohu posloužit?“

Nick zopakoval svou historku. Anne Perkinsová mu bedlivě naslouchala, hlavu ukloněnou ke straně, mezi obočím soustředěnou vrásku. „Ten váš člověk lže,“ řekla pak. „V minulosti jsme lidem umožňovali stáže a praxe, ale nikdy ne v takové míře, aby se nehnuli od šéfky. Nikdy bychom takhle neriskovali v otázce důvěrnosti údajů o společnosti.“ Začala se odvracet, jako by její tvrzení za celou tou záležitostí udělalo tečku.

„Děkuju vám. Prosím, nevykládejte si to špatně, ale nemůžu v podobné věci přijmout pouze ničím nepodložené tvrzení jedné osoby.“ Omluvně škubl ramenem. „Pravidla důkazního řízení a tak. Určitě chápete můj problém.“

Vypadala šokovaně. Nick si dokázal velice dobře představit, že ve své pozici není zvyklá na to, že jí někdo odporuje. Snad to nepřehnal. „Měla jsem za to, že v našem právním systému stačí slovo jedné osoby proti druhé?“ prohlásila chladně.

„Tento způsob preferujeme, když se nemusíme spoléhat na inteligenci poroty,“ odpověděl, zahrál na její smysl pro nadřazenost. „Možná by mi tuto skutečnost mohla potvrdit slečna Macallan Stewartová osobně?“

Anne zavrtěla hlavou. „Dneska tu není.“

„Nemohl bych jí zavolat?“

„To by bylo dost složité. Má velice náročný program.“

Zajímavě šéfku brání, neuniklo Nickovi. Chápavě přikývl. „Je to zjevně velmi zaneprázdněná žena. A nemáte třeba diář z roku 2004, do kterého bych mohl nahlédnout? To by náš problém vyřešilo. V tu ránu bych byl venku a v životě už byste mě neviděli.“

Anne Perkinsová povytáhla jedno obočí. „2004? Dejte mi chvilku. Lauren, ukaž tady panu policistovi, jak funguje kávovar.“

Když zůstali v místnosti sami, Lauren věnovala Nickovi úzkostlivý úsměv. „Chcete kávu?“

„Nerad bych obtěžoval, nehodlám se zdržet nijak dlouho.“ Opět se opřel o hranu stolu. „Pracujete tu dlouho?“

„Už to bude pět let. Od doby, kdy 24/7 zahájila činnost.“

„To musí být dobré místo, když jste tu vydržela tak dlouho.“

Lauren se zeširoka usmála. „Máme skvělé cestovní bonusy. A já moc ráda cestuju. Jay je navíc dobrá šéfka. Má na své zaměstnance vysoké nároky, ale na druhou stranu hodně dává. Vy jste u policie dlouho?“

Nick udělal obličej. „Až moc dlouho. Nemáme žádné cestovní bonusy. Jaká je ta vaše šéfka? Asi musí být dost tvrdá, když je tak úspěšná v podnikání.“

„Ví, co chce, a umí to dostat.“ Lauren se náhle zarazila, jako kdyby si uvědomila, že hodnému policistovi prozradila až příliš. „Ale pokud chcete skutečně vědět, jaká je, měl byste si přečíst její paměti, Nekajícná. Měla pořádně těžké dětství. Vzpamatovat se z toho a dosáhnout v životě takového úspěchu, to je panečku věc.“

Než Nick stačil odpovědět, vrátila se Anne Perkinsová, v ruce nesla malý notebook. „Řekla bych, že potřebujete tohle.“ Položila počítač na postranní stolek a otevřela ho. Prsty chvíli létaly po klávesnici, na displeji se otevřela aplikace. Nick přistoupil blíž a viděl, že je to kalendář na rok 2004. „Jaká data vás zajímají?“

„Devátý až šestnáctý květen.“

Zarazila se, prsty nad klávesnicí ztuhly. Obrátila se a zpříma na něj pohlédla. „Tahle data už jsem vyhledávala,“ řekla. „Je to sice už dávno, ale moc dobře si to pamatuju. Nestává se zrovna často, že by se na stejná data ze dvou odlišných důvodů ptaly dva různé policejní sbory.“

Zaskočenému Nickovi se podařilo zachovat klid. „Úzce spolupracujeme s kolegy po celé Evropě,“ odpověděl.

„Takže jste tu kvůli tomu zavražděnému švédskému vývojáři softwaru? Jak jen se jmenoval? Ulf nebo nějak podobně?“ Anne přešla z obranného postoje k ostražitosti. „Že by konečně někoho dopadli?“

Nick pokrčil rameny. „K tomu vám bohužel nemůžu nic říct. Jen si musím být jistý, jestli ten člověk v onom týdnu sledoval slečnu Macallan Stewartovou jako stín, nebo ne.“

„Vážně?“ zatvářila se skepticky. „Řeknu vám to samé, co jsem řekla Španělům. Jay tehdy v žádném případě nemohla být v severním Španělsku.“

„Nikdy jsem netvrdil…“

„Samozřejmě že ne. Jste jen pěšák, který vyšetřuje nejmenovaného podezřelého z neidentifikovaného zločinu.“ Obrátila se k počítači a vyhledala data. Šlo určitě o pravý soubor, ne o nic, co by sestavila na poslední chvíli, aby Nicka upokojila. Chvíli nato už hleděl na sedm obdélníkových rámečků. Nahoře byl vždy uveden den a datum, po straně JMS, AP a VF. Všechny dny včetně víkendu obsahovaly podrobnosti o schůzkách.

„Kdo je VF?“ zajímal se Nick a snažil se zapsat si do paměti všechny Jayiny pohyby.

„Vinny Fitzgerald,“ odpověděla Anne. „To je náš systémák. Velice talentovaný člověk. Má na starosti tvorbu webových stránek. Jay ho objevila, když zakládala doitnow.com. Ani on se ten týden nikde poblíž Španělska nevyskytoval.“ Poklepala na obrazovku, z níž bylo patrné, že VF celý týden vedl školení v Bracknellu. Pak ukázala na Jayin pracovní program. „Jak vidíte, není tu žádná zmínka o nějakém praktikantovi. A Jay se ten týden rozhodně nemohl nikdo držet u zadku. V neděli a v pondělí byla v Bruselu, v úterý a ve středu v Marseilles, ve čtvrtek a v pátek v Biarritzu. Měla celou řadu schůzek s potenciálními spolupracovníky. A přesně stanovený program, která místa kdy navštíví, kam zajde na jídlo a pití. Když Jay cestuje služebně, nemá ráda společnost. Váš podezřelý ji ten týden rozhodně nemohl doprovázet.“

„To vidím,“ přitakal Nick. „Nemohla byste mi čirou náhodou tuhle stránku vytisknout? Snáz bych tak přesvědčil svého šéfa.“

Anne si chvíli kousala ret. „Nevidím důvod, proč ne. Nejde o žádná obchodně citlivá data. Ani o soukromé záležitosti, pokud dobře vidím.“ Napřímila se, zjevně dospěla k rozhodnutí. „Ano, to bych pro vás mohla udělat. Vy mi skutečně nemůžete udat jméno toho podezřelého?“

Použila podivnou formulaci a Nick už si jednu chvíli myslel, že ho prokoukla. „Proč se ptáte?“

„Jen se divím, proč si pro všechno na světě zvolil zrovna takovéhle alibi.“ Chopila se notebooku a zadala příkaz k tisku. „Musí existovat stovky velkých společností, u nichž by mohl předstírat, že bez jakéhokoli záznamu proklouzl byrokratickou sítí. Napadlo mě, jestli třeba neměl nějakou spojitost s 24/7 nebo s Jay.“

Nick jí věnoval sklíčený pohled. „Skutečně to nesmím prozradit,“ omlouval se. „Podezřelí mají až do zatčení plné právo na soukromí. Obávám se, že to pro vás bude muset zůstat záhadou.“

Anne se uchechtla. „Tak to je dobře, že tu Jay není. Snad nic pro ni není nesnesitelnějšího než záhady.“

Nick se zasmál. „Tak to jsme dva. To jsme dva.“ Pak ženu oblažil svým nejbrutálnějším úsměvem. „Jedna věc je přesto zajímavá. Vy jste v tom týdnu měla spoustu času, který tu není zaznamenaný. Nepředpokládám, že byste byla ve Španělsku?“

Zatvářila se, jako by jí uštědřil políček. „Myslím, že je nejvyšší čas, abyste šel, seržante.“ Přistoupila k tiskárně a předala mu vytištěnou stránku z diáře.

Nick jí věnoval dlouhý, zamyšlený pohled. „Moc jste mi pomohla. Možná si ještě někdy popovídáme.“

„O tom velice pochybuju.“ Hlas měla studený jako led, oči ostražité. „Nedokážu si představit, k čemu by to bylo třeba.“

V tu chvíli to netušil ani sám Nick. Ale podtón v reakci Anne Perkinsové na jeho ležérní poznámku ho nutil k zamyšlení.

19

Pokud jde o psychologii individuálních rozdílů, Charlie soudila, že skupinka studentů nejvyššího ročníku, kterou učí, měla zatracenou kliku, že dostala právě ji. Místo suché akademické debaty o shromažďování empirických důkazů duševních a behaviorálních poruch a úchylek získávali zprávy z přední linie psychiatrie. A díkybohu byli dost chytří, aby si to uvědomovali. Ty dvě hodiny výuky pro ni nebyly takovou nádeničinou, jak se obávala. Přesto ráda unikla povykování puberťaček a našla klid v nitru svého auta.

Zapnula mobil a našla textovku od Nicka. Nabízel jí šanci promluvit si s Magdou, aniž by je odposlouchávala Jay. Nicméně nemá cenu jí teď volat. Magda je určitě v nemocnici, svou mysl soustřeďuje na pacienty. Charlie si zapsala za uši, že nesmí zapomenout později Magdě zavolat.

Teď má ovšem na práci jiné věci. V žádném článku o soudním procesu se nezmiňují jména přidělených advokátů Barkera a Sandersonové, pouze právníků, kteří je zastupovali před soudem. Ti se jistě budou věnovat dalším případům a na své zklamané klienty už zapomněli. Ustanovení advokáti na případu ještě pracují a jedině oni ji mohou dostat do vězení a domluvit jí rozhovor s údajnými vrahy Philipa Carlinga. Mířila domů, plánovala strategii svého postupu.

Posadila se k počítači, u ruky mobil a šálek s kávou. Zná jména právních zástupců Barkera a Sandersonové před soudem, ale ne názvy komor, pro něž pracují. Google jí během chvilky poskytl potřebné informace, zbývalo jen rozhodnout, na kterého z nich se obrátí. Sandersonová byla podle všeho mladší partnerkou, proto by mohla jevit větší ochotu kápnout božskou. Barker by zase mohl lépe reagovat na ženu. „Enyky benyky kliky bé,“ rozpočítávala. „Tolik k vědecké metodě.“

V první komoře, do níž zavolala, se ozval mladý mužský hlas. „Friary Court Chambers,“ ohlásil se čile a věcně.

Charlie se mu v obojím pokusila vyrovnat. „Dobrý den, ráda bych vás požádala o pomoc. Snažím se zjistit, kdo byl ustanoven advokátem Joanny Sandersonové. Pan Cordier z vaší komory ji, pokud se nemýlím, zastupoval minulý týden v Bailey. Potřebovala bych vědět, kdo ho o případu instruoval.“

„S kým mluvím, prosím?“

Přesně tomuhle se chtěla vyhnout. „Tady doktorka Flintová. Jsem psychiatrická. Mám si domluvit pohovor se Sandersonovou, ale z nějakého důvodu mi nedodali jméno jejího přiděleného obhájce. Snad vám nemusím vyprávět, jak to někdy chodí.“ Povzdechla si.

„O tom mi něco povídejte,“ přidal se. „Počkejte okamžik.“

Na druhém konci linky vnímala chrastění kláves. „To je v pořádku.“

„Dobře, takže to byla slečna Pilgerová z firmy Pennant Taylor, ta nám dodala výtah právního případu Sandersonové.“

„Bezva.“ Charlie se udržela dostatečně dlouho, aby mladíkovi poděkovala a zavěsila. Pak vyskočila a roztančila se po místnosti, vykrucovala boky a ječela nadšením. Konečně jí něco uvolnilo cestu! Pauline Pilgerová byla jedním z prvních obhájců, kteří si Charlie najali jako odborného svědka, a v průběhu let spolu víc než desetkrát pracovaly. Charlie znala několik právníků, s nimiž by teď mohla počítat, a Pauline mezi nimi zaujímala čelné místo. A co víc, vždy vášnivě bojovala za své klienty, odmítala se vzdát i tváří v tvář absurdně velkým překážkám.

Charlie si našla přímou linku na Pauline a zavolala jí. Hovor přijala téměř okamžitě. „Charlie?“ Paulinin hlas zněl překvapeně, ale ne v negativním smyslu.

„Ano. Jak se vede?“

„Dobře. Nebudu vám klást stejnou otázku, nemyslím, že byste zrovna teď byla na koni.“

„Už jsem zažila horší časy. Poslyšte, neruším? Můžeme si promluvit?“

„Zavolám vám zpátky za deset minut, ano? Potřebuju něco dodiktovat a pak se budu moct plně soustředit, co říkáte?“

Deset minut se Charlie v životě nevleklo tak pomalu. Když telefon konečně zazvonil, bušila zrovna prsty do stolu jako jazzový pianista. „Pauline? Děkuju, že voláte zpátky.“

„Je mi vždycky potěšením, Charlie. Vůbec se mi nelíbí, jakého obětního beránka z vás dělá bulvár. Odváděla jste svoji práci a odváděla jste ji dobře.“

Charlie si povzdechla. „Já vím, Pauline. Ale ty mrtvé ženy mě tíží.“

Dlouhá odmlka. Charlie dobře věděla, že Pauline nese své vlastní břímě. Nemůže je nemít, když pracuje jako obhájkyně v kriminálních případech. „Já vím,“ ozvala se Pauline konečně. „Chápu to dobře, že nejde o společenskou konverzaci?“

„Obávám se, že je to tak. A varuju vás, to, co vám teď řeknu, bude znít bizarně. Ale prosím, vydržte.“

„Tak spusťte. Trochu bizarnosti mi neublíží. Tady kolem je teď všechno takové nemastné neslané. Povím vám, Charlie, zákon o lidských právech je dvousečný meč. Vytvořili jsme ho, aby pracoval v náš prospěch, ale každý klient, který mi sem přijde, začne okamžitě tirádou o tom, jak se porušují jeho lidská práva. Už mě unavuje pořád dokola vysvětlovat, že zákaz kouření na zadním sedadle policejního vozu nespadá pod hlavičku krutého a nelidského zacházení. Tak sem s bizarností.“

„Jde o vaši klientku Joannu Sandersonovou.“

„Která právě sedí v Hollowayi a čeká na verdikt o výši trestu za vraždu. Odhaduju to na doživotí s doporučením podmínečného propuštění po deseti letech. Co je s ní?“

„Matka Magdy Newsamové je moje bývalá učitelka. A přestože vám to jistě bude znít divně, je přesvědčená o nevině vaší klientky. Jak Joanny, tak i Paula Barkera. Myslí si, že na ně ušili boudu.“

„Moment… Upřesněme si to. Matka vdovy se domnívá, že moje klientka je nevinná?“

„Každopádně co se týče vraždy. O nezákonném obchodování nic neví. Věří ovšem tomu, že u soudu skončili nesprávní lidé, a požádala mě, abych se na případ znovu podívala, jestli se ještě nějak nedá odčinit, co se stalo.“

„Myslíte si, že jsem neodvedla svou práci?“ zareagovala Pauline. „Sakra, souhlasím s paní Newsamovou, taky si myslím, že moje klientka vraždu nespáchala. Jenže nepřímé důkazy mluvily proti ní, zejména když ona a její milý měli motiv, kterému porota sledující zatracené Vraždy v Midsomeru tak dobře rozumí.“

„Ani na okamžik by mě nenapadlo, že byste něco opomenula.“ Charlie se snažila chovat smířlivě, ale zároveň o svých slovech byla pevně přesvědčená. „Jen bych si s Joannou ráda promluvila, abych se mohla vrátit ke Corinně Newsamové a říct jí: Pardon, ale všechno se řádně vyřešilo.“

„Joanna vám neřekne nic, co byste už nevěděla, Charlie,“ stála si na svém Pauline. „Ale můžu vám prozradit, že existuje jedna linie obhajoby, kterou jsme nepoužili, protože jsme se obávali, že bychom si znepřátelili porotu. Jak se nakonec ukázalo, mohli jsme s tím klidně jít ven.“

Tohle znělo Charlie moc pěkně. Z vlastních zkušeností věděla, že když se právníci pokoušejí chovat jako psychologové, snadno se dopustí chyby. Nebylo by to poprvé, co by podobné hrátky skončily jako první cihla stavby odvolání. „O co šlo?“ zeptala se.

„Kolik toho o případu víte?“

„Přečetla jsem všechno, co psali v novinách.“

„Dobře. Takže víte, že všechno začalo objevem zálohovacího externího disku s kopiemi dopisů, které nebyly nikde jinde na žádném z počítačů Philipa Carlinga?“

„Ano. Magda ho našla v domě svých rodičů, kde Philip přespal noc před svatbou.“

„A moje klientka a její partner trvají na tom, že Philip by takové dopisy, které je shazují, nikdy nenapsal, a to z jednoho velice dobrého důvodu. On sám podnítil celý podvod s obchodováním na základě důvěrných informací.“

„To snad není možné! Ženich, pan Čistý jako padlý sníh? On v tom taky jel?“ Tohle byla nejpřekvapivější informace, jakou Charlie až doposud slyšela. Stavělo to na hlavu důkazní hodnotu dopisů.

„Tak to tvrdí moje klientka. Už to nějaký čas dělal, když Joanně přišlo, že utrácí víc, než vydělá. Napřed si myslela, že je odírá. Že si ze společnosti bere víc, než na kolik má nárok. Proto ho s Paulem konfrontovali. Došlo mu, že se z velice svízelné situace dostane jedině tehdy, když přizná, co ve skutečnosti dělá. A tak jim ukázal mechanismus, jak taková věc projde.“

„Ježíši!“ vykvíkla Charlie. „Takže celý motiv je na vodě, ne?“

„Poněkud.“

„Nechápu, proč jste to nechtěli použít.“

„Poroty nemají rády, když bez jakýchkoli důkazů svalujete vinu na mrtvého. Stály proti nám dva podstatné problémy. Philip Carling byl skutečně dobrý. Na jeho účtech nebylo ani stopy po špinavých penězích. Objevovaly se tu podivné nepravidelnosti – zisk třicet tisíc za prodej obrazu údajně pořízeného za sto liber ve vetešárně a podobné věci. Také tvrdil, že hraje poker o vysoké sázky. Musel by být zatraceně dobrým hráčem, aby shraboval tak tučné výhry, jaké přiznával a měl v účetnictví. Jenže na nic z toho nešlo ukázat a říct: Tohle jsou zisky z obchodování na základě důvěrných informací.“

„Tím je všechno složitější. Ale přesto…“ Charlie se vytratil hlas, snažila se, aby to, co říká, nevyznívalo příliš vyčítavě.

„A pak tu byl přímo hřebíček do rakve. Kdo údajně objevil ony dopisy? Truchlící vdova. Viděla jste ji? Úchvatná kráska, Charlie. Všichni muži v soudní síni slintali, věřte mi. Navíc je to lékařka, která pečuje o děti s rakovinou. O svatební noci přišla o manžela. Těžko si představit někoho, kdo by měl pro porotu větší přitažlivost než Magda Newsamová. Kdybychom se pokusili naznačit, že dopisy někdo narafičil, aby svalily vinu na naše klienty, jasně by z toho vyplývalo, že v tom má prsty Panna Magda. To je jasné jako facka.“

„Chápu, v čem spočívá váš problém. Vaši klienti si navíc neuměli krýt záda tak dobře jako Carling. Což znamená, že nikdo neuvěří, že by na ně podvodné obchodování někdo jen navlékl, že?“

„Ne, tohle bych nebrala ani já sama. Ale nemyslím, že zabili Philipa Carlinga. Možná by to dokázal Barker, pokud by ho zahnali do kouta. Ale vzájemně si potvrdili alibi. Nezvratně. Zdůrazňovala jsem Joanně, že by si neprokazovala zrovna dobrou službu, kdyby lhala, že byla s Barkerem, zatímco on tou dobou zabíjel Carlinga, ale ona stála na svém. Byli spolu a Carlinga nezabili. Samozřejmě, další problém představovala skutečnost, že neexistoval jiný zjevný podezřelý. Při životě, jaký Carling vedl, nečekáte, že by si udělal nepřátele, kteří by ho zabili o svatebním dni. Takže pokud to neudělalo to moje děvče a její přítel, tak kdo? Všichni ostatní hosté byli z obliga – jejich alibi se překrývala, v mokrých šatech se nikdo jiný nepromenádoval. Nemá ta vaše učitelka nějaký dobrý tip, kdo ho zabil doopravdy?“

„Má,“ odpověděla Charlie, „ale nenazvala bych ho dobrým. A nepodepírá ho nic, co byste nazvala důkazem. Je to ovšem velice podnětný nápad.“

„A nechcete mi to jméno sdělit?“

Charlie se zasmála. „Okamžitě byste za mnou poslala muže s krásným bílým pláštěm na zapínání vzadu. Ne, v tomhle stadiu vám to jméno sdělit nechci. Je to úplně scestná představa. Dokonce i pro vás.“

„To je tedy nespravedlivé. Já vám svoje karty odhalila, a vy mi svoje ukázat nechcete.“

„Slibuju, že jakmile budu mít něco konkrétního, dám vám vědět. Ale zatím bude lepší, když si to nechám pro sebe. Mohla bych si tedy promluvit s vaší klientkou? Mohla bych vám vypracovat pěkný psychiatrický posudek pro odvolání.“

„Budu to mít na paměti. Ale musím vás odmítnout, Charlie. Joanna na tom není zrovna nejlíp. Nechci ji vystavit lovení v kalných vodách. Kdyby se domnívala, že tím získá sebemenší šanci dostat se ven, řekla by momentálně cokoli. Klidně by v řadě k identifikaci pachatele označila papeže.“

„Nejspíš zčásti oprávněně.“ Charlie se ani nepokoušela zakrývat zklamání. Byla rozpolcená mezi touhou promluvit si se skutečným svědkem a plným pochopením situace, jakou jí popsala Pauline. Kdyby Joanně přinesla trochu naděje, způsobila by jí tím jen ještě větší žal. A zatímco Charlie nevadilo občas zalhat, když k tomu měla dobrý důvod, ublížit někomu už tolik zranitelnému mezi dobré důvody nepočítala. „To nevadí, Pauline. I tak jste mi toho řekla dost a Joanna nejspíš víc neví. Pořád si nemůžu zvyknout na myšlenku, že celý ten podvod odstartoval Carling. To je síla.“

„Možná někoho nepěkně napálil. Jakmile jednou vstoupíte do kalných vod, kdo ví, co v rybníku rozvíříte. Poslyšte, dejte mi pak vědět, ano? To moje děvče za mříže nepatří.“

„Já vás vnímám,“ ujistila ji Charlie. Ještě chvilku klábosily o soukromých věcech, ale Charlie do toho nedávala srdce a ráda hovor ukončila. „Tohle naprosto mění celou situaci,“ řekla si. Ještě netušila, jak bude vypadat nový obrázek, ale kaleidoskop se rozhodně pootočil.

20

Marconiho VIP salonek na bolognském letišti patřil v porovnání s podobnými salonky k těm primitivnějším. Pivo, nealkoholické nápoje nebo káva a omezený sortiment zabalených svačinek představoval hotovou urážku vkusu po úžasném hodování, jež si Jay při dvoudenní návštěvě města užívala. Ale není tu proto, aby jedla nebo pila. Uvízla tu kvůli tříhodinovému zpoždění svého letu. Tohle je odvrácená strana jejího vytrvalého lpění na tom, že bude odvádět i trochu práce v terénu, kterou jinak běžně vykonávají najatí pracovníci agentury a spolehliví místní informátoři. Tuhle cenu však ráda zaplatí, jen když si zachová dotek s realitou, tak jak vypadá pro většinu lidí. Byť tahle realita je pozlacená trochou luxusu, jakým jsou například VIP salonky. Protože se vždycky najde nějaká práce, se kterou je třeba pokročit. Jay nikdy nehodlala promarnit darované balíčky času, které jí cestování za obchodem upustilo do klína.

První hodinu využila k zápisu poznámek o nejvýznačnějších bodech svého výletu – popsala restaurace, bary, obchody, muzea, galerie, ale také zvláštnosti a neobvyklé možnosti, díky nimž je nabídka 24/7 unikátní. Jay po sobě přečetla shrnutí a v diáři si ověřila, že nic nevynechala. Pak využila Wi-Fi v salonku a zavedla na webovou stránku 24/7 doporučení pěti nejlepších prosciutt. Většina návštěvníků sajtu nikdy nebude mít příležitost je ochutnat, natož si je koupit, ale budou moct při večeři sedět u stolu a tvářit se jako náramní odborníci. Na tuhle stránku 24/7 nebyla Jay zrovna pyšná. Informace a zkušenosti, které dávala do oběhu, způsobovaly značný nárůst okázalosti u určitého druhu jídelních stolů. Doufala, že se za to nikdy v životě nedočká trestu. Bůh jí pomáhej, kdyby se po ní vyžádala spravedlivá odměna.

Potřebnou práci už odvedla, ale do vstupu na palubu jí zbývají ještě téměř celé dvě hodiny. Snad se Magda před odjezdem na letiště mrkla na webovou stránku příletů on-line. Vůbec Magdě říkala, ať se neobtěžuje jezdit jí naproti na Gatwick, jenže Magda si nedala říct. Jay věděla, že tahle oddanost časem opadne, ale zatím ji hřála.

Nechtělo se jí myslet na domov, rozhodla se sesmolit další část knihy.

V pondělí se ozval Jasper. Vymáčkl z vydavatele dalších dvacet tisíc za podmínky brzkého dodání rukopisu. O peníze Jay ani tak nejde, ale dychtivost, jakou nabídka vyjadřovala, byla jasnou známkou, jak moc lidé o její knihu stojí. Pro toto vyslovení důvěry jí nevadí zabořit se zpátky do minulosti a přetvařovat ji ve vyprávění, které rychle zmizí z polic supermarketů.

Teď bude muset psát o době, kterou po prodeji doitnow.com strávila cestováním. Vloží do textu pořádnou dávku žalu a lítosti nad Kathy, ale udělá z nich pohon k ideji, která se proměnila v 24/7. Ovšem ne dnes. Psát o cestování na letišti je příliš deprimující. Letiště z Jayina pohledu tvoří přímo protiklad cestování. Jsou nutným zlem přesunu.

Problém s cestováním spočívá ve skutečnosti, že nehledě na to, jak daleko odjedete, probudíte se vždycky sami se sebou. Čas strávený na cestách, kdy jsem se snažila dostat co nejdál od vyšlapaných cestiček, se stal inkubační dobou pro moje následující podnikání, ale zároveň také marným pokusem uniknout bolesti nad ztrátou Kathy. Teprve když jsem si uvědomila, že se svému žalu musím postavit, abych vůbec mohla jít dál, dokázala jsem utéct před neklidem a začít pozitivně přemýšlet o tom, co si počnu se zbytkem svého života.

Všichni sní o tom, jak zbohatnou. Kvůli mé minulosti mě nikdy nenapadlo, že by mohlo jít o víc než o pouhý sen. Myslíme si, že kdybychom měli dost peněz, praštili bychom s prací a užívali si báječný život v bazénech a na terasách s přepychovým výhledem jedli úžasná jídla a zapíjeli je značkovými víny. Dokonce si vzpomínám, jak jsem si kdysi coby studentka představovala, že být bohatý znamená nemuset dopíjet láhev vína. Protože bude vždycky následovat další.

Některým lidem se možná podaří dosáhnout takové spokojenosti. Nejsem si tím ovšem vůbec jistá. Přečetla jsem dost příběhů lidí, kteří vyhráli v loterii a jejich život nakonec nestál za nic, takže se oprávněně domnívám, že mám pravdu, když tvrdím, že všichni v životě potřebujeme vyšší cíl než prázdnou honičku za potěšením. Někteří bohatí lidé nacházejí svůj smysl v dobročinnosti – zakládají charitativní nadace a pracují v nich, snaží se vylepšit život ostatním lidem. A to je zcela na místě. Vydala jsem na tento účel značnou část svých peněz, abych věděla, že to přináší skutečné naplnění.

Ale pro mě je tím pravým naplněním práce. Tvorba něčeho na místě, kde dosud nic neexistovalo. Vytvářet pracovní místa, přispívat ekonomice a pomáhat dalším lidem, aby měli lepší život. Určitě vás to nepřekvapí, když uvážíte mou minulost. Důsledky nezodpovědnosti a lenosti jsem viděla z první ruky a pěkně zblízka. Mrhání talentem a duchem, když tou nejpovzbudivější myšlenkou je, kde sebrat další alkohol nebo další dávku drogy. I mě samotnou tenhle svět div nevcucl. Všechny své schopnosti jsem mohla promarnit v oparu zasněnosti New Age, jak jsem to viděla všude kolem sebe.

Možná bych na své okolí ve správný čas zareagovala sama a stala bych se diametrálně odlišným protikladem svého okolí tak jako tak. Jenže mě do tohoto diametrálně odlišného protikladu katapultovali, ať se mi to líbilo nebo ne. Dostalo se mi nového souboru poučení, v němž povinnost stála nad potěšením, sebeobětování nad láskou a upjatost nad soucitem. Všechny tyhle drasticky odlišné hodnoty se na mě přímo valily.

Takže u mě nastala dvojnásobná negace. Vytvořila jsem si vlastní filozofii, která mi umožňovala vybrat si nejlepší prvky z obou souborů hodnot. Práci, která vytváří možnosti. Povinnost, která zahrnuje potěšení. A v jádru toho všeho stála láska.

Nikdy v životě jsem nebyla šťastnější, než když jsme s Kathy odstartovaly doitnow.com, když jsme dotáhly k úspěchu jednu moji myšlenku z pozdního večera. Šrumec v počátcích nového podnikání, aby fungovalo, propočítávání financí, přesvědčování lidí, aby viděli svět mýma očima – to všechno mě nesmírně povzbuzovalo. I když jsme se dočkaly úspěchu, práce mi pořád přinášela radost. Užívala jsem si záře slávy, to nepopírám. Ale nelitovala jsem, když nastal čas firmu prodat. Byla jsem připravená na novou výzvu. Už jsem v hlavě měla kostru nápadu, z něhož by mohlo vzejít něco, co by se lidem líbilo stejně jako doitnow.com.

Kathyina smrt všechno změnila. Chtěla jsem do té věci jít opět s ní, tak jak jsme to udělaly při doitnow.com. Bez ní jsem do úkolu nedávala srdce. Za všechny kilometry, které jsem procestovala, mezi všemi lidmi, s nimiž jsem mluvila, jedla, pila, spala a hrála si s nimi, jsem nepotkala jedinou osobu, která by mě inspirovala jako partner v tomto projektu. Pomalu mi docházelo, že tentokrát musím svou výzvu zdolat sama.

Během mých cest mi mezi jiným došlo, že většina cestovních průvodců je založena na principu „jedna velikost pro všechny“. Na vás je už jen rozhodnout, zda vašemu typu vyhovuje spíš Lonely Planet, Rough Guide nebo Frommer’s. Cestování je uspořádané jako podle vykrajovátka na vánoční cukroví a tento způsob je bezmezné zastaralý v době, kdy jsme schopní lidem do mailové schránky dodat přesně to, co chtějí. Není přece možné zásobovat tímto způsobem trh, v němž se potřeby jednotlivých cestovatelů tolik odlišují. Chtěla jsem vytvořit něco, co by lidem pomohlo sestavit většinu výletů, ať už jde o zkušené cestovatele, sezónní návštěvníky či nováčky na prvním opatrném výjezdu do širšího světa. Jejich potřeby se různí, ale podle mého názoru by jim všem mohla posloužit jediná společnost.

A tak vznikla 24/7.

U podnikání platí totéž co u dítěte, vývoj od početí do porodu nějaký čas trvá. A stejně jako u dítěte dojde někdy k samovolnému potratu. A některé se narodí mrtvé. Věk internetu otevřel mnohým lidem úžasné nové horizonty. Řadě lidí ovšem přinesl falešné naděje. Nápadů je deset do pence. Dobré nápady jsou mnohem vzácnější. Ale najít někoho, kdo dobrý nápad dokáže proměnit v rentabilní skutečnost, to už je pravděpodobnost jedna ku milionu.

Už jednou jsem uspěla, proto jsem věřila, že to dokážu znovu. Vrátila jsem se do Londýna a usídlila se v domě, který jsem koupila dva roky předtím a sotva jsem ho užila. Najala jsem si Vinnyho Fitzgeralda, který předtím pracoval v IT oddělení doitnow.com spolu s Kathy, a Anne Perkinsovou, svoji bývalou oddanou asistentku. S jejich pomocí jsem chtěla založit 24/7.

Vinny začal pracovat na sestavení softwarového balíčku, který nám umožní připravovat průvodce na míru tak individuální, jak jsem si přála. Já se pustila do průzkumu, jak přesně sestavit kostru informací, díky nimž budou naše průvodce tak speciální, a jak budeme získávat předplatitele. Brzy mi došlo, že s podobným nápadem nepřicházím jediná. Jakmile vešlo ve známost, že se zajímám o cestovní průvodce, tihle lidé se kolem mě shlukli, protože jsem v internetovém obchodování už něco dokázala.

Většinou přicházeli s nedopečenými, jen částečně zformulovanými představami bez jakéhokoli solidního podkladu. Vždycky žasnu, kolik lidí se domnívá, že stačí mít jen nápad, aniž by odvedli jakoukoli práci k jeho podepření. Zděsil mě a udivil počet lidí, kteří se u mě neobjevovali s ničím konkrétnějším, než je pocit nároku na odměnu jen proto, že dostali nějaký nápad. Mezi dobrým hospodským vypravěčem a autorem bestsellerů existuje jeden podstatný rozdíl. A tím je tvrdá práce.

Návštěvy některých lidí, kteří vyšlapali cestičku k našim dveřím, měly samozřejmě ke ztrátě času daleko. Odkoupili jsme práci italského podnikatele, který rozebíral podobný nápad. Dodal marketingově výborné nápady, ale chyběla mu zkušenost se softwarem. Bez někoho, jako jsme byli my, by svůj projekt nikdy nerozjel a plně si to uvědomoval. Byl celý šťastný, že za svou práci dostal dobře zaplaceno, a my jsme velice rádi získali něco, co nám dlouhodobě ušetřilo spoustu času.

Jednali jsme též se švédským vývojářem softwaru, který pracoval na balíčku pokrývajícím podobnou oblast softwaru, jaký pro nás sestavoval Vinny.

Teď pozor, nabádala se k opatrnosti Jay. Smrt Ulfa Ingemarssona je dosud nevyřešená vražda. Jejím heslem by se teď měla stát obezřetnost. Liv Aronssonová je bláznivá mrcha, která po sebemenší nejednoznačnosti skočí jako kočka po myši. Ještě pořád ve Stockholmu i v Londýně obchází právníky, snaží se najít takového, podle nějž by se v určitém bodě dal sestavit případ proti Jay. Prozatím neuspěla, protože vždycky trvala na tom, aby Jay zažalovali i za vraždu, nejen za krádež. Jednoho dne ji ovšem nějaký slizký parchant v luxusním obleku třeba přesvědčí, aby obvinění zúžila na pouhou krádež. A pak by věci mohly nabrat ošklivý spád.

Vinny ji varoval, že by forenzní odborníci na software mohli být schopni izolovat prvky kódu pocházející z Ingemarssonovy práce. Právníkům naštěstí chybí Vinnyho porozumění složitosti programovacích kódů. Kdyby se Aronssonové přesto podařilo doložit, že některé z jejich kódů napsal Ingemarsson, nemůže stejně prokázat, že je ukradli. Protože to samozřejmě neudělali. Mají doklady o platbách nejrůznějším programátorům, do finálního programu mohl ten kód vložit kterýkoli z nich. 24/7 je zranitelná jedině vůči obvinění, že byla sama podvedena, že je nevinnou obětí krádeže spáchané někým jiným.

A navíc se veřejnost po neúspěšných soudních sporech kvůli knihám o Harrym Potterovi a Šijře mistra Leonarda staví hluboce skepticky k plagiátorství v jakékoli oblasti tvůrčí aktivity. Na pět minut ji to vzruší a pak se vrátí zpátky k popíjení Pinotu Grigia a ležérnímu hovoru o Zeitgeistu a myšlenkách, které kolem volně plují éterem. Přesto nemá cenu Aronssonové ulehčovat situaci.

K našemu zděšení ho zavraždili při loupeži během prázdninového pobytu ve Španělsku dřív, než jsme se stačili dohodnout na formě spolupráce. Jeho práce tedy zemřela s ním. Tragická ztráta dalšího života ve mně opět probudila bolest, kterou jsem cítila po Kathyině smrti, a několik týdnů jsem se nedokázala pořádně soustředit na práci. Znovu se mi chtělo od všeho utéct, ale tentokrát jsem nesla odpovědnost za další lidi. Proto jsem zůstala.

Jay si po sobě přečetla, co napsala. Není tu nic, čeho by se Aronssonová mohla chytit. A vypadá to jako dobry okamžik k uzavření kapitoly. Určitě už dodala čtenářům dost žalu a bolesti ohledně Kathy. Nikdo ji nemůže obvinit z bezcitnosti, ne na základě předchozích řádek. A samozřejmě s tím, jak ukončí knihu v současnosti, kdy bude moct lyricky nýt o své nové lásce a o novém životě s Magdou, předvede ještě víc vřelosti a emocí. O svém soukromém životě toho nikdy moc nenapsala, ani se o něm nešířila v rozhovorech. Takže to bude nejlepší možné vyvrcholení knihy, která je celá o překonávání protivenství. Vidíte, čtenáři? Tvrdě pracujte, chovejte se, jak se patří, a i vy budete odměněni bohatstvím a láskou.

Jen kdyby to bylo tak snadné.

21

Když se Magda vracela z práce, skoro očekávala, že na jídelním stole žádné kožené pouzdro na peníze nebude ležet. Všechno byl pouhý sen podobající se nepovedenému odpolednímu seriálu. Jenže pouzdro leželo přesně tam, kde je nechala. Pověsila kabát a posadila se ke stolu. Otevřela pouzdro a pozorovala čtyři cenné papíry na doručitele. Držela v ruce víc peněz, než se jí kdy snilo. Měl by to být vzrušující okamžik, jenže Magdu daná skutečnost spíš mátla a děsila.

Víc než co jiného by si tuhle situaci chtěla probrat s Jay. Chystala se pro ni dojet na letiště v Gatwicku, jenže těsně před odchodem z práce se podívala na webovou stránku letiště a zjistila, že let z Bologne má tříhodinové zpoždění. Nemá cenu, aby se rozjela rovnou tam, dojde si napřed domů na sendvič a kávu. Získá tak alespoň příležitost vzít cenné papíry s sebou k Jay jako důkaz, že nefantazíruje.

Došla do kuchyně, začala si připravovat sendvič se zbytky pečeného kuřete, černými olivami a listy salátu. Na jídlo ovšem vůbec nemyslela. Celý den se uprostřed hovoru s pacienty a rodiči přistihovala, že jí myšlenky ulétají od tématu, trápila se představou, že Philip byl lump. Takhle si ho pamatovat nechtěla. To, co se dozvěděla, zničilo všechny vzpomínky na muže, jehož si moc ráda vzala. Považovala ho za bezúhonného. Věřila, že si svůj majetek poctivě vydělal prací. Jenže se mýlila. Philip byl podvodník a lhář. A co hůř, neváhal zradit své přátele, aby ochránil sám sebe. Pokud se takhle zmýlila ve Philipovi, copak se ještě vůbec někdy může spolehnout na svůj úsudek? Otřásla se, nůž, kterým krájela kuře, se sesmekl, řízla se do prstu.

Z drobné ranky začala odkapávat krev a Magda zaklela. Hrábla po roli kuchyňských papírových utěrek a jeden útržek si pevně přitiskla k ráně. Zavřela oči a opřela se zády o stůl. Udělalo se jí zle, připadala si ubohá.

Po minulé sobotě si ani nemůže vylít srdce mámě. Všechno se jí zdálo nesmírně těžké a strašné.

Jako na zavolanou zazvonil telefon. V očekávání Jay se plně probrala a skočila po něm. „Haló?“ Dokonce i vlastním uším zněl její hlas zoufale.

„Magdo? Tady Charlie Flintová.“

„Charlie?“ Magda se chvíli nedokázala zorientovat. Pak všechny kousky zapadly na své místo. „Jistě, moc ráda vás slyším.“

Charlie se uchechtla. „Nezní to, jako bys byla ráda. Volám nevhod?“

„Ne, jsem ráda,“ trvala na svém Magda. „Akorát jsem se řízla do prstu těsně předtím, než zazvonil telefon. Vyvedlo mě to z konceptu. Jak se máte?“

„Dobře. Spíš jde o to, jak se máš ty? Jen jsem chtěla zjistit, co a jak. Vím, jak ses bála otci říct o sobě a o Jay. Napadlo mě, že ti zavolám, ověřím si, jak ti je.“

Magdě se nad Charliinou starostlivostí svíralo hrdlo dojetím. Co se to říká o laskavosti cizích lidí? No, Charlie není přímo cizí člověk, nepatří ale ani mezi její přátele. Je to prostě jen někdo, s kým se jí dobře povídá. „Dík za optání. Bylo to hodně ošklivé. Strašně jsme se s tátou chytli. Choval se velice nepřátelsky, nesmírně chladně. Skončilo to tak, že jsem odešla a Catherine se mnou.“ Nuceně se zasmála. „Bylo to drsný. Doslova řekl: ‚V životě do těchhle dveří nevstoupíš.‘ Podle mě jen litoval, že venku nezuří sněhová vánice.“

„To je mi líto, že to je tak na draka.“

„Ne že bych čekala něco jiného.“ Magda popotáhla nosem. „Je to prostě nenapravitelný náboženský fanatik.“ Přichytila si telefon mezi uchem a ramenem a otevřela šuplík pod příborníkem, svoji podobu toho, čemu matka říkala „šuplík všehochuti“. Přehrabovala se v něm, hledala náplast, přitom poslouchala Charlie.

„No, alespoň to máš za sebou. O jednu osobu míň, které se teprve musíš přiznat. A většina lidí není jako on.“

Magda si povzdechla. „Alespoň svoje city čestně přiznal, Charlie. Vlastně nevím, co je horší – zažít přímé spílání, nebo se vyrovnávat s neupřímným chováním za svými zády, se kterým se nedá bojovat, protože vám nikdo neřekne nic do tváře. Můžete leda něco zachytit koutkem oka, jestli mi rozumíte.“

„Nejsem si tak úplně jistá.“

Našla krabičku s náplastmi, otevřela ji. „S Philipem jsme vedli celkem bohatý společenský život.“ Znovu si povzdechla. „Možná se za tím schovával i můj způsob, jak s ním netrávit tolik času o samotě. Nevím. Teď, když jsem pochopila svou sexualitu, vidím všechno v jiném světle. Každopádně jsme měli hodně přátel. Většinou to byly dvojice, ale našlo se i pár svobodných. A některé z těch žen jsem považovala za skutečné přítelkyně. Leccos jsme podnikaly společně – chodily jsme nakupovat, do kina, najíst se. Chápete, jak to myslím?“

„To znám,“ přitakala Charlie. „Nic zvláštního, prostě taková síť přátelství, jaká se utvoří společnými léty.“

„Přesně tak. A když Philip zemřel, chovaly se ke mně moc mile. Přinejmenším jedna z nich mi každý den zavolala, tu a tam se zastavily s květinami nebo s vínem. Rozhodně na mě myslely, byly tu pro mě. Když jsme se s Jay daly dohromady, samozřejmě jsem jim o tom řekla. Nechtěla jsem jim lhát. Byly to moje přítelkyně. A všechny to vzaly s klidem. Jen jedna z nich poznamenala cosi vzdáleně negativního, spíš ve smyslu obav, že jsem skočila do nového vztahu tak brzo po Philipově smrti.“ Magda odlepila papírek od náplasti a zakryla ránu, která už přestala krvácet. Nebyla si jistá, jak vyjádřit delikátnost situace, která tehdy nastala, a zmlkla.

Jenže Charlie velice dobře chápala, o čem je řeč. „A pak se postupně vytratily, nemám pravdu? Přestaly volat, posílat textovky, komentovat tvůj stav na facebooku.“

„Přesně tak. A když jsem jim nechala vzkaz, nikdy se neozvaly. Napřed jsem to považovala spíš za taktnost. Chápete? Dávají nám šanci trávit spolu hodně času, aniž by se nám každých pět minut někdo vnucoval. Pak mi došlo, že nevědí, jak se ke mně chovat.“ Znovu se odmlčela, snažila se najít slova, kterými by vyjádřila, co má na srdci. A oceňovala, že Charlie nic nepudí vyplnit každý okamžik ticha. „Netvrdím, že jsou homofobní. Nemyslím, že by někoho nenáviděly proto, že je homosexuál. Spíš mají dojem, že už si nemáme co říct. Jako by mě zčistajasna přestalo bavit zajít si do kina nebo nakupovat nové džíny.“ Další povzdech. „A bylo to těžké, protože nemáte čemu čelit. To jsem myslela, když jsem říkala, že bylo vlastně snazší vypořádat se s tátovou reakcí.“

„Já tě plně chápu,“ ujistila ji Charlie. „Máš za sebou velice složitý rok. A uprostřed toho všeho je ztráta Philipa. A to byla nesmírná rána.“

„Jo. A ta jako by zanikla ve všem ostatním.“ Magda přešla do obývacího pokoje a natáhla se na pohovku. „Lidi si myslí, že když jsem teď s Jay, na Philipa jsem zapomněla. A to je nesmysl.“

„Samozřejmě. Nerada bych se nějak vnucovala – nevím, proč ses rozhodla za Philipa provdat, ale určitě jsi ho měla doopravdy ráda.“

Magda se usmála, v očích se jí objevila smutná vzpomínka. „Milovala jsem ho. Stejně jako jsem milovala Patricka a Andrewa. V tolika ohledech mi připomínal mé bratry. Byl moc milý, i se sexem bylo všechno v pořádku. Víte? Žádná velká vášeň, ale nebylo na tom nic odpudivého a tak. Hodně jsem v poslední době přemýšlela a nejsem na sebe pyšná. Pravda je, že jsem se za Philipa provdala proto, že mě požádal o ruku, Charlie. Požádal mě o ruku a mně bylo jasné, že je to snadná volba. Byla snadná pro mě a taky všichni kolem chtěli, abych to udělala. Je to ubohost, viďte?“

„Není to ubohost. Znám spoustu lidí, které ke sňatku dovedly mnohem horší důvody. Ani na chvilku bych neuvěřila, že ses rozhodovala s lehkým srdcem. A určitě jsi měla ty nejlepší úmysly, aby manželství fungovalo. Jen škoda, žes včas nepřišla na to, že se ti mnohem víc líbí holky.“

Magda v Charliině hlase vnímala solidární pobavení. Chtíc nechtíc se také zasmála. „To jsem vážně netušila. Pořád jsem ve svém chování viděla známku toho, nakolik jsem ještě nedospělá, když jsem se zamilovávala jako puberťačka.“

„Naštěstí ti nakonec všechno došlo. Ale to neznamená, že jsi přestala truchlit pro osobu, kterou jsi ztratila.“

Magda nevěděla, co na to říct. Ještě včera by takové konstatování bylo jednoznačně pravdivé. Jenže dnes nic, co se týká Philipa, není tak jednoduché. „Truchlila jsem pro někoho, za koho jsem Philipa považovala,“ odhodlala se konečně. „Problém spočívá v tom, že se o něm stále dozvídám nové věci a některé z nich nejsou pěkné.“

„To je mi líto,“ pronesla Charlie. „Nezní to dobře. Musí tě to velice mást, navrch k tomu všemu, čím jsi prošla.“

„Abych pravdu řekla, pořád se snažím dát smysl něčemu, co jsem právě zjistila. Něčemu… Těžko se mi to říká, budu působit jako nějaká královna v dramatu, ale je to pravda. Něco kompletně změnilo celé moje mínění o Philipovi.“

Odmlka, pak Charlie měkce promluvila. „To mě docela překvapuje. Je to přece už nějaká doba, co Philip zemřel. Řekla bych, že všechno, co mohlo vyjít na světlo, je už dávno venku.“

„To je logické,“ promluvila ztěžka Magda. Tolik se potřebovala někomu svěřit, jen si pořád nebyla jistá, jestli je Charlie ta pravá osoba. „Dávalo by smysl, abych znala pravou povahu muže, kterého jsem si zvolila za manžela. Ale zjevně jsem ji neznala.“

„Nevyčítej si to,“ konejšila ji Charlie. „O těch, které milujeme, si všichni rádi myslíme jen to nejlepší. Nikomu se nechce věřit, že jeho přítel, partner nebo dítě jsou schopni něčeho skutečně ohavného. Když někoho milujeme, děláme všechno možné, abychom si našli nějaké vysvětlení pro jeho chování.“

Bylo těžké odolat vřelosti v Charliině hlase i smyslu toho, co říkala. Magdě bylo jasné, že je ze své profese zvyklá uchovávat tajemství druhých. Ani nemrkla, když jí Magda přiznala, jak se doopravdy potkala s Jay. Pomalu, aniž by si uvědomila, že dospěla k nějakému závěru, se rozhodla promluvit. „Byl to podvodník a lhář a zradil své přátele. Ani nechápu proč.“

Slyšela, jak se Charlie překvapením nadechla. Ani tahle tvrdá slova ji však nepřipravila o řeč. „To je silné tvrzení, Magdo.“

„Věřte mi, Charlie, je to síla. Co byste dělala, kdyby vám naprosto cizí člověk předal obálku s osmi sty tisíci eur? A pak by vám řekl, že pocházejí z nelegálního obchodování na základě důvěrných informací?“

„Osm set tisíc eur? V hotovosti? Někdo ti dal osm set tisíc eur v hotovosti?“

„Přímo v hotovosti ne, říká se tomu cenné papíry na doručitele. Zjevně je to ekvivalent hotovosti, nevystopovatelný, anonymní. Jinak ano. Jeden evidentní hochštapler na mě včera večer čekal při návratu z práce a předal mi takovou sumu. Otřáslo to mnou do hloubi duše. Co byste v takové situaci dělala vy, Charlie?“

„Patrně bych ze všeho nejdřív chtěla vědět, co má celá věc společného se mnou. Ujistila bych se, jestli ten chlap přišel za správnou osobou.“

„Ano, za správnou osobou určitě přišel. Jsou to moje peníze. Jsou moje, protože patřily mému zesnulému manželovi. Pravda, neoprávněně. Ale jsou čerstvě vyprané. A moje.“

„To zní jako z nějakého filmu. Jak to, že k tobě doputovaly až teď?“

„Ten hochštapler – jmenuje se Nigel Fisher Boyd – je prý u sebe nechal proto, aby mě u soudu neuvedl do trapné situace. Protože, co mě doopravdy bere, Charlie, Philip všechny ty peníze – tyhle a ještě další – vydělal přesně tím způsobem, jaký měl v úmyslu překazit Joanně a Paulovi. Vůbec mi to nedává smysl.“

„Pořád se snažím vyrovnat s myšlenkou, že máš v rukách takové množství peněz, když jsi je vůbec nečekala.“

Magda znovu vyskočila na nohy a začala neklidně přecházet po místnosti. „No to mi povídejte. Úplně z toho šílím a Jay je na služební cestě v cizině, tak si s ní o tom ani nemůžu promluvit.“

„Chudáčku. To není žádná legrace, muset se s něčím takovým vyrovnávat sama.“

„Proč by se Philip vystavoval riziku policejního vyšetřování, když udal Paula a Joannu? Proč by něco takového dělal?“

Charlie ze sebe vydala zvuk, který vyjadřoval bezradný souhlas. „Za téhle situace to vypadá na pořádné riziko. Musel si být naprosto jistý, že po sobě zametl všechny stopy, když chtěl nasměrovat policii na své obchodní partnery.“

„Třeba spoléhal na to, že na něj si úřady pořádně neposvítí, když chtěl údajně učinit přítrž nepravostem.“ Magda ze svého hlasu nedokázala vypudit zahořklost.

„K tomu udání ho dotlačil nějaký naléhavý důvod. Něco mu za ten risk muselo stát. Co když ti dva byli poněkud neopatrní, rozhazovali peníze, zanechávali stopu v papírech? A Philip nabyl dojmu, že je musí zlikvidovat, aby ochránil sebe. A předpokládám, že i tebe. Možná se dokonce rozhodl změnit své chování, když jste se měli brát. Co když šlo o tohle? Všechno špatné přes palubu, začínám nový život?“

Magda ten nápad chvíli zvažovala, pak ho zavrhla. „Pěkná myšlenka, ale to mi v pocitech z toho, co se chystal udělat Joanně a Paulovi, moc nepomůže. Já bych něco takového svým přátelům nikdy neudělala. Vy ano?“

„Ráda si myslím, že ne. Ale nikdo z nás neví, čeho je schopen, dokud se do podobné situace nedostane. Nesuď Philipa příliš tvrdě, Magdo. Nemůžeš se ho zeptat, co dělal a proč to dělal. Nemá cenu mučit se představami, co se dělo, když se to nikdy nedozvíš.“

Magda si povzdechla. Chápala smysl toho, co jí Charlie říká, ale ani zdaleka to nedokázala přijmout. „Nevím, k jakému závěru dojdu, Charlie. A pak jsou tu ty peníze. Co s nimi mám udělat?“

„Jsou to tvoje peníze. Philip chtěl, abys je dostala ty.“

„Jsou to přece špinavé peníze. Jsou poskvrněné. Nechci je.“

„Tak se jich zbav. Použij je na nějaký dobrý účel. Nespěchej, popřemýšlej o tom. Vyber si charitativní organizaci, v jejíž smysl věříš. A ten dar věnuj Philipovým jménem, pokud ti to tak přijde správné. Nenech si ale na něj zkazit dobré vzpomínky. Připomínej si, co hezkého o něm víš. Měl přece i dobré vlastnosti, nezapomínej.“

Magda cítila, jak jí z očí kanou slzy, popotáhla nosem. „Máte pravdu,“ zaskřehotala.

„Vždycky je nejlepší dát věcem čas. Nerozhodovat se ukvapeně.“

Magdě se i přes slzy podařilo nahlas zasmát. „Do Jay jsem se zamilovala pěkně rychle. A jak se ukázalo, bylo to správně.“

Chvíli panovalo ticho, až si Magda říkala, jestli nevypadlo spojení. Pak ale Charlie řekla: „A ona ti určitě pomůže se s tímhle vyrovnat.“

„Díky, že jste mě vyslechla, Charlie. Vážně mi moc pomohlo takhle se vypovídat, než se Jay vrátí z Bologne. Občas si říkám, že jí jen přináším jeden problém za druhým.“

„Od toho přece partnery máme.“

Magda se usmála. „Tohle říká taky. Jenže ona své problémy umí zvládat mnohem líp než já a nenosí je ke mně domů. Někdy si připadám provinile.“

„No, kdykoli budeš potřebovat něčí uši, můžeš mi zavolat.“

„Díky. Moc si cením toho, že jste mě vyslechla. A děkuju za útěchu. Přesto už radši budu končit. Musím Jay vyzvednout na letišti v Gatwicku.“

Magda se vrátila do kuchyně, přes slzy v očích mnohem veselejší, než by ještě před půl hodinou považovala za možné. Nečekaný hovor s Charlie Flintovou se stal skvělým bonusem navíc. Připomněla si Charliina nedávná slova a uvědomila si, nakolik byla pravdivá. Její matka měla skutečně dobrý vkus, pokud šlo o dívky k dětem.

22

Čtvrtek

Jedním z důvodů, proč se Charlie v pubertě zamilovala do vědy, byla její potřeba hledat odpovědi. Nestačilo jí učit se mechanicky nazpaměť z učebnic, chtěla vědět proč a nač. Proto se nedokázala spokojit s textovkou od Nicka, ve které jí sděloval, že se satelitním telefonem Jay Stewartové nikam nedospěl. „Musí existovat nějaký způsob,“ zamumlala si pro sebe. Zírala na monitor počítače, mračila se na domovskou stránku 24/7.

Pak to najednou uviděla. Po stranách hlavního obsahu stránky byly umístěny odkazy na partnerské společnosti 24/7. Nízkonákladové letecké společnosti. Rezervace hotelového ubytování. Půjčovny aut. A levné mezinárodní hovory. Proklikala se k doitnow.com a našla podobné odkazy na přidružené společnosti. „Určitě měli nějakou dohodu,“ zahuhlala Charlie. „Samozřejmě že měli dohodu.“

Tohle jí ovšem poskytlo jen první část odpovědi. Vědět, kdo je telefonním partnerem 24/7 v roce 2010, jí moc nepomůže při zjišťování, jakou satelitní společnost využívala před deseti lety doitnow.com. Mohla by do doitnow.com zkusmo zavolat, ale sotva tam narazí na někoho, kdo už na přelomu století dokončil školu, natož aby pro společnost dosud pracoval a věnoval pozornost takovým detailům, jako jsou smlouvy se satelitními operátory.

To, co potřebuje, určitě neexistuje. Pokud chcete vědět, jak vypadal výtisk Daily Mirroru v roce 1900, nemluvíc o roce 2000, můžete jít a podívat se na kopii v archivu. Ale všechny staré webové stránky hýřící šílenými barevnými kontrasty a ohavnými fonty beze stopy zmizely. Zmizely skutečně? Charlie bez sebemenšího očekávání zadala do googlu „archiv webových stránek“ a ke svému velkému překvapení objevila stránku věnovanou zachovaným digitálním ekvivalentům dávných čísel časopisů. Tedy, připusťme, jen po rok 2004, ale daná skutečnost na ni přesto udělala dojem.

A co bylo ještě působivější, udržela se tu stránka doitnow.com z dubna 2004. A na ní stál odkaz na pravidelně využívanou společnost mobilních telefonů a k Charliinu úžasu a potěšení ve spodním levém rohu vykukovala malá sponzorská reklama. „Jedete někam, kde nemají ani drážní signály? Potřebujete satelitní telefon. Dodáváme je světovým novinářským organizacím. Půjčte si od nás na dovolenou satelitní telefon.“ Když se na stránku pokusila dostat, byla samozřejmě deaktivovaná, přesto alespoň ví, odkud začít.

Zavolala hned Nickovi, úplně zapomněla, že je v práci. Mobil ji přepnul na hlasovou schránku. „Nicku, tady Charlie. Doitnow.com měla v roce 2004 jako partnera satelitní společnost Stratosphone. Třeba šéfce firmy darovali telefon zdarma. Stálo by to za ověření, co říkáš?“ Mravenčí práce, to je pravda, ale sám jí nabídl pomoc. Teď je pozdě začít si stěžovat.

Následující položkou na Charliině seznamu úkolů bylo vybavení výletu na Skye. Překvapilo ji zjištění, že se na ostrov nedá doletět. Přišlo jí to protismyslné. Na každém řeckém ostrově, který má dostatečně velkou plochu, aby se na ni vmáčkla ranvej, klidně můžete přistát, ale na jeden z hlavních turistických magnetů Velké Británie se prostě letadlem nedostanete. Člověk musí absolvovat přinejmenším pětihodinovou jízdu z Glasgow, které je samo o sobě tři a půl hodiny vzdálené od Manchesteru. A v pondělí má hodinu, kterou si nemůže dovolit propásnout. Nedělní cesta zpátky zabere skoro celý den, takže bude rozumné vyrazit v pátek za úsvitu. K Charliinu velkému překvapení Maria při snídani projevila přání připojit se k ní. „Vždycky jsem toužila jet na Skye,“ řekla. „Hádám, že takhle brzo v sezóně tam ještě není moc komárů. Co říkáš? Nebudeš přece jen v jednom kuse pátrat, že ne? Najdeme si čas to místo alespoň trochu prohlédnout?“

„Patrně ano. A pokud bych narazila na nějakou horkou stopu, vždycky si můžeš vyrazit sama. Ale co tvoji pacienti?“

Maria si mazala toast a věnovala Charlie drobný rozpustilý úsměv. „Já jsem tak nechutně svědomitá. Moc se mi zamlouvá myšlenka, že bych se pro jednou ulila. Krom toho na pátek si pacienty objednávám jen na dopoledne. A svět se rozhodně nezboří, když vynechám odpolední administrativu. Řeknu Sharle, ať hned dnes dopoledne pacienty obvolá. Nezabije je, když se budou muset přeobjednat. Pokud si dobře vzpomínám, neměla jsem na pátek nic urgentního. Co říkáš? Mám jet? Neužijeme si trochu?“

Charlie mohla těžko odolat Mariinu nadšení, byť si v maličkém koutku mysli pohrávala s nebezpečnou myšlenkou, že by na Skye pozvala Lisu. Jet tam s Marií je mnohem rozumnější, domlouvala si. S křivým úsměvem se teď připojila na stránku doitnow.com a začala zařizovat kratičký pobyt na ostrově Skye v ještě kratším předstihu.

Jakmile s tím byla hotová, nic už neodvádělo její pozornost od komunikace s Lisou. Včera jí poslala krátkou textovku, jen aby dala vědět, že je zpátky v Manchesteru a že měla moc práce na to, aby ji před odjezdem stihla navštívit. Charlie netušila, co je horší – dělat v komunikaci s Lisou mrtvého brouka, nebo do toho skočit. Prozatím se vzdala vzdávání se a vrátila se k zaběhnutému zvyku zvažovat každé slovo.

Ahoj, Liso,

omlouvám se, že jsem se neozvala už včera. Den se mi prostě nějak vymkl z ruky. Nemusím ti vykládat, jak k tomu dojde.

škoda že jsme neměly příležitost strávit spolu v Oxfordu víc času. Jak se ukázalo, požadavky na můj čas byly větší, než jsem čekala. Nicméně doufám, že velice brzo budu mít důvod se do Oxfordu vrátit. Je jasné, že máme co probírat, a nemůžu se dočkat, až tě znovu uvidím. Mrzí mě, že jsem ti zkomplikovala život, ale pořád věřím, že ta komplikace v sobě nese i semínko něčeho velice pozitivního.

Zatím vyrážím na ostrov Skye, kde při proslulé nehodě s přeříznutím lana v roce 2000 zemřela Kathy Lipsonová. Maria jede se mnou, zjevně vždycky toužila ostrov navštívit. Budeme bydlet ve stejném hotelu, kde měly základnu Jay s Kathy. Ne že bych na místě očekávala kohokoli z původních zaměstnanců.

Nejspíš tam bude litevský recepční, polský barman a rumunská číšnice, jak tomu dneska všude na venkově bývá. Místní při první příležitosti utečou do měst, která nabízejí anonymní noční život a lepší platy. Díky bohu za lidi z východní Evropy, jinak by se naše volnočasová kultura zhroutila. I když záchranný tým horské služby se nejspíš zas tak moc nezměnil.

Dej mi vědět, jestli se ti některé konkrétní dny v příštím týdnu nehodí líp než ostatní. Já můžu kdykoli kromě středy.

S láskou Charlie

Dvakrát po sobě celý text přečetla, změnila několik slov a pak mail odeslala s vědomím, že po zbytek dne bude každých dvacet minut kontrolovat doručenou poštu. K jejímu velkému překvapení jí po návratu z kuchyně s hrnkem čerstvé kávy v ruce na monitoru blikala ikonka nového mailu. Jediným kliknutím se dostala do doručené pošty, ale zpráva nepřišla od Lisy. Neubránila se, aby ji nebodlo zklamání, jen lehce zmírněné faktem, že mail poslal Nick.

Charlie zprávu s povzdechem otevřela.

Charlie: Švédové jsou úžasní. Ten novinář mi dal číslo na Ingemarssonovu přítelkyni Liv Aronssonovou! No věřila bys tomu? Nemusel jsem předložit žádné pověření, ani mu jakkoli vyhrožovat, prostě mi ho dal. Škola tam končí v půl čtvrté místního času, tedy v půl třetí zdejšího. Je to číslo mobilu, takže hádám, že se na ně můžeš ozvat kdykoli po téhle době. Podle mě toho řekne víc tobě než policistovi.

Takže koneckonců ne až takové zklamání. Charlie si zkontrolovala čas. Má tři hodiny k dobru. To je zvláštní, když měla práci, vždycky toužila po troše času, aby si mohla něco přečíst, zpětně si z počítače poslechnout zvukový záznam z Radia 4, dojít si zaplavat nebo si prostě jen lehnout na gauč a poslouchat hudbu. Teď, když čas měla, jen ji tížil. Snažila se něčím zaměstnat, ale kdykoli jen trochu polevila v soustředění, buď se na ni odněkud vyplížila Lisa a obsadila veškerý prostor její mysli, nebo nekonečně a neplodně dumala o nadcházejících zkouškách a protivenstvích. Těžko říct, která varianta byla horší. Občas nedokázala myslet na nic jiného než na Lisu – na její oči, úsměv, hravý humor, emoční inteligenci. Lisa v sobě měla cosi neodolatelného, přitažlivost tak mocnou, že vedle ní obraz Marie bledl. Tohle Charlie rozhodně nechtěla, ale bylo stále těžší odolat.

„Vzpamatuj se, Charlie,“ vyhubovala si a rychle si vyvolala google.

Chtěla zjistit, jestli se jí nepodaří vystopovat záznam vyšetřování smrtelného úrazu Kathy Lipsonové. Čím víc toho zjistí před odjezdem na Skye, tím snazší to bude mít tam.

Zpráva o vyšetřování smrtelného úrazu představovala vskutku napínavé čtení. Byl k ní připojen seznam svědků, krátký souhrn veškerých jejich výpovědí, popis pozadí případu, okolností nehody i příčiny smrti – poranění hlavy a vnitřních orgánů následkem pádu z hory Sgurr Dearg na ostrově Skye. Jediná kritická připomínka zazněla v šerifově závěru, že si horolezci mají vždy zajistit, aby zvolená cesta odpovídala jejich schopnostem a zkušenostem. Než Charlie dočetla a připravila si poznámky, na co by se měla zeptat záchranářů, byly pomalu tři hodiny. Liv Aronssonová už dětičky jistě vyprovodila a bude volná, usoudila.

Připojila telefon k digitálnímu záznamníku a vytočila číslo, ještě stále bez jasné představy, jak na celou věc půjde. Nechá slečnu Aronssonovou, ať sama zvolí směr, a uvidí se, kam se dostanou. Telefon několikrát zazvonil, pak se ozval zadýchaný hlas: „Tja?“

„Mluvím s Liv Aronssonovou?“ zeptala se Charlie.

Krátká odmlka, pak odpověď: „Ano, tady Liv. Kdo volá?“

„Jmenuju se Charlie Flintová. Doktorka Charlie Flintová. Ráda bych si s vámi promluvila o Ulfu Ingemarssonovi.“ Charlie si dávala pozor, aby mluvila pomaleji než obvykle a zřetelně vyslovovala, aniž by přitom působila blahosklonně.

„Jste novinářka?“ Angličtina mladé ženy zněla čistě, přízvuk vnášel zpěvavý rytmus.

„Ne. Jsem psychiatrička.“ Ověřila si, že záznamník pracuje, pak ji napadlo, jestli by se vůbec měla nahrávat ve své přinejmenším ošidné roli.

„Cvokařka?“

Charlie sebou škubla při amerikanismu, který nesnášela. „Tak něco.“

„Proč se chce cvokařka bavit o Ulfovi?“

„Mluvíte velice dobře anglicky.“

„Žili jsme s Ulfem jeden čas v Kalifornii, rok předtím, než dokončil studia na magistra. Vyjadřuju se trochu neohrabaně, ale snad to ujde. Zopakuju svoji otázku. Proč se chce cvokařka bavit o Ulfovi?“

„To je trošku složitější,“ zaváhala Charlie. „Máte čas na delší hovor?“

„Odkud voláte? Jste tady ve Stockholmu?“

„Ne, volám z Anglie. Můžu zavolat později, jestli se vám to bude hodit víc.“

Po krátkém rozmýšlení Liv odpověděla: „Takhle mi to vyhovuje. Nechápu ovšem, proč se po tak dlouhé době o mého přítele zajímá právě cvokařka.“

„Jsem terapeutka, ale zároveň spolupracuju s policií.“ Charlie se snažila uvést vysvětlení, které by bylo jednoduché a neobsahovalo příliš mnoho lží.

„Se španělskou policií? To mi přijde dost divné.“

„Ne, se španělskou ne. Se zdejší, anglickou.“

Liv Aronssonová zafuněla. „Aha. Tak tomu rozumím ještě míň. Proč se anglická policie zajímá o vraždu ve Španělsku?“

„Počátkem našeho vyšetřování nebyla vražda, ale krádež, k níž zároveň došlo. V průběhu jiného vyšetřování nám bylo sděleno, že práce Ulfa Ingemarssona skončila v rukách jedné anglické firmy. Pokud je to pravda a pokud budeme schopni zjistit, jak je to možné, pak bychom třeba španělské policii mohli pomoct vyřešit vraždu vašeho partnera.“

„No, samozřejmě že je to pravda,“ vyletěla Liv. „Tvrdím to od samého začátku. V tom domě nekradl žádný španělský zloděj. Šlo o organizovaný zločin objednaný jeho konkurencí.“

„Když říkáte ‚konkurence‘, máte na mysli nějakou konkrétní osobu?“

„Jistě. Ženu, která zbohatla z Ulfovy práce. Jay Macallan Stewartovou.“

Přesně v takové prohlášení Charlie doufala, nicméně k podobnému závěru je vždy třeba se při hovoru s pacienty nějaký čas propracovávat. Nikdy nestačí předpokládat, že bylo skutečně řečeno to, co jste čekali, že uslyšíte. „Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Ulf tenhle nápad dostal tři roky před svou smrtí. Řekl si, že by mělo být možné sestavovat průvodce lidem přímo na míru podle toho, co je zajímá. Byl počítačový maniak. Uměl vytvořit software, jakým ten nápad šel převést do reality. Jenže neměl nejmenší tušení, jak takovou věc prodat. A jak získat informace, které by se na podobné webové stránky ukládaly. Ani já o tom nic nevěděla. Učím na základní škole, dobře znám sedmileté děti a to je všechno.“

„Což není zrovna dovednost využitelná v internetovém obchodu.“

Liv se suše zasmála. „To tedy vůbec ne. Takže Ulfovi bylo jasné, že si musí najít obchodního partnera, který se vyzná v té druhé stránce podnikání. Trochu si na to posvítil a objevil Jay Macallan Stewartovou. Od doby, kdy za ohromnou sumu prodala svůj první internetový obchod, byla už nějaký čas ze hry. Ulf ovšem věřil, že rozumí cestovnímu byznysu, a co bylo ještě důležitější, věřil, že rozumí lidským snům a touhám.“

Takový úsudek považovala Charlie u počítačového maniaka za velmi pronikavý. Čím víc se o Jay dozvídala, tím víc se utvrzovala v přesvědčení, že v životě nepotkala nikoho s jasnější vizí o svých snech a touhách. Umění empaticky je přetransformovat do vnějšího světa patří ke zřídka se vyskytujícím talentům. A nikdy nepatří do výzbroje psychopatického vraha. Nicméně by se nestalo poprvé, že by taková osoba dokázala dobře maskovat skutečnost. Klasickým příkladem je Ted Bundy. Ale našli by se i jiní. „Takže ji zkontaktoval?“

„Poslal jí mail. A ona na něj do dvou dnů odpověděla.“

„Obrátil se také na jiné potenciální obchodní partnery?“

„Ne. Říkala jsem mu, že by měl oslovit víc lidí. Zjistit, kdo dá nejvyšší nabídku. Ale Ulf odpověděl, že se do toho nechce nechat příliš vtáhnout. Nazýval to stresujícími sračkami. Chtěl si najít někoho, s kým by mohl spolupracovat a komu by mohl věřit. To pro něj bylo nejdůležitější.“ Liv si povzdechla. „Jak se ukázalo, věřil nepravé osobě.“

„Co bylo dál?“

„Vyměnili si několik mailů. Napřed se zdálo, že by si mohli rozumět. Přijela do Stockholmu, aby se s Ulfem sešli. Zdržela se tak tři čtyři dny. Přivezla s sebou svého softwaráře, se kterým už pracovala předtím, jeho jméno jsem zapomněla. Zašli jsme si společně na večeři. Abych byla upřímná, nelíbila se mi. Pracuju s dětmi, ty se ještě nenaučily maskovat, co se v nich doopravdy děje, a občas v nich probleskne něco divokého. Něco animálního, je to správné slovo?“

„Ano, je.“

„Připadala mi taky taková. V jednu chvíli se Ulf začal ke spolupráci stavět trochu chladně, řekl, že potřebuje čas na rozmyšlenou. A v tu chvíli se jí zablesklo v očích, byla to jen malá chvilička a hned to bylo pryč. A já si pomyslela, tebe bych teda nechtěla mít za nepřítele.“

Charlie se nad tímto dramatickým prohlášením zamyslela a napadlo ji, nakolik ho ovlivnil zpětný pohled do minulosti. „Co bylo dál?“ zeptala se mírným tónem.

„Po návratu do Anglie poslala Ulfovi nabídku. Jemu ta dohoda nepřišla férová. Asi dvakrát spolu mluvili telefonem a na závěr Ulf řekl, že spolu patrně pracovat nebudou.“

„Jistě to pro něj bylo zklamání.“

„Podle mě spíš pro ni. Dostat se tam, kde byl Ulf, by ji stálo léta vývoje a testování softwaru. On si mohl snadno najít jiného partnera, který by se uměl postarat o obchodní stránku věci. Každopádně se rozhodl, že tak na dva týdny odjede. Už jsme na tom místě jednou byli, věděl, že ho tam nebude nic rozptylovat, že bude moct program zdokonalit. A krátce nato zemřel.“

„Neumím si vůbec představit, jak těžké to pro vás muselo být,“ zareagovala Charlie. „Mluvila jste s ním v době, kdy byl ve Španělsku?“

„Jen těsně po příjezdu mě informoval, že dojel v pořádku. Ale jak jsem řekla, chtěl se vyhnout jakémukoli rozptylování, takže měl v úmyslu nechat telefon vypnutý. Když se do něčeho pustil, plně se do práce ponořil. Ale ona věděla, kam odjel. Slyšela jsem, jak jí to před odjezdem říkal do telefonu. Ohromně ji prý zajímala místa mimo vyšlapané cestičky, referoval mi. Pořád hledala nová neznámá místa, kam by mohla lidi posílat.“ Liv mluvila zahořkle. Charlie zaslechla nezaměnitelný zvuk zapalované cigarety. „Je to těžké znovu o tom všem mluvit.“

„Já vím. A moc si cením toho, že jste ke mně tak upřímná. Řekla jste španělské policii o Jay Stewartové?“

„Samozřejmě. Nejsem pitomá a nebojím se jí. Jakmile mi policisté řekli, že u Ulfa nenašli žádné papíry ani laptop, hned mi bylo jasné, že nejde o obyčejnou loupež. Proč by zloděj bral notebook a papíry? Takové věci mohly zajímat jedině někoho z oblasti obchodu se softwarem.“

„Co na to policisté řekli?“

„Drželi se verze prosté loupeže, která se zvrtla. Nic víc je nezajímalo. A mezi svými obvyklými podezřelými samozřejmě pachatele nenašli. Považovali mě za hloupou hysterickou ženskou. Tak to řekl právník. A neměla jsem vůbec žádný důkaz, takže jsem se nakonec vrátila domů a snažila se vysvětlit zdejší policii, co se stalo. Jenže ti se do toho nechtěli montovat, jen si se mnou hráli na schovávanou. Problém je totiž v tom, že nikdo od policie té problematice nerozumí. Ani ne rok po Ulfově smrti přišel na trh produkt 24/7 a mně bylo okamžitě jasné, že museli získat Ulfovy kódy. Takhle vymakaný software, tolik podobný Ulfovu, nemohli vyvinout za dobu kratší než jeden rok.“

To je velice podnětné, pomyslela si Charlie. Ale sotva průkazné. „Pokud Jay Stewartová se svým softwarářem na podobném nápadu už dávno nepracovala.“

„Kdyby byli tak daleko, nač by pak potřebovali Ulfa?“ usadila ji Liv triumfálně.

„Mohli ho chtít vyplatit, aby se zbavili konkurence,“ navrhla Charlie.

„Tak to nebylo. Ulf mi vyprávěl, že jeho práce na toho chlápka udělala ohromný dojem. Ne, bylo to tak, že Jay Stewartová Ulfovu práci ukradla. Neobviňuju ji z vraždy.“ Vyštěkla drsným smíchem. „Nejsem tak hloupá. Ale tu krádež si podle mě objednala. A něco se nepovedlo. Je za Ulfovu smrt odpovědná, i když nečekala, že k ní dojde. Chci, aby za to zaplatila.“

„Ale zažalovat jste ji nemohla?“

Dlouhou odmlku přerušil těžký povzdech. „Bohužel nemám žádný přímý důkaz. Na Ulfově starém laptopu je jen něco málo z jeho rané práce na projektu, ale nic z pozdějšího období. Kdybych měla kompletní kód, mohli bychom ji třeba donutit, aby umožnila porovnání nezávislými odborníky. Jenže takhle je to vyloučené. Myslíte si, že by anglická policie mohla něco dokázat?“ Jako by Liv konečně došlo, že jí Charlie nabízí záchranné lano.

„Nevím. Mou úlohou je vyhodnotit věrohodnost svědka.“

„Myslíte přijít na to, jestli lže? Vy jste něco jako detektor lži v lidské podobě?“

Charlie se uchechtla. „Svým způsobem.“

„Pak si rozhodně musíte promluvit s Jay Macallan Stewartovou. Pěkně se jí z očí do očí zeptejte, jestli je zodpovědná za smrt mého partnera. A uvidíte to v jejím pohledu. Šelmu pod uhlazeným zevnějškem.“

„Něco takového mi policie bohužel neumožní. Povězte mi jednu věc, Liv. Pokoušela jste se někdy zjistit, jestli se Jay Stewartová nevyskytovala někde poblíž Ulfa v době, kdy ho zavraždili?“

Když Liv promluvila, vnímala tentokrát Charlie v jejím hlase místo dřívějšího hněvu žal. „Vytiskla jsem si z webu několik jejích fotek. Obešla jsem s nimi hotely, bary, restaurace a půjčovny aut. Ale je to turistická oblast. Nikdo si své zákazníky kdovíjak neprohlíží. Prostě použijou jejich kreditní kartu a jen předstírají, že kontrolují pas. Taky bych se vsadila, že to neudělala osobně.“

„Takže jediným důkazem je ten program?“

„Není to zrovna moc, viďte? Ale jde o Ulfa a jeho práci. Jde o to, aby získal uznání za to, že po sobě zanechal nějakou stopu v našich životech.“

Tohle Charlie z rozhovoru s Liv Aronssonovou utkvělo jako nejpůsobivější věc, kterou řekla. Vrátila tak smrti Ulfa Ingemarssona lidskou dimenzi. „Udělám, co bude v mých silách,“ slíbila.

„Ne že bych zrovna zatajovala dech očekáváním.“ Livina slova nevyzněla nelaskavě. „Ale pokud na Jay Macallan Stewartovou najdete něco, za co by ji šlo potrestat, určitě mi dejte vědět.“

23

Magdin záměr povědět Jay o setkání s Nigelem Fisher Boydem zmařila Jayina neschopnost udržet se vzhůru. Přes zjevnou radost, že Magdu vidí, působila utahaně, a sotva vyjely z areálu letiště, začala jí padat víčka a schoulila se v sedadle. Milostný vztah byl dosud relativně nový, a tak to Magdě připadalo roztomilé. „Důvěřuje mi natolik, že klidně usne, když řídím,“ pomyslela si. Vůbec ji nenapadlo jednoduché vysvětlení, že nikdo nemůže přežít takové množství ani takový druh cestování jako Jay v posledních několika letech, aniž by se naučil usnout, když je unavený, ať se zrovna nachází kdekoli.

Když Magda přibrzdila před podzemní garáží, Jay se napřímila, protáhla se a zazívala jako kočka. „Příjemná cesta,“ pronesla ospale. „Promiň, že jsem ti nedělala společnost. Ale říkala jsem ti, ať se neobtěžuješ.“

„Vůbec mě neobtěžovalo pro tebe zajet. Chtěla jsem tě vidět. Být s tebou v autě, i když jsi spala, bylo rozhodně lepší než sedět sama doma.“ Magda se naklonila kjay a políbila ji. „Krom toho, když ses teď prospala, pěkně ses osvěžila a načerpala jsi nové síly.“

Jay se zasmála. „Á, nenasytné touhy mládí.“ Vyndala z kufru auta zavazadlo a vyrazila za Magdou nahoru. „Doufám, že zítra nemusíš brzo vstávat.“ Pak už se nenašla vhodná chvíle vytáhnout podivné setkání ve vinárně. A ráno, když Magda vstala, seděla už Jay u počítače. Odpoutala se od něj krátce, aby si s Magdou dala kávu a toast, ale zjevně stále myslela na práci.

Než se Magda vrátila z nemocnice, stačily jí cenné papíry vypálit díru do mozku, neřkuli do kabelky. Pověsila si kabát a šla hledat Jay, která se potila v sauně nainstalované do suterénní garáže. Nezbývalo jí než se svléknout a přidat se kjay. Taji evidentně ráda viděla, převalila se na břicho na horní lavici, aby ji mohla pozorovat, jak se ukládá níž, kde není tak intenzivní horko. „Jsi jako mlok,“ poznamenala Magda. „Nevydržím takové vedro jako ty.“

„To je jen otázka zvyku. Dej tomu čas, začneš se se mnou strkat o místo tady nahoře. Mělas dobrý den?“

„Jako obvykle,“ povzdechla si Magda. „Musela jsem jedné ženě oznámit, že se její sedmileté dítě nedožije příštích Vánoc. Sebralo mi to vítr z plachet na celý den.“

Jay Magdě zcuchala vlasy, teď už zvlhlé potem. „To je jeden z důvodů, proč dávám přednost takovému druhu práce, jakou mám já. Nejhorší zpráva, kterou oznamuju já, zní, že zavřeli nejlepší brasserii v Deauville.“

„Jo, jenže to pak zase nezažiješ takové zázračné okamžiky, jako když někomu oznamuješ, že léčba zabrala. Tenhle pocit ti žádné peníze nenahradí.“ Magda vypjala záda do oblouku, protáhla si páteř a cítila, jak ji opouští napětí nahromaděné za celý den. Přesunula se tak, aby seděla obrácená kjay a viděla jí do obličeje. Pozorování milenčina obličeje ji fascinovalo. Chtěla si zapamatovat každičkou křivku, každý výraz, sebemenší detail. „Moc jsi mi chyběla, když jsi byla pryč. Vždycky mi chybíš. Jako by ve všech dnech zůstával prostor, který bys měla obsadit ty.“

Jay se zasmála. „To tě brzo přejde. Budeš počítat dny do mojí další cesty a svoji příští šanci dělat věci, které děláváš, když nejsme spolu.“

„To nehrozí. Vždycky jsem si vystačila sama. Nikdy mi nevadilo, že byl Philip pryč. Nebo nějaký jiný můj kluk. Ale v tvém případě silně vnímám tvou nepřítomnost. Něco se stane a já ti to hned toužím říct. Zaslechnu ve zprávách nějakou stupidní historku a hned si ji s tebou chci probrat.“

„To je milé.“ Jayin hlas zněl zastřeně. „To mi snad ještě nikdy nikdo neřekl. Moje bývalé mívaly tendenci svěřovat se mi, že když jsem na cestách, docela si užívají vlastní prostor. Ale musím přiznat, že tentokrát, když jsem byla pryč, jsem se s tebou o spoustu věcí chtěla taky podělit. To se mi vůbec nepodobá. Vždycky jsem věřila tvrzení, že nejrychleji cestuje ten, kdo cestuje sám.“

„Při rychlém cestování o hodně přicházíš.“

„Takové riziko jsem vždycky byla ochotná přijmout.“ Jay nasadila lítostivý úsměv. „Přilila bys trochu vody na uhlí, prosím?“

Magda se natáhla pro dřevěnou sběračku ponořenou do vědra s vodou a lehce pocákala uhlíky. Pára, která se zvedla z koše na žhavé uhlí, jí sebrala dech, nemohla se chvíli nadechnout. You take my breath awayy staří dobří Queeni. Když se jí konečně podařilo dostat trochu vzduchu do plic, řekla: „V úterý večer jsem zažila podivné setkání.“

„Netvrď mi, že tvůj otec přijel do Londýna, aby mě spráskal jezdeckým bičíkem.“

Magda zasténala. „Nedělej to. Někdy dokážeš být docela nechutná a děsivá.“

„Dobře. Takže to nebyl Henry na válečné stezce. Vyrazila po tobě jiná lesba?“

Magda se ohnala rukou nahoru a drcla Jay do ramene. „Jako kdyby. Ne, byl to muž. A ještě než se začneš pobuřovat, v tom setkání nebylo nic ani vzdáleně připomínajícího sex.“

„To ráda slyším. Ovšem chci tě upozornit, že když jsi se mnou, neznamená to, že si nemůžeš užívat, když s tebou někdo flirtuje. Nemám problém s tím, když jiní chtějí něco, co patří mně.“

„Ach.“ Magda to slovo protáhla do čtyř slabik vyjadřujících zklamání. „Tak ty nezačneš žárlit a vyvádět?“ Káravě zamlaskala. „Upřímně řečeno, máš až moc dobrých vlastností.“

„Budu v klidu. Pokud dotyčný nepřekročí hranici. A pak mu z hlavy dostanu ten jeho splín. Nosem, háčkem na háčkování.“ Jay se chvíli tvářila naprosto vážně, pak se zahihňala. „Promiň,“ vyprskla. „Pověz mi o tom svém podivném setkání.“

„Odskočila jsem si do obchodu, a když jsem se vrátila, čekal na mě v hale domu chlap, kterého jsem v životě neviděla. Nigel Fisher Boyd.“

Jay výrazem ve tváři naznačila, že to jméno nikdy neslyšela.

„Dělá ve finančních službách. Nezacházel do podrobností a já se nezeptala. Docela mi z něj běhal mráz po zádech, byl to trochu hochštapler. Tvrdil, že je Philipův kamarád, ale určitě lhal, protože o něm mluvil jako o Philovi, a to jméno Philip nesnášel.“

„Co chtěl? Snažil se tě přimět k nějaké šikovné investici?“

Magda se zasmála. „Ty jsi jako buldok. Ne, nesnažil se mě přimět, abych se rozloučila se svými penězi. Právě naopak. Přišel, protože u sebe měl něco, co patřilo Philipovi, a chtěl mi to předat.“

Jay se nadzvedla, opřela se o loket. Magda musela obdivovat linii jejích ramen a plnost jejích ňader. Jay po těle stékaly čůrky slaného potu a ona je zatoužila slíznout. „To zní záhadně.“ Jay se zamračila. „A přišel trochu se zpožděním.“

Magda si povzdechla. „No, ukázalo se, že pro to měl dobrý důvod. Předal mi osm set tisíc eur v cenných papírech na doručitele, Jay.“

„Cože?“ Jay ztuhl obličej v naprosté nevěřícnosti. Magda ji nikdy neviděla v takovém šoku.

„Já vím. Taky mě to totálně vyděsilo. V životě jsem neviděla cenný papír na doručitele. Ten termín znám jen díky tomu, že Patrick procházel obdobím, kdy každý večer sledoval Smrtonosnou pasty a že lidé od Alana Rickmana něco takového údajně ukradli. Ale patrně jde o stejnou věc.“

„Ale proč ti je přinesl?“

Už jen při pomyšlení na tuhle stránku historky Magdě do očí vstoupily slzy. „Nigel Fisher Boyd tvrdil, že je to Philipův zisk z obchodní transakce uzavřené na základě zneužití interních informací.“

Jay vyvalila oči ještě víc. „Zneužití interních informací? Philip zneužíval důvěrné informace?“

„Podle Fishera Boyda ano. Je to neuvěřitelné. Měla jsem za to, že Philipa dobře znám. Ale ten Philip, co jsem ho znala, nebyl žádný podvodník. Chvíli jsem si myslela, že jde o nějaký hloupý kanadský žertík. Jenže osm set tisíc eur nikdo nepoužije jen k tomu, aby někomu zamotal hlavu. A pak jsem si vzpomněla na to, cos udělala, a zpanikařila jsem.“

Jay se posadila a slezla na lavici vedle Magdy. „Ježíši Kriste!“ vyjekla. „Mohly jsme se úplně znemožnit. Prošla jsem všemi Philipovými věcmi, obchodními i osobními, všechno jsem pročesala tím nejjemnějším kartáčem a nenašla jsem ani stopu po jakékoli nepravosti. Jakmile jsem věděla, co hledám, nebylo těžké objevit stopu v papírech u Paula a Joanny. Ale o Philipovi jsem byla přesvědčená, že je čistý. Nikdy bych ty dopisy nenapsala, kdybych si myslela…“ Zabořila obličej do dlaní. „Bože, to jsme teda unikly o vlásek.“ Zhluboka vydechla.

„Ale teď jsme v suchu, ne? Podvodné obchodování Paula a Joanny sis přece nevymyslela, jen jsi na ně upozornila policii.“

„Tenhle motiv by ovšem platil jedině tehdy, kdyby byl Philip čistý,“ zaprotestovala Jay. „Pokud byl stejný parchant jako oni, proč by se je měl proboha snažit zastavit?“ Jay bouchla pěstí do dřeva. „Do prdele.“

Magda si vzpomněla na svůj rozhovor s Charlie. Instinkt jí napověděl, že není vhodná chvíle přiznávat Jay, že se se svými obavami svěřila někomu dalšímu. „Třeba se chovali příliš neopatrně a ohrožovali celou konstrukci podvodu. A Philip se je snažil umlčet po svém.“

„Tohle by se v nejhorším případě dalo použít, kdyby přišlo na věc. Byly jsme si ale tak jisté, že ho Paul s Joannou zabili. Nevzpomínáš si? Proto jsem se vůbec začala hrabat v jejich účetnictví. Hledala jsem důvod, proč by se ho ti dva mohli chtít zbavit. Chtěla jsem najít motiv, a když jsem uviděla, co dělají, bylo to hned jasné. Bez toho bych se nikdy neodvážila zfalšovat ty dopisy, ozřejmit motiv policii.“ Jay vrtěla hlavou. „Ale pokud se Philip choval stejně, určitě by jejich aktivity neohrozil. Tím jejich motiv mizí. Proč by ho pak měli chtít zabíjet?“

Magda byla zmatená, přinejmenším proto, že jí samotné tenhle aspekt nedošel. Považovala se za bystrou. Tohle s lidmi udělá láska? Promění mozek v neužitečnou břečku? „Nevím. Třeba chtěli jeho podíl z toho obchodu?“

„V tom případě ho ovšem měli zabít před svatbou, protože bylo jasné, že potom jeho podíl připadne tobě.“ Jay si rozčilením prohrábla rukou vlasy. „Bože, Magdo! Tohle je zlej sen.“

„Nechápu, jak by tahle skutečnost mohla cokoli změnit. Zabili ho, Jay. To je prostě fakt. V kritickou dobu se vytratili z hostiny. Viděla jsem je několik metrů od místa, kde Philip zemřel.“

„Ale tohle jsi přece před soudem neuvedla, ne? Nemluvila jsi úplně pravdu, kdes je viděla, protože jsi musela lhát o tom, kde jsi byla ty sama. Byla jsi se mnou, ne v matčině kanceláři.“

„To přece nikdo neví. Obhajoba se moji výpověď nikdy nepokusila zpochybnit. Tohle už je dávná minulost, Jay.“

Jay nevypadala ani zdaleka přesvědčeně. „Ještě není po všem. Bude se stanovovat výše trestu, je tu odvolací soud. Pokud se provalí, co Philip dělal, už nebudou jediní, kdo má motiv, Magdo. Budeme to my dvě.“

Magdu Jayino rozrušení zarazilo. Kdyby takovou reakci předvídala, odhadovala by, že ji vyděsí. Místo toho v ní nabylo vrchu chování lékaře, zareagovala podobně, jako kdyby seznamovala rodiče s příšernou diagnózou jejich dítěte. Objala Jay kolem ramen, překvapilo ji napětí, jaké vnímala v jejích svalech. „To bude dobrý. Jsem tvoje alibi.“

„Takže já zas tvoje.“ Jay se bezútěšně zasmála. „Ale nenapadá tě, že se nad tím někteří lidé budou podivovat? Skončíme spolu na tajné schůzce v den tvé svatby?“

„Tak to nebylo,“ zaprotestovala Magda. „Dobře to víš.“

„My to víme, ale okolní svět na věc může pohlížet jinak. Tajně jsme se sešly, tvého manžela zavraždily, stala ses velice bohatou vdovou. A do toho vkročím já a okouzlím tě.“

„To je šílené. Nepotřebovala jsi přece peníze, proboha. Jsi mnohem bohatší než já.“

Jay si otřela tvář hřbetem ruky. „Pro některé lidi neexistuje výraz ‚mít dost‘. Věř mi, Magdo, kdyby tohle někdy vyšlo najevo, ukáže nás to ve velice ošklivém světle.“

„Ale tohle přece nevyjde najevo, ne? A i kdyby – a to je velké kdyby – někdo odhalil, co Philip dělal, nepřijdou na to, že jsi ty dopisy zfalšovala ty.“

Jay se naklonila ke své milence. „Snad ne,“ souhlasila unaveně. „Ale je tu ještě jedna věc, kterou musíme vzít v úvahu.“

„Jakou?“

„Když Paul a Joanna neměli motiv, těžko si představíme, že by Philipa zabili. A pokud ho nezabili oni, tak kdo, Magdo? Kdo ho zabil?“

Část třetí

1

Pátek

Pokud si Jay dobře vzpomíná, tu noc poprvé spaly spolu v posteli, aniž by se pomilovaly. Hovor, který začal v sauně, jim vydržel na celý večer, vždycky se stočil zpátky k děsivému bodu, kdy musely čelit svému rozhodnutí ukázat policii na lidi, o nichž byly přesvědčené, že vraždili. Stále se vracely k odpoledni, kdy ležely v posteli a bavily se o neschopnosti policie jakkoli postoupit s vyřešením Philipovy vraždy.

Jay, která moc dobře znala Agathu Christie, pak mluvila o těžké zkoušce nevinného, o skvrně, která na Magdě navždy ulpí, když za zločin nikoho neodsoudí. „Přestože všichni, co znají tebe a celou situaci, ani na okamžik neuvěří, že bys Philipa zabila. Ale to těm tupcům tam venku bude jedno. Jakmile vyjdeme ven s pravdou o našem vztahu, dřív než se nadějeme, objeví se na facebooku lynčující dav s názorem: ‚Vsadím se, že najdu milion lidí, co věří, že Magda Newsamová je mravně zkažená lesba, která nenávidí muže a zavraždila manžela kvůli penězům.“

A navíc si vůbec nic nevymyslely. Ke zneužívání důvěrných informací skutečně docházelo. Jay jen zařídila, aby to bylo všem jasné. Dokonce i teď je na sebe hrdá, jak skvěle situaci zvládla. A byl to úžasný pocit, zařídit něco tak velkého pro někoho, koho milujete. Teď se jen musí obě modlit, aby celá ta věc zůstala tak, jak ji naaranžovaly. Jinak by si taky ona a Magda mohly vyměnit místo s Paulem Barkerem a Joannou Sandersonovou. To je scénář jako ze zlého snu – že by ona a Magda všechno odnesly. To se prostě nesmí stát a Jay taky udělá všechno, co bude třeba, aby se to nestalo.

V nejhorším případě je tu vždycky Kostarika.

Bylo vůbec s podivem, že nakonec usnuly, když jim v hlavě všechno tohle strašilo. Magdě pomohla vyčerpanost. Dokonce i Jay se podařilo usnout v nejstudenější, nejtemnější části noci.

Skoro celý den měla vyplněný jednáními, její mysl plně ovládaly plány na nejnovější rozšíření 24/7. Hladký průběh dne narušilo jen Annino líčení podivné schůzky s policistou, který přišel do kanceláře a chtěl vědět, jestli u nich před časem na stáži nepracoval jeden podezřelý ze starého, nyní nově otevřeného případu. „Tehdy se firma teprve rozvíjela, takže jsme určitě nikoho takového nezaměstnávali,“ doplnila Anne. „A ty jsi celý týden cestovala, takže to bylo tím méně pravděpodobné.“

„Kdy to bylo?“

„V květnu 2004.“ Anne už otočila list na další bod denního programu. Významně na Jay pohlédla. „V tom týdnu, co zemřel Ulf Ingemarsson.“

Jay se ovládla a neotřásla se. Na květen 2004 se moc dobře pamatovala. Co se to sakra děje? Otázky podivných detektivů, kde se pohybovala kolem doby Ingemarssonovy smrti, nemusí být tak nevinné, jak se zdá. Jako by toho teď už tak na talíři neměla dost. Ne, v květnu 2004 určitě neutírala zadek nějakému absolventovi na stáži. „To určitě ne,“ potvrdila.

„Stejně je to zvláštní,“ pokračovala Anne nepřítomně. Poznamenávala si cosi na okraj papíru. „Po jeho odchodu jsem si vzpomněla, jak jsem musela vyhledávat tvoje cestovní doklady pro toho milého španělského detektiva, který sem přijel poté, co se Ingemarssonova přítelkyně začala stavět na zadní. Naprosto přesně jsem věděla, kde jsi který den byla, ale on tvrdil, že potřebuje důkaz.“

Samozřejmě že Anne naprosto přesně věděla, kde Jay kdy byla. Annina oddanost byla přímo legendární. Její snaha, aby Jayin profesní život běžel jako po másle, neznala hranic. Jay měla podezření, že ji Anne miluje, ale raději tuto náklonnost nezkoumala. Nikdy nikoho nepoznáte úplně dokonale, dokud se vztah nepromění ve vysoce intimní. Ovšem někdy, jako například dnes, si Jay říkala, jestli skutečně ví, co všechno Anne v jejích službách dělá. A měla plíživé podezření, že je lepší některé věci raději nevědět.

Odchod z kanceláře a cestu tichými postranními ulicemi Knightsbridge vnímala jako úlevu. Nikdy nedopustila, aby ji myšlenky na kancelář provázely při jejích procházkách, zvládala umění pustit je na svobodu. Vždycky ji udivovalo, nakolik je Londýn proměnlivý. V několika minutách se ze shonu a pulzující hlavní dopravní tepny ocitnete v prázdných uličkách obytné čtvrti. Vlastní dům jí připadal jako oáza, trojitá skla udržovala rachot a hukot města daleko od ní. Před chaosem jste mohli uniknout na spoustu míst, pokud jste věděli, kam se obrátit. Vzpomněla si na své první setkání s Londýnem, jaký turisté nevídají.

Poté, co se vztah s Louisou rozpadl jako dřevo pod úderem sekery, nechala se Jay na večírku pro gaye v jednom z oxfordských klubů sbalit dobře vypadající drsňačkou v koženém motorkářském oblečení. Susanne byla grafička, žila v severním Londýně a do Oxfordu přijela navštívit sestru. Obě věděly, že mezi nimi nic vážného nevznikne a že se jen chtějí dobře pobavit. Skutečně také nenastaly žádné problémy, když Jay Susanne opustila na jiném večírku, kde poznala Ellu Marcusovou. Ella pracovala jako módní redaktorka ženského časopisu, v němž představovala oblečení, jaké by na sebe normální žena nikdy nevzala. Byla atraktivní, úspěšná a na Jay se jí líbila směsice intelektuální rafinovanosti a kulturní naivity. Oživila Jayin poslední rok v Oxfordu a zasvětila ji do života, jaký bylo možné žít v hlavním městě. Divadla, galerie, klubová kina a absolutní odevzdání se životu na hraně. Jakmile se z něčeho stala komerce, pro Ellu a její přátele to skončilo.

Dokud vztah trval, byla to zábava. Jay unikla se srdcem i hrdostí nedotčenými a se skvělým vědomím, že tenhle vztah mnohé pohoršil a jiné rozčílil. Zůstaly v kontaktu – Ella patřila k prvním novinářům, co stáli za doitnow.com a později za 24/7.

Ještě po příchodu domů Jay na Ellu myslela. Bylo to příjemnější než ostatní témata, která držela v hlavě. Jay by se hodila trocha rozptýlení, jenže Magda zrovna měla dlouhou službu. Protože byla v romantickém rozpoložení, dospěla k závěru, že patrně nastal vhodný okamžik prokličkovat zrádnými mělčinami toho, co je třeba sdělit čtenářům o opětovném setkání s Magdou po letech. Nebude to ovšem jednoduché. Existují věci, o kterých by neměla vědět Magda, věci, jež si Jay rozhodně nemůže dovolit vykládat světu, a věci, co je třeba upříst jemně jako pavučinu, aby byl zbytek světa spokojený.

Na chvíli pocítila nepříjemnou podrážděnost. Tohle má být příběh jejího života, jenže ona si ani tady nemůže dovolit upřímnost. Pravda je taková, že ji před nikým nemůže přiznat. Ale možná by teď mohla napsat, co se ve skutečnosti odehrálo mezi nimi dvěma v Magdin svatební den. Nikomu to neukáže, dokonce ani Magdě. Později může text upravit. Možná bude dokonce snazší jít na to takhle. Když to před sebou uvidí černé na bílém, lépe pozná, které věci nesmí říct.

Mou první úlohou na sobotní konferenci byl seminář o virálním marketingu. Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem se dobře bavila. Poté jsem se v tom dusném červencovém odpoledni snažila trochu zchladit. Procházela jsem se po břehu řeky, vdechovala stejnou vůni lilií, jaká provoněla opojné letní noci v době, kdy jsem byla mladou dívkou. Ale než jsem se stačila ponořit do nejstarších vzpomínek, vrátil mě do přítomnosti zvuk přijíždějících aut. Pohlédla jsem nahoru na louku a spatřila kolonu vozů s bílým rolls-roycem v čele. Projela kolem Sackville Building a sjížděla dolů loukou. Někdo už se přede mnou zmínil, že na zahradě koleje bude odpoledne svatba. Míň už mě to zajímat nemohlo.

Pokračovala jsem v cestě podél řeky až na konec pěšinky, kde příkrý travnatý břeh přerušovaly schody vedoucí nahoru k Sackville Building. Vystoupala jsem asi do jejich poloviny, když se po úzké cestičce na louce začali trousit účastníci hostiny. V čele šli ženich s nevěstou. Vysoký robustní týpek, tmavé vlasy měl čerstvě ostříhané, až byla vidět tenká bílá linie mezi opálením a předělem vlasů. Přestože se nezdálo, že by pod žaketem skrýval moc přebytečného tuku, měl veselý baculatý obličej předpubertálního školáka, pršáček, kulatou bradu a tváře latexové panenky. Připomínal postavičku Buntera ve chvíli, kdy mu konečně poštou přišel šek.

Nevěsta už vůči němu nemohla tvořit větší kontrast. Byla vysoká, většinu výšky tvořily dlouhé, nádherně tvarované nohy. Po kolena dlouhé hedvábné šaty bez rukávů v barvě slonové kosti odhalovaly paže, stejně rovnoměrně dozlatova opálené jako nohy. Klobouček v kozáckém stylu byl vyrobený ze stejného materiálu, svým odstínem dokonale seděl k medově plavým vlasům. Vždycky jsem brala na blondýny s dlouhýma nohama. Jenže tohle odpoledne se mi nohy doslova podlomily, a to něčím víc než pouhým přívalem smyslné touhy.

Uchvácená a zničená jsem klečela vedle schodů. V okamžiku, kdy jsem nevěstu poznala, ve mně nastartoval nějaký obranný mechanismus a křičel: „To není ona! Není to ona! Máš halucinace, jen si něco namlouváš. Nemůžeš přece někoho poznat po šestnácti letech. Když jsi ji viděla naposledy, bylo jí teprve dvanáct. Tahle žena jen vypadá tak, jak by mohla vypadat ona. Neblázni, vzchop se!“ Snažila jsem se přesvědčit samu sebe, donutila jsem se vstát. Klopýtavě jsem postoupila o pouhý schod výš a moje domněnka se potvrdila.

Několik metrů za nevěstou stáli její rodiče. Mohla jsem se splést v podobě Maggot Newsamové po šestnácti letech, ale Corinnu a Henryho jsem s nikým zaměnit nemohla. Henry vypadal jako nafouklá verze svého mladšího já, zářný příklad, jak alkohol z člověka udělá trosku. Ale Corinna byla nadčasová. Nezaměnitelná od nalakovaných vlasů po nemoderní střevíce.

Stála jsem tam a sledovala, jak kolem mě procházejí svatební hosté, vidění mi narušoval kaleidoskop vzpomínek. V hlavě se mi jako ve špatně naladěném rádiu zesilovaly a zeslabovaly úryvky hudby Crowded House, Corinniny oblíbené skupiny. V omámení se mi konečně podařilo pomalu vyjít zbývající schody. Dva nebo tři účastníci konference, sedící ve stínu cedrů, na mě podivně pohlédli, ale žádného z nich jsem neznala, tak mi to bylo fuk.

Prošla jsem kolem Sackville Building ke stanovišti pramic. Manželka organizátora konference Patsy Dillardová na mě při mém příchodu zamávala. „Jay, vzali jsme si polštáře a bidlo, ale zapomněli jsme, že pramice jsou zamčené,“ zavolala. „Nemohla byste skočit do vrátnice a přinést klíč od visacího zámku?“

„Samozřejmě. Ráda.“

„Jste v pořádku?“ starala se Patsy, když jsem se vrátila s klíčem k těžkému visacímu zámku, kterým je k přístavišti uchycený kotevní řetěz. „Vypadáte, jako byste právě potkala ducha.“

Přinutila jsem se k úsměvu. „Už je to dávno, co jsem tady studovala, Patsy. Pro mě jsou tady duchové, kam se podívám. Pro stíny včerejška sotva vidím dnešek.“ Odnesla jsem klíč zpátky, ale vrátnice byla prázdná, tak jsem ho položila na pult na místo, kde ho vrátný po návratu určitě nepřehlédne. Je to zvláštní, všechny detaily vidím nesmírně živě, i takové nedůležité drobnosti.

Protože jsem se ocitla kousek od Magnusson Hall, rozhodla jsem se, že vklouznu dovnitř a podívám se do sídla studentské rady. Tady jsem vládla coby její prezidentka. Místnost se od doby, kdy jsem předsedala schůzím, změnila překvapivě málo. Zcela jistě i stejně páchla: zatuchlý cigaretový kouř a alkoholové výpary překrýval syntetický citron leštěnky na nábytek a závan chlorového dezinfekčního prostředku ze sousedních toalet. Ještě stále tu byl terč se šipkami, i když teď už přešli na elektrické. V ponurém rohu u baru se dosud skrýval stolní fotbal. Dřevěná dvířka baru, která sloužila za mých časů, nahradila kovová mřížka. Židle vypadaly stejně sešle a nepohodlně jako vždycky. Bylo těžké uvěřit, že jsou to ty samé, stejně těžké by však bylo přijít na to, kde by vedení mohlo splašit místnost plnou jejich duplikátů, nebo proč by se o něco takového mělo snažit.

A co víc, dosud zde vytrvala francouzská okna, vedla na rozlehlý trávník stíněný dvěma cedry. Toho dne byla otevřena dokořán, umožňovala svatebním hostům zkratku od velkého stanu k toaletám. Chvíli jsem hosty pozorovala, přejížděla jsem zrakem po jejich pestrobarevnosti. Tvář, kterou jsem hledala, jsem ovšem nikde neviděla. Správně, pomyslela jsem si. Nevěsta má napilno.

Otočila jsem se a zamířila k hlavnímu vchodu Magnusson Hall. Odbočila jsem ještě k toaletám, ani tam se mnoho nezměnila Všude typická ústavní krémová malba a bílý porcelán. Dokonce tu ještě stále bylo přilepené číslo krizové linky pro případ znásilnění. Ač bych to nečekala, vypadala nálepka naprosto identicky jako ta před patnácti lety. Speciální klih znemožňoval uklízečkám, aby ji smyly.

Několik minut jsem seděla v kabince, chladila se o zásobník vody za svými zády a cítila, že mi o stupeň dva srazil teplotu těla. Z příjemné relaxace mě vyrušilo zaklapnutí dveří sousední kabinky a rychlý pohled na hodinky mi připomněl, že už nemám moc času. Co nevidět začne můj panel o nárůstu internetové ekonomiky. Spláchla jsem a vyšla z kabinky. Otočila jsem kohoutkem, chtěla jsem si opláchnout obličej a ruce osvěžující studenou vodou.

Dveře druhé kabinky se otevřely. Zvedla jsem hlavu a pohlédla do zrcadla. Za mým opláchnutým obličejem se jako fata morgána nad oázou objevily slonovinově bílé šaty a zlatá pleť Magdy Newsamové. Naše pohledy se v zrcadle musely nevyhnutelně setkat. Sledovala jsem, jak se Magdin výraz mění ze lhostejného v šokovaný. Zrudla v obličeji, pootevřela ústa.

Otřela jsem si rukou rty a pozdravila ji: „Ahoj, Maggot.“

Magda nevěřícně kroutila hlavou. „Jay?“ řekla s přídechem dětského úžasu, oči stále zaklesnuté do mých, ústa se váhavě stáčela k úsměvu.

Aniž bych z Magdy spustila zrak, utrhla jsem papírovou utěrku a osušila si obličej. Nemohla jsem se nabažit toho, do jaké krásy vyrostla. Bývala nemotorné, byť zajímavé dítě, o žádné kráse se rozhodně mluvit nedalo. Teď o ní, jak vidno, nebylo pochyb. Podivný žertík přírody posbíral nikterak slibný surový genetický materiál jejích pouze lehce přitažlivých a svým vzhledem naprosto odlišných rodičů a proměnil ho v roviny a křivky, kvůli kterým by se fotografové servali. Sotva jsem dokázala uvěřit, že se tenhle nádherný obličej tak zářivě usmívá na mě.

„Jsi to vážně ty?“ vyjekla Magda, hlas jí vzrušením poskočil o oktávu výš.

„Kdo jiný by na sebe nasadil tenhle obličej?“ Otočila jsem se, abych si její úsměv vychutnala v přímém pohledu.

Magda ke mně přistoupila o krok blíž, pak se zastavila. „Nemůžu tomu uvěřit,“ vydechla. Skoro mi přišlo, že jsem to zvlnění vzduchu ucítila na své kůži.

„Proč ne?“

„Je to jako vidět ducha. Jako projev mého podvědomí,“ řekla měkce. Hlas měla zpěvný jako vždycky, ale teď byl obohacený o kontrolovanou modulaci dospělého, už nešlo o nezralý pisklavý hlásek dítěte.

„Jako sen?“ snažila jsem se, aby to vyznělo sardonicky, ale nezdařilo se.

„Který se proměnil ve skutečnost. Zmizela jsi z našeho života. Jeden den jsi tu byla jako napořád, a den nato jsi byla pryč. Bez varování, prostě pryč. Bez vysvětlení, bez rozloučení.“

Magda nebyla jediná, komu se vybavil můj náhlý exil. „To nebylo moje rozhodnutí, Maggot,“ upozornila jsem ji mírně.

„Bože, už léta mi nikdo neřekl Maggot!“ vykřikla Magda a pod hlasem jí zabublal smích. „Ani Wheelie. Ale co tu děláš? To pro mě mělo být překvapení? Máma tě pozvala?“

To zrovna, pomyslela jsem si, ale neřekla jsem to. „Jsem tu na konferenci,“ vysvětlila jsem Magdě. „Neměla jsem nejmenší tušení… o tomhle,“ dodala jsem, hlas se mi nečekaně zlomil. Podvědomě jsme se k sobě přiblížily. Nestály jsme od sebe ani půl metru. Cítila jsem ostrou kořeněnou vůni Magdiny kůže, snad limetku se skořicí. Viděla jsem dokonce i její rozšířené duhovky. Ztěžkl mi žaludek.

„Ježíši, Jay!“ Magdin hlas zněl udiveně a napjatě. „Škoda že ses nevrátila předtím.“

„Taky lituju,“ zaskuhrala jsem. Napadlo mě, jestli můj obličej stejně jako Magdin odráží směsici zděšení, zmatku, strachu a údivu. „Ale není lepší pozdě než nikdy?“ zeptala jsem se. Byla v tom úpěnlivá prosba, modlitba, žádost.

„Dneska odpoledne jsem se vdala.“ Znělo to jako doznání.

„To je mi líto. Měla bych ti pogratulovat.“

„Bože, co jsem to udělala?“ Magdin hlas byl tichý a zněl rozzlobeně.

Najednou jsem se začala bát. Emoce, které kolem nás tancovaly, byly příliš mohutné, připomínaly oživlé kabely pod proudem svíjející se na podlaze, jiskřící, ohrožovaly nás. Couvla jsem o krok. Nechtěla jsem se znovu vydávat na tuhle cestu. Viděla jsem, jak se mi před nohama něco otevírá, spíš propast než cestička. V minulém vztahu jsem si přísahala, že to bylo naposledy. „Hodně štěstí, Maggot. Moc ráda jsem tě znovu viděla,“ řekla jsem a stáhla rolety za svýma očima.

„Počkej!“ vykřikla Magda. „Nemůžeš přece jen tak odejít. Vždyť jsme se zrovna znovu našly.“

„Dnešek je tvůj svatební den, Magdo. Na zahradě na tebe čeká spousta lidí.“ Nedělej mi to, Magdo. Prosím, pomyslela jsem si.

„Ještě se musíme sejít!“ naléhala Magda. Natáhla ke mně ruku, chytila mě za zápěstí. „Ještě se sejdeme, Jay. Prosím? Alespoň abychom si řekly, co je nového. Vyměnily si adresy.“

„Pochybuju, že by to byl dobrý nápad,“ řekla jsem. Při Magdině doteku mi vyschlo v ústech. Nikdy v životě jsem necítila to, co tehdy, nic tak naléhavého, tak děsivého.

Magda se usmála. Byl to otevřený projev rozdávačně veselé nálady zcela bez rozpaků. „Samozřejmě že to není dobrý nápad,“ konstatovala. „Ale jsem nevěsta. Musíš mi vyhovět.“

Plně jsem jí propadla. „Tak řekni kdy a kde.“

Magda se mračila, jako kdyby něco propočítávala. „V devět? Na zadním konci louky? Znáš starou loděnici? Teď je celá rozpadlá, ale když to vezmeš zadem, nikdo tě neuvidí.“

Svými slovy mi dávala na srozuměnou, že o setkání se mnou by nikdo neměl vědět. To mi vyhovovalo. Konfrontace s matkou nevěsty byla to poslední, po čem bych toužila. „Budu tam.“ Už jak jsem to říkala, jsem se hubovala, kam jsem dala rozum.

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Magdin úsměv ji celou prozářil jako maják. „Tak později,“ řekla, obešla mě, stále mě držela za zápěstí. Pak se její rty ocitly na mých.

Takový polibek by si čerstvá nevěsta měla rezervovat jedině pro ženicha.

A pak byla pryč stejně náhle, jako z mého života zmizela před lety.

Psaní všechno přivolalo zpátky ve vší bezprostřednosti. Jay cítila nesmírnou naléhavost, ohromující bouři emocí, které nečekala, zejména ne na dámských toaletách ve Schollie. A Magdinu reakci. Dosud ji fascinoval výraz v Magdině tváři, když všechny kousky její osobní skládačky dosedly na místo. Byla to chvíle, k jakým dochází ve filmech a v muzikálech, ne ve skutečném životě. Nebo si to Jay alespoň myslela.

Dokud se jí to nepřihodilo.

Takhle to začalo. Jay stála u umývadla na dámských toaletách celá omráčená. Ale to byl teprve začátek. Než den skončil, přihodilo se toho ještě hodně.

2

Jízda z Glasgow na Skye za jasného slunečného dne byla jedním z nejvelkolepějších vizuálních zážitků v Charliině životě. Hory, voda, jehličnaté lesy, kapradí, vesničky náhodně roztroušené v krajině a – jako poleva na dortu – cesta po mostě přes Atlantik na ostrov samotný.

Všechno bylo dokonalé jako z obrázkové knihy. Při takové zkušenosti i nejzatvrzelejší městský člověk zatouží po prostém životě. Charlie se moc dobře znala, věděla, že na venkově by se do týdne zbláznila, ale během nádherné dlouhé cesty si tuhle představu mohla vychutnávat. Nezaškodilo ani, že s ní jela Maria a mohly se střídat v řízení. Přestože si Charlie přítomnost své partnerky užívala, nezabránilo jí to, aby si neustále neuvědomovala, že její pozornost pohlcuje jiná žena. Co to Lisa napsala v posledním mailu? Možná ti čistý ostrovní vzduch pomůže pročistit srdce. Nemůžeš postoupit vpřed dokud si neujasníš, co je minulost a co s sebou poneseš dál‘ Někdy nám věci připadají atraktivní jedině proto, že v hloubi duše víme, že je nemůžeme mít. Chci, aby sis byla plně vědoma všech možných důsledků svých voleb, Charlie. Některé věci nelze vrátit zpátky.

Lisina slova Charlie jako obvykle přinesla víc otázek než odpovědí. Je to všechno jen hra, nebo jde o sérii testů určených k tomu, aby Charlie pomohly vymámit z vlastního nitra správné odpovědi? Ať už za tím stojí cokoliv, nesmí dál váhat. Je to hrozně nefér vůči Marii, která ani netuší, že je její budoucnost ohrožena. Charlie má rozhodně daleko ke krutosti a není jí dobře z toho, co Lisa nazývá možnými důsledky jejích voleb. Jenže Lisa je něco jako horečka v její krvi. A problém spočívá ve skutečnosti, že Charlie neví, jestli chce odolat, nebo podlehnout.

Zastavily se na jídlo ve Fort Williamu. Maria nechala Charlie dojídat samotnou a krátce obešla město. Vrátila se vzrušená jako malé děcko.

„Tady je to úplně jiné,“ rozplývala se. „Proč jsme si nikdy dřív nezajely na pořádnou vysočinu?“

„Jeden rok jsme přece lyžovaly v Aviemoru,“ namítla Charlie.

„To ale není žádná pořádná vysočina. Lyžovat můžeš kdekoli, kde je alespoň trochu slušný sníh. Ale tady je úžasně. Musíme si takhle vyrazit častěji.“

„Cože? Chceš strávit dva dny jízdou po mizerných silnicích, abys jeden den na skotském ostrově vyslýchala členy horské služby?“ Charlie ani pořádně nevěděla, jestli mrzoutství jen předstírá, nebo jestli je její nabručenost skutečná. Nicméně Maria má pravdu. Cestování touhle krajinou má něco do sebe, i když důvod k výletu je poněkud neobvyklý.

„Moc se ti to líbí,“ tvrdila Maria. „A teď zas pojedeš ty. Jakmile usedneš za volant, budeš mít spoustu práce se zvládáním řízení a nestihneš si stěžovat na mizerné cesty. Tak dělej, jedeme.“

Při jízdě po břehu jezera Charlie dumala, nakolik by bylo těžké něčím trumfnout nádheru Great Glenu a velrybí hřbet Ben Nevisu po jejich pravici. Jakmile však spatřila Skye Bridge, musela stupnici úchvatnosti přehodnotit. Hladký, elegantní a organicky zapadající do krajiny vyvolával citoslovce úžasu. A za ním se rýsoval temný hřeben Cuillinu.

„Jak by tím vším mohl někdo projíždět s vědomím, že hodlá někoho zabít?“ nadhodila otázku Maria. „Zdejší krása přece každému vyrazí dech, nemyslíš? Připadám si nepatrná jako trpaslík. Jak by někdo mohl tohle všechno pozorovat a myslet si, že jsou jeho zájmy tak důležité, aby kvůli nim vraždil?“

Charlie si povzdechla. „Ne každý reaguje takhle. Někteří lidé na tuhle krajinu pohlížejí jako na výzvu: Jsi ohromná a budeš tady ještě dlouho poté, až já budu pryč, ale já si tu taky udělám svou značku, jen mě sleduj.“

„To ji nemohla zabít na nějakém ošklivém místě? Předstírat přepadení?“

„Je dost bystrá, aby věděla, že policisté nejsou pitomí. Chytří chlapi jako Nick dokážou rozpoznat skutečné přepadení od falešného. Pokud Jay pojala záměr zabít Kathy Lipsonovou, bylo mazané vzít ji na místo s vysokým potenciálem smrtelného nebezpečí. Skotské hory si rok co rok vybírají své oběti. Někteří lidé zemřou kvůli své nezkušenosti, nafoukanosti a vlastní stupiditě. Jiní prostě jen mají smůlu. Ať tak či onak, tady máme co do činění se systémem, který je už předem náchylný vidět raději nehodu než záměr.“

Maria přikývla. „Takže podle tebe Jay využila psychologických podmínek právě tak jako fyzických?“

„Přijde mi to tak.“

„Nebylo to celé poněkud nejisté? Aby to fungovalo, muselo se spojit víc faktorů. Povětrnostní podmínky. Souhlas Kathy s tak potenciálně nebezpečným výstupem. Skutečnost, že poblíž nebyl nikdo další.“

Při přejezdu Atlantiku Charlie zpomalila. „Teď vlastně přejíždíme prst Atlantiku. Není to úžasné?“ Obě zmlkly, nepromluvily dřív, než opět vjely na pevninu. „Nebylo to tak nejisté, jak by se mohlo zdát,“ pokračovala Charlie. „Podařilo se mi na netu najít zprávu z vyšetřování smrtelného úrazu. Byl tam uvedený seznam svědků, záchranářů, dva z nich jsem telefonicky zastihla. Systém záznamů skotského soudu je velice překvapivý. Člověk může získat přístup k nejrůznějším materiálům…“

„Tohle vynech,“ přerušila ji Maria. „Co myslíš tím, že to nebylo tak nejisté?“

„Při vyšetřování svědčil i Kathyin otec a uvedl, že byla velice zkušená horolezkyně. Lezla v Alpách, ve Skalnatých horách, v Andách. Už dřív zlézala ledovce a vždycky básnila o zimním výstupu na Cuillin. Takže pokud na ni Jay chtěla něco narafičit, měla před sebou návod naservírovaný jako na talíři. Proti tomu ovšem mluví skutečnost, že Jay sama měla méně zkušeností s lezením v zimních podmínkách. Navíc ji potkala velká smůla v tom, že se taky zranila.“

„Pokud se vůbec zranila,“ nadhodila Maria. „Nic si přece nezlomila, ne?“

„Ne, natrhla si vazy v koleni.“

Maria si odfrkla. Je nesmírně snadné předstírat, že mám zranění měkké tkáně horší, než jaké je ve skutečnosti.

Charlie se usmála. „Začínáš mluvit jako Corinna.“

„No, čím déle vykládáš o těch takzvaně nešťastných náhodách, tím méně pravděpodobně působí.“

„Nemáme ovšem žádné důkazy. Tohle všechno je nesmírně sugestivní, ale nic z toho nemůžu předložit policii a prohlásit: ‚Podívejte se, tady máte nezvratný důkaz, že někdo spáchal vraždu.‘ A bez důkazu si jen koleduju o obvinění z nactiutrhačství.“ Zmlkla, snažila se zorientovat podle navigace. „Řekla bych, že tady mám odbočit vlevo,“ usoudila.

Maria vytáhla z přihrádky v palubní desce vytištěný náčrtek cesty k hotelu. „Ano. Pak po šesti kilometrech odbočíme vpravo a hotel budeme mít po levici.“ Přejela pohledem po liduprázdné krajině nízko položených úrodných plání a skal. „Začínám chápat, proč Jay mohla počítat s tím, že ji tu nikdo nevyruší. Jediné živé bytosti jsou tu ovce.“

„Jo. Některé z těch nástupních cest vzhůru jsou zjevně rušné, ale jedině o letních měsících. V zimě není těžké zůstat v Cuillinu o samotě.“

„Vidíš, právě proto mám ráda turistiku, a ne lezení,“ přisadila si Maria. „Vyskytne se při ní méně příležitostí postrčit mě do propasti, až tě začnu unavovat.“

Charlie se nuceně zasmála. „Jako kdyby to hrozilo.“

„Že bys mě postrčila, nebo že bych tě začala unavovat?“

„Obojí,“ odpověděla Charlie s neochvějnou pevností. A byla to pravda. To na tom všem bylo nejhorší. S Marií se vůbec nenudila. V tu chvíli zahlédla směrovku k hotelu. „Tady je to. Glenbrittle Lodge Hotel.“

Odbočily na silničku vedoucí k nízké kamenné budově, která se rozkládala na rovince v úzkém údolí z obou stran obklopeném svahy ze šedé sutiny. Břidlicová střecha a široká štítová zeď svítily ve slunečním světle pozdního odpoledne. „To je úžasné, kolik odstínů šedé a zelené se tady najde,“ podivila se Charlie, když se blížily k budově.

„Skoro tolik, kolik odstínů mají zuby,“ přidala se Maria. „Žasla bys nad barevnou škálou korunek a keramických faset.“

Ještě před příchodem do svého pokoje dočista propadly kouzlu hotelu. Když projížděly kolem šesti zaparkovaných aut, vynořil se z budovy mladík ve šněrovacích botách, kiltu a typické místní košili a trval na tom, že jim odnese zavazadla. Zavedl je do dřevem obložené recepce, kde v hlubokém starém krbu praskala a syčela polena. Na pultu stála karafa a skleničky, a než stačily protestovat, obě držely v ruce sklenku whisky. „Tenhle dům byl zpočátku loveckou chatou,“ vysvětloval mladý muž. Jeho přízvuk prozrazoval, že ať už je odkudkoli, místní není. „Snažíme se tradiční dojem co možná nejlépe udržovat. Tento týden máme málo hostů, tak jsme vám přiřadili lepší pokoj, Sligachan suitě. Budete mít vyhlídku na celé údolí až ke Cuillinu. Věřím, že se vám bude líbit.“

Měl pravdu. Maria prozkoumala ložnici s obrovským dvoulůžkem se čtyřmi sloupky a s nebesy z látky s decentním tartanovým vzorem a Charlie věnovala pozornost zejména mramoru a malovanému porcelánu v koupelně. „Páni!“ vydechla Maria, když přistoupila k oknu a kontrolovala vyhlídku. „To je nádhera, Charlie!“ Otočila se zpátky do místnosti právě ve chvíli, kdy Charlie vycházela z koupelny. „Pojď sem.“ Rozevřela náruč a Charlie do ní vstoupila. Na čas se ztratila v důvěrně známé blízkosti, přála si, aby něžný okamžik trval věčně, zahnal ostatní myšlenky a pocity. Maria se jí otřela nosem o ucho. „Kdy naposled jsme udělaly něco takhle romantického?“ zašeptala.

Charlie zakvokala smíchy. „Cože? Kdy jsme se naposled snažily usvědčit vraha? To tedy zrovna za moc romantické nepovažuju.“

Maria se zasmála, odstrčila ji. „Vždycky musíš zkazit romantickou chvilku, proč to děláš? Tak jaké máme plány na večer?“

„Bylo by dobré zjistit, jestli tu někdo ze zaměstnanců nebyl už před lety. Doufala jsem v nějakého staršího recepčního. Možná barman bude větší vykopávka, ale momentálně bych to viděla na koupel a krátké zdřímnutí před večeří.“ Stočila v poloúsměvu jeden koutek úst. „Můžeš se ke mně přidat, jestli se ti chce.“

Maria nepotřebovala pobízet dvakrát. A pokud Charlie při tom, co následovalo, několikrát uklouzla pozornost, Maria si toho nejspíš nevšimla. Existují horší hříchy a k těm koneckonců ještě nedošlo.

Skoro už v osm sešly dolů do restaurace, další dřevem obložené místnosti s půvabně rozestavenými stoly blýskajícími se stříbrem a křišťálovým sklem. Byly obsazené jen další dva stoly a číšník je usadil na druhý konec místnosti, aby měly víc soukromí. Panovala mezi nimi uvolněnost a důvěrná nálada. Charlie cítila mnohem menší napětí než celé týdny. Vzala do ruky jídelní lístek a rychle si vybrala. Pak se kolem sebe teprve pořádně rozhlédla, lehce se pootočila, aby si mohla prohlédnout ostatní stoly. Maria se ještě stále mračila při výběru jídel.

Ještě že Charlie neměla v ústech žádné sousto ani lok pití, byla by se najisto udusila. Napřed nedokázala uvěřit svým očím. Ale nespletla se. Na druhé straně místnosti se k sobě přes stůl nakláněly dvě ženy, živě se bavily tichými hlasy. Mladší ženu, nepříliš zajímavou blondýnku v pestrobarevné hedvábné blůze, Charlie neznala. Ale proti ní seděla a zjevně nikoho ani nic dalšího nevnímala Lisa Kentová.

Charlie by nemohlo víc ochromit, kdyby dostala ránu do hlavy. Co se to sakra děje? Lisa věděla o jejích plánech. Ani v nejmenším nenaznačila, že by se sem chystala. Ale přesto je tady, flirtuje s jinou ženou v téže restauraci, kde večeří Charlie s Marií. To snad ani není možné! Najednou si uvědomila, že na ni Maria mluví. „Promiň.“

„Ptala jsem se tě, jestli myslíš, že kopou za náš tým.“ Maria trhla hlavou směrem k Lise a její společnici.

„Pokud ne, měly by,“ odpověděla Charlie mechanicky. „Co si dáš? Už ses rozhodla?“

Dál si Charlie vůbec nic nepamatuje, ani co jedla a pila, až na to, že v tom figurovalo hodně červeného vína. Podle Mariina pozdějšího shrnutí šlo o jídlo zcela výjimečné a ona sama patrně zvládala svůj díl konverzace. Nedokázala ovšem myslet na nic jiného než na Lisu na opačném konci místnosti a na to, co má její přítomnost znamenat. To se snad Lisa zbláznila? Snaží se vytvořit podmínky k nějaké mohutné konfrontaci? Nebo ještě hůř, k bizarnímu večírku s výměnou přítelkyň? Nebo je snad možné, že by z ní byla Lisa natolik pryč jako Charlie z Lisy? Nikdy se o podobné situaci neodvážila uvažovat, ale třeba to reálné je. Nebo ne? Kdyby ovšem Charlie Lisu tak strašně přitahovala, proč by s sebou brala někoho dalšího? Snaží se snad v Charlie vyvolat žárlivost? Pokud ano, tak se jí to podařilo.

Ženy restauraci opustily dřív než Charlie s Marií, při průchodu kolem jejich stolu jim zdvořile pokynuly, jak je běžné mezi hosty v malém hotelu. „Připadaly mi docela přátelské,“ podotkla Maria. „Možná se s nimi setkáme v baru.“

„Nemám pocit, že bych ještě chtěla pít,“ odpověděla Charlie.

„Nejsme tu snad proto, abys vyzpovídala každého kolemjdoucího ostrovana?“ škádlila ji Maria. „Nebo jsi čerstvě objevila lepší důvod pro vylákání své milované do romantického hotelu?“

Charlie si uvědomila, že nebude schopná milovat se s Marií, dokud bude Lisa ve stejné budově. „Řekla bych, že to nejlepší jsi ze mě už dostala,“ upozornila ji. „A samozřejmě máš pravdu. Neměla bych zapomínat, proč tu jsme.“ Dopila skleničku. „Tak pojď, zajdeme zkontrolovat, jestli v době, kdy tu byla Jay s Kathy, už obsluha baru odrostla plínkám.“

Bar se nacházel v malé místnosti zadní části vstupní haly. Lisa a ta druhá žena seděly u stolu poblíž dveří, co nejdál od baru. Když Charlie s Marií vstoupily, Lisa vrhla zářivý pohled na Marii. „Ahoj,“ přivítala je. „Podaří se mi vás přesvědčit, abyste si k nám přisedly? Připadá mi hloupé sedět na opačných koncích místnosti.“

Než Charlie stačila odmítnout, Maria pozvání přijala. „Díky. Mimochodem, já jsem Maria a tohle je Charlie.“

Lisa věnovala Charlie úsměv na přivítanou, uklonila hlavu. „Já jsem Lisa. A tohle je Nadia.“

Nadia jim lehce zamávala prsty „To je bezva,“ řekla.

„Dojdu pro pití,“ zamumlala Charlie. „Co si dáte?“

„Obě pijeme červené.“

„Tak to vezmu rovnou celou flašku,“ rozhodla se Charlie a zamířila k barovému pultu. V dohledu nikdo nebyl, ale vedle zvonku stála cedulka s instrukcí, že k přivolání obsluhy je třeba zazvonit. Charlie se nedokázala rozhodnout, jestli v ní nabyl vrchu údiv nebo strach. Než na její zazvonění stačil kdokoli zareagovat, zhmotnila se po jejím boku Lisa.

„Řekla jsem Marii, že ti pomůžu s výběrem.“

„Šoustáš ji?“ Vyletělo to z ní dřív, nez se stačila vzpamatovat. Bylo to tiché a drsné, zahořklé a neurvalé.

„Stejnou otázku bych mohla položit já tobě,“ opáčila Lisa. „A byla by zrovna tak nesmyslná. Obě víme, že sex může znamenat všecko, nebo taky nic. A obě víme, že to, co se odehrává mezi námi dvěma, ani zdaleka není jen sex. Usměj se, Charlie. Maria nejspíš dokáže přečíst řeč tvého těla na stovky metrů.“

Právě v tu chvíli se za barem objevil mladík od recepčního pultu. Usmál se a řekl: „Dneska jsem tu na všechno sám. Co pro vás můžu udělat, dámy?“

„Prosily bychom láhev červeného. Shiraz nebo něco podobného,“ objednávala Charlie.

„Chtěly bychom si líznout něčeho hebkého, po čem se budeme pěkně olizovat,“ doplnila Lisa s dvojsmyslnou narážkou komika sedmdesátých let.

Barman zrudl. „Uvidím, co pro vás můžu udělat.“ A zase zmizel.

„Proč jsi tady?“ vyzvídala Charlie. „A proč předstíráš, že mě neznáš?“

Lisa se usmála, v očích jí zajiskřilo pobavením. „Uklidni se, Charlie. Ty jsi na mě taky jednou sehrála trik s inkognitem, nevzpomínáš si? Přišlo mi jako dobrý vtip dneska role obrátit. A chtěla jsem tě vidět. Byl to ode mě tak špatný nápad?“

Charlie cítila, jak uvnitř taje. Pakliže jsou Lisiny city podobné jejím, dává to dokonalý smysl. Dokázala si představit, že by se zachovala stejně. „Ne,“ přiznala. „Jen jsi mě mohla varovat.“

„Ale to by z toho přece vyprchal veškerý vtip.“

„Tohle není žádná hra, Liso. Je tu Maria. Jak myslíš, že jí bude, jestli ji kvůli tobě opustím a ona si vzpomene na tenhle víkend? Bude si připadat ponížená.“

Lisa zvážněla a přikývla. „Máš pravdu. Promiň. Ale nedokázala jsem si pomoct. Vím, že to bude znít divně, ale víš, co jsem doopravdy chtěla?“

„Ne, nevím. Protože to, co se se mnou děje, se vymyká veškerým mým zkušenostem.“ Charlie se nuceně usmála směrem k Marii.

„Chtěla jsem vědět, jaká jsi, když nejsi se mnou,“ dopověděla Lisa. „Chtěla jsem poznat tvoje vlastnosti, které bych jinak nepoznala. Pokud mám s někým být, chci se rozhodovat informovaně.“

Charliinu odpověď narušil barman, vracel se s lahví Wolf Blass Shiraz. „To půjde,“ usoudila Charlie. „Připište to na můj pokoj.“

Sáhl po otvíráku a začal manipulovat s lahví. „Chtěla jsem tě vidět s Marií a taky jsem chtěla vidět, jak se honíš za tou bláznivou chimérou,“ pokračovala Lisa.

„Tou ‚bláznivou chimérou‘ máš na mysli sebe, nebo Jay?“

„Bože, Charlie,“ pronesla Lisa káravě. „Samozřejmě Jay. Ráda bych se pokusila pochopit, proč tě to tak zaujalo.“

„Protože si myslím, že Corinna má pravdu.“ Charlie zavrtěla hlavou k nabízené sklence. „Rovnou to rozlejte, určitě bude v pořádku.“

„Víš, prostě to nechápu. Proč do toho investuješ tolik úsilí? Nikam to nepovede, ale jsi tím přímo posedlá a přitom rozhodně nejde o věc, na niž bys měla soustředit svou energii.“

„A na co bych ji měla zaměřit?“ Charlie zareagovala na koketnost v Lisině hlase.

„Na něco, co má potenciál někam dospět, pochopitelně.“ Lisa se usmála. „Mám ti předestřít některé z možností?“

Charlie vnímala, jak jí po krku stoupá ruměnec. „Jak si můžeš být tak jistá, že to nikam nepovede?“

Lisin úsměv nabral na nezbednosti. „Protože kdyby tvoje pátrání někam vedlo, řekla bys mi to. Nedokázala by ses ovládnout. Chceš na mě udělat dojem, tak bys mi to hned řekla.“ Vzala do rukou první dvě skleničky a začala se otáčet.

„To není tak jistě,“ oponovala Charlie. „Patrně zapomínáš, nakolik mě svazuje lékařské tajemství. Jsem lékařka, otázka slibu je pro mě naprosto závazná. A často spolupracuju s policií, moc dobře chápu důležitost utajení informací.“

„Přesto si myslím, že bys mi to řekla,“ tvrdila Lisa. Charlie podepsala účet za víno a vzala z pultu další skleničky.

„To mě patrně neznáš tak dobře, jak si myslíš.“ Charlie s úsměvem prošla kolem Lisy a zamířila k Marii.

3

Návrat k překvapivému návalu emocí pustil ze řetězu záplavu slov. Práce na pamětech nepředstavovala pro Jay žádnou námahu, ale teď, když psala bez sebemenších zábran, byla přímo k neudržení. Pravda, většina napsaného skončí na podlaze střižny, ale možnost se vyjádřit jí přinášela velké osvobození. Tedy jen v případě, že ty informace nikdy neproniknou do světa. Na tohle si musí dávat nesmírný pozor. Všechno ukládala rovnou na flash disk, ne na pevný disk, a flashka samotná skončí v bezpečnostní schránce tak tajné, že ji ani nezmiňuje ve své poslední vůli. Po její smrti zůstane obsah schránky navždy spát.

Jay vstala a odcvičila sestavu protahovacích cviků, které jí doporučil chiropraktik. S odkazem toho strašlivého dne na ostrově Skye musela bojovat jak emocionálně, tak fyzicky. Proto osteopatie a hypnoterapie. Na svou terapeutku toho naštěstí věděla dost, aby ochránila vše, co jí v nestřeženém stavu mohlo uniknout z úst. Není nad vzájemně zaručené zničení, udrží vyrovnanou moc ve vztahu, ať už profesionálním či soukromém.

Jay si vetřela do rukou trochu mandlového oleje, vychutnávala si aroma směsi rozmarýnu a černého pepře, jimiž byl doplněn. V myšlenkách se vrátila k odpoledni v Oxfordu a k minutám, které se toho dne tak táhly. Připomněla si svou neodolatelnou touhu přese všecko se o tu neobyčejnou zkušenost podělit. Jako by měla neblahé tušení, co by se mohlo přihodit. Co se přihodilo.

Deset minut před devátou jsem po zadním schodišti Sackville Building vyklouzla do večerní zahrady. Nikdo nebyl v dohledu. Účastníci konference popíjeli v místnosti lady Hortensie Sinclairové nebo seděli na trávníku vepředu před budovou. Svatební oslavu zakrývala mohutná masa Magnusson Hall. Zmizela jsem ve stínech úzké aleje platanů, která vedla dolů na louku.

Těsně předtím, než jsem vyšla ze stromů, jsem se zastavila a zkontrolovala situaci. Na druhém konci travnaté plochy parkovalo několik desítek aut, ale všechna mi připadala prázdná.

Vykročila jsem ze stínu a podél břehu řeky jsem šla k rozpadajícím se zbytkům loděnice, u níž Jess Edwardsovou potkal její konec. Na povrch se vynořily další vzpomínky ze vzdálené minulosti, všechny stejně komplikované, jako byly moje vzpomínky na rodinu Newsamových. Po Jessině smrti se vedení koleje rozhodlo založit fond na stavbu nové, větší loděnice. Loděnice Edwardsové teď zdobí hlavní úsek řeky Isis u starších a bohatších kolejí. Stará opuštěná loděnice zchátrala, dosáhla stavu, kdy se hroutila sama do sebe jako zkažený zub. Toho večera jsem zpozorovala, že se střešní trám beznadějně propadá, okna jsou dávno polámaná, boční stěny vyboulené jako trup galéry. Celá hroutící se konstrukce se hrbila za plaňkovým plotem, kterým by odhodlaný squatter pronikl do pěti minut.

Obešla jsem loděnici a objevila menší, asi pět metrů širokou mýtinu mezi plotem a pichlavým ostružiním, které vyznačovalo konec pozemku St Scholastiky. V zatím marné naději, že se večer třeba ochladí, jsem s sebou nesla lehkou deku a rozprostřela jsem ji na zemi. Ne že by bylo vlhko, ale z obavy, aby si nevěsta nezašpinila šaty trávou. Opřela jsem se o strom a čekala, v duchu jsem se dohadovala, jestli si Magda schůzku nerozmyslela. Někde níž po proudu zašplouchaly a zakejhaly kačeny. Zaslechla jsem, jak těžkými křídly zamávala volavka, pak poslední švitoření ptáků.

Magdin příchod jsem neslyšela, ale dorazila nachlup přesně. Začínalo se smrákat, její postava vystupovala z pozadí, jako kdyby někdo nastavil kontrast na televizi. Převlékla se do cestovního oděvu barvy půlnoční modři, jednoduchých hedvábných šatů se širokou sukní. Sundala si klobouk a rozpustila vlasy, spadaly jí po ramenou v kaskádách jako zářivé vlny v barvě librových mincí, jejichž původní mosazný vzhled zmatněl dotykem rukou. Blednoucí sluneční svit zdůrazňoval modré světlo jejích očí a prohluboval nazlátlost její pokožky. Magda udělala několik kroků mým směrem a usmála se. „Tak jsi přišla,“ konstatovala tiše.

Odpojila jsem se od stromu. „Bylo by moc těžké porušit slib, který jsem dala tobě.“

„Patrně jsem udělala nesmírnou chybu,“ pokračovala Magda a přiblížila se o několik dalších kroků.

Něco takového jsem slyšela velice nerada. Polkla jsem knedlík, který se mi vytvořil v krku. „Tak já teda půjdu.“

Magda zavrtěla hlavou a položila mi ruku na paži. Místo, kde se mě dotkla, zapálilo jako mráz. „Nemluvím o setkání s tebou. Mám na mysli svatbu s Philipem.“

Nenasytně jsme se spalovaly pohledem. Slova v tu chvíli dočista nic neznamenala. Magda by mohla klidně recitovat „Marie měla jehňátko“ a mně by na tom za mák nezáleželo. Uvědomovala jsem si jen její dotek, její obličej, její vůni. Mozek mi explodoval, nedávalo mí smysl nic, jedině Magdina blízkost. S jasným vědomím, že jde o nejnebezpečnější věc, jakou jsem kdy udělala, jsem se k ní naklonila a políbila ji.

Měla jsem dojem, že snad nikdy nedokážeme skončit. Když jsme od sebe konečně poodstoupily, obě jsme se chvěly a hlasitě a přerývaně dýchaly. „Ach bože!“ zalapala po dechu Magda.

„Nechtěla jsem…“ zakoktala jsem se. „Nechtěla jsem, aby k tomu došla“

Magda se špičkami prstů dotkla mé tváře, zašimralo mě to. „To bys musela odjet z téhle země, kdybys tomu chtěla zabránit.“

„Pojď, posadíme se,“ promluvila jsem sytým, drsným hlasem, jaký jsem u sebe ještě nikdy nezažila. „Musíme si promluvit, Magdo.“

Opatrně jsme se vedle sebe usadily na deku, já ji objímala kolem ramen, ona se mě držela kolem pasu. „Tohle nepřišlo jen tak zčistajasna,“ řekla Magda.

„Pro mě ano.“

Vycítila jsem, že se usmívá. Volnou rukou zahrabala ve večerní kabelce, kterou měla zavěšenou přes rameno. Vytáhla krabičku gitanek a zapalovač, pak začala lovit cigaretu z krabičky. Nabídla mi, ale já zavrtěla hlavou. Pokrčila rameny a zapálila si cigaretu. Známá aromatická vůně na mě zaútočila jako stroj času. Francouzské cigarety jsem nekouřila už nejméně deset let, ale jejich chuť mi byla stejně dobře známá jako můj druh ranní kávy.

„Kouření ti poškozuje zdraví.“ Žertovala jsem jen tak napůl. Skutečně jsem nechtěla, aby se Magdě přihodilo cokoli ošklivého.

„Šetřím si je pro zvláštní příležitosti. Vzpomínáš si na ně?“ zeptala se. Nebylo třeba odpovídat. „Vůbec nic jsi netušila, viď? Zbožňovala jsem zemi, po které jsi chodila. Kdykoli jste s mámou odešly do hospody, strašně jsem se snažila neusnout do doby, než se vrátíte, abych se mohla proplížit do poloviny schodiště a poslouchat tvůj hlas. Vždycky jsem se snažila tátu umluvit, ať mámu večer někam vytáhne, abys nás přišla hlídat. Byla jsi moje první velká láska.“

Zhluboka jsem se nadechla, vtáhla jsem do sebe chuť ostrého tabáku. „Máš pravdu. Vůbec nic jsem netušila. Osm let tou dobou představovalo ohromný věkový rozdíl. Je mi líto, Maggot, ničeho jsem si nevšimla. Jen jsem si říkala, jak spolu báječně vycházíme.“

„Což byla samozřejmě pravda. Jenže já do tebe byla blázen. Když jsem chodila za mámou do práce, vždycky jsem se snažila přijít dřív, doufala jsem, že tě tam uvidím. A pak jsi najednou byla pryč. Jeden den jsi byla součástí naší rodiny, a hned další nenáviděnou osobou.“

„Co ti řekla?“ Vážně mě to zajímalo.

„Patrick vyprávěl, že jsi přišla ke dveřím a máma ti řekla lež, abys odešla.“ Magda podvědomě vklouzla do dětského dialektu. „Zeptala jsem se mámy, co se děje, a ona řekla jen, že tě nechce u sebe doma. Prý se na tebe něco dozvěděla, a proto už k nám nesmíš. Zeptala jsem se, co tak strašného jsi provedla, a ona se rozzlobila a odpověděla, že prostě musím věřit jejímu slovu.“

„A nikdy jsi nezjistila, co jsem údajně udělala?“

Magda se zasmála. „Ne přímo. Ale před lety jsem v jednom časopise četla s tebou rozhovor a tam ses zmiňovala o své sexuální orientaci. A to mi jako odpověď stačilo. Znám mámin názor na homosexualitu.“ Poklesla hlasem, protáhla všechny samohlásky ve slově.

„A proto ses vdala? Protože Corinna nesnáší lesby?“

Magda svěsila hlavu. „Svým způsobem. Jsem už taková, Jay. Snažím se, aby všichni kolem mě byli šťastní. Po tobě jsem se ještě několikrát zakoukala do ženy, ale to spousta mých kamarádek taky. Nebylo to tak úplně neobvyklé. Ale veškerá ta dusná katolická výchova se na mně podepsala. A pak tu byli rodiče. S mámou jsem vždycky měla velice dobrý vztah, i táta je fajn, když ho odchytíš před čtvrtým ginem. Ale jsou silně homofobní. Zejména táta. Doopravdy věří, že jde o smrtelný hřích. Proto jsem nikdy neměla nervy se svými milostnými poblouzněními cokoli dělat.“ Povzdechla si. „Prostě jsem si nedokázala představit tu konverzaci.“

Chápala jsem ji. Víc, než si myslela. Ani já nikdy nemohla nakousnout podobný hovor se svým nevlastním otcem. Na rozdíl od Henryho Newsama by nezaváhal a snažil by se ze mě homosexualitu vytlouct. A matka by se mu nepostavila do cesty. Ne, když šlo o naslouchání slovu Božímu. „A tak ses vdala.“

Magda přikývla a opřela se o mě. „Philip o mě usiloval hodně dlouho. Jeho mladší bratr se mnou chodil na medicínu a poslední tři roky mého studia jsme spolu svým způsobem chodili. Teprve jsme spolu začínali žít, ale byli jsme už vlastně jednotka. Je to hodný člověk, Jay. Moc laskavý. A nenáročný. Do své práce je stejný blázen jako já do své.“

„Což je?“

Magda na mě krátce tázavě pohlédla. Sevřel se mi žaludek. „Tohle všechno jsou pro mě novinky,“ vysvětlila jsem jemně. „O posledních patnácti letech tvého života vůbec nic nevím, Magdo.“

„Jistě. Proč bys taky měla? Philip je spolumajitelem firmy zabývající se speciálním tiskem. Vyrábějí tiskoviny ceninového charakteru a finanční materiály důvěrné povahy. A já jsem mladší lékařka na pediatrické onkologii. Pracuji převážně s dětmi, u nichž byla diagnostikována leukemie.“ Udělala obličej. „Další dobrý důvod, proč neexperimentovat se sexualitou. V nemocnici se drby šíří velice rychle a konzultantům se nelíbí kombinace homosexuálů a dětí.“

„Nikdy ses neocitla v pokušení?“ zajímala jsem se. Abych byla upřímná, docela mi dělalo problémy představit si obrázek tak citově chudého života, jaký tu Magda líčila.

Magda se mi otřela nosem o tvář. „Samozřejmě že na mě občas přišlo pokušení, ale zahnala jsem ho. Při studiu medicíny se snadno povzneseš nad peklo nadbytečné sexuální energie. Utápíš se v adrenalinu a naprostém vyčerpání. Bylo prostě snazší jít s proudem. Navíc jsem nikdy ve vhodný čas na správném místě nepotkala tu pravou osobu. Až dneska.“

„Dneska je tvůj svatební den,“ přinutila jsem se Magdě připomenout.

Magda si povzdechla, ten hluboký prázdný zvuk jako by ji přisunul ještě blíž ke mně. Odhodila zbytek cigarety do řeky. Panovalo takové ticho, že jsem nad tepáním své krve slyšela zasyčení zhasínajícího oharku. Pak na mě Magda pohlédla. Bylo ještě dost světla na to, abych rozeznala slzy v jejích očích. „Tak jak to, že chci být tady s tebou, a ne tam se svým manželem?“

Zavřela jsem oči. Už jsem se na Magdu nechtěla dívat. Nedokázala jsem ukočírovat protikladné emoce, co ve mně vřely. „Máš strach, to je celé.“

„Dobře víš, že to není pravda,“ zaprotestovala. „Cítíš to taky. Vím to. Nemůžeš předstírat, že to není pravda.“

„Už je pozdě.“ Hlas se mi lámal napětím. „Je příliš pozdě.“

Náhle klečela mezi mýma nohama, rukama mi tiskla ramena. „To neříkej!“ hořekovala, do tváře měla vepsané zoufalství. „Tak to nemůže zůstat. Já to nedopustím. Vždyť jsem tě zrovna znovu našla, Jay, nemůžu tě pustit.“ Téměř vzlykala, vlasy, které jí sklouzly podél obličeje, nás zakryly jako opona, oddělující nás od okolního světa.

Vztáhla jsem k ní ruce, aby získala dostatečnou stabilitu. Přesto na mě padla, strhla mě dozadu, ležely jsme na sobě, mezi námi bylo jen horko letního šílenství. „Magdo!“ zaprotestovala jsem. Ale zmohla jsem se jen na slabý odpor. Moje tělo vysílalo jinou zprávu. Zoufale jsme se k sobě tiskly jako děti, než objeví zábrany.

„Musíme něco udělat, Jay,“ zasténala Magda.

„Musíš se vrátit,“ řekla jsem, jemně jsem se převalila a vymanila se z Magdina objetí. Ne že by se mi chtělo. Jenže to, co jsem chtěla, bylo nejspíš nemožné. „Tohle není konec, slibuju. Ale teď se musíš vrátit. Dneska ses provdala za Philipa a tuhle skutečnost nezměníš. Pokud je to hodný člověk, jak tvrdíš, nezaslouží si, abys ho pokořila. Teď se k němu vrať, a až to půjde, zavolej mi. Kdykoli, ve dne, v noci.“ Sáhla jsem do kapsy pro obchodní vizitku, kterou jsem si tam pro ni připravila. Takovou, na níž bylo i mé soukromé číslo. Přitiskla jsem ji ke rtům a podala Magdě. „Stvrzeno polibkem.“

Magda vypadala opět na dvanáct, jako by se každou chvíli měla rozplakat. Ale vizitku si vzala a uložila do kabelky. Zkontrolovala jsem čas. Bylo čtvrt na deset a pět minut. „Už musíš jít, Magdo. Lidi se budou podivovat, kde jsi. Philip taky.“

Magda přikývla. „Máš pravdu. Doprovodíš mě zpátky?“

Usmála jsem se, ale hořkosladce. Měla jsem za to, že jsem se dávno vypořádala s tím, abych schovávala, co jsem a koho miluju, ale zjevně ne. „Ne celou cestu. Kvůli tobě, ne kvůli mně.“

„Já vím.“

Vyrazily jsme loukou, dávaly jsme si dobrý pozor, abychom se ani náhodně nedotkly. Nevinný kontakt mezi námi byl vyloučený. To bylo naprosto jasné. Když jsme došly do úkrytu aleje, uchopila mě Magda znovu za zápěstí, stejně jako dřív u umývadel. „Tohle není žádná hra, Jay. Myslím to vážně.“

„Já taky. Nikdy by mě nenapadlo, že se takhle zase zamiluju.“

Magda se usmála. „Promluvila jsi o lásce jako první.“

Vážně jsem to neměla v úmyslu. A v okamžiku, kdy mi to slovo vyklouzlo ze rtů, jsem toho zalitovala. Ne proto, že bych ho nemyslela vážně, ale právě proto, že jsem ho vážně myslela. A láska se může stát nerozumným závazkem, byť jsem nevěřila, že by Magda patřila k lidem, kteří by mé lásky zneužili. Oplatila jsem jí úsměv. „Jedna z nás to musela být.“

„Jasně.“ Magda náhle vystřízlivěla. „Jedna z nás to musela být. Jay, z toho až mrazí. Vůbec se neovládám. Jako kdybychom spustily řetězovou reakci a nevěděly, čím skončí.“

„Já vím, že z toho mrazí,“ souhlasila jsem a volnou rukou jsem pohladila Magdu po paži. „Ale tentokrát tě neopustím, slibuju.“

Vydechla úlevou. „Miluju tě celé roky, Jay.“

Naklonila jsem se k ní blíž a políbila ji do vlasů. „Chápu. Neopustím tě,“ zašeptala jsem měkce.

Magda pustila moje zápěstí a mlčky jsme se v soumraku vracely uličkou do zahrad Sackville Building a do stínů za Magnusson Hall. „Bradu vzhůru, Maggot,“ řekla jsem povzbudivě a zastavila se.

Magda došla k rohu budovy a ohlédla se přes ramena Její tvář ve světle vrátnice působila hrůzostrašně, její úsměv obsahoval příslib. Pak zmizela a já zůstala sama, zmatená a s pocitem závrati, žasla jsem, do jaké situace jsem se to dostala a jak ji vyřeším, aniž by Corinna usoudila, že její dceru využívám jako nástroj dlouho odkládané pomsty.

Obrátila jsem se a vešla do Magnusson Hall. Tentokrát jsem nezamířila dolů do sídla studentské rady, ale do prvního patra, do chodby vedoucí k místnosti Mary Cockcroftové, pojmenované po první ředitelce koleje ze dvacátých let a využívané k schůzím a seminářům. Nacházela se přímo nad místností studentské rady, ale měla jen poloviční velikost. Přestože venku byla už skoro tma, ze svatební oslavy na trávníku sem šlo dostatečné množství světla, abych viděla, jaký chaos v místnosti vládne. Zjevně tu docházelo k nějaké významnější rekonstrukci, všude leželo zednické a malířské náčiní. Dvě okna byla dokonce vysazena z rámů, otvory po nich zakrývala plachta. Práce na hlubokém pětibokém arkýři už naštěstí skončily, nebo taky možná ještě nezačaly, a tak jsem si našla cestu mezi překážkami a přistoupila k oknu.

Přestože se na ploše mezi trávníkem a velkým stanem pohybovalo pomalu sto lidí, Magdu jsem zaregistrovala okamžitě, což dokládá míru toho, jak moc nás to k sobě přitahovalo. Zkušeně se zapojila do zábavy, tu a tam prohodila pár slůvek, zasmála se a pak se nenásilně přesunula k další skupince přátel. Nebo se pár kroužících tanečníků zastavil a vyměnil polku za konverzaci s nevěstou. Sledovala jsem Magdu, ohromená její krásou a změnou okolností, které mi ji přivedly do cesty. Ani jsem tomu nemohla uvěřit.

Než se Jay stačila pustit do dalšího odstavce, zaslechla vzdálené zaklapnutí vchodových dveří. „Jsem doma!“ zavolala Magda nahoru schodištěm. Nejspíš jedině správně, pomyslela si Jay, uložila soubor a vytáhla flash disk z počítače. Zastrčila si ho do kapsy a poodstoupila od stolu.

„Hned jsem u tebe, zlato,“ křikla, zhasla a vyšla z kanceláře. Dobře že skončila, dokud z věcí mrazilo v dobrém smyslu. Než začaly děsit doopravdy.

4

Sobota

Charlie se probudila a světlo jí připadalo až příliš silné. Hlavu měla tupou a těžkou, žaludek jako na vodě. „Jestli se nevykulíš z pelechu, nestihneme snídani!“ halasila Maria vesele, jednou rukou ještě pořád přidržovala závěs, užívala si vyhlídku. Byla zahalená do osušky, vlasy měla vlhké a dosud neučesané. „Venku je nádherně.“

„Uuuch,“ zavrčela Charlie. Pokud se ani nepohne, nemuselo by to dopadnout tak zle.

„Říkala jsem si, že tu poslední rundu sis mohla odpustit,“ poznamenala Maria a v její tváři ani v hlase nebylo ani stopy po soucitu. „Jenže ty jako by ses rozhodla vypít v shirazu svou tělesnou váhu. To se ti vůbec nepodobá, Charlie. Obvykle víš, kdy přestat.“

„Jo, já vím. Ale když jsme se tak skvěle bavily,“ odpověděla monotónně Charlie.

„Ano. Jsou to dobré společnice, ta Lisa a Nadia.“

„To určitě. Dobré společnice.“ Pokud někoho baví strávit večer jako na jehlách a děsit se, kdy všechno praskne. Děsit se, jestli neprozradí své pravé city, kdykoli se podívá na Lisu. Děsit se, jestli Lisa nepřizná svou pravou identitu místo toho, aby se dál schovávala za hlášku: „Jsem školitelka. Pomáhám lidem rozvíjet nejrůznější schopnosti.“ Charlie žasla, že Maria takovou neurčitost nepodrobila bedlivějšímu zkoumání. Považovala to za další silné potvrzení Lisina charismatu.

Maria sebou žuchla na postel vedle Charlie. „Tak do toho, duše. Je čas vstávat. Vem si ze mě příklad, já už jsem vysprchovaná. A nemůžu se dočkat snídaně. Podle té senzační včerejší večeře usuzuju, že to bude něco extra. A na jídelníčku pokojové služby stojí, že mají klobásky oceněné medaili a jelito od Lewise.“

Při pomyšlení na jelito odkudkoli se Charlie zvedl žaludek. „Půjdu se vysprchovat,“ zamumlala. Udělá cokoli, jen aby unikla před Mariinou neúnavně dobrou náladou. Vykulila se z postele, dobře si uvědomovala, že šance, jestli v sobě udrží obsah žaludku, je padesát na padesát. Podařilo se jí odpotácet se do sprchy, kde se její stav přímo dramaticky zlepšil. Jako obvykle v případě kocoviny, což vypozorovala lety zkušeností. Když skončila, vyhlídka na snídani už jí přišla mnohem méně znepokojivá.

Vyhlídka na to, že uvidí Lisu, ji ovšem znepokojovala jako obvykle. Skrývat své pocity a přitom prozkoumávat každičký Lisin pohled a analyzovat každou její poznámku, jestli neobsahuje skrytý význam, je nesmírně vyčerpávající. „Měly jsme si objednat snídani na pokoj,“ hudrala, když se oblékala.

„To jsi říkala už včera. Bůh ví proč, vždycky jsi pokojovou službu v hotelu odmítala využívat. Stěžovala sis, že jídlo není nikdy dost teplé a že objednávku popletou.“

Maria se samozřejmě nemýlila, už sedm let se musela vyrovnávat s Charliinými předsudky a preferencemi. „Trochu jsem se stříkla. Asi jsem věděla, že si budu chtít poležet,“ vymlouvala se Charlie.

„To nedává zrovna smysl, když sis ty záchranáře objednala na desátou. Říkala jsem si, že až za nimi půjdeš, mohla bych si třeba zatím někam zajet, porozhlídnout se po ostrově. Nevadilo by ti to?“

Cokoli, co odvede Marii z dosahu Lisy a Nadii, je podle Charlie velké plus. „Bezva.“ Pustila fén, efektivně tím ukončila konverzaci.

K Charliině úlevě byla jídelna při jejich příchodu prázdná a jejich stůl ze včerejšího večera jako jediný prostřený ke snídani. „Lisa s Nadiou patrně vstaly brzy,“ poznamenala Maria. „To je škoda. Chtěla jsem se jich zeptat, jestli bych se k nim dneska dopoledne nemohla připojit.“ Charlie skryla svou úlevu za jídelníčkem. Rozhodla se, že zkusí medailí oceněné klobásky a míchaná vajíčka s dostatečným množstvím kávy, aby nastartovala organismus. Snažila se nemyslet na kyseliny v Mariině čerstvě vymačkané pomerančové šťávě ani na zvuky, které vydávalo její křupavé můsli. Už dojídaly, když Charliin oddech skončil.

Do jídelny se přiloudaly Lisa s Nadiou. „Dobré ránko,“ spustila Lisa. „To jste velice odpovědné, že jste vstaly na snídani. Nás přepadla lenost, tak jsme si ji objednaly do postele.“ Působila jako nesmírně spokojená sama se sebou. Charlie s potěšením sledovala, že Nadia zas tak životem nadšená není. Lehce se šklebila jako žena, jíž se nedostává patřičné pozornosti.

„Mám ráda snídani řádně horkou,“ odpověděla Charlie. „Vždycky mi stojí za to vylézt kvůli tomu z postele.“

„Jaké máte na dnešek plány?“ vyzvídala Lisa.

„Charlie má dopoledne nějakou schůzku, tak se chci trochu projet po ostrově. A co vy? Klidně se ke mně můžete přidat, jestli chcete.“

„To je veliké pokušení,“ usoudila Lisa. „Takže ty jsi tu pracovně, Charlie?“

„Potřebuju si promluvit se dvěma záchranáři.“ Byla si naprosto jistá, že tohle se jí včera podařilo udržet v tajnosti. Nadia se tvářila, jako by každou chvíli měla omdlít nudou.

„Vážně? Mají obzvlášť vyvinutý smysl pro abnormální psychologii?“

„To by ses divila,“ odpověděla Charlie. „Přicházejí do styku s lidmi ve vypjatých situacích. Takové setkání může být velice objevné.“

„Patrně si musíš vymýšlet věci, které by tě zaujaly, zatímco čekáš, jak se bude vyvíjet tvůj osud,“ řekla Lisa se smutným úsměvem. „Včera večer jsme se o tom nezmiňovaly, Charlie, ale já o tvé situaci vím.“

Nadia se napřímila. „O čem to mluvíš? Co je s Charliinou situací?“

„Jsem dočasně suspendovaná z lékařské praxe. Čeká mě disciplinární řízení.“ Charlie se v duchu dohadovala, jestli takhle vypadá Lisina představa o poskytování podpory. Pokud ano, nemělo to ten správný účinek.

Nadia pootevřela ústa a přikryla si je rukou. „Ach, můj bože!“ vyjekla. „Teď tě poznávám. Připadalas mi nějaká povědomá. Ty jsi dostala ven toho chlapa, co pak zavraždil další ženy. Bože. Jak s něčím takovým dokážeš žít?“

„Charlie si nemá co vyčítat,“ zastala se jí Maria. Náhle vstala. „Není přece rozumné ani správné pomáhat žalobě v usvědčení nevinného člověka.“

„Nebyl přece nevinný, ne? Zabil čtyři ženy. A to je všechno, co o tom víme,“ pokračovala Nadia.

„První vraždu, že které byl tehdy obžalován, nespáchal,“ opáčila Maria. „Na to jako by všichni zapomínali.“

Nadia pokrčila rameny. „Nikoho jiného přece nezatkli, ne?“

„Proboha, Nadio. Měly bychom tohle téma opustit.“ Lisu obrat v konverzaci zjevně znechutil. „Dík za laskavou nabídku, Marie, ale chystáme se dnes vyrazit na celý den. Jedeme na Dunvegan Castle.“

„Určitě si to moc užijete.“ Mariin hlas teď zněl velice chladně. „Charlie, měla by sis dávat pozor na čas, ti tvoji chlapi tu už co nevidět budou.“

Charlie využila příležitosti a prchla z místnosti. „Jo, musím si dojít pro věci. Dík za připomenutí. Uvidíme se později, děvčata.“ A byla pryč, rychle vyšla ze dveří a vyklusala po schodech nahoru. S pocitem ohromné úlevy za sebou zavřela dveře koupelny a pevně stiskla víčka, aby jí nevytryskly slzy. Měla pocit, jako by její emoce někdo hodil do pračky a spustil odstřeďování. Zažívala už dost zlé chvíle, když se domnívala, že Lisa její city neopětuje. Ale teď, když se zdálo, že na oplátku získává něco důležitého, bylo stále těžší se se situací vyrovnávat. Blíží se okamžik, kdy se bude muset rozhodnout. A ať už nastoupí jakoukoli cestu, její současný pocit, že se nachází v pekle, jí v porovnání s tím bude připadat jako den strávený v přímořském letovisku.

Oba muži sedící u stolu v baru se od sebe už sotva mohli víc lišit. Jeden byl malý a šlachovitý, poskládaný na židli jako čertík v krabičce připravený vyskočit, jakmile se zvedne víko. Měl černé vlnité vlasy, jeho vousy ve slunečním svitu zaplavujícím bar působily lehce nazrzle. Drsným vzhledem připomínal vyzáblého Gala, pohled temně modrých očí pod hřebenem černého obočí těkal po okolí. Druhý muž byl mnohem mohutnější, Viking se širokými rameny a hrudí. Narezle blonďaté vlasy nosil svázané do ohonu, husté vousy vypadaly o odstín tmavší. Dlouhé nohy měl ležérně roztažené. Mohlo jim být mezi třiceti a padesáti, při větrem ošlehaných tvářích a vědoucích pohledech to nešlo spolehlivě určit. Charlie nepochybovala, že právě tohle jsou muži, s nimiž se tu má setkat.

Při jejím příchodu ten malý tmavý vyskočil. Druhý, ne tak uspěchaný, se jen naklonil dopředu. „Doktorka Flintová?“ zeptal se menší z mužů a napřáhl k ní ruku.

Charlie ji přijala. „Ano. Vy jste Calum Macleod?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, já jsem Eric Peterson. Všichni mě považují za místního, ale místní je on.“ Jakmile pronesl víc než dvě slova, bylo patrné, že pochází mnohem víc z jihu. Patrně z Cumbrie. Pohodil hlavou k druhému muži: „Tohle je Calum.“

Calum pokynul hlavou. „Rád vás poznávám,“ řekl s typickými měkkými sykavkami ostrovana.

Charlie objednala coly, o něž si řekli, další kávu pro sebe a posadila se. Prošli běžným rituálem společenské konverzace a po donesení pití a tácu s domácími lineckými sušenkami Charlie vytáhla záznamník. „Doufám, že vám nebude vadit, když si náš rozhovor budu nahrávat,“ poznamenala, když zaútočili na pocukrované sušenky. „Paměť už mi neslouží jako dřív.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ přidal se Eric. „Moje žena tvrdí, že to má na svědomí moje pití, já, že jsem se při lezení mockrát praštil do hlavy. Ona na to zas, že jsem měl vždycky měkký mozek. Tahle místní děvčata člověku nedokážou prokazovat patřičnou úctu. Nevychováváte je k dostatečné poslušnosti, Calume.“ Zašklebil se, zjevně byl veselá kopa a duše večírků. Calum neodpověděl, jen si ucucnul coly k zapití sušenky.

„Ráda bych si s vámi promluvila o událostech z pátku 18. února 2000. Oba si ten den jistě pamatujete, viďte?“

„Pamatuju si každou záchrannou akci,“ rozjel se Eric dychtivě. „Miluju lezení, ale když člověk vyráží do extrémních podmínek a ví, že na tom, jak odvede svou práci, závisí něčí život, je v tom ještě navíc kvalt. Byl bych nerad, kdyby to vyznělo nějak namyšleně, ale zachraňujeme tam nahoře lidské životy a to je hukot jako nikde jinde.“

Calum si odkašlal. „Člověk si vždycky zapamatuje situaci, kdy hora někomu vzala život.“ Jeho hlas zněl jako měkké hluboké dunění.

„No ano. Samozřejmě. A nedočkáme se vždycky šťastného konce. Přesto jsme toho dne alespoň někoho dolů dostali. A to děvče, co zemřelo“ – škubl jedním ramenem – „no, to bylo po smrti dřív, než nás zavolali. S tím už nic nenaděláte. Hory není radno brát na lehkou váhu, však víte.“

„A kdy vás zavolali? Nevzpomínáte si?“

Eric pohlédl na Caluma, ten přikývl. „Jsem učitel,“ začal. Charlie se snažila dát si tuhle informaci dohromady se záchranářstvím. „Bylo to hned po zvonění. Takže ve čtyři. V zimě to takhle pozdě odpoledne nikdy není dobré znamení. Moc dobře víte, že než se dostanete na kopec, padne tma.“

„A pamatujete si, odkud vás přivolali? Bylo to odsud z hotelu? Nebo z pohotovostní služby?“

„Já ten hovor nebral. Mně se jen ozvali na pager.“

Eric se pohupoval na židli. „Ani já ho nebral. To Gordon Macdonald. Pracoval tehdy u týmu jako telefonista.“

„Žije pořád někde poblíž? Třeba bych si s ním mohla promluvit?“

„Zemřel,“ zklamal ji Calum. „Při autonehodě na A82. Čelní srážka s dodávkovým vozem supermarketu. Bylo to děsný.“

„Ach, to je mi líto,“ hlesla Charlie.

„Ale vzpomínám si, jak Gordon později večer o tom hovoru mluvil. Prý byl dost divný. Volání nám totiž skoro vždycky přijde z jednoho ze tří zdrojů.“ Eric je začal odpočítávat na prstech. „Za prvé: pohotovostní služba přijme hovor z horolezcova mobilu. Za druhé: někdo další z party začne mít strach, když dotyčný nedorazí na místo smluveného setkání. Za třetí: ozve se hotel nebo penzion anebo hospoda, kde nechali údaje o plánu cesty a o přibližné době návratu. Na tomhle hovoru ale něco nesedělo. Volající byla žena. Tvrdila, že volá odsud z hotelu.“ Rozmáchl se rukou, zahrnul gestem celý bar. „Ale my jsme veškerý zdejší personál dobře znali a nevolal nikdo, koho by Gordon znal. Ta žena oznamovala, že jí volali dva jejich hosté, že se dostali do potíží na In Pinnu – tak zkráceně říkáme Inaccessible Pinnaclu na vrcholku Sgurr Deargu,“ dodal na vysvětlenou.

„To ona ví,“ upozornil ho Calum. „Gordon byl z toho hovoru docela nesvůj. Proto zavolal zpátky, aby to ověřil. Odsud nás prý nikdo nevolal. Nicméně dva z hostů se skutečně to ráno na In Pinn vypravili. Proto Gordon dospěl k závěru, že bychom se tam měli podívat.“

Pak příběh převzal Eric. „Byla to hrozná noc. Fakt velká zima a tu a tam sněžilo. Od severovýchodu foukal vítr ostrý jako břitva. V takovém počasí jsme rozhodně nemohli přivolat helikoptéru. Terén jsme ovšem dobře znali, tak jsme postupovali rychle. Ve tmě a sněhu není vůbec snadné hledat na horské stěně dva horolezce. Cesta vzhůru byla ale velice logická, tak jsme počítali s tím, že je brzy najdeme, pokud tedy na té stěně vůbec ještě jsou. To byste se divila, jak často nás volají kvůli lidem, kteří dávno sedí někde v bezpečí v hospodě nad whisky, protože se prostě neobtěžovali vrátit se na místo, které nahlásili.“

„Na to děvče jsme narazili několik desítek metrů pod hlavním vrcholem Sgurr Deargu. Byla v pořádně zbědovaném stavu.“

„Přesně tak. Byla v šoku, začínala být podchlazená a jednu nohu za sebou vlekla jako neužitečný kus masa,“ potvrdil Eric. „Zabalili jsme ji do termální deky, protože jsme potřebovali zjistit, kde je její spolulezkyně. Vyrazili jsme hledat dvě, ale našli jsme jen jednu. Byla v hrozném stavu, ale hned nám to vyklopila. Musela přeříznout lano.“ I Eric zmlkl, když si situaci vybavil.

„Všichni jsme to chápali,“ pokračoval Calum. „V tomhle máte jasno. Pokud nelezete, nemůžete tomu rozumět.“

„Tak, jak to vysvětlovala, to naprosto dávalo smysl,“ dodal Eric. „Neměla na vybranou. Buď lano přeříznete, nebo zemřete oba. Přeříznete lano, a jeden z vás má šanci. Popravdě řečeno, všichni jsme s ní soucítili. Věděli jsme, že si to slízne… Ale nemohla udělat nic jiného. Jinak by nepřežila.“

„Nepřekvapilo vás, že lezly nahoru v takových povětrnostních podmínkách?“ zajímalo Charlie.

Eric soustředěním svraštil obličej. „Ani ne. Předpověď nezněla nijak hrozně. Počasí se to odpoledne nakonec zkazilo mnohem víc, než jsme čekali. A nezapomínejte, pokud někdo rád leze ve sněhu a ledu, nic v celé Británii se nevyrovná hřebenu Cuillinu v zimě. Nic. Je to největší výzva zimního lezení v zemi. Alpám se nikde nepřiblížíte víc.“

„Takže jste jejich chování nepovažovali za sobecký čin? Bylo v pořádku lézt nahoru v takovém počasí s vědomím, že když se něco zvrtne, ohrozí to také vás, záchranáře?“ trvala na své otázce Charlie.

„Pokud uvažujete takhle, pak je sobecké veškeré lezení,“ tvrdil Calum. „Já bych s nimi o výběru dne tehdy nepolemizoval.“

„Měly prostě smůlu,“ doplnil Eric. Opět nasadil prsty. „Za prvé, obrátilo se proti nim počasí. Za druhé, Kathy uklouzla na nejužším místě nejužšího hřebene. Za třetí, praštila se do hlavy, takže nemohla spolupracovat na své záchraně. Za čtvrté, druhé děvče nemohlo najít ukotvení pro lano. Za páté, ta druhá upustila i batoh s veškerým vybavením, takže neměla nic, co by je z toho maléru mohlo dostat. Byly – promiňte mi ten výraz – po všech stránkách v prděli. Povídám vám, všichni se modlíme, abychom už nikdy nezažili takový den na kopci.“

„Takže vám bylo hned jasné, že ten den už nemá cenu Kathy Lipsonovou hledat?“

Calum po ní nevěřícně loupl okem. „Věděli jsme, že padala větší část dobrých devíti set metrů. Co myslíte?“

„Naší prioritou bylo dostat tu druhou z hory do nemocnice. Napřed se postaráte o živého, teprve pak myslíte na mrtvého,“ poučoval Eric.

„Věděli jsme ovšem, že se na místo za prvního ranního světla vrátíme. Nechceme přece, aby nějací občané zakopli o mrtvolu. Věřte mi, že netoužíte vědět, jak někdo po takovém pádu vypadá.“

Měl pravdu. Charlie na něco takového rozhodně nechtěla myslet. „Říkali jste, že Jay Stewartové upadl batoh. Víte, jak k tomu došlo?“

„Tiskla se s rukama a nohama rozpřaženýma k hřebeni uprostřed blizardu a držela plnou váhu dalšího těla. Batoh jí vyklouzl z prstů, když se snažila dostat k výstroji. Jak řekl Eric, byla to prostě smůla. Občas, když jde do háje jedna věc, jde do háje všechno.“ Calum pochmurně hleděl do své coly a pak ji do sebe kopl. „To máte jako dominový efekt.“

Všichni dlouho seděli v ponurém tichu, potom se Eric vyčkávavě rozhlédl po okolí. „Co myslíte, přinesli by nám další sušenky, kdybychom o ně požádali?“

Charlie došla sehnat další sušenky. Ještě neskončila, a pokud je ke zdárnému zakončení hovoru třeba sušenek, zajistí je. Než se vrátila, Calum vstal, prozkoumával starou zarámovanou mapu ostrova na stěně. „Přinesou nám další,“ hlásila. „Našli jste někdy Jayin batoh?“

„Našli jsme ho dřív než tělo,“ pospíšil si Eric. „Při dopadu na zem se roztrhl. Všude kolem se válely roztroušené vklíněnce, friendy, skoby, rozbitá nádoba na vodu, všechny obvyklé věci.“

„A její telefon?“

Calum se obrátil. „Byl poblíž batohu. Rozmašírovaný na cimprcampr. Patrně cestou vyletěl z batohu.“

„Přesně tak,“ potvrdil Eric, nadšený z toho, jak mu zafungovala paměť. „Říkala, že ho měla v samostatné boční kapse.“ Zachytil Charliin pohled. „Copak? Myslela jste si, že bychom se nezeptali na telefon? Nejsme žádní zelenáči, jasný? Tady je to trochu jako na Divokým západě. Policisté nemohou být všude, tak se do toho musíme pustit sami a postarat se o všechno, čím bychom mohli pomoct. A proto se ptáme, když něco potřebuje vysvětlení. Navíc se Gordon pořád snažil přijít na kloub tomu divnému telefonátu. Říkal si, jestli třeba nezavolala kamarádce nebo tak něco. Jenže prý ne, telefon upustila dřív, než ho stačila použít. A tak jsme nebyli o nic moudřejší.“

Klidně mohla lhát, pomyslela si Charlie. Možná někomu zavolala. Jenže komu zavoláte, když uvíznete na hoře a na druhém konci lana visí vaše obchodní partnerka? Zjevnou odpovědí je tísňová linka. Charlie si nedokázala představit, že by volala někam jinam. Dokonce i kdyby takový hovor nebyl možný ze satelitního telefonu, o kterém Charlie zhola nic neví, jistě by šlo kontaktovat operátora, ne? A ten by přece nepotřeboval předstírat, že volá z hotelu na ostrově. Nic nedává smysl a veškeré instinkty Charlie napovídaly, že když nic nedává smysl, děje se něco, co se dít nemá.

„Možná vám moje otázka bude připadat zvláštní. Ale kromě toho telefonátu nepřihodilo se tehdy ještě něco, co bývám připadalo neobvyklé?“

Eric přemýšlel, mračil se a přežvykoval další sušenku. Calum si hryzal nehet. „Ne,“ prohlásil Eric konečně. „Měly prostě jen ohromnou smůlu.“

„Jen v jedné věci se projevilo štěstí,“ řekl Calum.

„Jak to myslíš?“ podivil se Eric. „Byla dokonalá bouře. Všechny svinský věci se spojily dohromady. Nechápu, jak můžeš říct, že měly štěstí.“

„To jsem neřekl. Řekl jsem, že v jedné věci se projevilo štěstí.“

Charlie dospěla k závěru, že je třeba zakročit. „A v čem, Calume?“

„Bylo štěstí, že nůž neměla v tom batohu, ne?“

5

Neděle

O nedělním ránu všechno probíhalo rozhodně líp než den předtím. Díky obratnému manévrování se Charlie až do pozdního sobotního večera vyhnula setkání s Lisou. Maria se do hotelu vrátila v době oběda, nešetřila nadšením nad krásami krajiny. Charlie se mezitím podařilo zajistit rezervaci na večeři v jiném hotelu, jehož restaurace údajně patřila ke dvaceti nejlepším ve Skotsku. Po obědě si vyšly do údolí Glen Brittle, postupovaly ve stopách Jay a Kathy před deseti lety. Přestože vystoupaly jen několik desítek výškových metrů, vnímaly výzvu i nádheru hřebenu Cuillinu. „Teď chápu, proč se sem lidé chtějí znovu a znovu vracet,“ prohlásila Maria. „Místa, jako je tohle, se ti dostanou pod kůži.“

„Jednou se sem vrátíme,“ slíbila Charlie. „Až bude všechno za námi a já budu zase provozovat praxi. Pronajmeme si chalupu, budeme chodit po horách, jíst úžasná jídla a spát jako mimina.“

Maria se zasmála. „A to se říká, že romantika vymřela. Taky bychom se mohly vášnivě pomilovat před mohutným plápolajícím ohněm.“

Charlie jí položila ruku kolem ramen a objala ji. „To taky.“ Moc ráda by mluvila bez vnitřní rozpolcenosti, ale dokud nedořeší svoje city ke dvěma ženám zároveň, musí se s daným stavem smířit.

Po návratu do hotelového pokoje se Charlie natáhla na pohovku a seznámila Marii se svými plány na večer. „Je to docela blízko, bude stačit, když vyrazíme tak za hodinku.“

„Mohly bychom si zaskočit do baru na skleničku.“

Opět ta rozpolcenost. Charlie toužila vidět Lisu, ale stres z toho, že se ocitla ve stejné místnosti s ní a Marií, nedokázala zvládat s klidnou myslí. Zajít do baru na drink bylo zrovna to poslední, co chtěla, když se Lisa s Nadiou můžou každou chvílí vrátit z výletu. „Ne, budu řídit a šetřím si to na trochu skutečně dobrého vína k jídlu. Krom toho…“ Charlie se sklonila k batohu. „Z určitých důvodů jsem se tomuhle vyhýbala. Ale už nastala situace, kdy se s tím prostě musím porvat.“ Vytáhla ze zavazadla knihu a zamávala s ní Marii před obličejem. „Nekajícná od Jay Macallan Stewartové.“

Maria si svlékla svetr a začala si rozepínat kalhoty. „Vím, proč ses tomu vyhýbala,“ poznamenala.

„Proč? A mimochodem, myslím to vážně. Potřebuju si číst, Marie. A ty mě rozptyluješ.“

Maria na Charlie vyplázla jazyk. „Tvoje chyba. Pokud si chceš číst, já si budu ve vaně louhovat unavené svaly. Důvod, proč ses ještě nedostala k Jayině knize, je prostý.“

„Já měla za to, že psychiatr jsem tady já. Tak ten důvod?“

Maria vyklouzla z kalhot. „Děsíš se, že se ti ta ženská bude zamlouvat.“

„Myslíš?“

„Ano. Protože pokud tě svou knihou vzpomínek okouzlí, budeš dost zápolit s dokončením Corinniny mise, abys ji odloučila od Magdy. Dobře víš, že je to pravda.“

Charlie, kterou vůbec nenapadlo zamýšlet se nad tím, proč si hledá výmluvy, kvůli kterým Jayinu knihu nemůže číst, nemohla Mariino zdůvodnění zpochybnit. Bylo to konejšivé pomyšlení, že ji Maria tak dobře zná. „Patrně máš pravdu,“ přiznala.

Než se Maria vynořila z koupelny, zvládla Charlie polovinu Jayiných raných let, značné množství drog, které proudem procházely tělem její matky i řady jejích beznadějných milenců. Šlo o znepokojivé vyprávění o pádu člověka očima nic nechápajícího dítěte. Jayina matka Jenna začínala jako hodné děvče ze středostavovské rodiny, které se nechalo unést duchem šedesátých let. Festival na Isle of Wight v roce 1968 změnil směr jejího života, odklonil ji od gravitačního pole rezidenční čtvrti města poblíž Londýna na orbitu hudebníků, výtvarných umělců a spisovatelů.

Zpočátku to muselo být úžasné, pomyslela si Charlie. Jenže později se pro Jennu drogy staly důležitějšími než všechno ostatní a kvalita jejích společníků se postupně snižovala. Rockové hvězdy, publikující básníci a vystavující umělci postoupili dál a výš a ona klesala dolů. V roce 1974, když se narodila Jay, žila Jenna ve squattu a prodávala ve stánku na začínajícím Camden Marketu.

Stěhovaly se z místa na místo, z města na venkov a zase zpátky. Z několika málo fotografií v knize vyplývalo, že Jenna bývala kráska, dokonce i když ji zpustošily drogy. Milníkem Jayina dětství se stala šňůra různých mužů a různých bydlišť. Nikdy nechodila do školy, ale ani se po ní kvůli tomu nikdo nesháněl, protože Jenna její narození nenechala zaregistrovat do matriky. Jay zaznamenala jednu náhodně zaslechnutou konverzaci, kdy poslední Jennin přítel matce spílal, že nedostává podporu na dítě jako ostatní matky v karavaně cestovatelů, jíž se tehdy drželi. „To je malá cena za svobodu,“ opáčila tenkrát Jenna. „Moje dítě může svobodně plout světem. Ke státu ji nepoutají žádné okovy.“

Protože nic nebylo stálé, protože drogy jsou nepředvídatelné a protože pro další dávku by Jenna udělala v podstatě cokoli, viděla toho Jay víc, než by malé dítě mělo vidět. Věděla, co je jít do postele hladová. Sledovala, jak matku mlátí muži. Viděla ženy nucené k sexuální aktivitě, s níž nesouhlasily. A uprostřed toho všeho se naučila číst. Uměla nejen přežít, ale také se sama ochránit. Znala sexuálně zneužívané děti. Sledovala predátory, jak si je vytipovávali. Vykoumala, jak se chovat, aby si nevybrali ji.

Charlie všechno, co četla, považovala za věrohodné až příliš. V určitých okamžicích naskočila její profesní zkušenost a pochopila, že si Jay připisuje úsudky, které mohly vzniknout jedině zpětným pohledem do minulosti. Například tvrzení, že v pouhých sedmi letech poznala, že vlastně nežije na svobodě, ale ve vězení neinformovanosti.

Pozorovala jsem ostatní děti. Někdy to bylo snazší než jindy. Jeden čas jsme žily v karavanu na okraji lesa v Somersetu. Jennin přítel se jmenoval Barry a příležitostně pracoval v hospodě v nedaleké vesnici. Jednou večer, když šel přes les do práce, jsem ho sledovala a zjistila jsem tak cestu do vesnice.

A protože les sahal až k domům, špehovalo se mi dobře.

Život dětí se diametrálně lišil od mého. Každý den chodily do školy ve stejném oděvu. To jsem nechápala. Občas jsem také některé oblečení nosila několik dnů po sobě, ale ne den co den. A ostatní děti mi za to nadávaly do špindír.

Když ty děti přišly domů, někdo jim dal napít a připravil jim něco dobrého k jídlu. Nemusely si jídlo samy hledat ani se spokojit s tím, co dokázaly najít. A tvářily se, jako by to považovaly za normální, jako by všechno bylo tak, jak má být.

Klidně se posadily a sledovaly televizi, což znamená, že si mohly vybírat, na co se chtějí koukat. Někde měli dokonce dva nebo i víc pokojů s televizí.

Já byla zvyklá přizpůsobit se tomu, na co se chtěli dívat Jenna s Barrym. Občas jsem jejich výběru programu nerozuměla. Zejména v případě porna, které nesledovalo žádné z dětí, co jsem pozorovala.

Měla bych čtenářům připomenout, že tehdy, v sedmdesátých letech vypadalo porno úplně jinak. Tak například dospělí měli ochlupená přirození. Ani jste nikdy neviděli penis ve stavu erekce. Hodně záběrů se bralo změkčujícím objektivem, hudba v pozadí byla příšerná a herci hráli tak katastrofálně, že jsem to dokázala poznat i já. V porovnání s tím, co na pozemních kanálech, natož pak na internetu vidíte dnes, šlo o naprosto krotké věci. Přesto jsem se na to nejspíš neměla dívat.

Fascinující práce, pomyslela si Charlie. Po literární stránce fascinující. Nemohli jste se od knihy odtrhnout, protože jste chtěli vědět, kam vás Jay ještě zavede. Dokázala své neobyčejné zkušenosti přiblížit záležitostem běžného života. Bylo tu dost styčných bodů, aby čtenář získal dojem, že se takto podivný život skoro mohl přihodit i jemu. A v protikladu k tomu zas fungoval způsob, jakým svůj život neustále stavěla do kontrastu s hlavním proudem zkušeností střední třídy. Našel by se tu nádech podobnosti se slavnou básní Craiga Rainea o Marťanovi píšícím dopis domů. Čtenář zjevně pochopil, že značnou část raného života Jay strávila snahou dodat smysl věcem, které nekorespondovaly s jejím vlastním světem. „Jaké to je?“ zajímala se Maria.

„Nejsem si jistá, jestli se mi Jay zamlouvá, ale není možně ji neobdivovat. Člověku by se až chtělo plakat nad bídou a chaosem jejích dětských let. A ona přitom nejen přežila, ale vybudovala si život, jaký pro ni byl v dětství nepředstavitelný. Nemůžu se dočkat, až se dostanu k její proměně.“

„Myslíš k době, kdy odešla studovat do Oxfordu?“ Maria přehodila ručník přes opěradlo židle a nahá přešla přes pokoj k připravenému čistému oblečení.

„Ne. Odchodem do Oxfordu kniha končí, mluvila jsem o době před tím. Její matka se ze smolařské hippiesácké narkomanky stala znovuzrozenou křesťankou. A nejen klasickou křesťankou. Vrhla se po hlavě do jedné ze silně potlačovatelských sekt horlivých evangelíků. Patrně byla beznadějně závislá na závisláctví. Heroin nebo Ježíš, to jí zjevně bylo jedno.“

„Fíha! To teda musela být proměna! Jestli chceš, odřídím zítra většinu cesty, abys v četbě mohla pokračovat.“

„Mohla bych číst nahlas, kdybys měla zájem,“ nabídla se Charlie. Pohlednicí hotelu označila místo, kam dočetla, a knihu odložila. Maria napodobila výraz z Munchova Výkřiku. „Dobře, jen jsem žertovala. Můžeš si celou cestu do Fort Williamu poslouchat Joan Osborneovou a Patty Grifřinovou.“

Restaurace dostála své pověsti. Obě si jako předkrm zvolily dušené mořské plody z místního výlovu a nadšeně vykřikovaly nad bohatostí a různorodostí jejich chutí. Následovala zvěřina s kaší z červené řepy okořeněnou tymiánem a ochucenou citronem. Když kousla do masa, Charlie dokonce nahlas zaúpěla. Jídlo zakončily sýry a Maria při vychutnávání každého sousta vydávala sténavé zvuky. „Kéž bych měla ještě pořád hlad a mohla to všechno sníst znovu,“ zatoužila Charlie.

Po návratu do hotelu měly v úmyslu zamířit rovnou do pokoje, ale tehdy Charlie opustilo štěstí. Když vstoupily do vchodových dveří, Lisa zrovna vycházela z toalety. Tvář jí prozářil úsměv. „To jsem ráda, že vás vidím. Už jsme si myslely, že jsme vás propásly. Jsme v baru. Zastavíte se na drink?“

Charlie odpověděla: „Díky, ne,“ ve stejnou chvíli, kdy Maria řekla: „To zní dobře.“ Pohlédly na sebe a rozesmály se.

„Jsme spolu sedm let a dosud nás nespojuje jediná shodná myšlenka,“ zažertovala Maria.

„Jsem vážně děsně utahaná,“ omlouvala se Charlie. „Prostě sebou chci plácnout do postele. Je mi líto.“

„To nic,“ zareagovala Maria. „Přesto bych si dala brandy. Tak jdi nahoru a já si objednám pití a přijdu za tebou.“

Charlie si představila nepříjemnou situaci, jak Lisa Marii uchvátí a zatahuje ji do konverzace tak pozdě večer, rychle řekla: „To je v pořádku. Já tu na tebe počkám a nahoru můžeme jít společně.“

„Budu ti dělat společnost, než barman Marii obslouží,“ pospíšila si Lisa.

„A co Nadia? Nebude se divit, kde jsi?“

„Já jí to vyřídím,“ ohlédla se Maria při odchodu do baru.

„Vypadáš dneska skvěle,“ zalichotila Lisa Charlie. „Jsi úplně k sežrání.“

„Nedělej to,“ povzdechla si Charlie. „Připadám si jako na horské dráze. Nezvládám mít vás obě pod jednou střechou.“

„To je mi líto. Myslela jsem, že si budeš vychutnávat napětí z vědomí, že jsem poblíž.“ Lisa se zatvářila zkroušeně. „Teď vidím, jak špatně jsem situaci odhadla. Ale nelituju, že jsem měla šanci tě vidět.“

Charlie jí věnovala prosebný pohled. „Prosím, teď se to nehodí.“

Lisa na ni upřela smutný zrak, pohled odspoda nahoru, jaký vždycky velice účinně používala princezna Diana. „Chápu tě. Věř mi. Vím, jak je těžké odolat.“ Zableskla zuby v úsměvu. „Jak dopadlo tvoje pátrání u záchranářů? Podařilo se ti objevit nové důkazy, které policii a koronerovi tehdy před lety unikly?“

Charlie nakrčila obličej. „Pohybovala jsem se na mnohem prozaičtější půdě. Tady ve Skotsku vlastně ani koronery nemají. Ale náhodou jsem nakonec jednu dvě věci, které mi přijdou podnětné, zjistila.“

„Vážně?“ V Lisiných očích zasvitl nefalšovaný zájem. „Našla jsi zbraň, ze které se ještě kouřilo?“

„Kdybych byla Sherlock Holmes a ty Watson, řekla bych něco ve stylu: ‚Došlo k podivné zápletce s telefonickým hovorem záchranářům z hotelu.‘ A ty by ses zeptala: ‚Co je podivného na telefonickém hovoru záchranářům z hotelu?‘ A já bych odpověděla: ‚K žádnému telefonickému hovoru záchranářům z hotelu nedošlo.‘“

Lisa se zatvářila zmateně. „Promiň, ale někde cestou jsi mě ztratila.“

„S telefonickým hovorem, který povolal záchranáře do akce za záchranu Jay a Kathy, je něco v nepořádku. Nepřišel z místa, odkud měl údajně přijít.“

Lisa nesouhlasně zkřivila rty. „A o čem to vypovídá?“

„Nevím. A pak je tu ta příhodná náhoda s nožem.“

„Musíš mluvit v hádankách?“

Charlie se zasmála. „Ano, musím se vyjadřovat záhadně, protože mě to baví. Ale víš co? Sama jsi královnou záhad. Ten nůž je významný, protože Jay upustila batoh, a tím přišla o veškeré vybavení, které by jí mohlo být k užitku, včetně satelitního telefonu. Přišla o všechno kromě nože, který měla shodou okolností v kapse bundy.“

Lisa se zasmála a zahrozila Charlie prstem. „Ty mi budeš něco povídat o příslovečném chytání se stébla. Kdekdo si s sebou bere kapesní nůž nebo něco podobného, kdykoli jde někam ven. Na tom nevidím nic podezřelého.“

„Netvrdila jsem, že je na tom něco podezřelého. Řekla jsem, že je to podnětné. Na něco takového bys přece myslela, kdyby ses chystala napodobit nehodu.“

Lisa shovívavě vrtěla hlavou. „Začínám si říkat, jestli tě ta hra na detektiva nepřipravila o rozum.“

Charlie se smutně pousmála. „To jsi způsobila ty, Liso.“

Lisa jí položila ruku na paži. „Dobře víš, že nejde o jednostranný cit, Charlie. Dobře to víš.“ Její hlas zněl měkce a svůdně a Charlie se přes veškeré odhodlání nenechat se vyvést z míry zachvěla. Zachránil ji pohled na Marii, která se sklenkou brandy v ruce vyšla z baru. Lisa beze spěchu odtáhla ruku a poodstoupila.

„Vyřídila jsem Nadie, že hned přijdeš.“ Maria se volnou rukou zavěsila do Charlie a táhla ji k výtahu. „Dobrou noc, Liso.“

Dveře výtahu se zavřely a Maria se zahihňala. „Nadia se tvářila jako bouřkový mrak. Nenadchlo ji, že zůstala sedět sama v baru plném lidí, zejména když se považuje za triumfální úlovek.“

„To si vážně myslí?“ Charlie nedokázala potlačit smích.

„Patrně ano. Bože, jak musí být krásné být mladý a plný iluzí. Nicméně by si radši měla dávat pozor.“

„Nadia? Proč?“

„Na Lisu. Lisa podle mě není člověk, se kterým by bylo radno se zaplétat.“

Chytrá Maria, pomyslela si Charlie. Možná bychom si spolu měly prohodit zaměstnání. „No, nejspíš už se s nimi nikdy nesetkáme.“

A tak skončil den. Padly do postele, pořád příliš plné na to, aby mohly dělat cokoli jiného než spát. Ráno se Charlie probudila s čistou hlavou, s vyhlídkou na četbu Jayiny knihy a konečně začínala chápat, jak by do sebe věci mohly zapadat.

6

V deset dopoledne už byly na cestě. Počasí se změnilo, jako by jim snad chtělo odjezd ulehčit. Mlha a déšť zahalily krajinu do šedého hávu, proměnily Cuillin v nejasně se tyčící masu v dáli. „Nick bude zítra u soudu. Asi bych za ním měla zajet do Londýna a promluvit si s ním,“ prohlásila Charlie ponuře, když jely nad oceánem zpátky na pevninu. „Musíme se poradit, kam až má smysl za tou věcí jít. A co uděláme s našimi žalostnými výsledky. Obávám se, že toho nemáme zrovna nejvíc.“

„Nebylo všechno tak úplně marné,“ konejšila ji Maria. „Znovu jsi navázala kontakt s Corinnou a Magdou. A užily jsme si nádherný víkend na ostrově.“ Sundala ruku z volantu a poplácala Charlie po stehně. „A taky to odvedlo tvou pozornost od jiných nepříjemností. Poprvé za dlouhou dobu mi přišlo, žes zapomněla, co ti visí nad hlavou.“

„Možná bych něco podobného mohla začít nabízet jako alternativní terapii,“ prohlásila Charlie suše. „Ponořte se do honičky za chimérami. Báječně to odvede vaši pozornost od všeho, co vás trápí. A dej tu ruku zpátky na volant. Hodlám se ponořit ještě hlouběji.“ Vytáhla z kapsy bundy Nekajícnou a našla místo, kde přestala číst.

Když jsem se matky později ptala, proč jsme se tehdy šly podívat na Blaira Andresona do toho velkého stanu v Sunderlandu, odpovídala mi vždycky stejně: protože nás povolal Bůh. Tahle odpověď má k pravdě nejspíš tak daleko, že víc už to ani není možné.

Než americký evangelík Blair Andreson v roce 1984 vyrazil na své křižácké tažení po Velké Británii, naše životy klesly na dlouhodobé dno. Žily jsme v nechutném karavanovém kempu na předměstí jednoho z velkých měst vTeessidu. Nevím jistě ve kterém. Policie a místní obyvatelé proti nám vedli neustálou oslabovací válku. Nemůžu tvrdit, že bych jim to měla za zlé. Nejspíš bych se zachovala stejně. Nešlo o žádné romantické tábořiště hnutí New Age, lidí, kteří věří v krásné věci. Byli jsme spodina. Matka se prodávala, aby měla na drogy. Já lítala venku s ostatními dětmi, a kdykoli se naskytla příležitost, kradli jsme jídlo a peníze.

Na masovou mši v Andresonově velkém stanu jsme šly s několika dalšími ženami z tábořiště. Mám takové podezření, že naše úmysly nebyly nejčistší. Určitě jsme v té bohoslužbě viděly příležitost, jak vytěžit nějaké peníze, probrat kapsy diváků nebo šlohnout tácky na vybírání milodarů. Najisto to nevím, protože se mi nikdo nesvěřil. Panovalo sice chladné červencové počasí, ale stan byl natřískaný lidmi, vzduch ztěžklý pachem příliš velkého množství těl v lidské tlačenici. Seděly jsme s matkou někde v zadních řadách naskládaných lavic a kolem nás se bez účinku valila Andresonova hysterická rétorika. Alespoň já to tak vnímala. Jeho výmluvnost mnou ani v nejmenším nepohnula. Mnohem radši bych si dala jehněčí kebab, než abych byla omyta v krvi Beránka.

Jenže s matkou se to odpoledne něco přihodilo. Nikdy neřekla víc, než že se jí toho dne dotkla ruka Boží. Chtěla jsem vědět, jaké to byla Jestli šlo o náhlý oslepující objev, nebo o postupné, plíživé uvědomování si toho, že se před ní otevírá jiná, velice odlišná cesta. Ona ovšem o detailech nikdy nemluvila. „Naplnil mě duch,“ zněla další její nesmyslná fráze, která mi měla objasnit, co se jí stalo.

Z místa, kde jsem seděla, mi to připadalo spíš jako posedlost démonem. Když Andreson diváky vyzval, aby k němu přišli a byli přijati Bohem, matka se zvedla a mechanicky jako robot zamířila k pódiu, jako chodí náměsíčníci. Domnívala jsem se, že jde o součást podvodu, proto jsem zůstala sedět. Čekala jsem, až to celé skončí.

Nahoře vedle Andresona, zahaleného do lesklé, ostře růžové tkaniny a připomínajícího nablýskané růžové prasátko, působila matka velice křehce. Poklekla před ním a on jí položil ruce na hlavu a poskytl jí plnou dávku toho svého nesmyslného rituálu. Pak ji dva jeho pomocníci odvedli za závěs na zádi pódia. Potom už jsem se jenom nudila. Bylo mi sotva deset a sledovat, jak banda podivných existencí prožívá nové zrození, neodpovídalo mé představě o dobré zábavě.

Po chvíli, která mi připadala jako celá věčnost, jsme se všichni museli společně pomodlit. Pak jsme zpívali vzletnou hymnu, cosi o tom, jak nás Bůh doprovází na těžké cestě životem. A potom nastal čas k odchodu. Armáda vymydlených a čerstvě oholených mladých mužů v oblecích se postavila k východům s nádobkami na milodary. Množství takhle podvodně vylákaných peněz na mě nesmírně zapůsobila Ať už měla Jenna se svými kámoškami v plánu cokoli, vybraly si dobrý cíl. A ostatně, copak Ježíš věčně všem nedokazoval svoji štědrost?

Postávala jsem venku před stanem, ale když obecenstvo stan vyklidilo, netušila jsem, kam bych měla jít. Nakonec jsem se obrátila na jednoho z těch mládenců, co vybírali milodary. „Moje máma odešla za pódium,“ řekla jsem mu. „A nevrátila se.“

Přikývl, jako by nešlo o nic neobvyklého. „Předstoupit před Pána může být zdrcující zkušenost.“ Snažil se působit důležitě a nabubřele. „Jen si pomysli, narodit se poprvé je pořádně traumatická zkušenost. A podruhé to není o nic míň závažné.“

Už v těch deseti bych ho nejradši praštila. „Ale kde je moje máma?“ zajímala jsem se místo toho.

„Pojď se mnou,“ vybídl mě, obešel se mnou zadní část hlavního stanu a dovedl mě k menšímu stanu. Uvnitř klečely skupinky lidí. Blair Andreson přecházel od jedné skupinky ke druhé a pokládal ruce na ty, kdo byli v jejich středu. Po ostrých světlech a hluku v cirkusovém stanu na mě tohle místo působilo velice mírumilovně a uzavřeně. Chvíli mi trvalo, než jsem objevila matku, až jsem ji nakonec zahlédla v zadním rohu. Pečovaly tam o ni tři ženy. Vůbec jsem netušila, o co jde. Většina našich fíglů proběhla rychle a jednoduše. Nechápala jsem, co se tu děje a proč to tak dlouho trvá.

Začala jsem se prodírat k Jenně, ale sotva jsem udělala první krok, postavil se mi do cesty sám Blair Andreson. „Nu, copak to tu máme?“ Promluvil hlubokým hutným hlasem, který by snad dokázal vyplnil veškerý prostor, v němž by se zrovna nacházel.

„Támhle je moje máma,“ odpověděla jsem. „Chci jít za ní.“

„Tvoje máma prožívá velice intenzivní setkání s nebeským Otcem.“ Uchopil mě pevně za rameno a manévroval se mnou k východu. „Seženu ti někoho, kdo ti dá najíst, a až tu bude máma hotová, přivede tě sem za ní. Co říkáš?“

Nebyl to pouhý návrh. Napadlo mě utéct, ale nebylo kam. Nevěděla jsem, kam zmizely ostatní ženy z kempu, a netušila jsem, jak bych našla cestu zpátky. Proto jsem předstírala mírnost a poddajnost a nechala jsem se zas jiným mladíkem odvést do dalšího stanu, kde zařídili bufet. Stály tu dlouhé stoly plné sendvičů a salátů. A hromady muffinů, které jsem ještě nikdy nejedla. Viděla jsem už děti, jak se cpou domácím pečivem – pohádkovými dorty a sladkými bochánky –, ale nikdy ne v takovém rozsahu. Proto mi nepřišlo zatěžko čekat mezi nově narozenými. Musím jim přiznat, že mě nechali na pokoji a spolu s jídlem do mě necpali Ježíše.

Nakonec pro mě někdo přišel a odvedl mě zpátky do stanu. Jenna vypadala omámené, jako kolikrát po heroinu, ale když jsem se objevila, usmála se a přitáhla mě k sobě. Překvapilo mě to, obvykle se takhle okázale nechovala. „Stalo se něco úžasného, Jennifer,“ vykládala mi a hladila mě po vlasech, což tenkrát nejspíš musely být pěkně mastné myší ocásky. „Přijala jsem do svého života Ježíše.“

Pokud jste někdy viděli Invazi zlodějů těl, nejspíš si dokážete představit, jak mi tehdy bylo. Chtěla jsem prostě Jennu dostat odtamtud zpátky do našeho všivého mizerného života, kde jsem alespoň věděla, co jsme zač. „Kdy se vrátíme domů?“ zeptala jsem se jí.

Tehdy se usmála zářivým mírumilovným úsměvem lidí, kteří dost dobře nechápou realitu. „Budeme žít v novém domově, Jennifer,“ odpověděla. „V pořádném domě. Jsme teď součástí Kristovy rodiny.“

V tu chvíli mi došlo, že se mi život převrátil vzhůru nohama.

Charlie zvedla hlavu od čtení. „Ta tedy ví, jak tě udržet u knihy, to ti povím. Poskytne ti toho dost, aby tě lapila, ale zas tolik podrobností, aby ses v nich utopila. Taky ji podezírám, že používá trik běžný u celé řady psychopatických osobností. A u politiků. Ne že bych naznačovala, že ty dvě skupiny mají něco společného.“

„Cos říkala?“ Maria ztlumila přehrávač cédéček.

„Daří se jí působit otevřeně, aniž by prozrazovala cokoli, co nechce, abys věděla.“

„Neděláme to snad všichni? Všichni přece chceme na ostatní působit tím nejlepším dojmem.“

„Ano, ale u většiny z nás nejde o vědomě vykonstruovaný proces. A taky postupujeme metodou pokus a omyl. Občas pak řekneme nebo uděláme něco, co o nás vypoví mnohem víc, než bychom chtěli. Jenže tohle vyprávění je dokonale vyvážené. Kouzlo nikdy nevyprchá. Každou nepěknou věc, jakou kdy udělala, dokáže proměnit ve scénář, z něhož vyjde jako heroická oběť.“

„Není to rozpor v termínech? Heroická oběť?“

„Ne při způsobu, jakým Jay píše. A není v tom zdaleka sama. Za ty roky jsem narazila na víc podobných lidí.“

„Považuješ ji za psychopatku?“

„Nejsem si jistá. Do určité míry má dysfunkční osobnost. Při jejím dětství mě to vůbec nepřekvapuje. A to, co z toho cítím, se teď co nevidět rozvine.“ Charlie vrátila pozornost ke knize a pustila se do čtení. Jay s matkou začaly žít u páru zapojeného do Andresonova křižáckého tažení, jmenovali se Blytheovi. Druhý den doprovodila paní Blytheová Jennu do kempu, aby spakovaly veškerý jejich majetek. Jay šokovalo, jak málo věcí přinesly. Většinu jejího oblečení a knih nechaly v tábořišti. Zjevně ty věci neuznala za „vhodné“.

Jayin život se proměnil v úzký tunel tvořený školou, kostelem, studií bible a postelí. Z Blytheových se vyklubali členové pentekostální sekty tak restriktivní, že Andresonův evangelický pohled vedle ní působil vysloveně liberálně. Jay se napřed chovala jako zvíře lapené do klece, zuřivě se bránila nátlaku a bojovala proti každému omezování svobody. Ale nebylo jí to nic platné. Čím víc se vzpouzela, tím pevněji ji pravidla svírala. A Jenna jí v ničem nepomohla. Našla si novou drogu a nemohla se jí nabažit. Jay ke kázni nakonec dovedla vyhrůžka, že ji pošlou do křesťanské internátní školy a zakážou jí jakýkoli kontakt s matkou. Jay byla tvrdá, ale vyhlídka na ztrátu jediné konstanty jejího života na ni byla příliš. Proto se poddala, byť svůj život nenáviděla se zlostí, jejíž žár nikdy neuhasne.

Upnula jsem se k domněnce, že tahle situace nemůže trvat dlouho. Nic v mém životě dlouho nevydržela Muži přicházeli a odcházeli, přátelé taky, pokoje, v nichž jsem usínala, jsme měnily tak často, že jsem kolikrát ani neznala vlastní adresu. Jennu nová situace začne nudit, nebo kolem půjde někdo s lepší drogou nebo jinou lepší nabídkou a všechno bude zase jinak. Proto jsem věřila, že stačí čekat.

V životě by mě nenapadlo, že se situace může ještě zhoršit. U Blytheů jsme žily asi osm měsíců a tehdy se k našemu modlitebnímu kruhu připojil další muž. Představte si asketického svátého ze středověkého italského obrazu a získáte dobrou představu o Howardu Calderovi. Akorát že vedle Howarda tihle svati poustevníci působili jako vymetači večírků. Radost byla podle Howarda vynález ďábla. Na svět jsme přišli, abychom svůj život zasvětili ještě větší slávě Boží. Žít mezi bezbožníky je Pánův způsob, jak nás zkoušet. Od začátku jsem ho považovala za nebetyčnou osinu v zadku.

Jenže Jenna ne. Jako pravý závislák se vrhla po nejčistším zboží. A Howard rozhodně představoval nejčistší zboží. Napřed mi nedocházelo, co se děje. Podle mých zkušeností Jenně ke dvoření obecně stačilo několik hodin plus drogy a alkohol. V řádu několika dní po první souloži se dotyčný stával stálým partnerem. Proto mi uniklo, že Howardovy příchody a zdvořilost vůči matce jsou trailerem k hlavnímu filmu – manželství. Když mi oznámila, že se vezmou, napřed jsem jí ani nevěřila. Když mi došlo, že to myslí vážně, nevěděla jsem, jestli se mám smát nebo brečet.

Měla jsem za to, že nemůže existovat nic bezútěšnějšího, než je dům Blytheových. To jsem si ovšem myslela předtím, než jsem viděla vnitřek Howardova řadového domku v Rokeru se dvěma místnostmi dole a dvěma v patře. Jako by člověk vstoupil do černobílého filmu, nikde žádná barva. Bílé stěny, béžové koberce, béžová sedací souprava, bílá kuchyň, bílá koupelna. Na stěnách nic kromě textů z bible. Přísahám, že po vizuální stránce byl vrcholem vzrušení okamžik, kdy pustil plynový krb a nebarevný keramický prvek ozářily modré, červené a žluté plameny. „Tohle bude tvůj nový domov,“ oznámil mi. „Budeš mě oslovovat pane Caldere. Nejsem tvůj otec a nechci, aby si to lidé mysleli.“

„Vyser si voko,“ řekla jsem.

Nikdy v životě mě nikdo takhle tvrdě nepraštil. Udeřil mě ze strany do hlavy tak prudce, že jsem se kousla do jazyku. Stála jsem tam celá omámená, v uších mi zvonilo a ústa se mi plnila krví. Už kolikrát jsem jednu chytila, častokrát jsem se prala a skončila na špatné straně proti větším dětem. Ale nikdy mě s takovou zuřivostí nenapadl dospělý. Jenna to neokomentovala jediným slovíčkem.

„To dítě v sobě má ďábla,“ prohlásil. „Musíme ji přivést k Pánu.“

A moje matka, teď už naprostý otrok Ježíše a jeho nebeského Otce, souhlasila. Moje matka, která do svého života občas vpustila násilníka, ale nikdy nedopustila, aby někdo byť jen zahrozil, že na mě vztáhne ruku. Moje matka, která mi i ve stavu vrcholné zdrogovanosti vykládala, že mám právo na vlastní pohled na svět, se stáhla a nechala toho fašistu, aby mě praštil do hlavy.

Učila jsem se rychle. Rozhodla jsem se, že Howardu Calderovi neposkytnu příležitost udělat to znovu. V deseti jsem měla lépe vyvinutý pud sebezáchovy, než jakého většina lidí dosáhne za celý život. A přitom jsem přese všechno, co tomu názoru odporovalo, byla přesvědčená, že se Jenna jednoho dne probudí a prohlásí: „Co tu do prdele děláme1“ a obě odtamtud vypadneme. Tak jsem dělala, co mi řekli. Chodila jsem do kostela a nesmála jsem se tamním groteskním prohlášením. Studovala jsem bibli, až mě pálily oči. Naučila jsem se modlit a zpívat ty jejich stupidní vyšinuté roztleskávací písně.

Mým tajným útočištěm se stalo oddělení beletrie ve veřejné knihovně. Tam jsem byla naprosto v bezpečí, protože členové Bethánské pentekostální církve Ježíše Krista Spasitele se domnívali, že četba beletrie je něco jako otevřít dveře ďáblu a pozvat ho na čaj. V zadním koutku za poličkami s beletrií byl výklenek se dvěma židlemi. Na půl hodinky po konci vyučování jsem se tam proplížila a četla. Ironií osudu v době, kdy jsem nastoupila na střední školu, jsem už beletrii nečetla vůbec.

Protože jsem si formální vzdělání do té doby moc neužila a měla jsem netypické zkušenosti, byla jsem moc zvědavá, jak žijí jiní lidé. Přitahovala mě historie a sociologie, filozofie a politika. Vždycky mě zajímalo, jak věci fungují, a bylo mi úplně jedno, jestli prozkoumávám motor VW Brouka nebo se snažím pochopit časovou posloupnost bitvy u Waterloo. Pro mě to tou dobou byly zakázané vědomosti – tím přitažlivější, že šlo o akt vzdoru.

Jak míjely týdny, měsíce a roky, pořád jsem nedokázala rozklíčovat mámino chování. Proč jsme ještě pořád tady? Proč se její život otáčí kolem toho hnusného člověka? Co celé dny dělá? Úklid, vaření, praní a žehlení přece zabere jen určité omezené množství času. Tvrdila sice, že studuje bibli, ale nějaká část ve mně byla přesvědčená, že tohle všechno je součást složitého podvodu, díky němuž se napakujeme na celý zbytek života. Jen jsem prostě nedokázala vyzkoumat, o co jde. Představovala jsem si, že máma svého manžela otráví jedem, který se nedá identifikovat, nám pak do klína spadne několik jeho tajných milionů a odjedeme žít na Floridu.

Nic takového se nestalo. Můj život zůstával sešroubovaný pevněji než víko k rakvi. Ale zrovna když jsem si myslela, že horší už to být nemůže, vypustila máma hotovou bombu.

Charlie zabouchla knihu. „Fíha!“ vydechla. „Další nervák. Četla jsem thrillery, které měly míň zvratů v ději než tohle.“

„Proč jsi přestala číst?“

„Protože za chvíli dojedeme do Fort Williamu a musíme se najíst. Převezmu pak řízení, jestli chceš.“

Maria se zasmála. „Cože? Chceš zůstat v napětí celou cestu do Glasgow? Ne, to by bylo příliš kruté. Navíc mě řízení baví. Můžeš si odbýt tu nudnou část na dálnici. Tak ještě se ti ta ženská líbí?“

„Řeknu ti to takhle. Uvědomuju si, že se mnou manipuluje. Ale pokud bych k té knize přistupovala bez předpojatosti, patrně by se mi moc zamlouvala. Doufám, že to Magda nečeda.“ Charlie zavrtěla hlavou. „Pokud ano, bude Corinna potřebovat kladivo a dláto, aby je od sebe oddělila.“

7

Po obědě znovu nasedly do auta a Charlie usoudila, že si zaslouží zjistit, jaká bomba Jay čekala. Rychle se jí blížily šestnácté narozeniny a ona konečně pochopila, že její život není jen pokračujícím švindlem. Situace je prostě taková, jaká je, a pokud ji chce změnit, je to jedině na ní. Proto si začala promýšlet únikovou cestu. Přestože se jí až do deseti let vyhýbalo jakékoli formální vzdělávání, ve škole se jí dařilo. Byla bystrá, rychle chápala a měla dobrou paměť. Učitelé ji povzbuzovali, a tak si přes naprostou lhostejnost Jenny a jejího manžela vedla dobře. Objevovaly se náznaky, že by za rok dva mohla pomýšlet na Oxford.

Jay chápala, že bude moudřejší se o tomto faktu doma nezmiňovat. Chovala se nenápadně a nosila taková vysvědčení, že na nich ani Howard nemohl najít chybičku. Existovaly i další věci, o kterých Jay raději nemluvila ani doma, ani ve škole. Jakmile uteče, bude všechno jinak. Prozatím však odpálkovávala náznaky těchto pocitů právě tak, jako zadoukala hluboko pod povrch všechno ostatní.

A pak jednoho večera šlo všechno do háje.

Psala jsem v pokoji úkol z matematiky a vešla Jenna. Nezaklepala. Ani jeden z nich nikdy neklepal. No, proč by to taky dělali? Neexistovalo nic, co bych směla dělat, aby mě při tom neměl nikdo vidět. Musela jsem se chovat slušně, například převlékat se v koupelně nebo pod dekou. Já samozřejmě před vstupem do jakékoli místnosti, kde byli, musela klepat. Dokonce i když jsem jen přicházela do obýváku, abych s nimi posvačila. Bylo to jen další z mnoha malicherných pravidel, která sešněrovávala můj život a umožňovala mému nevlastnímu otci projevovat autoritu.

Matka nade mnou postávala a tvářila se nervózně. Překvapilo mě to, protože obvykle bývala nervózní jedině ze svého manžela. „Modlili jsme se s Howardem spolu s celou kongregací, abychom získali nějaké vodítko ohledně tebe.“

„Ohledně mě? Proč? Něco jsem snad provedla?“

„Kvůli tvé budoucnosti. A dospěli jsme k závěru, že jakmile ti bude šestnáct, seznámíme tě s vhodným mladým mužem a vezmete se.“

Napřed jsem to nedokázala vstřebat. Připadala jsem si, jako bych propadla dírou času a přistála v nějakém viktoriánském románu. „Já se vdávat nebudu,“ prohlásila jsem. „A už vůbec ne za někoho, koho bude Howard považovat za vhodného.“

„Jsi moje dcera a uděláš, co se ti řekne,“ opáčila Jenna. „Chápu, že jsi neměla výhodu křesťanské výchovy už odmala, ale to se dá dohnat.“

„Půjdu na univerzitu!“ zavyla jsem. „Mám svoje plány.“

V tu chvíli se ve dveřích objevil můj nevlastní otec. „Na žádnou univerzitu nepůjdeš,“ prohlásil. „Na co je univerzitní vzdělání manželce a matce? Budeš mít svatbu v kostele a zasvětíš život Bohu a své rodině.“

„K tomu mě nemůžete donutit!“ zařvala jsem.

„Patrně přijdeš na to, že můžeme,“ odpověděl. „Po šestnáctých narozeninách už nemusíš chodit do školy. Budeme tě držet doma, dokud nepřijdeš k rozumu. Překvapuješ mě, Jennifer. Mluvíš o tom, jak svou matku miluješ, a teď se jí chystáš zlomit srdce.“

„Jsem na vdávání moc mladá.“

„Ani nápad. Uděláš, co jsme ti řekli. Bucf to uděláš po dobrém, nebo po zlém. Ale uděláš to.“

„Nemůžete mě k tomu donutit. Při obřadu to vykřičím do světa, neprojde vám to.“

Zle se usmál. „Pastor Green chápe, jak je důležité naučit ženu disciplíně. Uvidíš, že u něj ti žádný odpor neprojde. Pojďme, Jenna Bude lepší, když Jennifer necháme, aby tu dobrou zprávu vstřebala o samotě.“

Sledovala jsem je, jak odcházejí, a projednou jsem ztratila řeč. Vůbec jsem netušila, co si počnu. Jedině díky vědomí, že přijde den, kdy budu moct odejít a žít vlastní život, jsem dokázala spolknout, že mají v rukách veškerou moc. Chtěla jsem ovšem život, jaký si sama vyberu. Chtěla jsem složit závěrečné zkoušky a odejít na univerzitu. Příliš dlouho jsme s Jennou žily na okraji společnosti, abych si o útěku z domova udělala romantické iluze. Věděla jsem, že v takovém případě bych se na Oxford nikdy nedostala. Můj život by získal jen jiný odstín sraček.

Neměla jsem nikoho, s kým bych si mohla promluvit. Neměla jsem žádné opravdové kamarádky, protože jsem nesměla dělat nic jiného než věci spojené s církví. A ze svých vrstevníků v kostele jsem byla na mašli.

Mohla jsem se přidržet jedině skutečnosti, že do mých narozenin zbývají skoro celé tři měsíce. Otčím se dopustil taktické chyby. Já být jím, počkala bych do rána po dni mých šestnáctých narozenin. Zastavila bych mě na cestě do školy a zavřela do sklepa, dokud nedostanu rozum.

Občas si říkám, jestli jsem se své obchodní tvrdosti nenaučila od něj.

Charlie tiše hvízdla. „No tohle si poslechni.“ Přečetla Marii poslední dva odstavce. „Tady nic nezastírá, co říkáš? Tohle je jedna z mála vět, které z knihy vyčnívají. Je upřímnější než cokoli jiného. Člověk si nikdy nedokáže dát dost dobrý pozor. I když jsme plně ve střehu, vždycky nám někde unikne kus pravdy.“

„Považuješ to za vodítko k vraždě?“ zeptala se Maria nevěřícně.

„Samo o sobě ne. Samozřejmě. Ale indikuje to její reakci na situaci, kdy narazí na výzvu a je zahnaná do kouta. Nemyslí jen na únikovou cestu. Zvažuje, o kolik lépe by si při vyhrožování počínala ona. To vypovídá o osobě, která ráda řeší, jak udělat věci po svém. A která si od světa nenechá nic líbit.“ Charlie otočila další stránku. „Nebo počkej, zkusím to přeformulovat. Tohle je člověk, který si nechá něco líbit jen proto, aby získal trochu klidu a čas rozmyslet si, jak všechny přečurat.“

„Teď už se ti nezamlouvá, viď?“ škádlila ji Maria.

„Ani trošku,“ přiznala Charlie. „Ale fascinuje mě. A nedokážu tu knihu odložit.“

Po Jennině velkém oznámení doma panovala pěkně dusná atmosféra. Pokud jsem zrovna nebyla ve škole, zdržovala jsem se většinou ve svém pokoji. Odmítala jsem chodit do kostela, což znamenalo, že mě zamykali v pokoji. Nemůžu říct, že by mi to vadilo. Věděla jsem, že nemá cenu pokoušet se otčímovi ten nápad rozmluvit, ale mohla jsem lehce doufat, že nějaký koutek mámina srdce nebo mysli třeba odolal vymývání mozku.

V průběhu týdně tahle slabá naděje sílila. Jenna se nechovala jako obvykle.

Ve středu připálila toast a ke čtvrtečnímu uzenému zapomněla uvařit zelí. Několikrát jsem ji přistihla, jak zírá z kuchyňského okna do dáli, zatímco normálně tou dobou umývala nádobí nebo utírala prach. Musela jsem na ni víc než jednou promluvit, než mě vůbec zaregistrovala. Byla duchem mima Věřila jsem, že znovu přemýšlí o plánech nevlastního otce na mou budoucnost.

Dospěla jsem k závěru, že si s ní musím promluvit. Ale ne v domě nebo na nějakém místě spojeném s církví. Chtěla jsem, aby se rozhovor odehrál někde, kde by si připomněla náš starý společný život. Jistě, většinu času mě ignorovala, ale to bylo benevolentní zanedbávání. Nebo mi to tak alespoň připadalo. Lámala jsem si hlavu a pak jsem to vymyslela.

Jenna si na manželovi vymohla několik málo ústupků a mezi ně patřil nákup jídla. Radila se mezi první lidi, co jsem znala, kteří bojovali proti nástupu supermarketů a odmítali v nich nakupovat čerstvé zboží. Manžel ji obviňoval z extravagantnosti, namítal, že je levnější chodit do místní ASDA než jednou týdně jezdit na Grainger Markét do Newcastlu. Ale matka si nedala říct. Proto musel každý pátek do kanceláře jezdit autobusem a matka si brala auto a vyrážela do většího města.

Pamatovala jsem si trhy ze svého raného dětství. Jenna tam kdysi pracovala a taky se ráda po trzích potulovala jako zákaznice. Mně se líbily, protože se ze Stánků dalo snadno krást jídlo. Kdybych dokázala najít způsob, jak si s matkou promluvit na takovém místě, možná by v ní místní atmosféra probudila dlouho spící nezávislost.

Nikdy jsem u sebe neměla žádné peníze, což můj záměr poněkud komplikovala Proto jsem se ve čtvrtek večer přinutila zůstat vzhůru a pak jsem se odplížila do přízemí. V kuchyni stávala pokladnička na milodary pro církev. Můj nevlastní otec do ní každý večer při příchodu z práce házel drobné. Nožem jsem vypáčila dno a pečlivě odpočítala dostatek mincí na jízdné a něco navíc pro případ nečekaných výdajů.

Ráno jsem odešla z domu v obvyklou dobu, ale nezamířila jsem do školy. Chytila jsem autobus do Sunderlandu a pak jsem pokračovala příměstskou železniční dopravou do Newcastlu. Naštěstí byla zima a zimní kabát zakrýval velice výmluvnou školní uniformu. Docela jsem se děsila příjezdu do města, protože v Newcastlu jsem byla jen párkrát kvůli církevním záležitostem. Zároveň ovšem bylo vzrušující vystoupit z vlaku na hlavním nádraží. Halou proudily mraky lidí, všichni vypadali, že vědí, kam jdou.

Dobře jsem si prohlédla zaměstnance nádraží a vybrala si ženu středního věku, jejíž vrásky v obličeji vznikly patrně od smíchu. Ukázalo se, že na Grainger Markét je to z nádraží pouhých pět minut pěší chůze. Zkontrolovala jsem si čas. Jenna touhle dobou sotva vyráží z Rokeru. Spočítala jsem si, že se tu nemůže objevit dřív než za půl hodiny. Zbývá mi spousta času na prohlídku trhu, zjistím si, kde by bylo nejšikovnější ji zastihnout.

Při příchodu na mě místo působilo dost zmatečně – byla tu spousta různých vchodů, množství Stánků, kde se prodávalo nejrůznější zboží. Dalo se tu koupit cokoli od elastických kalhotek po jehněčí brzlík. Nedokázala jsem objevit žádné vhodné místo, kde bych si mohla zřídit pozorovatelnu, proto jsem se rozhodla prostě chodit po tržišti a mít oči otevřené, jestli matku nezahlédnu.

Skoro hodinu jsem prochodila, aniž by se na mě usmálo štěstí. Pak jsem musela utíkat na záchod, div mi nepraskl močový měchýř. Když jsem vyšla ven, rozhlédla jsem se, jestli Jenna není náhodou někde poblíž. A div jsem nesletěla na zem. Ani v nejmenším jsem nepochybovala, že je to ona, přestože jsem ji nejmíň šest let neviděla nalíčenou. Matka seděla u stolku v kavárně, měla nalíčené rty, řasy, použila i oční stíny a červeň na tvářích. Vlasy jí volně splývaly po ramenou, místo aby je měla zapletené do uzlu jako obvykle. Kouřila cigaretu. A vedle ní seděl muž, který zcela určitě nebyl zatracený Howard Calder.

Trochu připomínal Morrisseye, jenže zatímco Morrissey byl štíhlý, on měl širokou hruď a vypracované svaly. Napřed jsem si myslela, že mi připadá povědomý kvůli téhle podobě. Postupovala jsem podél zdi domu a pak jsem přešla ke Stánku s antikvárními knihami, kde mě víceméně zakrývaly police s levnými milostnými romány. Matka a ten muž měli hlavy těsně u sebe, povídali si a smáli se jako dobří známí.

Pak muž smíchy zvrátil hlavu dozadu a já viděla, jak se mu od ucha dolů po krku až do véčkového výstřihu košile vine tetování s hadem. A hned jsem si na něj vzpomněla. Byl to Holanďan. Jmenoval se Rinks. Přezdívala jsem ho Elesdé. V osmi, nebo kolik mi tenkrát bylo, mi to připadalo legrační. Celou letní sezónu jsme s ním prožily na lodi v Norfolku, pak se vrátil do Holandska. Věnoval se mi víc než ostatní Jennini muži. Když se vrátil domů se čtvrtkou LSD, vždycky pro mě měl čokoládu nebo komiks.

Tak dobře. Zařadila jsem si toho muže do svých vzpomínek. Ale co tu s ním proboha Jenna dělá na Grainger Markét, když údajně nakupuje večeře pro manžela na celý týden? A pak jsem si vybavila, jak byla poslední dny roztržitá. Jako by ji něco vykolejilo z dráhy, kterou jí předepsala církev. Nesouvisí spolu tyhle dvě věci?

Napadlo mě, jestli bych před ni neměla předstoupit a začít jí vyhrožovat, že pokud nezmění svůj názor na moje manželství, povím otčímovi o tom nalíčení a schůzce. Ale nechtěla jsem matku citově vydírat. Chtěla jsem ji mít na své straně, chtěla jsem, aby mě podpořila, protože to tak je prostě správné. Nejspíš bude lepší nic neříkat a doufat, že se s Rinksem začne vídat častěji a konečně dostane rozum. Třeba Howarda Caldera opustí a vezme mě s sebou. A všechno bude v pořádku.

V patnácti prostě takhle uvažujete.

Tak jsem je sledovala dál. Dopili kávu, pak asi hodinu nakupovali maso, ryby, ovoce a zeleninu. Rinks mámě nosil těžké tašky a já za nimi zamířila k parkovišti na Eldon Square. Uložili nákup do auta a vraceli se kolem památníku Earla Greye. Rinks mámu objímal kolem ramen, ona se o něj opírala. Zašli do knihkupectví a já přes výkladní skříň sledovala, jak obcházejí regály. U kuchařských knih ji políbil. Jen letmo, nebyl to skutečný polibek. Ale stejně se dotkli rty. Máma vedle něj ožívala, bylo to jako sledovat někoho, jak se navrací zpátky k životu.

Sledovala jsem je cestou z kopce k nádraží, zašli do hospody. Tam jsem za nimi samozřejmě nemohla. Bylo mi teprve patnáct a mladiství mají vstup na takové místo zakázaný. Byla jsem přesvědčená, že by na mně všichni věk poznali už od pohledu. A co víc, neměla jsem dost peněz a netušila jsem, kolik může v hospodě stát soft drink. Nejspíš víc, než kolik jsem u sebe měla. Hospoda není jako cukrárna, do které můžete vejít a zeptat se, co mají za 35 pencí.

To je hotový thriller, pomyslela si Charlie znovu. Šokující odhalení, zvraty v ději a napětí. Pohlédla z okna a ulevilo se jí, že jsou dosud v liduprázdné scenerii vysočiny. Co se jí týče, Maria klidně může jet do Glasgow rychlostí padesát kilometrů v hodině. Ona chce znát konec.

Další kapitola pojednávala o Jay v roli matčina špeha. Několik dnů po setkání na Grainger Markét se objevil nový zvyk. Každý den ráno, jakmile byl vzduch čistý, vyklouzla Jenna z domu a odjela s Rinksem. Jay byla přesvědčená, že je spolu v dohledné době musí zahlédnout nějaký člen církve, ale oni jako by byli očarovaní.

O dva týdny později Jenna při večeři oznámila, že se zapojila do charitativního projektu na opravu bytů pro skupinku starých lidí v jednom činžáku ve městě. Howardovi se její záměr očividně nezamlouval, Jenna však svůj názor ustála, mluvila o potřebě praktické křesťanské charity stejně jako spirituální. S tím se těžko dalo polemizovat.

Jay se příští den v době polední pauzy ve škole zašla na stavbu podívat a ani v nejmenším ji nepřekvapilo zjištění, že vedoucím projektuje Rinks. Předstírala, že netuší, o koho jde, a matka je nepředstavila. Jay si nechala svoje tajemství pro sebe a snažila se vyzkoumat, jak ho využít ke svému prospěchu.

A protože šlo o Jay, nakonec cestu našla. Ovšem než svůj plán stačila uskutečnit, události ji předběhly. Charlie neměla pocit, že by se jí to stávalo zrovna často.

Konečně jsem sebrala veškerou odvahu říct Jenně a Rinksovi, že vím, co se děje. Chtěla jsem je povzbudit k tomu, aby se k sobě vrátili pořádně, aby Jenna opustila manžela a zařídila si domov s Rinksem a se mnou. Tohle bude cesta k mé záchraně a já se jí už nemohla dočkat. Moje narozeniny se blížily, nechtěla jsem riskovat.

Věděla jsem, že se projekt chýlí ke konci, a tak jsem si vybrala pátek. Stačíme všechno zorganizovat, dokud otčím bude v práci. Sbalíme se a zmizíme dřív, než se vrátí. Během víkendu všechno vybavíme a v pondělí přijdu do školy, jako by se nechumelilo.

Při zpětném pohledu vidím, nakolik zjednodušeně to zní. Nechápala jsem prostě složitosti vztahů mezi dospělými. Jak bych mohla? Nikdy jsem neměla šanci sledovat vazby mezi většinou normálních lidí. Podle mě bylo naprosto jasné, co se má stát.

V pátek ráno jsem přišla na stavbu, ale nikdo tam nebyl. Všichni dobrovolníci odešli a dveře byly zamčené. Podařilo se mi najít vrátného a ten mi k mému zděšení oznámil, že práce skončily den předtím, o týden dřív, než se plánovalo. Většina obyvatel se nastěhuje zpátky koncem příštího týdne, akorát tři z nich se nakonec rozhodli odejít do domu s pečovatelskou službou. Pořád mi něco vykládal, jako by mě to mělo zajímat. Mě zajímalo jen to, že se mi můj plán rozpadl před očima.

„A co Rinks?“ zeptala jsem se.

„Ten Holanďan? Tak ten byl velice spokojený, protože získal týden volna, než mu začne další projekt v Yorku. Prý si zatím zajede do Holandska na návštěvu příbuzných.“

Najednou se mě zmocnilo vzrušení. Určitě se rozhodli, že spolu odejdou. Jenna si teď doma balí věci a pak počká, až se vrátím ze školy, a potom se všichni tři vypravíme do Holandska. Varianta, že se k odchodu rozhodli sami a já je nemusela přemlouvat, se mi líbila ještě víc než můj vlastní plán.

Spěchala jsem domů a představovala jsem si nový život. Budeme bydlet v úzkém vysokém domě u kanálu. Nebo na lodi jako v Norfolku. Do školy budu jezdit na kole a uvidím pravé van Goghovy obrazy. Po ulici jsem přímo poskakovala. Budeme žít v Holandsku jako šťastná rodina a v životě už nikdy neuvidím zatracenýho Howarda Caldera.

Víc už jsem se mýlit nemohla. Osobou, kterou jsem už nikdy neviděla, byla moje matka.

„Ach bože!“ vydechla Charlie. „Tohle jsem vůbec nečekala. Teda, svým způsobem jsem věděla, že matka odešla od ní i od manžela, ale tak, jak to podává – bože, člověk má pocit, že dostal ránu na solar.“

„Co se stalo?“

„Matka se dala dohromady se starým přítelem z doby, než objevila Ježíše. A zmizeli, Jay nechali tam, kde byla. Matku prý už nikdy neviděla.“

„A to je všechno? Takhle ta kniha končí? Matka odejde a ona už ji nikdy neuvidí?“

Charlie rychle zalistovala dál. „Ne tak docela. Je tu krátký doslov. Jako když na konci filmu dávají krátký přehled toho, co následovalo. Znáš to. ‚Jimmy Brown se odstěhoval do Buffala a otevřel si tetovací salon. Jane Brownová přestala pracovat se zmrzačenými papoušky a provdala se za albínského rabína.‘“

„Máš velice bizarní představivost,“ konstatovala Maria. „Tak jak to se všemi dopadlo?“

Charlie obrátila stránku. „Chceš, abych to přečetla nahlas?“

„Jo. Není zrovna pravděpodobně, že bych si to já přečetla.“

„Jenna Calderová opustila svého manžela i dítě s jediným kufrem, do jehož obsahu patřila zarámovaná fotografie její dcery ve věku šesti let. Přes vyhlášené pátrání po pohřešované osobě ji od té doby nikdo neviděl ani o ní neslyšel.

Rinks van Leer se po týdenní dovolené v Amsterodamu vrátil k renovačnímu projektu v Yorku. Podle vlastních slov neměl nejmenší tušení, kde by Jenna mohla být. Později odjel ze země a vedl další významné projekty ve Střední Americe a v subsaharské Africe.

Howard Calder spálil veškeré Jennino oblečení a další osobní majetek, který v domě nechala, a odmítá od té doby vyslovit její jméno. Dosud žije v rodinném domě v Rokeru. Nikdy se nerozvedl ani neoženil.

Jay Stewartovou si vzal do péče její učitel dějepisu s manželkou. Žila s nimi až do závěrečných zkoušek na střední škole a přijímacích zkoušek na Oxford. V roce 1992 se stala řádnou posluchačkou prvního ročníku na koleji St Scholastiky v Oxfordu.

Tak tohle je všechno. Po kolotoči emocí, po vší bolesti a zápasech skončí tím, že konstatuje matčin odchod. Není divu, že ji tak ochotně vydávají,“ zakončila svou řeč Charlie.

„To je pěkně strohý konec.“

„Podle mě to udělala záměrně. Snaží se naznačit, jak drsněji to zasáhlo. Šťastně doskáče domů, myslí si, že je venku ze srabu, že nastal obrat k lepšímu. A místo toho tohle. Pravý opak toho, co čekala.“

Přiblížil se kruhový objezd, Maria zpomalila. „Co nevidět budeme v Glasgow,“ ohlásila. „Nechceš převzít řízení? Abych pravdu řekla, jsem už docela unavená.“

„Jistě. Zastav na nejbližším místě, kde si budeme moct dát kávu.“

„A z toho, co jsi četla, jsi nakloněna věřit tomu, že je Jay Stewartová chladnokrevná vražedkyně?“

Charlie se zakuckala smíchy. „Kéž by to bylo tak jednoduché. Já si jen myslím, že tohle byl klíčový okamžik, který ovlivnil její budoucí chování. Existuje dost velká pravděpodobnost, že udělá v podstatě cokoli, jen aby se vyhnula pozici, kdyby někdo měl moc zabránit jí udělat, co chce.

V pracovním životě, v lásce, v přátelství. Ale druhou stranou mince jsou její potřeby. Její dětství se dělí na naprostý chaos a přísné usměrňování. Jedinou konstantou pro ni byla matka. I když to byla pěkně mizerná matka, Jay se mohla spolehnout, že bude pořád poblíž. A tuhle důvěru stále potřebuje k někomu upnout. Mám podezření, že takovým člověkem je momentálně Magda.“

„Takže postavit se mezi ni a Magdu by bylo skutečně zlé, tak to myslíš?“

Charlie přikývla. „Problém ovšem spočívá v tom, že přesně tohle budu muset udělat.“

8

Pondělí

Jay se v té nejlepší náladě prohnala kanceláří. Zastavila se u stolu své osobní asistentky a věnovala jí svůj nejširší pondělní úsměv. „Anne, musíš mi najít společnost, která ke mně z Magdina bytu přestěhuje její osobní věci,“ hlásila.

„Gratuluju.“ Anne se křivě usmála. „Ráda slyším, že tvoje výmluvnost opět slavila úspěch.“

„Díky. Čím dřív to vybavíš, tím líp. A můžeš mi sehnat Tomsa? Vloni jsme trochu zaspali s tím dokumentem o severní polární záři. Prý se za dva týdny bude opakovat, tak bych byla nerada, abychom to zas flikovali na poslední chvíli.“ Jay se zastavila u kávovaru a udělala si odtučněné latté. Pak se obrátila a promluvila dostatečně hlasitě, aby upoutala pozornost všech šesti lidí v místnosti. „Na pondělní polední poradu jsem zamluvila stůl v zadní místnosti u Chunga.“

Jay zmizela ve své kanceláři a zavřela za sebou dveře, což byl signál, že není k dispozici pro žádnou komunikaci kromě vysloveně neodkladné. Usadila se za stůl a opřela se v křesle, nohy si položila na odpadkový koš. Byla sama se sebou velice spokojená. Magda konečně odsouhlasila, že nastal čas, aby společnému rozhodnutí sestěhovat se daly konkrétní podobu. Jayin dům je dost velký pro obě dvě, takže vyvodily logický závěr, že Magdin byt pronajmou. Obnášelo to pro ni vyměnit současné krátké procházky do práce za delší jízdu, ale zjevně je ochotna tuto cenu zaplatit.

Vzpomínka na Henryho mrtvičnou reakci vyvolala na Jayině tváři zlomyslný úsměv. Dříve nebo později bude muset dojít k vyhlášení příměří s rodinou Newsamových. Představa, že Corinna s Henrym zažijí chvilku hořkosti, jí ovšem nikterak není proti mysli.

Probudila počítač z režimu spánku, ale než si stačila zkontrolovat doručenou poštu, zazvonil jí iPhone. Poznala číslo, krátce zalapala po dechu, ale hovor přijala. „Ahoj,“ pozdravila.

„Zdravím. Stále zamilovaná?“ Hlas vyjadřoval ironii.

„I kdybych nebyla, víš, jak to je. Nic by to na věci nezměnilo. Co pro tebe můžu udělat?“

„Spíš co můžu udělat já pro tebe.“

Jay přepadl dobře známý pocit nervozity. „Už jsem ti to řekla kolikrát. Nejsi mi nic dlužná.“

„Já vím. Ale když můžu, ráda pomůžu lidem, na kterých mi záleží. Říkala jsem si, že bych tě měla seznámit se skutečností, že tě… jaké slovo by se na to hodilo nejvíc? Vyšetřují?“

„Nechápu, jak to myslíš. Kdo mě vyšetřuje? A proč?“ Jay odpovědi přese všecko moc zajímaly.

„Hlavně Corinna Newsamová. Najala někoho, aby se ti hrabal v minulosti. Podle mě na tebe hledá nějakou špínu.“

Jay tomu nedokázala úplně uvěřit. „Cože dělá Corinna? Najala si soukromé očko?“

„Ne, je to amatérka, jedna z bývalých Corinniných žákyň. Psychiatrička, doktorka Charlotte Flintová. Pro přátele Charlie.“ Hlas teď zněl pobaveně, užíval si nějaký soukromý vtip, kterému Jay nerozuměla.

„Na Charlie Flintovou si pamatuju. Vloni o ní psali v novinách. Byla zapletená do toho případu se sériovým vrahem. Proč proboha pracuje pro Corinnu? A jak to víš?“

„Ne každý je imunní vůči mému šarmu, Jay. Zajímalo by tě, kde strávila víkend?“

Jay se napřímila. „Tohle není žádná hra. Prostě mi řekni, co víš, a nemávej mi tu takhle informacemi před nosem. Co se to sakra děje?“

Krátké zabublání smíchu. „Klídek, Jay. Povím ti, co chceš vědět. Charlie Flintová strávila víkend na ostrově Skye. Mluvila se dvěma záchranáři. Taky se dívala na další dvě nehody z tvé minulosti. Na Jess Edwardsovou a Ulfa Ingemarssona. Jo, a na toho manžela.“

„Pověz mi, že jen hloupě žertuješ.“ Jayin hlas byl temný zlostí.

„Nestřílej posla špatných zpráv, srdíčko. Já nejsem ta, co si myslí, že jsi sériová vražedkyně. To matka tvé milované. Protože tehdy ráno v den, kdy zemřela Jess Edwardsová, viděla na louce někoho, kdo se ti podobal.“

Jay se sevřela hruď. Po všech těch letech její vypovězení náhle dostalo strašlivý smysl. „Corinna byla na té louce?“

„Asi. Kdo ví?“

„To nechápu. Viděla na louce někoho, koho považovala za mě, a nic neřekla?“

„Překvapivé, že? Patrně usoudila, že je s tebou v představách lidí natolik propojená, že tě nemůže prozradit.“

„Nebo si dělala starosti o Schollie.“

„No, pokud to tak platilo dřív, už si je nedělá. Corinna se rozhodla tě sestřelit.“

Jay nemohla uvěřit svým uším. Strach, který se celá léta krčil někde v zadním koutku její mysli, se stával realitou. Nic nemohlo smést pohodlí a štěstí jejího nového života větší silou. Něco takového nemůže dopustit. „Jak se to sakra mohlo stát? Ježíši!“

„Nic se neděje, uklidni se.“

„Uklidnit se? Jak bych mohla zůstat v klidu?“

„Nemůžou přece nic vyšťourat, ne? Všechna ta úmrtí se svého času vyšetřovala. Kdyby existoval nějaký důkaz, že ses zapletla do vraždy, policie by po tobě přece vystartovala. Není co najít, tudíž se nemáš čeho bát.“

Jay zaťala ruku v pěst, nehty se jí zaryly do dlaně. Naléhavá potřeba dopustit se na té ženské násilí se nikdy neprojevila natolik silně. Jak mohla nechat věc zajít tak daleko? „Proč mi teda voláš? Pokud není čeho se bát a není co najít, proč mě takhle rozčiluješ?“ Slova doslova odsekávala jedno po druhém.

„Protože jsem si říkala, že bys o tom měla vědět. Protože bych byla nerada, kdyby někdo pronikl k tvému nejzranitelnějšímu místu. Jde po tobě, Jay. Vždycky je lepší dostat předem varování, ne?“

„Teď jsem ho dostala.“ Jay si mnula čelo tak usilovně, až jí prsty zanechávaly na pokožce rudé šmouhy. „Děkuju.“

„Dobře víš, že ti vždycky ráda pomůžu. Dávám na tebe pozor, Jay. Vždycky jsem ho dávala.“ Hlas zněl měkce a svůdně. „Ale to přece dobře víš. Viď?“

„Vím.“ Vnímala, jak se jí v temeni lebky probouzí bolest hlavy. Ne poprvé si přála, aby mohla vrátit čas a změnit ten večer. „A moc si toho cením,“ pokračovala monotónním hlasem.

„Dobře. Měly bychom se někdy brzo sejít.“

„Ano. Promiň, ale už musím končit. Musím se připravit na poradu.“

„Ráda jsem si s tebou popovídala. Jako vždycky.“

„A já s tebou.“ Jay ukončila hovor a jen tak seděla a nevidomě zírala na monitor počítače. Samozřejmě nic nenajdou. Jak by mohli, po takové době?

Ale přesto…

Charlie objevila Nicka před soudní síní, kde probíhalo slyšení k případu, v němž se angažoval. Oblečený na svědeckou lavici působil elegantněji, než jak ho kdy viděla. Ani ve snu by ji nenapadlo, že Nickův šatník může obsahovat dobře padnoucí černý oblek, světle modrou košili, tmavě modrou kravatu a krásně naleštěné boty, natož takové, jaké měl zrovna na sobě. Oholil se a jeho vlasy, byť ne úplně vzorné, byly evidentně učesané. Věnoval jí unavený úsměv. „Ahoj, Charlie.“

„Jak bylo o víkendu?“ zeptala se a přisedla si k němu.

„Práce, práce a pak ještě další práce bokem. Dostali jsme dobrý tip, ale chtělo to hlídkovat u jednoho objektu. Tak jsem na volný víkend mohl zapomenout. Doufal jsem, že si včera večer budu moct zahrát v Kilbumu, ale domů jsem se dostal až po půlnoci.“ Těžký povzdech. „Ale až proti těm šmejdům budeme stavět případ, vrátí se nám to. A co ty?“

„Zajely jsme na Skye.“

„Užít si jízdu na rychlém člunu a tak?“

„Už ne, je tam most. A taky velice ochotní a nápomocní záchranáři.“ Charlie Nickovi vypověděla, co se dozvěděla od Erika a Caluma. „To, že měla nůž v kapse, byla zjevně šťastná náhoda, nic pozoruhodného,“ zakončila své líčení.

„Takže šlo o pouhou ztrátu času,“ povzdechl si Nick.

„Ne tak docela. Přišlo na přetřes volání o pomoc. Telefonovala nějaká žena a tvrdila, že volá z hotelu, protože se Jay s Kathy nevrátily. Ale z hotelu nikdo nevolal. Není to zrovna velký hotel, Nicku. Neslouží tam kdovíjak velký personál. Zejména v únoru, řekla bych. Je to jen divné, nic víc.“

„Z divné věci případ neuděláš. Jo, mimochodem, ještě jsem ti chtěl říct jednu věc. Měl jsem docela štěstí se Stratophonem. V roce 2005 je převzali MXP Communications a pro MXP máme shodou okolností platné povolení k prohlídce kvůli našemu případu obchodování s dětmi. Hodil jsem řeč s kolegyní, která s nimi jedná, a požádal jsem ji, ať za mě utrousí slovíčko. Samozřejmě jsem jí nepřiznal, o co jde, jen že bych měl něco na okraj, z čeho se časem může něco vyklubat, nebo taky ne. Každopádně se nám u MXP poptá.“

„To je skvělé. Díky moc, že ses do toho tak zakousl, Nicku. Ale ten divný telefonát není jediná věc, kterou se mi podařilo zjistit. Zavolala jsem Magdě tehdy večer, když Jay byla pryč. Zajímalo mě, co by z ní mohlo vylézt. A to bys nevěřil, co jí zrovna přistálo v klíně.“

„Povídej.“

„Osm set tisíc eur. V nevystopovatelných cenných papírech na doručitele.“

„Do prdele!“ uklouzlo Nickovi. „Teda chci říct, jak to?“

Charlie ho v krátkosti poinformovala, vychutnávala si jeho úžas. „A tak se ukázalo, že Philip byl ještě větší gauner než kterýkoli z jeho kolegů.“

Nick se mračil. „Ale to přece nedává smysl. Proč by je chtěl udat, když v tom jel taky? Proč riskovat vyšetřování, které by ho mohlo skřípnout ještě víc než je?“

„Taky jsem nad tím žasla. Pokud platí tohle, celé to nedává smysl. Leda že by je považoval za natolik neopatrné, že všechny vystavují zbytečnému riziku, a chtěl to tímhle způsobem zastavit. Samozřejmě by to byla velice nebezpečná strategie. Nicméně…“ Odmlčela se a nadechla se. „Dneska ráno mě ve vlaku něco napadlo. Motivem k vraždě byly ty dopisy, viď?“

„Jo. Kdyby neexistovala hrozba, že Philip Barkera a Sandersonovou práskne, neměli by důvod ho zabíjet. Byli to jeho kamarádi, společnost si vedla skvěle, všichni z ní profitovali.“

„Co když ty dopisy nepsal Philip?“

Následovalo dlouhé ticho. Nick zvažoval možnosti, které z faktu vyplývaly. „Ale kdo jiný mohl mít přístup k informacím o společnosti?“

„Zjevně Magda. To ona ‚objevila‘ zálohovací disk. Jak dlouho ho měla předtím, než ho předala policii, už nikdy nezjistíme.“

„Jenže Magda neměla žádný motiv navézt do toho Barkera a Sandersonovou,“ zaprotestoval Nick.

Charlie stáhla obličej. „No, měla a neměla. K tomu se ještě vrátím. Jde mi o něco jiného. Nemyslím, že by Magda rozuměla účetní rozvaze nebo finančním podkladům natolik, aby dokázala odhalit tak složitou věc, jako je zneužívání důvěrných informací. Ale její přítelkyně nejspíš ano. Mám za to, že Jay prošla veškerými Philipovými finančními údaji, hledala něco, čeho by se dalo využít k obvinění Barkera a Sandersonové.“

Nick před sebe natáhl nohy a překřížil je v kotnících. Pak si založil ruce na hrudi. „Beru, že v tomhle nemám zrovna jasno, ale proč by to dělala? Jak jsem zjistil, než se objevily ty dopisy, policie marně hledala motiv nebo příležitost, o forenzních stopách nemluvě. Proč to prostě nenechat nedořešené? Nač riskovat a snažit se do toho někoho namočit?“

„Protože Magda přibližně v odpovídající dobu ty dva viděla opouštět hostinu. Alespoň v její hlavě byli hlavními podezřelými z vraždy Philipa. A Jay Magdu miluje. Chce ji k sobě připoutat ještě víc. Chce na ni udělat dojem. Co se dá vymyslet lepšího než předat vrahy jejího manžela spravedlnosti? Zejména pokud ho skutečně zabila ona. Neexistuje lepší způsob, jak z vraždy jednou provždy vyváznout.“

Nick zvrátil hlavu dozadu a srdečně se rozesmál. „To je nádhera,“ liboval si. „Ty seš ale zlá, ďábelsky zvrácená duše. To je tak hnusné. Ale naprosto to sedí k tomu, co o Jay víme. Nečestná, mazaná a nevystopovatelná.“

„A to je právě problém. Ta ‚nevystopovatelnost‘.“ Charliina slova odrážela její ponurou náladu. „Šťouráme všude kolem ní a nezískali jsme nic ani vzdáleně solidního. Nic, co by tvé kolegy přimělo znovu otevřít vyšetřování kteréhokoli z těch starých případů. Říkám to velice nerada, ale obávám se, že si musíme přiznat porážku.“

Nick se podrbal na hlavě. „Sere mě, že to musím připustit, ale patrně máš pravdu.“

Charlie se nahrbila, složila hlavu do dlaní. „Zase jsem narazila jako s Billem Hoptonem. Připadám si k ničemu, Nicku.“

„Nejsi k ničemu, Charlie. Za těchhle okolností by si s tím neporadil nikdo.“ Nick ji objal kolem ramen. „Plně tě očistí, to přece víš. A vrátíš se k práci, ve které jsi skvělá.“

Charlie ze sebe vydala odfrknutí. „Místo abych předstírala, že jsem mizerný detektiv?“ Opřela si hlavu o Nickovu hruď. „Přestaň mě konejšit. Škoda času.“

„Alternativní vysvětlení by tě patrně nezajímalo?“

„No to by se mi moc líbilo. Proč? Máš nějaké?“

Nick se zhluboka nadechl a hlasitě vydechl. „No… Je to tak trochu ve stylu ‚co kdyby‘. A naprosto tomu chybí motiv i důkazy. Svalujeme všechno na Jay, tak bychom se mohli ty věci pokusit svalit i na další podezřelé, co říkáš?“

Charlie se vymanila zpod Nickovy paže a obrátila se k němu tváří. „O čem to mluvíš?“

„Když někdy v nějakém případě uvíznu na mrtvém bodě, snažím se na důkazy pohlédnout v jiném světle. Jak jsem o víkendu seděl a hlídkoval, trochu jsem si pohrával s dalšími nápady. Vezmi si například vraždu Jess Edwardsové. Co o ní víme? Víme, že na té louce byla Corinna.“ Vyčkávavě se odmlčel.

Po delší chvilce se Charlie zeptala: „Naznačuješ, že Jess mohla zavraždit Corinna?“

„Proč ne? Sama se uvedla na místo činu – pokud se nějaký čin vůbec odehrál – a to je dobrý způsob, jak od sebe odvést podezření.“

„Ale jaký by měla motiv?“

Nick pokrčil rameny. „Nemám tušení. Ale jistě bychom jich pár dokázali vymyslet, kdybychom se k tomu posadili a spustili brainstorming.“

„To je dost chabé,“ postěžovala si Charlie.

„Stejně tak jako v případě Jay,“ poznamenal Nick unaveně.

„A co další vraždy?“

Udělal obličej. „No, napadla mě ta Jayina osobní asistentka Anne Perkinsová. Pracují spolu hodně dlouho a Anne se Jay velice zastávala. A taky mi velice rychle dokázala dodat průkazné alibi. Což shodou okolností znamenalo, že jsem mohl nahlédnout i do jejího diáře. Tou dobou byla v práci skoro pořád sama. Neměla by se na koho odvolat.“

Charlie se zasmála. „A na tomhle základě jsi vydedukoval, že na chvilku vyklouzla do Španělska, zavraždila Ulfa Ingemarssona a přinesla Jay jeho práci jako pes páníčkovi noviny? Bože, Nicku, ta Anne Perkinsová na tebe ale musela udělat dojem!“

Nick se usmál, shazoval sám sebe. „Hele, já vím, že je to přitažené za vlasy, jenže Jay, zdá se, v lidech vzbuzuje silné reakce. Na každého, kdo ji nechce vidět jako partnerku vedle své dcery, připadá další, kdo je vůči ní nesmírně loajální. S Vinným Fitzgeraldem a Anne Perkinsovou pracuje v těsné blízkosti skoro deset let. V téhle branži spolu lidé nezůstávají tak dlouho, pokud si nejsou vzájemně plně oddáni.“

Charlie vrtěla hlavou, nechtěla mu věřit. „A Philip?“

„Možná to přece jen udělali Barker se Sandersonovou. Instinkty porotců se mi obvykle zamlouvají, Charlie.“

„A všechny tyhle vraždy se pouhou shodou okolností nahromadily kolem Jay Stewartové?“ Znovu zavrtěla hlavou. „To je příliš velká souhra náhod, Nicku. Hraješ si tu na ďáblova advokáta. Ani tomu všemu sám doopravdy nevěříš. Ale možná bych těch tvých nápadů mohla využít, abych naházela Corinně písek do očí.“ Zvedla se. „Musím teď za ní zajít. Řeknu jí, že pro ni nemůžu nic udělat.“

„To je mi líto,“ loučil se Nick. „Vážně. A máš pravdu. Těmi bláznivými nápady jsem se tě jen snažil rozveselit. Podle mě může mít Corinna klidně pravdu. Proti Jay Macallan Stewartové toho stojí tolik, že se to nedá odepsat jako pouhá smůla. Kdyby takhle nějaký chlap přišel při nehodách o čtyři manželky, už sedí ve vyšetřovací místnosti. Jay ovšem nikdo v danou dobu nepodezíral, což taky znamená, že nikdo nehledal důkazy, které by ji mohly s věcí spojit.“

„Nech toho,“ řekla Charlie s hořkostí v hlase. „Nedělej to, Nicku.“

„Co? Co jsem řekl?“

„Jde o to, co jsi neřekl. O důsledky. Nemůžeme ji dostat za zločiny spáchané v minulosti. Pokud ji chceme dostat, musíme si počkat, až to udělá znovu.“ Hlas se jí třásl, z očí jí vyhrkly slzy. „Copak to nevidíš? Je to jen další zajímavá variace na zatracenýho Billa Hoptona.“

9

Charlie seděla na stejně tvrdé židli jako před dvaceti lety. Tehdy čekala na první seminář s Corinnou Newsamovou. Teď čekala, až jiná studentka ukončí svoje záležitosti a Charlie si bude moct najít způsob, jak Corinnu odvrátit od případného katastrofického směřování. Celou cestu vlakem z Londýna do Oxfordu si lámala hlavu, jak jí případ podat.

Nastala jedna ze situací, kdy se pravda prostě nedá použít. Nesejde na tom, že ve skutečnosti je Charlie v otázce Jay s Corinnou zajedno. Tohle je popravdě řečeno nejnebezpečnější pozice, jakou mohla zaujmout v konverzaci se svou bývalou kantorkou. Charlie sice úplně nevěří, že by Corinna dokázala Jay zabít, určité věci ovšem člověk riskovat nemůže. Jejím úkolem bylo předložit Corinně dostatek důkazů, aby mohla jít na policii – což se Charlie shromáždit nepodařilo –, nebo případ podat tak, aby z něj vyzněla Jayina nevina. A protože nepřináší dostatek důkazů, nemá na vybranou. Bude muset Jay ochránit. A to znamená lhát.

Než Corinně skončila hodina, nacvičila si Charlie svoji řeč tak, že víc už připravená být nemohla. Usedla proti své bývalé učitelce. Neušlo jí, jak moc za těch devět dnů od jejich posledního setkání pohubla. Tohle se ženou udělá strach o vlastní dítě, pomyslela si Charlie.

Nemámily čas společenskou konverzací. Corinna přešla rovnou k věci. „Máš pro mě něco?“

Charlie přikývla. „Za minulý týden jsem toho hodně zvládla. Mluvila jsem s velkým množstvím lidí a zjistila celou řadu skutečností. Byla to zajímavá zkušenost.“

„To jistě. Podezírám tě, že máš dar vyhledávat zajímavosti, Charlie. Ale podařilo se ti najít dost důkazů, abych přesvědčila Magdu?“ Corinna se dychtivě naklonila dopředu, ruce v klíně křečovitě sevřené. Takhle napjatého viděla Charlie naposledy pedofilního kněze, který odpočítával, kdy to praskne.

„Všechny důkazy, které mám, ukazují nezvratně jedním směrem. A nebude se vám to líbit, Corinno. Jay Macallan Stewartová není sériový vrah.“

Corinna se dotkla tváře, jako by nebyla přesvědčená, že může věřit svému sluchu. „To ses spletla,“ odpověděla. „Určitě jsi to nevyšetřila pořádně. Smrt jí jde v patách jako pes. To přece popírá veškerou logiku. Pokaždé, když někdo stojí v cestě Jay Stewartové a tomu, co chce, dotyčný prostě zemře.“ Mluvila sebejistě, její přístup si Charlie pamatovala ze studentských dob – tohle je učitelka, která dokonale chápe svůj předmět, která uvítá diskusi, ale zřídkakdy učiní ústupek. Charliiným jediným východiskem je logická a přesvědčivá argumentace.

„Já vím. Ale je to prostě tak,“ stála si na svém. „Občas jde svět proti intuici. Poslyšte, nechci po vás, abyste jen uznala moje tvrzení. Tak pro začátek, nepracovala jsem sama. Mám přítele detektiva u metropolitní, pomáhal mi shánět informace, k nimž by civilista jen těžko získával přístup. Má taky dovednosti, které mi chybí. Když jsem si nebyla jistá, jak nejlíp postupovat dál, dokázal mi poradit.“

„To od tebe bylo velice iniciativní,“ pochválila ji Corinna. „A moc si toho cením. Nemýlila jsem se v domněnce, že jsi pro tuhle práci ta pravá. Svým způsobem žena s mnoha zdroji.“

„A také jsem vědec. To znamená, že věřím tomu, co vypovídají důkazy, i když odporují mé teorii o případu. Projděme si úmrtí, o kterých jste mluvila. První, Jess Edwardsová. Říkala jste, že jste brzy ráno v den Jessiny smrti viděla Jay na louce. V té době jste tomu uvěřila, přestože byla ještě tma a ona stála dost daleko.“ Corinna se chystala promluvit, ale Charlie proti ní vztáhla ruku. „Nechte mě domluvit, Corinno, prosím.“ Nechte mě lhát a uvidíme, jestli mi to projde. „Našla jsem Jayinu přítelkyni z té doby, Louise Proctorovou.“

„Jak se ti to podařilo? Studijní oddělení o ní nemá žádný aktuální záznam. Při svém odchodu z koleje zpřetrhala všechny vazby. Není divu. To zranitelné děvče se stalo obětí Jay Stewartové do té míry, že se pokusilo o sebevraždu.“

Charlie byla přesvědčená, že se události seběhly trochu jinak, ale nebyla si zrovna jistá v kramflecích, o Jayině raném milostném životě nevěděla téměř nic. „To je právě výhoda, když má člověk za zády policistu. Pokud máte přístup k oficiálním záznamům, není těžké najít jakéhokoli občana dbalého zákonů. S Louisou jsem mluvila. K Jay ji neváže žádná loajalita. Činí ji odpovědnou za jednu z mnoha žalostných epizod ve svém životě, přesně jak jste říkala. Takže nemá důvod lhát v její prospěch, to snad souhlasíte?“

Corinna zdráhavé pokývala hlavou. „Patrně nemá.“

„Podle Louisy to ráno, co Jess zemřela, s ní byla Jay až do sedmi v posteli. Tou dobou k loděnici dorazily veslařky a objevily Jessino tělo.“

„To není možné. Jak si tím může být tolik jistá? Copak si tak jasně může pamatovat jedno konkrétní ráno?“

Charlie shromáždila svoje myšlenky. Teď není čas mluvit o anomáliích. „Protože toho rána zemřela Jess Edwardsová. A protože byly vzhůru už od šesti. Jay zuřila kvůli Jess a volbám do studentské rady. Pak se šla nasnídat a zjistila, co se stalo Jess. Louise si dobře pamatuje, jak hrozné jí potom připadalo, že Jay říkala o Jess tak ošklivé věci právě ve chvíli, kdy se Jess topila. Takže Jay má alibi.“

Corinna se zatvářila znechuceně. „To je skutečně ironie,“ poznamenala.

„Jak to myslíte?“

Corinna pohrdavě zkřivila rty. „Kdyby Jay tohle alibi uvedla hned na začátku, nikdo by tomu nevěřil. Všichni by tvrdili, že Louise lže, protože Jay miluje. Ale Louise má všechny důvody Jay nenávidět. A vyrukuje s tím až teď.“ Corinna zavrtěla hlavou. „Musím dát na tvé slovo, ale těžko uvěřit, že jsem se tehdy mýlila. Vím, co jsem viděla.“

„Nerada bych působila nějak blahosklonně, Corinno, ale výpovědi očitých svědků jsou, jak známo, velice nepřesné. A stojí za tím seriózní psychologický mechanismus. Naše mozky hledají známé předlohy. Vyhledávají podobnosti. Takže to, co doopravdy vidíme, překrýváme tím, co očekáváme, že uvidíme na základě vizuálních vodítek. A s postupujícím časem posilujeme v paměti další detaily, které už nepocházejí z toho, co jsme skutečně viděli, ale z toho, co nám mozek napovídá, že jsme viděli. Viděla jste postavu, která vám z určitého důvodu připomínala Jay. Viděla jste ji v oblasti, kde jste Jay logicky mohla očekávat. A váš mozek si vyplnil mezery.“ Charlie doširoka rozpřáhla ruce a pokrčila rameny. „Všichni to v jednom kuse děláme. Nemáte si co vyčítat.“

„Pořád věřím vlastním očím.“ Neústupnost Corinnina výrazu zrovna nekorespondovala s Charliiným plánem. Ale nezbývá nic jiného než pokračovat.

„Dobře. Ale musíte si položit otázku, komu dá za pravdu Magda – vám kvůli postavě, kterou jste zahlédla ve tmě, nebo Jay s dokonalým alibi. A v tuto chvíli nemá Magda sebemenší důvod Jay nedůvěřovat. Ale vám? Ví, jak moc toužíte ji a Jay dostat od sebe.“

Corinna se zatvářila otráveně. „Co dalšího jsi zjistila?“

„Prověřila jsem zprávu z vyšetřování smrtelného úrazu Kathy Lipsonové. Není pochyb o tom, že když Kathy sklouzla ze skály na vrcholu, na který šplhaly, Jay přeřízla lano. Ve zprávě ovšem nestojí nic, co by protiřečilo Jayině verzi událostí. To Kathy iniciovala výlet na Skye. Zjevně vždycky toužila vylézt v zimě na Cuillin a každou zimu se naskytne jen minimum příležitostí. Musíte po ní sáhnout, jakmile to jde. A občas se proti vám spikne počasí, tak jako se to stalo jim.“

„Jay ji mohla strčit a zařídit, aby to vypadalo jako nehoda.“

Charlie přikývla. „To mohla. Nemáme ovšem žádné svědky. Jayině verzi neodporuje ani žádný fyzický důkaz. Mluvila jsem se dvěma záchranáři, kteří Jay snášeli z hory. Bylo jim jí líto. Chápali cejch, jaký ji po přeříznutí lana čeká v horolezeckých kruzích. Ale naprosto za ní stáli v tom, co udělala. Když máte tu drsnou možnost, je správné lano přeříznout. Když to neuděláte, zemřou dva, takhle může jeden přežít. S tím se dá jen stěží polemizovat, Corinno.“

Corinna ji spalovala zlobným pohledem. „Nějak si tě získala? Jde o nějaký druh lesbické solidarity?“

Charlie cítila, jak jí po hrdle stoupá ruměnec vzteku. „Tohle je neuvěřitelná urážka. Právě jsem strávila devět dní a utratila hromadu peněz tím, že jsem se snažila prokázat vaši bláznivou teorii. Ne proto, že bych vám byla něco dlužna, ale protože mám ráda vaši dceru a myslím si, že potřebuje zastání. Ale pokud si myslíte, že bych kryla důkazy o vraždě jen kvůli nějakému sesterstvu, přišla jste o zdravý rozum a nejspíš bych měla zavolat nějakému svému kolegovi, aby vás nechal zavřít do blázince.“ Zvedla tašku, popadla kabát a chystala se k odchodu.

„Počkej,“ zadržela ji Corinna. „Prosím. Promiň, Charlie. Je mi to vážně moc líto.“ Hlas se jí lámal, odkašlala si. „Vidíš přece, jak mě celá ta věc vyvedla z míry?“ Prudce se zvedla a přešla k mahagonové skříňce. Otevřela ji a vyndala láhev červeného vína. „Přece tě moc dobře znám, Charlie, vím, jaká jsi. Promiň mi to. Jen mě to všechno hodně zklamalo. Napiješ se se mnou?“

Charlie se posadila, ale víno odmítla. Nechtěla, aby jí při téhle konverzaci cokoli otupilo smysly. Počkala, než si Corinna nalila malou sklenku vína. „Posvítila jsem si i na smrt Ulfa Ingemarssona. Jay byla v době, kdy se to stalo, skutečně mimo zemi, ale můj přítel detektiv viděl její pracovní diář na dotyčný týden. V žádném případě neměla čas na krátký výlet do Španělska,“ líčila upřímně. „I kdyby jela celou noc, nemohla se dostat do Ingemarssonovy chaty a zpátky tam, kde měla být následující ráno.“ Další lež, ale Charlie se už dostala do ráže. Ať má sebevětší podezření, nenašla proti Jay žádný důkaz. Ta žena má právo na presumpci neviny, a co víc, má právo nestát se obětí Corinnina justičního omylu.

„Mohla si někoho najmout,“ prohlásila Corinna vzdorovitě.

Charlie zasténala. „Jistě, mohla si někoho najmout. Ve své branži určitě v jednom kuse zakopává o nájemné vrahy.“ Hlas jí zvonil sarkasmem. „Věděla byste vy, kde začít hledat nájemného vraha? Já víc než dvanáct let pracuju v oboru abnormální psychologie. Trávím dny s vrahy, násilníky a pedofily, ale nemám nejmenší tušení, jak se hledá nájemný vrah. Na googlu asi sotva.“

„Mohla si objednat krádež, ne vraždu,“ nechtěla ustoupit Corinna.

„Platí stejný argument. Kde si měla najmout zloděje? Věděla byste, kde začít? Nezačnete přece zjišťovat u svých kolegů akademiků, jestli o nějakém dobrém nevědí, že ne? A pak je tu ještě další věc. Teď mluvím čistě jako psychiatrička. Při všem, co o Jay Stewartové vím, si nedokážu představit, že by se někomu vydala na milost a nemilost. Jakmile si objednáte zločin, stanete se navždy zranitelnou. Jay prostě není takový typ osobnosti. Má příliš ráda všechno pod kontrolou.“

Corinna dopila skleničku a odložila ji. „Odvedla jsi dobrou práci,“ řekla, hlas i oči měla prázdné. „Vždycky jsi uměla dobře diskutovat. Doufala jsem ovšem, že svůj bystrý intelekt zaměříš ve prospěch druhé strany.“ Povzdechla si, vstala, přešla k oknu a zahleděla se do zahrady, kde kdysi probíhala Magdina svatební hostina. „To je zvláštní,“ pokračovala. „Ten den začal tak krásně. Dělala jsem si o Magdu starosti.

Vždycky se příliš soustředila na svou práci. Bála jsem se, aby nepropásla lásku a přátelství a možnost žít takový život, jaký jsem měla to privilegium prožít já.“

Charlie se kousla do jazyka. Myslela na bezvýchodnou bídu katoličky provdané za Henryho, na žonglování s požadavky čtyř dětí, velkého domu a na stálý stálý proud studentů s jejich intelektuálními výzvami, na směny od šesti ráno u stolu v kanceláři, aby mohla vydávat publikace, které představenstvo koleje donutí nabídnout jí členství ve vedení, na posloupnost bystrých mladých studenek, zavázaných Corinně vděčností za přátelství a ochotných pracovat jako levné a spolehlivé dívky k dětem. A byla nevýslovně ráda, že Magda má před sebou jiné vyhlídky.

„Ale pak se objevil Philip. Líbily se mi na něm věci, jaké u jiných mladíků zrovna často nenajdeš. Byl laskavý. Nebyl vlezlý ani agresivní. Byl ctižádostivý, ale ne tvrdý. Usoudili jsme, že se o naši holčičku dobře postará. To ráno jako by pro mě všechno zapadlo na své místo. Magda si bere dobrého člověka, svatba se odehrává tady, na mé koleji.“

Charlie Corinnin melodramatický monolog velice těžce snášela. „Ale do večera šlo všechno do háje,“ prohlásila suše.

Corinna sebou trhla nad použitými výrazy. „Byla to tragédie.“ Obrátila se zpátky do místnosti. „Nevykládej mi, že kdyby Philip žil, nebyla by teď Magda šťastně vdaná. Nedošlo by na ten lesbický nesmysl, natož abych se musela strachovat, že moje dcera žije se sériovou vražedkyní.“

„Pardon? ‚Lesbický nesmysl‘? To se mě vážně snažíte záměrně urazit?“ Charlie zavrtěla hlavou a natáhla se po prázdné sklence, kterou pro ni Corinna původně připravila. Sama si nalila víno a zhluboka se nadechla. Tentokrát už svůj hněv nekrotila. „Vaše dcera je lesbička, Corinno. Nejde o žádnou přechodnou fázi v období dospívání. Kdyby Philip žil, manželství by se stejně zhroutilo, až by Magda nedokázala dál vzdorovat svému pravému založení. Buď by to dopadlo takhle, nebo by žila neúplný život kvůli zachování zdání slušnosti a proto, aby nerozčílila vás a Henryho. Ať už by to dopadlo tak nebo tak, cítila by se pěkně mizerně. Takže mě ušetřete té pohádkové romance. Magda je teplá. Smiřte se s tím.“

„To nemůžeš vědět,“ prohlásila Corinna. „Zažila jsem případy, kdy se ženy po letech lesbických vztahů vrátily k mužům. Jak se jim říká? Bývalé lesby? Exlesby?“

„Lobotomizované,“ neodpustila si sarkasmus Charlie. Když zaregistrovala Corinnin výraz, dodala unaveně: „To byl jen vtip, Corinno. Z téhle rozmluvy se mi dělá zle. Na tohle téma jsem se nebavila už víc než deset let. Cítím se docela divně, když se bavím s někým, vedle koho Daily Mail působí tolerantně. Zejména, když jste o prokázání služby žádala vy mě.“

„Je těžké zapomenout na celý svůj život, ve kterém jsem se řídila morálními principy,“ opáčila Corinna.

„Principy jedné ženy jsou pro druhou slepý fanatismus, Corinno. I kdyby se vám podařilo odlákat Magdu z Jayina náručí, k žádnému zázračnému návratu k heterosexualitě nedojde.“ Charlie se rozpustile usmála. „Podle mě konečně objevila tu pravou psinu.“

„Moc ráda bych dokázala přejít most, až na to dojde.“ Corinna se vrátila ke své židli a dolila si skleničku. „Takže. Philipova vražda je stejná slepá ulička jako ostatní případy?“

Ještě jednu lež. „Co se Jay týče, ano. Nemůžu vám prozradit její alibi, ale mluvila jsem s osobou, která s ní ten večer strávila. Jay v době Philipovy vraždy byla v úplně jiné části koleje.“

„Proč mi nemůžeš říct, s kým byla?“

„Protože jsem slíbila, že identitu té osoby neprozradím. Mohla bych zalhat a říct, že měla pracovní schůzku a že to nějak souvisí s obchodní mlčenlivostí. Ale to neudělám. Osoba, s níž Jay byla, má dobiý důvod, proč chce, aby ta schůzka zůstala v tajnosti, a já jí to přislíbila.“

Corinna znechuceně našpulila rty. „Nepochybně nějaká vdaná žena.“

„To vám může být jedno. Věřte mi, že Jayino alibi pro dobu Philipovy vraždy je pevné jako řemen. Po našem rozhovoru z minulého týdne jsem začala uvažovat jako vy. Byla jsem přinejmenším z poloviny přesvědčená, že Jay je vražedkyně. Ale nezbývá než si přiznat, že jsme se obě mýlily. To, co se kolem Jay děje, je skutečně souhra náhod. V den, kdy zemřela Jess Edwardsová, jste se zmýlila a to ovlivnilo váš názor na všechno, co následovalo. Vím, jak je těžké zbavit se takové domněnky, ale musíte přijmout fakt, že vás mozek ošálil, a tím vzniklo nedorozumění. Popravdě si Jay nezasloužila, abyste jí před lety zavřela dveře před nosem. A nezaslouží si to ani teď.“ Charlie si náhle uvědomila, že se nechala unést. Div neuvěřila vlastní hrané upřímnosti. Skoro sebou pohrdala za schopnost vnutit druhému víru proti svému vlastnímu přesvědčení.

Corinna na ni zírala skelným zrakem. „Byla jsem si tak jistá,“ zašeptala. „A všechno ostatní také dávalo smysl.“

„Chápu,“ odpověděla Charlie jemně. „Ale když odeberete první jistotu, zjistíte, že nemáte důvod činit Jay odpovědnou ani za ostatní úmrtí.“

„Budu si to muset rozmyslet.“ Corinna mluvila těžce a pomalu. „Ve světle toho, cos mi řekla, nemůžu na Jay dál pohlížet jako na odpornou psychopatku. A už kvůli Magdě bych patrně měla být vděčná za to, že není tou, za koho jsem ji považovala.“

„To byste měla.“ Charlie se začínala zvedat. „A měla byste začít budovat mosty. Magda si nesmírně cení svého místa ve vaší rodině. Netrestejte ji za to, že je, kým je.“

Charlie procházela budovou koleje a s každým krokem se v ní prohlubovala deprese. Zachránila Corinnu před potřebou podniknout drastický a destruktivní krok, ale na ní samotné si to vybralo svou daň. Musela argumentovat proti vlastní víře, a to jedině proto, že Jay Stewartová byla tak mazaná, že dokázala spáchat sérii dokonalých vražd. Charlie si vybavila, jak se kdysi v jednom rozhlasovém pořadu moderátor vyptával spisovatelky detektivek, jestli ví o někom, kdo spáchal dokonalou vraždu. Spisovatelka odpověděla: „Dokonalá vražda je taková, u níž nikdo nepředpokládá, že to je vražda.“ Jay se to sice takhle pokaždé nepovedlo, ale dařilo se jí měnit metody natolik, že se udržela stranou pozornosti.

Charlie měla pravdu v tom, co řekla Nickovi. Budou si muset počkat na další smrt, teprve pak dostanou šanci zajistit, aby Jay za svoje činy zaplatila. To je ovšem nesmírně depresivní pomyšlení. Kéž by pro řetězec smrtí obklopujících Jay Stewartovou existovalo jiné vysvětlení! Ale bohužel, každá jiná teorie by obsahovala příliš mnoho náhodných shod okolností.

Charlie odbočila do North Oxford Street a silou zvyku, byť po sedmnácti letech, zamířila do univerzitních parků. Jarní odpoledne bylo výrazně chladné, šedá obloha odrážela její náladu. Neměla oči pro dramatickou výstavku jarních květin. Vnímala jen, že došla na konec cesty. To, co začalo jako rozptýlení od starostí, nakonec ještě zvětšilo zklamání a veškeré její pochybnosti, které se jí držely od druhého soudního procesu s Billem Hoptonem. Projde se trochu parkem a pak nasedne do autobusu, který ji dopraví na nádraží. Před návratem do Manchesteru má ještě pořád spoustu času.

Dost času na poslední zacházku, nabádal ji slabý hlásek ze zastrčeného koutku v hlavě. Do Oxfordu se hned tak nevrátí, jak by jí to mohlo uškodit? „Mohlo by to uškodit na miliony způsobů,“ řekla nahlas a vysloužila si shovívavý úsměv procházejícího studenta.

Prošla parky a vynořila se proti Keble College, pak zamířila vlevo dolů směrem na Broad. Může si zkrátit cestu přes Queen’s Lane na High a tam snadno natrefí autobus do Ifřley. Pro Charlie, stejně jako pro nějakého renegátského bankéře, milion prostě není dost.

10

Charlie se rozhodla, že Lise předem nezavolá a neposkytne jí šanci připravit se. Jestli nebude mít čas, tak ho prostě mít nebude. Charlie odejde a tentokrát se jí třeba podaří, že to bude nadobro. Poslední kloudná věc, kterou od Lisy slyšela, byla, že Charliiny city nejsou jednostranné. Takhle to Charlie nemůže nechat. Blíží se čas, kdy se bude muset rozhodnout mezi životem, jaký vede s Marií, a možnou budoucností s Lisou. Potřebuje si ovšem ověřit, jestli jde o reálnou možnost. Musí si vyjasnit, že pokud zvolí Lisu, čeká ji skutečná nabídka vztahu.

Zároveň by ovšem bylo nečestné zůstávat s Marií, pokud by jediným důvodem pro pokračování soužití měla být skutečnost, že se Charlie nenaskytla lepší nabídka. Maria si zaslouží víc než jen to. Pokud k sobě Charlie má být naprosto upřímná, musí si připustit, že city k Lise narušily její vztah s Marií. Honitba za Jay Stewartovou jí poskytla dokonalou výmluvu k tomu, aby mohla strávit nějaký čas s Lisou a dát volný průchod svým emocím. Jenže pátrání se chýlí ke konci a čas nerozhodnosti také. První rozhodování bude o tom, jestli má zůstat s Marií, druhé, jestli usilovat o vztah s Lisou.

Charlie občas litovala, že není jako psychopati, jimiž se při své práci zabývá. Musí to být dost značná úleva neumět se ponořit do vlastního nitra.

Na příjezdové cestě stálo jen Lisino auto. Charlie vyšla nahoru a fyzicky se obrnila, vypnula ramena a napřímila záda. Sáhla po zvonku a na několik vteřin se zarazila. Ještě není pozdě. Ještě pořád se může otočit a odejít, vrátit se k životu, který by měl skutečně každému stačit.

Jenže Charlie musí znát odpověď. Charlie vždycky potřebovala znát odpověď. A v tomhle případě není vědění jen otázkou ukojené zvědavosti. Tentokrát by ji neznalost odpovědi mučila. V Charliině představivosti by si žila svým vlastním životem. Po každé hádce s Marií by si namlouvala, jaké by to s Lisou bylo jiné. Nepochybně by si takovou situaci přikrášlovala a to by vztah s Marií zničilo. Neprozkoumaný příslib by jí vždycky dosazoval drásavou vyhlídku na zmařené skutečné štěstí a naplnění. Čert ji vem, jestli to nezjistí.

Charlie stiskla zvonek.

Lise dost dlouho trvalo, než otevřela. Charlie už málem čekání vzdala, usoudila, že Lisa nejspíš někam odešla pěšky nebo si vzala taxíka. Ale dveře se nakonec otevřely a v nich stála Lisa. Měla na sobě zase jiný šalvár kamíz, tentokrát v tmavě fuchsiové barvě. Tvářila se rozmrzele, ale když spatřila Charlie, zamračené čelo se vyhladilo, zeširoka se usmála. „Charlie!“ vykřikla. „To je ale báječné překvapení! Měla jsi zavolat, mohla jsem zrušit příští sezení.“ Pohlédla na hodinky. „Takhle na sebe budeme mít jen dvacet minut. Pojď dál, pojď dál.“

Charlie zaskočila přemrštěná radost jejího uvítání. Pod plným žárem Lisina charismatu ztratila veškerou obranyschopnost. „Řekla bych, že jsme něco nedokončily,“ prohlásila a šla za Lisou chodbou do obývacího pokoje. Rozsvícená stojací lampa dodávala odpolednímu šeru nádech intimnosti. Ve vzduchu vonělo koření: skořice, muškátový ořech, nové koření. Charlie by se nejradši položila a nechala svět zmizet.

Lisa se usadila na jednu z pohovek a vtáhla pod sebe nohy, takže připomínala ohromný květ na krémově zbarvené látce. „Pojď se ke mně posadit,“ vybídla Charlie a poklepala na místo vedle sebe. „Sundej si kabát.“

Charlie poslechla, posadila se vedle Lisy, ale tak, aby se nedotýkaly. „Nechtěla jsem věci mezi námi nechat v takovém stavu, v jakém naposledy zůstaly,“ řekla.

„Samozřejmě,“ souhlasila Lisa. „Je důležité uznat sílu našeho vzájemného propojení. Možná s tím nedokážeme nic udělat, ale vždycky budeme vědět, že mezi námi existuje pevné pouto, které nás k sobě přitahuje.“

„Pořád se v duchu dohaduju, jestli to stačí k tomu, abychom to všechno smetly z cesty a pokročily dál.“ Charlie vyschlo v krku. Nesmírně si přála, aby se už dostaly za oblast abstrakcí k fyzickému odevzdání se.

Lisa se pohnula, teď se o Charlie opírala. Ta si uvědomovala každičké místo vzájemného dotyku. „Je to velké pokušení, viď? Jen se do sebe zamilovat, ztratit se v sobě a zapomenout na všechno ostatní. Nic bych nechtěla víc, než abychom se staly milenkami, Charlie. Jenže prostě není ta správná chvíle. Situace je příliš vznětlivá. Ty se napřed musíš rozejít s Marií, teprve pak se můžeš otevřít mně. A já? No, já se ještě pořád pokouším osvobodit od dávné minulosti. Nedokázala bych ti poskytnout podřadné druhé místo, co nabízím takovým, jako je Nadia. Nechci tě tím urazit.“

Charlie se křivě usmála. „Mám pořádně tlustou kůži, Liso. S takovou urážkou bych se klidně smířila.“

Lisa úsměv neopětovala. „Víš, Charlie, v tomhle se právě mýlíš. Podle mě bys s takovou urážkou žít nedokázala. Užírala by ses tím a nakonec by to vztah mezi námi otrávilo. Už jsem to zažila u druhých a nechci, aby se to stalo nám dvěma. Nenastala ještě správná chvíle, Charlie. Musíš být trpělivá.“

Byla to odpověď, byť ne taková, jakou by Charlie ráda slyšela. Pochopila, že ať už se ona ohledně Marie rozhodne jakkoli, vždycky se najde důvod, proč Lisa nebude ochotná se vázat. Odtáhla se od ní. „V tom případě bude lepší, když se nebudeme dotýkat vůbec.“

„Nemusíš se hned urážet. Měla bys cítit pravý opak urážky. Měla bys být hrdá na to, že o sebe máme natolik velký zájem, že se nepustíme do něčeho laciného.“

„Tak proč jsi za mnou tedy o víkendu přijela? Chtělas snad, abych porovnávala a viděla kontrast? Mělo jít o nějaký druh předělu?“

Lisa si založila ruce za hlavu, pohyb podtrhl půvab jejích ňader. „Už jsem ti to řekla,“ odpověděla. „Chtěla jsem vidět tu Charlie, která nabude vrchu, když u toho nejsem. Jaká jsi, když jsi s Marií. Vedly mě k tomu čistě sobecké důvody a omlouvám se, jestli jsem ti tím narušila soustředění.“

„Zařídila jsem všechno, kvůli čemu jsem tam přijela. Jenom to nedopadlo tak, jak jsem očekávala.“

Lisa se smutně usmála. „Chudáčku Charlie. Upozorňovala jsem tě, že jen marníš čas. U Jay možná funguje instinkt zabijáka při podnikání, ale lidi nezabíjí.“

„Mluvíš, jako bys ji kdovíjak dobře znala,“ vypozorovala Charlie. „Měla jsem za to, že za studií se vaše cesty sotva zkřížily.“

Lisa jí věnovala uznalý pohled. „To je pravda. Ale vždycky jsem uměla lidi dobře odhadnout. To bys měla zrovna ty vědět ze všech nejlíp. Ve chvíli, kdy jsi na mě poprvé promluvila, mi bylo jasné, že jsi extra třída.

Ale Jay? Byla natolik známá, abych pochopila, co je to za ženskou. A od té doby jsem neslyšela nic, co by mě donutilo změnit názor.“

„Na bázi toho, co jsem zjistila, máš nejspíš pravdu. Neexistuje důkaz, který by policii přiměl na Jay spočinout pohledem déle než nanosekundu.“

„Já ti to říkala. Ale ne, ty ses musela dál honit za chimérami.“ Našpulila pusu. „Ale na druhou stranu to patří k věcem, které na tobě obdivuju. Hned tak něčemu nedůvěřuješ.“

„To bych byla pěkně mizerný psychiatr, kdybych dala na povrchové zdání. Já ovšem neřekla, že Jay ty lidi nezabila. Řekla jsem, že neexistují důkazy, které by obstály před soudem.“ Vědomí, že vztah s Lisou nemá budoucnost, rozvázal Charlie jazyk ohledně výsledků pátrání. Pokud nemá cenu bavit se o jejich vztahu, musí si najít jiné téma, kterým vyplní prostor. „Pro mě z toho vyšel nejhorší možný výsledek. Jsem v zásadě přesvědčená, že Jay ty lidi zabila, ale musím žít s vědomím, že nebude předána spravedlnosti. A teď před sebou mám dilema. Jediná šance, jak ji nechat zaplatit za její činy, je čekat, až zabije někoho dalšího. Na druhou stranu, kdybych ji varovala, že každé úmrtí v její blízkosti bude okamžitě pečlivě přezkoumáno, jestli se někde neobjeví stopa, že v tom má prsty, pak pokud má jen trochu rozumu, přestane zabíjet. Jenže tím bude po vyhlídce, že za své činy někdy zaplatí. Takže musím zvážit možnost, zda dosáhnout spravedlnosti oproti možnosti zachránit lidský život.“

Lisa povytáhla obočí. „Myslím si, že není co řešit. Možná to obvinění nepřijme nejlíp, ale ty aspoň budeš mít čisté svědomí. Na uplatnění spravedlnosti zas tolik nezáleží, Charlie. Podle mého soudu je to pořádně relativní věc. Mrtví ať zůstanou mrtvými, my ostatní pojďme dál.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché,“ posteskla si Charlie. „Četla jsi tu její knihu? Nekajícnou?“

„Ano. Považuju to za ohromně zajímavé čtení. Takový drsný nesoulad v srdci dítěte – to aby ses pak bála komukoli věřit. Jay odhaluje větší zranitelnost, než si uvědomuje, řekla bych. Její abnormální úspěchy v práci jsou kompenzací za neschopnost obhájit se v dětství a dospívání proti silám, které na ni útočily. Neřekla bys?“ Lisa se usmála. „To ty jsi tu přece profesionální analytička.“

„Nevím, jestli bych to pojala zrovna takhle. Podle mě si buduje obhajobu. Ale expertka na zranitelnost jsi zase ty.“

Lisa uklonila hlavu ke straně, přijímala tím gestem Charliinu odpověď. „Klíčem je Jenna, viď? Žena plná extrémů. Napřed stoprocentní liberalismus, pak stoprocentní represe. Nutí mě to k zamyšlení, co v životě té ženy způsobilo, že jí obě protilehlé polohy připadaly jako atraktivní volba. Proti čemu se vlastně bouřila? Nebo kam směřovala?“

„A přesto je Jenna v určitém ohledu dost nejasná figura. Jay nám poskytuje velice dětský pohled na rodiče. Dítě nevnímá mnohé z toho, co se kolem děje, protože mu to přerůstá přes hlavu. Při čtení knihy si toho člověk nevšimne, protože vyprávění má rychlý spád. Ale když o tom hlouběji přemýšlím, cítím, že mě Jay v otázce Jenny ošidila.“

Lisa krátce semkla rty. „Možná to udělala záměrně. Možná se bála, že když o Jenně odhalí víc, prozradí hodně o sobě. Nemusím ti přece vykládat, jak často se všechno vrací zpátky k matce.“

Charlie zaregistrovala v mozku až fyzický pohyb. Lisina slova uvolnila cosi v její hlavě, jako když se pohne kámen a spustí celou lavinu. „‚Od té doby ji nikdo neviděl ani o ní neslyšel.‘ Tak to stojí v knize.“

„Strašlivý, konečný odchod,“ doplnila Lisa. „Někteří lidé si myslí, že je v pořádku opustit dítě, když už je pomalu dospělé a dokáže se o sebe postarat. Ale v mnoha ohledech je právě tohle období největší zranitelnosti.“

„Jay matčin odchod tak strašně nezničil. Nebyl to pro ni nejhorší výsledek. Neprovdali ji za žádného náboženského fanatika. Odešla studovat do Oxfordu a vymanila se z dusivého útisku Bethánské pentekostální církve Ježíše Krista Spasitele. Zmizení matky ji vlastně stvořilo.“ Charlie mluvila pomalu, přezkoumávala ze všech úhlů myšlenku, která ji právě napadla, prověřovala, jestli skutečně dává smysl, jaký jí přikládá.

„Nejsem si jistá, jestli bych s tím takhle souhlasila.“ Lisa na Charlie pohlédla, jako by jí najednou vůbec nerozuměla. „Podle mě se Jay pozoruhodně dobře vyrovnala se strašlivým traumatem.“

Charlie se zvedla právě ve chvílí, kdy zadrnčel zvonek. „Potřebuju zajet do Rokeru,“ prohlásila.

Lisa se zatvářila překvapeně. „Kam?“

„To je místo, odkud Jay pochází. Musím zjistit, co se stalo s její matkou.“

„Víme přece, co se s ní stalo. Utekla se svým holandským přítelem.“

„Který popřel, že by s ním utekla.“ Charlie zamířila ke dveřím.

„Počkej,“ zarazila ji Lisa. „Co to povídáš?“

„Musím zjistit, co se stalo s Jayinou matkou,“ zopakovala Charlie. Znělo to omámené. „Máš někoho za dveřmi,“ upozornila Lisu, když se zvonění opakovalo.

Lisa vyskočila z pohovky a dohnala ji v chodbě. Položila ruku na Charliinu paži. „Měla jsem za to, že jsi ten bláznivý úkol už vzdala?“

Charlie se obrátila a usmála se. „Ne, dokud je po čem vyrazit.“ Něžně sundala Lisinu ruku ze své paže. „Chce tě někdo jiný, Liso,“ řekla. Dobře si uvědomovala dvojsmyslnost svého vyjádření a byla za to ráda.

Při chůzi na autobusovou zastávku dostal Charliin krok novou vzpruhu. Podle jízdního řádu by měla jen deset minut čekat na autobus, který ji doveze poblíž vlakového nádraží. Do večera je v Manchesteru a ráno může vyrazit na severovýchod. S menší pomocí od Nicka se jí třeba podaří ušetřit si zdlouhavé pátrání v místních novinových archivech.

Vytáhla telefon a zavolala mu na mobil. Okamžitě spadla do hlasové schránky, což v podstatě očekávala. „Ahoj, Nicku, tady Charlie. Právě jsem mluvila s Lisou Kentovou, to je jedna moje kamarádka, která kdysi trochu znala Jay. A ta pronesla poznámku o Jayině matce a mně se rozsvítilo v hlavě. Co když Jess Edwardsová nebyla první obětí? Co když Jay začala ještě dřív? Co když první obětí byla Jenna? Vím, že to zní bláznivě, a za chvíli mě to utne – do prdele,“ zanadávala Charlie, když hlasová schránka skončila. Okamžitě zavolala znovu. „To jsem zase já. Rok 1990, jméno po sňatku Jenna Calderová. Nahlásili ji jako pohřešovanou osobu.

V Rokeru v Sunderlandu. Hned ráno tam jedu a uvidím, co vyšťourám. Bylo by skvělé, kdybys mohl zařídit, aby mi nějaký místní policista zpřístupnil složku. Zavolej mi ráno. Všechno ti časem vysvětlím. Díky, Nicku.“ Tentokrát to do pípnutí stihla. Pak si vzpomněla, že má pro Nicka ještě jednu naléhavou zprávu. „To jsem ještě já. Jen ti chci říct, že jsem snad Corinnu přesvědčila o Jayině nevině. Přinejmenším jsem v ní zasela dost pochybností na to, aby neprovedla žádnou hloupost. Teď se vracím do Manchesteru. Slibuju, že už ti dám pokoj.“

Charlie odložila mobil. Copak asi najde v Rokeru? Nepřipadalo jí to zrovna jako pravděpodobné místo pro vykoupení.

11

Dopolední telefonát poněkud sebral lesk Jayinu dnu, ale do konce odpoledne se už téměř úplně vzpamatovala. Vyhlídka, že uvidí Magdu, na ni vždycky měla takový účinek. Jayiny city byly ovšem komplikovanější než kdy jindy. Zjevně nemůže ignorovat Corinnino šťourání v její minulosti. Znamená to, že se Magda nevyhnutelně seznámí s trapnými detaily z jejího mládí. Teoreticky by Jay mohla počkat na chvíli, kdy bude nucena se obhajovat, ale zpětná reakce není nikdy tak silná jako samotné odhalení. Bude lepší, když si Magda vyslechne napřed Jayinu verzi a teprve potom Corinninu. Chce si to ovšem vybrat tu správnou chvíli. Romantickou náladu, dobré jídlo a víno, následující den nemuset kvůli ničemu vstávat. Tak se to musí udělat.

O luxus volby načasování ovšem přišla právě ve chvíli, kdy se chystala odejít z kanceláře. Zatrylkoval jí soukromý mobil, ohlásil příchod textové zprávy. V očekávání, že bude od Magdy, dychtivě chňapla po telefonu. Na displeji ovšem stálo jméno, které chtěla vidět ze všech nejmíň. A pod obávaným jménem viděla první slova textovky: Charlie Flintová se nevzdává. Zítra vyráží do… Jay netrpělivě zobrazila celou zprávu: Zítra vyráží do Rokeru. A obě víme, co tam najde, že? Není čas se o tu věc postarat?

Jay zírala na displej, jako by síla jejího pohledu mohla ona slova proměnit v něco neškodného. Na pečlivé plánování je příliš pozdě. Musí si to odbýt dnes večer. Nedojde na žádné šampaňské, aby oslavily zamluvení týmu stěhováků, ani na žádné radostné dohady o místě v šatníku a na poličkách v knihovně. Ať svou verzi dávného života pro Magdu vystaví sebepečlivěji, stejně jejich vztah naprosto změní. Pokud se jí nepodaří trefit správnou notu, může se zítra ráno ocitnout v situaci, kdy bude muset zrušit termín stěhování, který Anne právě zarezervovala.

Řekne Magdě pravdu, samozřejmě. Ale ne celou pravdu a nic než pravdu. To by znamenalo konec.

Jay stiskla tlačítko interkomu a přikázala své osobní asistentce: „Anne, potřebuju donášku večeře domů. Zajistěte mou běžnou objednávku delikates, k tomu artyčoková srdce a místo ciabatt bagety. Odcházím, ale potřebuju se projít, tak se bude hodit jakýkoli čas po šesté.“ Magda nebude doma dřív než v sedm. Objednání hotové večeře poskytne Jay dostatek času, aby naplánovala, co přesně Magdě řekne.

Vzala to domů oklikou kolem řeky, aby se zklidnila rytmem vody. Nízká šedá obloha a hustý vzduch hladinu zdánlivě zploštily, dodaly jí vzhled plaza, obřího slepýše, který pomalu postupoval za hlubokého hypnotického vzdouvání se. Působilo to nevyhnutelně, neúprosně a přesto podivně úlevně. Než Jay dorazila domů, neklid a rozčilení pominuly, nastoupilo odhodlání, že se večer musí odvíjet podle jejích představ.

Doma se sklenkou červeného vína v ruce, pohodlně opřená o zábradlí balkonu čekala na příjezd vozu donáškové služby. Pak na granitové desce snídaňového baru pečlivě naaranžovala jídlo, vytvořila co možná nejlákavější mozaiku masa, sýrů a zeleniny. Podobné úkoly měla Jay ráda. Náhodnému pozorovateli by se mohlo znát, že práci věnuje plnou péči a pozornost, ale ve skutečnosti ještě při tom stačila rozmotávat i nejpalčivější problémy. Jakmile byla s podobou lehkého občerstvení spokojená, položila se na zem a odbyla si sérii McKenzieho protahovacích cviků, jimiž si udržovala spodní část zad ohebnou a bez bolestí. Zkušenost ji naučila, že pokud nepodnikne preventivní kroky, přílišné napětí si u ní později vybere daň ve formě bolesti zad. Poslední, po čem toužila, bylo, aby si Magda začala myslet, že skončila se starým kriplem.

Magda se vrátila krátce po sedmé. „Prosím tě, řekni mi, že tu máme otevřenou láhev,“ zasténala, když vstoupila do kuchyně.

„Otevřenou, šámbrovanou a má správnou teplotu,“ ujistila ji Jay a nalila jí skleničku. Magda zezadu Jay objala, pomazlila se nosem s její šíjí, pak kolem jejího těla protáhla ruku a uchopila sklenku s vínem.

„Dokonalé,“ vydechla poté, co se napila. „A jaká nás čeká úžasná hostina. Od rána jsem neměla v ústech nic kromě kousku narozeninového dortu jednoho osmiletého dítěte.“ Naklonila se k olivám. „Mňam. Ty jsi hotová žena snů.“ Uzobla černou olivu a vysoukala se na vysokou stoličku vedle Jay. Jaký jsi měla den? w

„Tohle je jeho nejlepší část,“ přiznala Jay a podala Magdě talíř. Došla do ledničky pro salátové listy a protáhla je olivovým olejem, který stál víc než značkové šampaňské.

„Ten salát, nebo já?“ poškádlila ji Magda.

Jay si z mísy vybrala mlaďounký list červené řepy, vychutnávala si ho, přitom se přemýšlivě mračila. „Rozhodně salát.“

Magda se zasmála. „Máš dobrý vkus.“

„Anne domluvila stěhováky na příští úterý,“ hlásila Jay. Znovu se posadila a nandala si jídlo na talíř. „Spakují oblečení, knihy, cédéčka, toaletní potřeby, v zásadě veškeré osobní věci. Cokoli, co tam nechceš nechat nájemníkům, jako třeba kvalitní sklo nebo umělecké předměty, dej do té doby stranou a oni ti to sem taky převezou.“

Magda se naklonila a políbila Jay na ucho. „Díky tobě je všechno tak snadné.“

„To díky penězům,“ upozornila ji Jay sarkasticky. „Po praktické stránce neexistuje moc věcí, které by se nedaly vyřešit pomocí balíku peněz.“

„Zas tak jednoduché to není,“ namítla Magda. „Díky Philipovi si můžu dovolit spoustu věcí – mimochodem, doufám, že mi předáš účet za stěhování, abych si ho mohla zaplatit sama –, ale ty máš nadání věci zorganizovat a to je fakt docela těžká věc.“

„Dík za poklonu. Ale já jsem šťastná, když pro tebe můžu něco udělat. Vážně.“ Pohladila Magdu po vlasech, pak jí prsty sklouzly na hebkou kůži pod uchem. Magda se zatetelila rozkoší. „Teď jez. Musíš nabrat energii.“

Magda se zahihňala. „To jo.“ Chvíli se soustředily na jídlo, hovor se zaměřoval pouze na potěšení z delikates, na výraznou chuť sušeného rajčete, jemnost grilovaného srdíčka artyčoku, na úhlednost prosciutta a říznost sýru. Jídlo se pro obě ženy rychle stalo jádrem jejich společného života.

Obě rády smyslně vychutnávaly dobré jídlo, obě by se bez jídla raději úplně obešly než jíst nekvalitně. „Klidně budu jíst jídla, která nejsou nákladná,“ tvrdila kdysi Jay v jednom interview. „Ale nikdy nebudu jíst levné jídlo. Nakonec vás stojí víc než peníze.“

Konečně Magda slupla poslední kousek grilované červené papriky a povzdechla si. „To bylo blaho. Já se postarám o zbytky a myčku, ty si jdi odpočinout. Je pondělí večer, dávají University Challenge, ne?“

Další výmluva pro odklad, pomyslela si Jay. A pak se zcela určitě najde něco dalšího. Než se naděje, bude příliš pozdě, aby s tím dnes večer začínala. A pokud se Charlie Flintové v Rokeru podaří zjistit, co ještě nikdo neobjevil, bude pozdě navždycky. „Potřebuju si s tebou promluvit,“ řekla, ignorovala Magdin pokus zahnat ji od sklízení ze stolu.

Magda zrovna shrabovala zbytky salátu do odpadkového koše. Zarazila se a s obavami na Jay pohlédla. „Něco je špatně?“

„Napřed to tu douklidíme a pak se posadíme.“

„To zní zlověstně,“ poznamenala Magda.

Jay poznala pobídku, ale nehodlala se vzdát. Udělají to po jejím. „Budeme hotové co nevidět,“ prohlásila a začala ukládat špinavé nádobí do myčky. Lidé se občas divili, proč žena tak bohatá jako ona dělá veškeré kuchyňské práce sama. Pro Jay šlo o maličké obtěžování v porovnání se soukromím, které tím získala. Nedovedla si představit, jak by s milenkou mohla vést konverzaci, která ji teď čeká, kdyby pod její střechou žila další živá duše.

Sklidily vše v rekordním čase a Jay se usadila k snídaňovému baru. Tentokrát Magdě pokynula, aby se posadila proti ní. „To, o čem si s tebou potřebuju promluvit, je pro mě dost těžké,“ začala, sepjala ruce a pohlédla Magdě do znepokojených očí.

„Neexistuje nic, co bys mi nemohla říct,“ ujistila ji Magda. Slova byla svým obsahem jistější, než vypovídal její hlas.

Jen aby. Jay promluvila měkce, hlasem plným lítosti, ve tváři vážný výraz: „Myslím, že jsem přišla na to, proč mě tvá matka před lety odmrštila. A proč se tak nepřátelsky staví k pomyšlení, že bychom my dvě byly spolu. Nemá to nic společného s tím, že jsem lesbička.“

Magda překvapením vytřeštila oči a narovnala se. „Jak to myslíš? Kvůli čemu jinému by to mohlo být?“

Jay se křivě usmála, omluvně povytáhla obočí. „Nedělám si legraci, chápeš? Doopravdy si něco myslí.“ Čekala. Magda se zmateně mračila. „Tvoje matka si myslí, že jsem vražedkyně.“

Magdě nevěřícně spadla čelist. „Vražedkyně?“

„A co hůř, myslí si, že jsem nevraždila jen jednou. Považuje mě za sériovou vražedkyni.“ Jay se usmála a pokrčila rameny, v gestu bezradné nevinnosti rozpřáhla ruce.

Magda něco zadrmolila, zakoktala se a konečně se jí podařilo vypravit ze sebe souvislá slova. „Sériová vražedkyně? Ty? To je nesmysl. Proč to říkáš? Jak můžeš takhle uvažovat?“

„Problém není ve mně, zlato. Corinna má takové směšné nápady, ne já.“

Magda zatřepala hlavou, jako by ze sebe chtěla setřást něco nepříjemného. Přejela si rukama po tváři i po vlasech. „Nikdy jsem neslyšela nic tak… tak… tak absurdního. Kde vzala ten hloupý, šílený nápad?“

Jay si povzdechla. „Pokusím se ti to vysvětlit od začátku.“

„Myslíš, že to potom bude dávat větší smysl, Jay? Připadám si, jako bych propadla králičí norou a ocitla se jako Alenka v říši divů.“

„Pro mě to taky není nic snadného. Koneckonců já jsem tady ta, kdo je prohlášená za sériovou vražedkyni.“

„Samozřejmě, promiň, je to prostě tak šílené. Poslouchám, poslouchám.“ Magda nevěřícně potřásala hlavou.

Jay oběma nalila další skleničku. „Všecko začalo v době, kdy jsem kandidovala na prezidentku studentské rady. Mojí hlavní konkurentkou byla veslařka Jess Edwardsová. Těsně před volbami měla nehodu. Brzy ráno se sama vypravila do loděnice. Praštila se hlavou o molo, spadla do vody a utopila se. Byla to jasná nešťastná náhoda. Vyšetřovala se příčina smrti a vyšetřovatelé shledali, že šlo o nešťastnou náhodu. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by si někdo mohl myslet něco jiného.“ Jay si konečky prstů masírovala čelo. „Netušila jsem ovšem, že přibližně v době Jessiny smrti šla přes louku Corinna a někoho zahlédla. Byla ještě tma a navíc ranní mlha, ale ona si myslela, že jsem to byla já.“ Suše se zasmála, spíš to připomínalo kašel. „Myslela si, že jsem zabila Jess Edwardsovou, abych se stala prezidentkou studentské rady.“

Magdin obličej se zkřivil do výrazu udivené nevěřícnosti. „Myslela si, že bys dokázala někoho zabít? A z takového ubohého důvodu?“

„Těžko tomu uvěřit, že mi tak snadno dokázala přisoudit tak hroznou věc.“ Jay se kousala do rtu, působila deprimované.

„Podle tebe si moje matka myslela, žes někoho zabila. Copak o tom nikomu neřekla? Nezalarmovala policii? Určitě… Tedy, jak by si někdo mohl něco takového myslet a nic s tím neudělat?“

„Je to šílené, viď? Ale nezapomínej, že k té situaci došlo před sedmnácti lety a já o tom teď slyším poprvé. Musím se spolehnout jen na to, co mi někdo řekl. Což není nic moc. Nevím, proč nešla na policii a místo toho mě vytrhla ze svého života. A tím i z tvého.“

„Nemůžu uvěřit vlastním uším. Celá věc je naprosto šílená. Jako by se odehrála v nějakém paralelním vesmíru. Říkalas, žes o tom poprvé slyšela až teď. Kdo ti to řekl? Obvinila tě Corinna? Nebo co?“

Jay unaveně vrtěla hlavou. „Ne. Kéž by. Abych pravdu řekla, lituju, že tehdy nešla na policii.“ Mluvila s takovou náruživostí, že bylo těžké o jejích slovech pochybovat. „Všechno by se bylo vyjasnilo už před lety. Ať viděla, koho chtěla, já jsem to nebyla. Potrestala mě za zločin, který jsem nespáchala.“

„Jay, když ti to neřekla Corinna, kdo to byl?“

„Dnes mi volal někdo, s kým jsem se kdysi znala. Moje stará kamarádka zná psychiatričku Charlie Flintovou.“

„Charlie Flintovou? Minulou sobotu byla u mámy. Nevzpomínáš si? Vyprávěla jsem ti o ní. Je to lesba a chovala se ke mně ohromně vstřícně.“

Jay se nevesele usmála. Ten úsměv zbavil její tvář vřelosti, proměnil ji v nebezpečnou cynickou masku. „Přesně tak. Chovala se k tobě ohromně vstřícně, protože ji tvoje matka požádala, aby mě prověřila.“

Magda si přitiskla ruce k hlavě a zaryla prsty do spánků. „To je čím dál tím horší. Chceš říct, že se ke mně Charlie chovala vstřícně, protože po nás slídila?“

„Ne po nás. Po mně. Podle mého zdroje nás tvoje matka chce rozeštvat. Proto Charlie dostala za úkol hrabat se v mé minulosti a dokázat, že jsem sériová vražedkyně. A když odhalí tu strašlivou pravdu, utečeš na hony daleko.“

Magda se zasmála, podivný zvuk neměl s veselostí pranic společného. „A koho jsi sakra měla zabít? Kromě té veslařky?“

Jay začala odpočítávat na prstech. „Napřed Jess. Pak Kathy. Svou bývalou obchodní partnerku. Vyprávěla jsem ti o ní.“

„Myslíš tu nehodu v horách? Vždyť jsi neměla na vybranou. To nebyla žádná vražda. Říkala jsi přece, že i soudce prohlásil, že to byla tvoje jediná možnost na záchranu. To v žádném případě nebyla vražda.“

„Já vím. Jenže Charlie Flintová strávila víkend na ostrově Skye a zjevně se pokoušela prokázat opak.“ Jay se zlehka napila vína a otřásla se. „To je strašná myšlenka, že bych Kathy zabila záměrně. Byla to moje kamarádka, proboha. Ne vždycky jsme na všechno měly stejný názor, ale kvůli tomu přece někoho nesrazíš z hory.“ Pohrdavě si odfrkla. „Krom toho se rozhodně nedá mluvit o spolehlivém způsobu, jak někoho zabít. Lidé nehodu občas přežijí a vyprávějí, jak k pádu došlo. Pokud bych někoho chtěla zabít, určitě bych si dala tu práci a vymyslela lepší způsob.“ Otřela si rukou oči, jako by stírala slzy. „Kathy. To je neuvěřitelné!“

„To je hrozné.“ Magda se natáhla kjayině volné ruce a pevněji stiskla.

„A pak je tu Ulf Ingemarsson,“ pokračovala Jay. „Toho alespoň skutečně zavraždili. I když jsem to samozřejmě neudělala já.“

„Kdo je to? Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Ulf Ingemarsson byl švédský programátor, který měl nápad podobný 24/7. Ještě předtím, než jsme projekt spustili, jsme s ním jednali o licenci k softwaru, který vyvíjel. Bývalo by to šlo krásně dohromady s tím, co jsme měli na mysli my. Jenže jsme se nedokázali shodnout na podmínkách. Krátce nato ho zavraždili při loupeži v domě ve Španělsku, kde trávil dovolenou. Tak to uvádí španělská policie.“ Do hlasu pronikal hněv, Jayino Učení nabíralo na obrátkách. „Nedokázali určit přesný den smrti, ale celý týden jsem měla diář zaplněný pracovními schůzkami. Jak jsem řekla, došlo k tomu předtím, než jsme projekt rozjeli, a já se usilovně snažila všechno poskládat dohromady. Neměla jsem čas odskočit si do nějaké horské vesnice a odpravit tam takzvanou konkurenci. Která ani ve skutečnosti žádnou konkurencí nebyla, protože o podnikání ten člověk nevěděl zhola nic a neměl ani žádné fungující kontakty ve světě cestování.“ Jay rozčileně rozhodila rukama.

Magda se mračila. „A jak ses k tomu dostala ty? Když policie tvrdila, že šlo o loupež?“

„Ingemarsson měl přítelkyni, která byla ohledně 24/7 úplně posedlá. Myslí si, že jsem ho zabila buď přímo já, nebo že jsem ho nechala zabít kvůli jeho programům. Protože IT mozkem za doitnow.com byla Kathy a ji už jsem tou dobou neměla. Proto jsem odborné znalosti zjevně musela někde ukrást,“ prohlásila Jay sarkasticky. „Jako kdyby Vinny Fizt nedokázal napsat kód nebo tak něco. Je to úplně směšné obvinění. Ta jeho přítelkyně se pořád snaží proti mně iniciovat žalobu nebo občanskoprávní případ, ale vždycky skončí na první překážce. Je to nesmysl od začátku až do konce.“

„To nechápu. Jak se v hlavě mé matky mohl zrodit tak nesmyslný nápad?“

Jay donesla z vinotéky další láhev červeného a otevřela ji. „Nic z toho není žádné tajemství. Když to poskládáš dohromady, vyjde ti, že lidé, kteří stojí mezi mnou a tím, co chci, mají ošklivý zvyk, že umírají. K tomu si samozřejmě připočti lidi, kteří mě nenávidí a takové historky šíří.“ Úsměv se pokřivil, Jay přimhouřila oči. „Nikoho jsem nezabila, Magdo. Ale klepy kolovaly. Zejména kvůli Kathy a Ulfu Ingemarssonovi. Zakutej hluboko na internetu a najdeš tam konspirační teorie o kdejaké všivárně. Corinna už tak jako tak věřila, že jsem zabila Jess, a to ji motivovalo k vyhrabávání podobných věcí.“

Magda zasténala. „Nemůžu uvěřit tomu, že se bavíme o mé matce. Pokud má nějaký problém s mojí milenkou, měla by si promluvit se mnou, a ne s někým cizím. Nechápu, o co tu jde.“

Jay se znovu napila vína a zavřela oči. „Patrně se o tebe bojí.“ Otevřela oči a upřela na Magdu pevný pohled. „Protože existuje ještě jedna vražda, kterou by mi ráda přišila.“

Spatřila hrůzu v Magdině obličeji. „Ale ne. Ne. To myslíš…“ Vypadala, jako že se co nevidět rozpláče. „Ne Philipa. Řekni mi, že si nemyslí, žes zabila Philipa.“

Jay přikývla. „Obávám se, že ano. Ironie, co? Skoro najisto ho zabili, když jsme byly spolu. Jsi moje alibi. Přestože by to v současné době nemělo žádnou váhu, když spolu spíme. Díky bohu, že soud uvěřil ve vinu Paula a Joanny. Jinak by tvoje zatracená matka nejspíš utíkala na policii a požadovala, aby mě zatkli.“ Tak náhle vytrysklá zahořklost překvapila i samotnou Jay. Dosud se jí dařilo držet hněv pod pokličkou, ale teď hrozilo, že se osvobodí. To si nemůže dovolit. Nemůže Magdu vystavit plnému proudu své hřímající zlosti, to by ji jedině vyděsilo. Možná by dokonce začala uvažovat, jestli v naznačování její matky není alespoň zrnko pravdy.

Magda vyskočila. „Hned jí zavolám. Musí to zastavit. Tohle překračuje všechny meze. To je urážka na cti, proboha.“

Jay se také rychle ocitla na nohou, zarazila ji. Pevně, ale nikoli drsně chytila Magdu za obě zápěstí. „Ne,“ řekla měkce. „Ne, Magdo. To by celou situaci jedině zhoršilo. Nechci začít válku s tvou rodinou.“

„Ona je jediná, kdo tu začíná válku. Tohle nedopustím, Jay. Nedovolím, aby se někdo plížil kolem ve snaze pošpinit tvou pověst.“ Magda se pokoušela osvobodit, ale Jay ji držela pevně.

„Magdo, prosím. Nech to být. Neříkala jsem ti to proto, aby ses postavila na něčí stranu. Vím, že mě miluješ. Tohle všecko jsem ti mohla říct jedině proto, že ti důvěřuju.“ Pustila jedno Magdino zápěstí a přitáhla ji k sobě. Cítila, jak jejich srdce proti sobě bijí v kontrapunktu. Dotek jejich těl z Magdy odvedl napětí, Jay cítila, jak jí změkly svaly. „Řekla jsem ti to jedině proto, abys znala pravdu. Corinna proti mně nic nenajde, protože není co najít. Nikoho jsem nezabila.“

„Ale, Jay…“

„Pšt. Pokud má jen trochu rozumu, nechá to celé plavat.“ Jay zasadila Magdě na ústa několik polibků. Opětovné ujištění. „A kdyby ne… No, teď znáš pravdu. Takhle tě nic nezaskočí.“ Lepší, když se budeš cítit zrazená Corinnou než mnou. „Chápu, že to pro tebe byl děsný šok. Ale my dvě jsme v pohodě. Charlie Flintová se může koukat, kam chce, a mluvit si, s kýmkoli se jí zlíbí. Nám ublížit nemůže.“

„Ale co když…“ Magda se opřela o Jay, která jí mezitím pustila už i druhé zápěstí. Tiskly se k sobě, objímaly se, celé rozpálené.

„Co když nic. Řekla jsem ti, že není co najít.“

Magda se odtáhla, aby Jay lépe viděla do obličeje. „Nebylo co najít ani proti Paulovi a Joanně. Do té doby, než jsi něco vymyslela.“

Byl to příšerný, mrazivý okamžik. Jay až do této chvíle nenapadlo, že by Corinna Newsamová mohla být stejně tvrdá jako ona sama. Cítila, jak jí tuhne obličej. Najednou nevěděla, co říct. „Corinna by nic takového neudělala,“ řekla nakonec. „Nevěděla by, kde začít.“

Magdiny oči rozšířil strach. „To ne, to máš pravdu. Ale Charlie Flintová by na něco přijít mohla.“

12

Úterý

Do následujícího rána, kdy Charlie vyrážela na cestu, jí vydržela většina optimismu. K Charliinu velkému překvapení po jejím večerním návratu Maria nad plánovaným výletem na severovýchod projevovala pramalé nadšení. „Měla bys tak den dva počkat,“ domlouvala partnerce, když vedle ní padla na postel. „Podívej se na sebe. Jsi vyčerpaná. O víkendu jsi celé hodiny řídila a dneska jsi absolvovala Londýn a Oxford. Není proč spěchat, Charlie. Ať už se v Rokeru odehrálo cokoli, došlo k tomu před dvaceti lety. Den nebo dva v tom žádný rozdíl nenadělají.“

„Já vím, ale nechci ztratit tempo.“ Charlie se přitulila k Marii, nacházela potěšení v dobře známých liniích a křivkách jejího těla.

„Pokud po dvoudenní pauze ztratíš tempo, nevypovídá to nic pěkného o tvém entuziasmu,“ prohlásila Maria suše.

„Krom toho vždycky existuje riziko, že se Corinna vyspí a dospěje k závěru, že není o Jayině nevině zase přesvědčená, jak si myslela. Třeba se rozjede za Magdou a Jay zjistí, co se děje, a vypraví se na severovýchod, aby zajistila, že nenajdu nic, co nechce, abych našla.“

Maria se odtrhla od Charlie a s hrůzou ve tváři se posadila. „Zaútočila by na tebe?“

„Nic takového jsem neřekla. Ani jsem to tak nemyslela.“ Aby se ji Maria snažila úzkostlivě chránit, bylo to poslední, co teď potřebovala. Charlie obrátila oči v sloup. „Myslela jsem jen, že by mohla zajistit, aby se nic nenašlo. To je všechno.“

„Ty i Nick si o té ženě myslíte, že vraždila. Podle vás zabíjí lidi, kteří jí překážejí v cestě. A přesně to ty teď děláš, překážíš jí v cestě. Ježíši, Charlie, jak tě jen může napadnout jet na sever, když existuje byť sebemenší možnost, že po tobě půjde?“

„Nepůjde po mně, Marie. Jen pro začátek, celá řada lidí ví, že se zabývám úmrtími v její minulosti. Jedině naprostý blázen by si mohl myslet, že mě odpráskne a neocitne se v centru rozsáhlého a vysoce detailního vyšetřování. A Jay Stewartová není žádný hlupák.“ Charlie objala Marii kolem ramen a konejšivě ji k sobě přitiskla. „Zbytečně se strachuješ.“

„Ne!“ Maria se začínala zlobit. „Nestrachuju se zbytečně. Nestrachuju se o tebe ani zdaleka dostatečně. Pokud existuje sebemenší pravděpodobnost, že by se Jay objevila na severovýchodě, nechci, abys tam jezdila. Jako by ji obklopovala smrt. I kdyby na tebe nezaútočila, při mé smůle tě třeba smete tsunami nebo kdovíco ještě.“

„Na Tyneu a Wearu žádná tsunami nejsou,“ uklidňovala ji Charlie, kterou to pomyšlení pobavilo. „Nic zlého se nestane, to ti slibuju.“

„Jsi pevně odhodlaná tam jet, viď? Neexistuje nic, čím bych tě od toho záměru mohla odradit?“

Charlie zavrtěla hlavou. „Obávám se, že ne. Proniklo mi to pod kůži. Musím ten případ dotáhnout až do konce.“

„Tak proč nepočkáš na víkend, abych mohla jet s tebou? Jay po tobě přece nevystartuje, když bude poblíž někdo další, ne?“

Charlie zalila vůči Marii vlna vřelosti. Nedokázala najednou pochopit, jak mohla uvažovat o rozchodu s ní, aby si mohla začít s Lisou. Pokud se jí podaří držet se od Lisy stranou, pokud odmítne dál živit svou touhu po ní, určitě se z toho dostane. Maria se nikdy nic nedozví. Nikdy nepozná svět ublížených, do něhož ji Charlie málem uvrhla. „Jsi moc milá,“ řekla. „A já tě za to miluju. Ale nemůžu čekat na víkend. Ještě ani pořádně nevím, s kým si vlastně potřebuju promluvit. Může se stát, že budu muset zajít na místa, která o víkendu nejsou otevřená, například do redakce místních novin. Poslyš, nic se mi nestane. Znáš mě, kotě. Do žádných hloupých rizik se nepouštím.“ Zabořila hlavu do Mariiny hrudi.

„To jsem si vždycky myslela,“ potvrdila jí Maria. „Ale když tě slyším takhle mluvit, nejsem si tím tak jistá.“ Pohladila Charlie po vlasech. „Miluju tě. Nechci, aby se ti stalo něco zlého.“

„Taky se mi nic nestane. Myslíš si, že kdyby to bylo tak nebezpečné, nechal by mě Nick odjet? Ví, co mám v úmyslu, a nesnažil se mi to rozmluvit.“ No, většina z toho byla pravda.

A tak se Maria vzdala. Večerní rozhovor ovšem Charlie poněkud zakalil radost provázející její impulzivní nápad. Zrovna projela kolem Yorku, když se ozval Nick. „Ránko, Charlie,“ halasil vesele. „Večer jsem dostal tvůj vzkaz. Určitě nechceš počkat, až budu mít volno, abych tam mohl zajet s tebou?“

„To je od tebe hezké, Nicku. Nemyslím ale, že by se Corinna do konfrontace s Jay kdovíjak hnala. Proto není třeba se o mě strachovat, jak pořád zdůrazňuju Marii. Krom toho už jsem na cestě.“

Nick se zachechtal. „Neměl jsem na mysli představu Jay pronásledující tě jako pomstychtivá fúrie. Jen jsem si říkal, že by místní chlapci třeba jevili větší ochotu pomoct, kdybys s sebou měla někoho s policejní průkazkou.“

„To máš nejspíš pravdu. Ale já chci jen pečlivě projít všechny detaily.“ Charlie přejela do prostředního pruhu, kde si připadala bezpečněji. Ani s hands-free soupravou není zrovna lehké dělat víc věcí najednou, když rozhovor vyžaduje soustředění. „Nečekám, že bych objevila čerstvé důkazy k dvacet let starému případu pátrání po pohřešované osobě. Jen jsem o Jay mluvila se svou přítelkyní Lisou Kentovou. Je to terapeutka, vede Hovory o zranitelnosti, společnost, která organizuje semináře o zvyšování sebevědomí.“

„Ano, už jsem o nich slyšel.“

„No, před lety se s Jay znala, tehdy obě ještě studovaly. Každopádně řekla něco v tom smyslu, že všechny Jayiny sporné záležitosti mají možná původ v její matce. Nic zvlášť objevného. Kdybych o tom přemýšlela, dospěla bych nejspíš ke stejnému závěru, to je prostě základ. Jenže v kontextu toho, o čem jsem zrovna uvažovala, mi to krásně zapadlo a pomyslela jsem si: ‚Jasně. A pokud je Jay vražedkyně, je docela dobře možné, že její první obětí byla údajně pohřešovaná matka.‘ Tak jsem si řekla, že si na to posvítím.“

„Tolik tvých klientů začíná vraždou vlastní matky?“

Teď byla zas na řadě Charlie, aby se temně zachechtala. „Řekla bych, že k tomu dochází častěji, než tušíme. Mimochodem, podařilo se ti najít někoho, s kým bych si mohla promluvit?“

„Jak jsi říkala, k těm událostem došlo před dvaceti lety. Kromě negativního důsledku, že ve službě už nejspíš nebude žádný z vyšších důstojníků z té doby, to má i svou lepší stránku.“ Vyčkávavě se odmlčel.

Charlie vyhověla skryté žádosti. „Co je tou lepší stránkou?“

„Stalo se to tak dávno, že ten případ nebude pro nikoho choulostivý.

A vzhledem k tomu, že jsi akreditovaný odborný svědek ministerstva vnitra…“

„To nemůžeš tvrdit. Suspendovali mě,“ zaprotestovala Charlie.

„Sakra, já věděl, že jsem na něco zapomněl! To je v pořádku, Charlie, to není na závadu, ne u papírů k případu z roku 1990. Kdybys kvůli tomu měla popotahovačky, řekni, že mám děravou paměť. Poslyš, bude to dobrý. Víš přece, jak jednat s policií.“

„Takže mě očekávají?“

„Přesně tak. A protože jde o tak starý případ, nejsou papíry k němu v místní kanceláři ani na ředitelství. Mají skladovací zařízení poblíž ředitelství sboru v Pontelandu. Pošlu ti v textovce adresu a popis cesty. Vede to tam seržantka v důchodu. Jmenuje se Hester Langhopeová. Máš jí dát vědět tak hodinu předem. Pošlu ti taky její číslo.“

„Díky, Nicku. Máš u mě pořádnýho panáka.“

„To teda jo. Mimochodem, jak probíhal rozhovor s Corinnou?“

„Rozhodla jsem se navěšet jí bulíky na nos. Řekla jsem jí, že neexistují žádné důkazy, protože Jay nic neudělala.“

Nastala dlouhá odmlka, pak Nick poznamenal: „Ještě že se tímhle neživíš. Nemyslím, že by si soukromí vyšetřovatelé vymýšleli závěry podle toho, co se jim zrovna hodí do krámu. My dva jsme se přece shodli, že je nejspíš oddělala všechny, ne? Jen nemáme dost důkazů.“

„Je to tak. Ovšem ‚nejsou důkazy‘ není dost dobrý výsledek pro ženu, která už jednou prohlásila, že raději vezme zákon do svých rukou, než aby seděla a sledovala, jak její dcera žije na hromádce s osobou, kterou považuje za lesbický ekvivalent Hannibala Lectera. Takže dokud se nepřiblížím k nějakému solidnímu důkazu, je rozumné Corinně lhát.“ Charlie zpomalila, pustila před sebe bílou dodávku. Tříproudová vozovka se zredukovala na dva pruhy.

„A tebe nechává v klidu, že Magda Newsamová žije pod Jayinou střechou?“

„Mluvíš jako Corinna. Nemyslím, že by Magdě cokoli hrozilo. Podle mě jsou okouzlené jedna druhou. Jayiny vraždy krom toho nejsou zločiny z vášně. Jsou přísně funkční. Jde o to, aby dostala, co chce. A to momentálně má. No tak, Nicku, údajně sis vysloužil titul z psychologie, měl by sis tím být stejně jistý jako já.“

„Asi jo,“ přiznal. „Dobře. Pošlu ti tu esemesku. A dej mi pak vědět, cos vyštrachala.“

Charlie rychle pochopila, proč Hester Langhopeová skončila v důchodu jako vedoucí skladu důkazů a záznamů northumbrijské policie. Hned v prvních minutách se projevilo, že se v ní snoubí úžasná výkonnost s lidskou vřelostí, která lidi nutí posadit se a svěřit se jí se svým trápením. Ne že by vzhledově působila mateřským dojmem. Byla vysoká a statná a zvolila takový účes a hcení, jaké ráno vyžadují minimum námahy. Džíny měla čisté a vyžehlené, policejní košili bez poskvrnky, tenisky ve fluorescenčním světle přímo zářily. Přestože se jí zjevně blížila šedesátka, pohybovala se s pružností atletky.

Když Charlie dorazila, čekala na ni Langhopeová u přepážky, aby ji mohla uvítat. Prověřila její identifikační doklad a zavedla ji do nitra skladu plného polic s krabicemi. Cestou se vyptávala, jak se Charlie cestovalo, projevovala nefalšovaný zájem. Došly k holé kanceláři v zadní části skladu. Stál v ní stůl, dvě židle a krabice. Langhopeová krabici otevřela a předložila Charlie víko. Ta se chvíli tvářila zmateně, pak jí došlo, že k vnitřní straně víka je přilepen záznam o všech lidech, kteří si obsah krabice prohlíželi. „Musíte se tu podepsat,“ vysvětlila Langhopeová. „Tady vidíte historii všech prohlídek. Prvních pět let po zastavení vyšetřování docházelo jednou ročně k revizi případu. Dalších šest let to bylo jednou za dva roky. Teď se případ reviduje každých pět let. Vidíte, naposledy v roce 2008.“ Poklepala na papír tužkou. „NN. Nic nového.“ „Vážně nečekám, že bych něco našla,“ přiznala se Charlie.

„Detektiv seržant Nicolaides říkal, že hledáte možné oběti sériového vraha?“

„To je pravda. Profil sedí na Jennu Stewartovou. Chci zjistit, jestli se oba případy nemohly protnout. I když je to dost nepravděpodobné.“ Langhopeová se usmála. „Někdy se taková důslednost vyplatí. Nechám vás tu s tím. Omlouvám se, ale z bezpečnostních důvodů vás tu budu muset zamknout.“ Ukázala na tlačítko na stěně vedle dveří. „Pokud byste něco potřebovala – kávu, odskočit si na toaletu, zajít si ven zakouřit –, prostě zazvoníte a někdo vás pustí ven.“

Na Charlie taková praxe udělala ohromný dojem. Ve většině skladů důkazního materiálu platilo, že jakmile jste už jednou byli uvnitř, stali jste se důvěryhodnými. Zkušenosti ukázaly, jak často tato důvěra nebyla na místě. S poklady Hester Langhopeové se ovšem nikdo ze dveří nedostane. Ne, pokud předtím nepodepíše, že je převzal. Charlie s povzdechem vytáhla z krabice stoh papírů a pustila se do práce.

Seběhlo se to v zásadě takhle. V pátek 11. října 1990 se v domácnosti Calderových nedělo nic viditelně nenormálního. Howard Calder odešel jako obvykle v osm a pět minut na autobus do práce. Jay – nebo Jennifer, jak jí tehdy říkali – se nimrala ve snídani, stěžovala si na bolest zubu. V půl deváté matka zavolala dentistovi, objednala Jennifer jako naléhavý případ na devět dvacet. Napsala dceři omluvenku za pozdní příchod do školy a dala jí drobné na autobus, aby k zubaři dorazila včas. Tehdy Jay matku viděla naposledy. Od zubaře se vrátila domů, protože se jí motala hlava a nebylo jí dobře. Dům byl prázdný, ale to Jay nikterak neznepokojilo, protože matka pracovala jako dobrovolnice na projektu opravy nedalekého domu pro staré lidi. Jay si zalezla do postele a celý den prospala.

Pak přišel z práce Howard Calder a překvapilo ho, že je doma jenom Jay. Jenna se z brigády vždycky vracela tak, aby pro rodinu připravila večeři. Howard s Jay počkali do šesti, pak se Howard odešel podívat na stavbu. Budovu našel zamknutou a opuštěnou. Skoro hodinu hledal správce domu a ten mu vysvětlil, že práce jsou hotové. Toho dne přišla jen hrstka dobrovolníků, dokončovali detaily v několika málo bytech. Z Howardova popisu Jennu poznal, ale nevzpomínal si, jestli ji ten den viděl. Naposledy pracovala na bytě 4C a ten byl podle správce dokončený už den předtím.

Howard se vrátil domů, ale Jenna se neobjevila ani nezavolala. Rozhodl se obrátit na policii a nahlásit ji jako pohřešovanou osobu. Charlie si velice dobře dokázala představit důstojníka, který hlášení přijímal. Další manželka, co měla plné zuby manžela, který nedokázal uvěřit, že by mohla mít tolik drzosti a opustit ho. Důstojník Howarda vybídl, aby se podíval, jestli nechybí i nějaké manželčiny osobní věci. Do té doby Howarda vůbec nenapadlo, že by od něj Jenna mohla odejít.

Netrvalo dlouho, než zjistil, co chybí. Malý kufr, trocha spodního prádla, dvě blůzy, kartáček na zuby a hygienické potřeby, pas, rodný list a fotografie Jay ve věku šesti let. Všechno, co potřebujete k odchodu ze starého života a k novému začátku, pomyslela si Charlie. To je úžasné, jak málo věcí člověku postačí.

Policie nebyla nikterak aktivní a Charlie jí to ani nemohla mít za zlé. Jenže Howard se nenechal odbýt. Našel si další dobrovolníky ze stavby a zjistil, že se jeho žena přátelila s vedoucím projektu Holanďanem Rinksem van Leerem. Van Leer se vrátil do Holandska, ale následující týden ho čekala nová rekonstrukce v Yorku. Howard se rozjel do Yorku. Očekával, že se tam setká s Jennou, ale ta tam nebyla a van Leer popřel, že by z Rokeru odjela s ním.

Proto se Howard znovu obrátil na policii. Tentokrát mu věnovali více pozornosti. U ženy bylo dost neobvyklé, že by opustila dítě, byť šestnáctileté, aniž by cokoli řekla a aniž by odešla za pravděpodobným přítelem. Policejní vyšetřování ovšem velice brzy narazilo na překážku. Policisté se spojili se svými protějšky v Holandsku, ale nikde neobjevili sebemenší náznak, že by tam Jenna kdy byla. A zcela jistě ne s van Leerem, který většinu předchozího týdne bydlel u přátel v Leydenu. Žádný z ostatních dobrovolníků Jennu v pátek, kdy zmizela, také neviděl. Charlie nabyla silného dojmu, že by Jenna Calderová velice brzo zmizela z policejního radaru nebýt Howardových pravidelných návštěv policejní stanice, kde se každý týden dožadoval nových zpráv. Vzal si do hlavy, že přestože mohla odejít dobrovolně, musela být později zavražděna, protože jinak si její mlčení vysvětlit nedokáže. Po roce snažení se ve složce ocitla stručná poznámka: „Panu Calderovi bylo sděleno, že případ přestává být prioritou, a pokud by došlo k novému vývoji, informujeme ho.“ Revize případu byly pečlivé, leč rutinní. Nikde se nic neobjevilo.

Ve složce se nacházelo též stručné sdělení, že se Calderova nevlastní dcera dva týdny po matčině zmizení přestěhovala k rodině jednoho učitele ze školy. Charlie tu našla i poznámku, že podle Jay matka utekla s přítelem, protože její nevlastní otec je „despotický všivák“. Matčino mlčení podle ní souvisí s odhodláním nedodat Calderovi sebemenší vodítko, kde by mohla být. Policista do složky poznamenal: Jennifer se zdá být s touto myšlenkou smířená. Matku nikterak neobviňuje a tvrdí, že být v její kůži, zachovala by se stejně.

Charlie se pohodlně opřela a vstřebávala obsah přečteného. Z policejního hlediska nebylo na zmizení Jenny Calderové nic podezřelého. Ženy i muži od rodiny bez varování odcházejí v jednom kuse. Byla napsána celá řada knih o dopadu toho, jak se rodič nebo partner odstřihl od dřívějšího života. Charlie hovořila s lidmi z obou stran onoho rozdělení – s opuštěnými i opouštějícími – a s oběma skupinami hluboce soucítila. Docházelo k tomu častěji, než by se většině lidí líbilo. Proto ji nikterak nepřekvapilo, že se policie k případu chovala jako k relativně bezvýznamnému případu pohřešované osoby.

Ale pokud se na celou věc podíváte z perspektivy člověka, který prošetřuje minulost Jay Stewartové a hledá možné oběti vraždy, nabírá případ jinou podobu. Protože popis pátečního dopoledne, jaký na ni vyskočil ze stránek knihy Nekajícná, se velice liší od verze v policejních záznamech. Podle knihy Jay odešla na stavbu, aby konfrontovala matku a Rinkse. Ale budova byla zamčená a správce jí vysvětlil, že práce skončily. Šla domů s přesvědčením, že spolu s matkou opustí Roker a začnou nový život s Rinksem. Jenže Jennu nenašla a už ji nikdy nespatřila.

Charlie uznávala, že Jay mohla překroutit realitu, aby dosáhla dramatičtějšího vyprávění, přestože jí momentálně nepřipadalo, že by změna vylepšila kvalitu příběhu. Odkaz na návštěvu zubaře by ovšem mohl zpomalit tempo, to je pravda. A samozřejmě velkou výhodou knižní verze je, že Jay připisuje dynamičtější roli. Místo aby šla k zubaři a zpátky domů, kam se matka už nikdy nevrátila, začlenila ji kniha do vyprávění, zavedla ji na místo nedovolených schůzek matky s Rinksem.

Zůstává tu kritické místo připomínající, že Jay pro den matčina zmizení nemá alibi. Odešla k zubaři, ale do školy se nevrátila. Tvrdí, že celý den po návštěvě zubaře prospala v posteli, ale toto tvrzení nemá čím podepřít. Vlastně není ani doložené, jestli u zubaře skutečně byla, protože nikoho nenapadlo takovou věc ověřovat. Pokud neberete v úvahu Jayino svědectví na policii nebo to, co předkládá čtenářům knihy, nemáte důvod věřit, že Jenna vůbec opustila dům.

„Snaž se,“ nabádala se Charlie nahlas, když ukládala papíry zpátky do krabice. I kdyby Jay matku zabila doma, není přece možné, aby se šestnáctileté dítě do návratu Howarda Caldera z práce dokázalo beze stopy zbavit těla. Z vlastních zkušeností s vrahy Charlie moc dobře věděla, že zbavit se mrtvoly není vůbec jednoduché, zejména v zemi tak hustě obydlené, jako je Velká Británie. Pokud se Charlie nepodaří vyrukovat s nějakým jiným scénářem, je z toho Jay venku.

Zazvonila a čekala, až ji Hester Langhopeová vypustí. Užitečný náhled na věc by jí mohla poskytnout jediná osoba. Charlie však nevkládala moc naděje v to, že by Howard Calder vnesl světlo do záhadného zmizení své ženy. Pokud měl co říct, určitě to řekl před lety policii. Nicméně má alespoň díky policejní složce adresu.

Charlie se vracela po AI směrem na Roker a zavolala Nickovi. „Nedá se mluvit o promarněném času,“ hlásila mu. „Objevila jsem rozpor mezi tím, co Jay uvádí v knize, a co je v policejním prohlášení.“ Nastínila mu problém. „Ale jde spíš o akademickou otázku. Ani v jednom případě nemá Jay alibi od deseti dopoledne do pěti odpoledne.“

Nick přešel rovnou k jádru problému. „Tak kde je tělo? Byla ještě dítě. Nemohla mít dost síly ani vědomostí, aby se mrtvoly zbavila.“

„Dospěla jsem ke stejnému závěru. Když už jsem tady, mohla bych Howarda Caldera navštívit. Člověk nikdy neví, třeba má onu mytickou informaci, aniž by cokoli tušil o její významnosti.“

Nick se zasmál. „Koukám, že jsi v životě přečetla hodně špatné literatury.“

„Jsem vinna v plném rozsahu obžaloby. Já vím, že to není zrovna moc pravděpodobné, ale nemáš nějaké novinky od té telefonní společnosti?“

„Zatím nic. Dám ti vědět, jakmile se něco dozvím. Hodně štěstí s Howardem.“

Charlie právě míjela sochu Anděla severu s dlouhými křídly roztaženými v požehnání a pomyslela si, že potřebuje víc než štěstí.

13

Na domě, v němž Jay Stewartová strávila léta dospívání, neshledala Charlie nic půvabného. Stál uprostřed ulice řadových domů ze špinavých červených cihel, nebyl ani nejhorší, ani nejlepší z budov na dohled. Černé dveře a bílé prvky na domě byly umouněné spolupůsobením městského spadu a drobných zrníček písku přivátých větrem z nedaleké pláže. Závěsy působily sklesle, jako by z nich odešel veškerý duch, světlo v okénku nade dveřmi obstarávala žárovka svítící nepěkným nažloutlým světlem, příliš slabá na to, aby osvětlila požadovaný prostor. Pokud to tu před dvaceti lety vypadalo stejně, Charlie nepřekvapovalo, že odsud Jay při první příležitosti vypadla.

Charlie stiskla zvonek, který hlasitě a rozzlobeně zadrnčel. Čekala a rozhlížela se kolem. Je úterý, čtyři hodiny odpoledne a nikde ani živá duše. Žádné děti nehrají fotbal na ulici, žádná omladina nepokuřuje na rohu, neklevetí tu hloučky důchodců. Nikde sebemenší náznak, že by za všemi dveřmi žili lidé. Charlie to tu nepřipadalo jako v komunitě, což ji překvapilo. Třeba to bude jen tím, že tuhle oblast nezná a neumí vyčíst náznaky.

Dveře za ní se otevřely, prudce se obrátila. Muž v rámu dveří se tvářil podrážděně, husté šedé obočí nad hluboce posazenýma očima, zvětšenýma skly brýlí s kovovými obroučkami, měl svraštělé. Jako by byl celý sestavený z ostrých úhlů – hubený obličej, orlí nos, vyzáblá ramena, kostnaté ruce vše vtisknuté do úzkého semknutého prostoru. Husté šedé vlasy měl po stranách zastřižené tak nakrátko, až pod nimi prosvítala našedlá kůže. Bledou pleť brázdily rýhy, z nichž bylo jasné, že se jen zřídkakdy usmívá. „Vy jste ta z obecního úřadu?“ udeřil na Charlie, hlas měl silný a zpupný.

Charlie se usmála. U takového člověka nemá cenu chodit kolem horké kaše. „Ne, jsem doktorka Charlie Flintová. Spolupracuju s policií. Ráda bych si s vámi promluvila o zmizení vaší ženy.“

Zamračení se prohloubilo. „Doktorka? Od policie? Něco takového jsem v životě neslyšel.“

„Jsem takzvaný profiler. Vytvářím psychologické profily pachatelů. Pomáhám policii se sestavováním případů proti lidem, které podezíráme ze závažných zločinů, jako je znásilnění nebo vražda.“

„Našli jste Jennu? To se mi snažíte říct?“ Obočí se zvedlo, vypadal skoro šťastně.

„Je mi líto, pane Caldere. Vaši ženu jsme nenašli. Prověřuju právě některé případy, v nichž pohřešovaná osoba splňuje kritéria výběru obětí nám známého pachatele, a zjišťuju, jestli by se díky tomu nedala vyřešit některá zmizení.“ Krátce se usmála, doufala, že její lež při prvotním prozkoumání ve dveřích obstojí.

Calder se mračil. „Jak to myslíte, kritéria? Jaká kritéria?“

„Je mi líto, ale to vám sdělit nemůžu. Jde o důvěrnou informaci. Mohlo by to hraničit až s pohrdáním soudem, víte?“ Zabalte věci do co možná největší záplavy slov a lidé skočí na všecko. Alespoň doufá.

„Potřebuju vidět váš průkaz, než vás pustím dovnitř,“ řekl a vzdorovitě vysunul čelist.

„Jistě.“ Charlie vyrukovala se svou průkazkou ministerstva vnitra.

„To jste přijela zdaleka,“ poznamenal Calder, otevřel dveře a naznačil Charlie, že může vejít. Chodba byla stejně holá a studená jako ulice venku. Obyčejná lakovaná prkna neoživoval ani koberec, stěny byly vymalovány smetanovou barvou, a to před značně dávnou dobou. Lehce tu bylo cítit staré vařené maso. Místnost, do které ji Calder uvedl, postrádala jakékoli pohodlí. Dřevem lemovaná sedací souprava vypadala jako napodobenina staršího nábytku pořízená v šedesátých letech. Polštáře byly tenké a prosezené. U stěny stálo šest židlí. Jedinou výzdobu místnosti tvořily tři pečlivě vyšité citáty textů z bible. I na dálku Charlie rozpoznala výjimečnou práci. „To jsou ale nádherné výšivky,“ pochválila je a přistoupila k jedné z nich, aby si ji mohla lépe prohlédnout.

„To jsou práce mé matky.“ Calder promluvil zhurta, jako by šlo o uzavřenou kapitolu. Pokynul Charlie k židli, ale sám se neposadil. Postavil se před nezapálený plynový krb, ruce v kapsách vytahaného šedého svetru měl zaťaté v pěsti. Nedočkala se nabídky čaje nebo kávy. „Musím konstatovat, že mě potěšilo, že policie na Jennu docela nezapomněla. Po pravdě řečeno, místní policisté se zrovna nepřetrhli.“

„Právě místní policisté nám naznačili, že by tento případ mohl odpovídat ostatním,“ ujistila ho Charlie. Další neškodná lež. Ale northumbrijská policie se k ní zachovala vstřícně, zaslouží si na oplátku kompliment. „Znám okolnosti zmizení vaší ženy,“ dodala spěšně, nechtělo se jí do opětovného opakování faktů. „Četla jsem složku. Ale vy jste svou ženu znal lépe než kdo jiný, a moc by mě zajímala vaše teorie, k čemu podle vás došlo. Jaká byla vaše první reakce, když jste si uvědomil, že vaše paní není doma, na místě, kde by měla být?“

Výraz v Calderově obličeji přešel přes bolest do rozpaků. „Chápu, že to bude znít hloupě, ale dokázal jsem myslet jen na to, že ji unesli.“

„Nenapadlo vás, že ji mohla potkat nějaká nehoda?“

Zavrtěl hlavou. „To bych se hned dozvěděl. Jenna u sebe vždycky nosila kabelku s doklady.“

To je zvláštní, jak si něčím takovým může být tak jistý, pomyslela si Charlie. „Ale proč by vaši ženu někdo unášel?“

„Patřili jsme…“ Zarazil se. „Patřím k evangelické křesťanské církvi. Vedli jsme aktivní kampaň proti hříchům, které jsme v naší společnosti viděli. V době Jennina zmizení jsme horlivě protestovali proti otevření penzionu jednoho homosexuálního páru kousek od Rokeru. Získali jsme ohromnou podporu veřejnosti. Napadlo mě, jestli ji neunesli, aby nás přinutili couvnout. Myslel jsem si tehdy – a myslím si to ostatně dodnes –, že ty kreatury jsou schopné všeho.“

Charlie vždycky nenáviděla chvíle, kdy nemohla bojovat proti bigotnosti, protože pro ni bylo mnohem důležitější vytáhnout z dotyčného informaci než ho usadit za předpojatost. Spolkla odměřenou odpověď a poznamenala: „Tuhle teorii jste přece musel zavrhnout, když jste přišel na to, že si vaše paní zabalila věci?“

Calder se kousal do koutku spodního rtu. „Patrně jsem se zmýlil,“ vypravil ze sebe nakonec.

„A co jste si myslel pak?“

Prudce vydechl. „Nevěděl jsem, co si mám myslet. Naše manželství fungovalo stejně jako kdykoli předtím. Jenna mi ani v nejmenším nenaznačila, že by něco nebylo v pořádku.“ Zahleděl se kamsi do vzdáleného kouta místnosti. „Jenže Jenna k naší církvi nepatřila odjakživa. Žila ve velkém hříchu, než se znovu zrodila v krvi Beránka.“

„Domníváte se, že se vrátila ke starému způsobu života?“

Calderův pohled při cestě přes celou místnost sklouzl na Charlie. „Ne vlastní volbou. Četl jsem vsak o prodloužených účincích užívání drog. Lidi může osvítit záblesk minulosti. Nějaká událost změní jejich vnímání reality. Nejspíš se jí přihodilo něco takového. Duševně se zhroutila.“

„A tohle si myslíte ještě pořád?“

Překřížil ruce na úzké hrudi. „Myslím si, že je mrtvá. Domnívám se, že prodělala nějaký duševní otřes a odešla od nás. A pak se přihodilo něco dalšího. Někdo ji zabil, nebo na ni promluvil ďábel a přesvědčil ji, aby se zabila sama. Proto nikdy neměla šanci kát se a vrátit se zpátky. Co jiného by dávalo smysl?“

„Vy si nemyslíte, že odešla s jiným mužem? Že začala nový život?“ Nepromluvil, jen vrtěl hlavou, ústa semknutá do tenké čárky. „Přece už jednou od své minulosti odešla, pane Caldere.“

„Neopustila by svoje dítě. Věděla, že s Jennifer nevycházíme dobře. Zařídila by to jinak. Napřed by uspokojivě vyřešila její situaci.“ Odvrátil se a přešel k oknu. Pěstmi se opřel o parapet a zahleděl se do ulice.

„Četla jsem Jennifeřinu knihu,“ nakousla Charlie.

Obrátil se, obličej oživlý pohrdáním. „Tu nechutnou sprostotu? Měla tu drzost, že mi poslala jeden výtisk. Vyhodil jsem ji, nechci mít v domě satanova slova.“

„Uvědomil jste si, že se Jennifeřino vylíčení posledního rána v knize liší od verze v policejních záznamech?“

„Jak bych mohl? Nebudu si kazit oči takovou snůškou lží. Něco vám povím, doktorko Flintová, lituju, že nemám dost peněz, abych mohl Jennifer zažalovat. Ta kniha je hanopis od začátku až do konce. Takže mě vůbec nepřekvapuje, že jste ji načapala při lži. Dnem i nocí jsem se modlil za duši toho děvčete. A takhle se mi odvděčila. Ale co můžete čekat od zvrhlíka?“

„Jennifer tvrdí, že jste se vy společně s manželkou pokoušeli o domluvený sňatek. Něco takového jste měl na mysli, když jste mluvil o tom, že by se o ni Jenna postarala?“

„Přesně tak.“ Teď triumfoval. „Už jsme měli hotové plány. Plány, mohl bych dodat, které by Jennifer zachránily před životem v hanbě, v níž teď skončila. Zanedlouho by se byla provdala. I kdyby se Jenna rozhodla odejít, tu chvilku by počkala. Neutekla by takhle z ničeho nic. Bez sebemenšího vysvětlení. Jakým je například zhroucení. Nemohl v tom být jiný muž. To by počkalo, víte.“

„Jennifer toho dne nepřišla do školy,“ připomněla Charlie. „Nenapadlo vás někdy, že o tom, co se děje, věděla něco víc?“

Calder zavrtěl hlavou. „Než se vrátila od zubaře, byla už Jenna pryč. Šla si lehnout, protože jí bylo zle, ani nezaregistrovala, že matka není doma, dokud jsem se nevrátil z práce. Nechal jsem ji ležet a šel jsem zjistit, jestli Jenna není ještě pořád v tom domě v Riverdale. Jenže tam nikdo nebyl a bylo zamčeno. Když jsem sehnal správce, řekl, že ten den jich tam přišlo jen pár něco málo dokončit. A že si nemyslí, že mezi nimi Jenna byla. Když jsem se vrátil domů a řekl to Jennifer, byla naprosto zmatená. Vážně ji to rozčílilo. Nehrála to. Bylo jí teprve šestnáct, nebyla žádná dobrá herečka. Obvykle se dalo velice dobře poznat, co si myslí,“ dodal zahořkle. „V tom nás nenechávala na pochybách.“

„Rozpor mezi Jennifeřinou knihou a jejím prohlášením na policii, o kterém jsem se zmiňovala, se týká návštěvy lékaře. V knize ji vůbec nezmiňuje. Říká tam, že ráno zamířila na stavbu, tam jen zjistila, že je zamčeno a nikdo tam není. A vy jste mi právě řekl, že podle správce tam ten den přišlo několik lidí na dokončovací práce. Proč tyhle dvě odlišné verze?“

Charlie se původně odmítala zabývat dvěma odporujícími si příběhy. Teď si nebyla jistá, jestli to bylo dobře.

„Protože je to malá lhářka.“ Vypadal, že by si nejradši odplivl. „Udělá cokoli, jen aby působila důležitě. Snaží se k sobě přitáhnout světlo reflektorů. Když jsem ji přebíral, byla už úplně zkažená. Kdybych ji formoval odmala, dopadlo by to jinak. Nevěřím, že tehdy dopoledne byla na té stavbě. Byla u zubaře, lhářka jedna mrňavá.“

S takovou vehemencí nemělo smysl bojovat. „Jennifer si myslí, že matka utekla s Rinksem van Leerem. Svým bývalým přítelem.“ Charlie mluvila vyrovnaně, bez emocí.

„Nebyla s ním. Osobně jsem to ověřoval. Stejně tak policie. Jennifer se mýlila. Fantazírování a lhaní, to je celá ona. Nevěřím ani, že Jenna toho muže znala dřív, než se zapojila do projektu bytů v Riverdale. I ostatní dobrovolníci moji verzi podporují. Přátelili se, ale nikdo kromě Jennifer si nemyslí, že by mezi nimi cokoli bylo. Ale Jennifer si z nějakého perverzního důvodu přála, abych uvěřil, že ten muž pochází z Jenniny minulosti a že ji odlákal pryč. Nesmysl. Naprostý nesmysl. Nic jiného jsem od Jennifer ovšem nečekal. Ani slůvko vděčnosti za ty roky, co jsem ji živil a šatil a poskytoval jí střechu nad hlavou, přestože nebyla mou dcerou. Znám svou křesťanskou povinnost.“ Náhle se zarazil, na tvářích mu plály rudé skvrny.

„To jistě,“ přitakala mu Charlie. Ta slova jí nechtěla z hrdla ven. V mysli jí mimoděk vytanula stará vzpomínka na Jay, stojící na okraji jakési skupinky na večírku. Vycítila na sobě Charliin zrak a vzhlédla, obličej ostražitý, jako mívá zaběhlý pes na kraji mýtiny. Při zpětném pohledu a současných zkušenostech jí tahle obezřetnost, vždycky lehce vykukující zpoza Jayina charismatu, dávala dokonalý smysl. Vyrůstat vedle takového muže a hledat si cestu, jak vykvést, nemohlo být snadné. Kolikrát se pokusil zašlapat Jayina ducha v prach? Cítila Jenna rozervanost, nebo se všeho zřekla pro krev Beránka? „Označil byste Jennu za důvěřivou osobu?“

„Dokud žila v hříchu, nechala sebou vláčet ostatními. Ale jakmile přijala Ježíše jako svého Spasitele, stala se plně ženou Boží. Její víra byla pevná jako skála. Nepřiklonila by se k ničemu, co by šlo proti její víře.“

Charlie přikyvovala, předstírala, že ji odpověď uspokojila. „Dobrá, pane Caldere, omlouvám se, že jsem vás připravila o čas. Považuji za velmi nepravděpodobné, že by se vaše žena stala obětí muže, o kterého se zajímáme.“

Uklonil hlavu. „Díky Bohu za to. Přese všecko se dosud modlím, aby jednoho dne prošla těmito dveřmi, připravená prosit za odpuštění.“

Charlie se zvedla. „Moc doufám, že budete mít pravdu.“ Z celého srdce si přála, aby Jenna bývala skutečně utekla s Rinksem van Leerem. Nebo s kýmkoli jiným, když se to tak vezme. Bohužel se nedokázala přimět tomu uvěřit. Jenže s Howardem Calderem je hotová. Ať odpovědi na její otázky leží kdekoli, nejsou v této seschlé karikatuře domova.

14

Ať se v Rokeru před dvaceti lety přihodilo cokoli, zůstává to pohřbeno velice hluboko, to je jisté. Ale když už se sem Charlie hnala takovou dálku, nedokázala odolat, musela se podívat na místo, kde se odehrávaly tajné schůzky Jenny Calderové s jejím Holanďanem. Byty v Riverdale se nacházely pouze necelé dva kilometry od Calderova domu, ale stály dole na břehu moře. Jako by patřily do jiného světa.

Z dáli Charlie rozeznávala hnědou budovu s lehkými prvky art deca. Velká okna se mohla pochlubit vyhlídkou na mohutné dmutí moře. Rozhodně to není špatné místo, kde strávit poslední roky života, pomyslela si. Ale při bližším pohledu ztratilo hodně z původního zdání kouzla. Kolem domu se táhla dva metry vysoká ohrada a okna v přízemí a vchod byly zatlučené prkny. Charlie zaparkovala proti domu a všimla si cedule přilepené na ploše ohrady: Riverdale. Připravujeme stavbu nových luxusních bytů s vyhlídkou na moře. A nad tím vším umělecké ztvárnění obecně použitelného moderního domu, samé sklo a ocel. Kdyby sem přišla o několik týdnů později, našla by tu staveniště, veškeré stopy po starém domě by byly navždy pryč.

Charlie přešla vozovku a začala obcházet ohradu. V zadní části odvrácené od ulice objevila dvoukřídlá vrata zajištěná řetězem a visacím zámkem. Charlie zatahala za zámek, ale byl dobře zamknutý. Brána se trochu odchlipovala. Kdyby byla hubeňour jako Lisa nebo samotná Jay, možná by se jí podařilo protáhnout se dovnitř. Jenže na podobné dobrodružství je moc oplácaná. Pokračovala v cestě a ke svému velkému překvapení za dalším rohem objevila kus plotu, kde od sebe někdo násilím odtáhl dva panely. Opíraly se o sebe, ale jasně vyšlapaná blátivá cestička ukazovala na místo vniku.

Charlie od sebe čistě ze zvědavosti obě části oddělila a vstoupila dovnitř. Dům od ohrady oddělovalo několik metrů udusané trávy. Zadní vchod přikrýval plát vlnitého plechu, ale viditelně vibroval ve větru. Když Charlie přistoupila blíž, zjistila, že hřebíky, které ho přidržovaly v rámu dveří, jsou v jednom rohu a do půlky jedné strany vytažené. Když se trochu přikrčí a plát odtáhne, dostane se dovnitř.

Charlie si vyndala klíče. Maria jí k Vánocům darovala malou, ale výkonnou baterku. Charlie nechápala, k čemu by mohla být dobrá, ale přidala si ji na kroužek s klíči, aby Marii udělala radost. Teď baterku rozsvítila a překvapilo ji, kolik světla vydává. Ocitla se v chodbě, která páchla vlhkem, cigaretovým kouřem a močí. Drobné zacupitání kdesi před ní jí připomnělo krysy, proto zaváhala, jestli má vůbec chodit dál. „Vzpamatuj se,“ nabádala se. „Bojí se tě víc než ty jich.“

Z chodby vedly na obě strany dveře: ID a 1E. Opatrně postupovala vpřed a všimla si, že dveře 1E jsou pootevřené. Strčila do nich a posvítila do místnosti baterkou. Hromada zmačkaných plechovek od piva, několik lahví od cideru. Oharky cigaret a krabice od pizzy. Vypadalo to spíš na stopy po teenagerech než na něco zlověstnějšího.

Za rohem začínaly schody. Solidní, vyrobené z kompozitního kamene. Charlie vystoupala do prvního patra a pokračovala dál. Na schodišti pak bylo podstatně lepší světlo. Charlie si uvědomila, že prkna zakrývají okna pouze v prvních dvou podlažích, ve druhém a třetím patře do budovy pronikalo světlo. Viděla teď, že otevřené jsou dveře do všech bytů a že oblasti kolem zámků nesou stopy úderů nějakého těžkého předmětu. Někdo celé místo prošel, hledal, jestli tu není co ukrást.

Zámek dveří 4C podlehl násilí jako všechny ostatní. Charlie ani s jistotou nevěděla, proč se s tím vším obtěžuje, přesto vstoupila do úzké chodbičky a pokračovala dál do místnosti, která patrně bývala obývacím pokojem. Poskytovala úžasnou vyhlídku na promenádu a pláž, vlny teď vytvářely bílou pěnu. Nábytek v místnosti chyběl, koberec však dosud nesl stopy jeho dřívějšího rozmístění, mohla si domyslet, kde stály židle, stoly, skříň. Zbyla tu mezera po krbu a světlejší obdélníky na stěnách vypovídaly, kde visívaly obrazy. Charlie se rozhlížela po opuštěné místnosti a snažila se představit si, jak kdysi vypadala.

Proporce pokoje jí okamžitě připadaly zvláštní. Na jedné straně bývalého krbu byl hluboký výklenek s poličkami. Patrně na knihy nebo ozdobné předměty. Ale chyběla tu symetrie. Druhá polovina stěny byla předsunutá. Pod policemi si Charlie všimla malé kovové mřížky v podlaze, patrně větrání podlahového vytápění. Na druhé straně ovšem ventilace chyběla. Což bylo podivné, zejména u architektonického stylu, který byl přímo posedlý proporcemi a rovnováhou. Tato nesrovnalost Charlie zaujala. Vyšla z místnosti do sousední, aby se podívala, jestli poslední nájemník neprovedl nějaké úpravy, například že by si tímto způsobem v ložnici vytvořil skříň ve zdi nebo našel speciální místečko pro koupelnu. Ale místnost sousedící s obývacím pokojem měla zeď zcela rovnou, bez jakéhokoli výklenku či skříněk.

Charlie se vrátila a znovu si stěnu prohlížela. Je divná, to určitě. U zařízené místnosti by si toho člověk asi nevšiml, protože se tady nabízelo zjevné místo pro televizi. Dokonce i naznačené rozmístění nábytku ukazovalo, že tu stála. Ale teď, když byla místnost prázdná, to působilo skutečně hodně zvláštně. Charlie vyšla z bytu a přešla přes chodbu do bytu 4D, který by měl být zrcadlovým odrazem bytu 4C.

A taky byl. Až na to, že na obou stranách krbu byly poličky. Takže rozhodně anomálie.

Charlie se vrátila do bytu 4C a začala záhadnou stěnu proklepávat. Nepůsobila celistvě jako ostatní zdi, ale také ne dutě. Něco mezi tím, pomyslela si. Dlouze na stěnu hleděla, přemýšlela. Tenhle dům co nevidět zbourají. Nezničila by nic, co by mělo nějakou hodnotu. Ovšem proč by měla byť jen uvažovat o zbourání falešné zdi v bytě opuštěného domu?

Už při těchto úvahách znovu z místnosti odcházela. Ložnice zela prázdnotou, stejně tak koupelna. Nebyl tu ani věšák na ručníky, který by se dal vyrvat ze zdi. Z kuchyně odvezli veškeré vybavení, ale někomu se nezdařil pokus odtrhnout granitovou desku. Uštípl se z ní kus dlouhý půl metru, oslabený vyříznutím otvoru pro dřez. Na užší straně měřil tak patnáct centimetrů, na širší pětatřicet. Dokonalý kyj z doby kamenné. Charlie ho vzala do ruky a potěžkala. Ano, tímhle by se dalo slušně rozmáchnout.

Po frustracích předchozích dvou týdnů v sobě pomyšlení na fyzické násilí mělo něco do sebe. Charlie zaujala postavení baseballového odpalovače bokem k falešné stěně. Pokrčila kolena, pozvedla kyj a rozmáchla se proti zdi. Váha granitu ve spojení s její plnou silou roztrhla s lehkým křupnutím tapetu s květinovým vzorem a vytvořila ve stěně prohlubeň s ostrými hranami. Druhé rozmáchnutí, další natržení tapety a ještě větší zub. Charlie urputně mlátila dál a dál. Při páté ráně začalo být jasné, že zeď tvoří pouze sádrokartonová deska a několik vrstev tapety. Po osmi nebo devíti ranách ji Charlie prorazila. Z otvoru k ní zavanul zatuchlý nasládlý odér, nikoli však nepříjemný. Malou skulinou, kterou vytvořila ve výši svých ramen, nebylo nic vidět, proto chytila okraj sádrokartonu a vší silou jím škubla. Kus jí zůstal v rukách, objevily se dvě poličky, jedna ve výši Charliiny hrudi, druhá ve výši pasu. Zdálo se, že jsou prázdné.

„Proč by někdo něco takového dělal?“ pronesla Charlie nahlas. „Proč by zazdíval sadu poliček, které jsou úplně v pořádku?“ Oběma rukama chytila spodní okraj sádrokartonu a zatáhla, vložila do pohybu veškerou sílu. Když se tapeta hlasitě roztrhla, uvolnila se většina spodní části falešné stěny a Charlie se kvůli ztrátě překážky zapotácela dozadu. Chytila rovnováhu, pořádně se postavila a pohlédla do otvoru, který vytvořila.

A vtom pochopila, proč to všechno někdo dělal.

15

Jediné mumie, které kdy viděla, se nacházely v manchesterském muzeu. A ležely ve skleněných rakvích. Tyhle hrůzné ostatky nebyly žádným dezinfikovaným muzeálním exponátem. Jejich propojení se současným životem bylo evidentní – vybledlé cáry moderního oblečení, o stěnu se opíral kufřík šikovné velikosti. Charlie se snažila soustředit na podobné drobnosti víc než na samotné, až příliš lidské ostatky. Jenže tělo si vyžádalo její pozornost.

Kůže byla temně hnědá, na kostech vypnutá. Měkké tkáně se vysušily, hlava tak připomínala bizarní dílo konceptuálního brit-artu – lebka pokrytá jako papír tenkou kůží, zuby ve svítícím úšklebku, oční jamky prázdné jako z hororu, dlouhé zplihlé vlasy dosud držely na místě. Končetiny se podobaly sušenému hovězímu masu jerky, svaly se scvrkly a zkroutily tělo do polohy nenarozeného plodu.

Napřed Charlie nedokázala přisoudit smysl tomu, na co se dívá. Pak si vzpomněla na popis oblečení Jenny Calderové v době jejího zmizení. Z boků těla visely zetlelé zbytky džín. Růžová polyesterová blůza zůstala časem téměř nedotčená, byť v místě, kde se tiskla k tělu, změnila barvu. Pod mumií ležel hnědý baloňák s výraznou přezkou. Tělo sice vypadalo, jako by tu leželo celá staletí, nicméně Charlie ani v nejmenším nepochybovala, že tohle je matka Jay Stewartové. „Ach bože!“ vydechla a bezděčně couvla o krok. Pustila na zem kus sádrokartonu, který ještě stále držela v rukách. Aniž by spustila zrak ze svého hrůzného nálezu, sáhla do kapsy pro mobil.

„To si nemyslím.“

Hlas přicházel zezadu. Charlie ho okamžitě poznala, otočila se, ve tváři nevíru, doufala, že oči prokážou, že se uši mýlí. „Liso?“

„Dej mi ten telefon, Charlie.“ Lisa vkročila z chodby do bytu.

Charlie nedokázala smysluplně vstřebat, co vidí. Lisa Kentová v černých džínách a černé kožené bundě, v pravé ruce držela cosi, čím ukazovala na Charlie. „Co to povídáš?“ zeptala se, nic nechápala.

„Prostě mi dej ten telefon.“ Lisa nastavila levou ruku. „No tak, Charlie, to není žádná hra.“ Zvedla pravou ruku. „Tohle je pepřový sprej. Kromě toho, že člověka ochromí, to také velice bolí. Nerada bych ho použila, ale udělám to, když budu muset. Tak a teď mi dej ten telefon.“

Charlie, udivená a zmatená, bez sebemenšího tušení, co to má znamenat, se rozhodla pro spolupráci. „Nic nechápu,“ konstatovala a natáhla ruku, aby telefon předala Lise. Neuniklo jí, že Lisa má na rukách přiléhavé latexové rukavice. „Jsi v pořádku, Liso? Co se děje?“

Lisa uložila telefon do kapsy bundy. „Jsem naprosto v pořádku, Charlie. Mělas pravdu s těmi úmrtími, víš. Byly to vraždy.“ Mluvila tónem lehké společenské konverzace, jako by seděly někde v obýváku. „Poodstup, prosím. Jsem neklidná, když jsi takhle blízko. Ale ne z toho ubohého důvodu, jaký by se ti líbil,“ dodala s přídechem krutosti.

Charlie o krok couvla, totálně nepřipravená na pocit, že se svět pod jejíma nohama naklání. „Nic nechápu,“ zopakovala. „Co má tohle všechno společného s tebou? Proč jsi tady?“

„Je tak směšně lehké tě sledovat,“ prohlásila Lisa. Vrátila se opět ke klábosivému tónu. „Díváš se vůbec někdy do zpětného zrcátka? Věděla jsem, že se nakonec objevíš u Howarda Caldera, a pak jsem se ti prostě držela za zadkem. Doufala jsem, že nenajdeš nic, po čem bys mohla jít dál. Ale pro případ, že snad ano, jsem to s tebou přišla vybavit.“

„Ale proč? Co má cokoli z toho všeho společného s tebou?“

„Vážně ti to nedochází, viď? Všechny mrtvoly, všichni lidé, kteří stáli v cestě Jayině štěstí – ty nezabila Jay. Říkala jsem ti to: nedokázala by zabít. Potřebovala mě, abych to pro ni udělala.“ V Lisině sladkém úsměvu nebyl ani náznak šílenství, což ještě víc drásalo nervy.

„Jay tě nutila zabíjet místo sebe?“ Charlie si to pořád nedokázala poskládat.

„Ne, ne. Já to dělala sama od sebe. Dělala jsem to, protože jedině tím jsem jí mohla dokázat, jak moc ji miluju.“ Z Lisy teď přímo vyzařovalo štěstí. „Potřebuje, aby se o ni někdo postaral. Jenže láska mezi námi je tak silná a tak výbušná, že se Jay bojí, abychom byly spolu. Musím jí pořád dokazovat, jak moc mě potřebuje.“

„Tvrdilas, že ji sotva znáš. Že se vaše cesty na chvíli překřížily v Oxfordu, ale to je všechno.“ Jediná věc, na niž se Charlie při tom otáčejícím se kaleidoskopu může spolehnout, je její profesionální dovednost. Donuť ji mluvit dál, nabádala se. Dokud Lisa mluví, nemůže jednat.

Lisa se lítostivě usmála a škubla ramenem. „Lhala jsem. Byly jsme milenky, byla jsem její první a ona zas moje. Bylo to tak silné, tak úžasné. Dokonalá transformace.“

Charlie přejel mráz po zádech. Jak pro živého boha mohla tohle šílenství přehlédnout? Odolala nutkání oklepat se. „Četla jsem interview s Jay, Liso. Nikde se o tobě nezmiňuje. Její první přítelkyně se jmenovala Louise.“

Lisina víčka zakmitala v sérii mrknutí. „Správně. Tehdy jsem se jmenovala Louise. Ale Jay mě proměnila. Teď jsem Lisa. O téhle transformaci nemluvíme, víš? O to právě jde, Charlie. Některé věci jsou příliš silné na to, abychom se o ně dělily se světem,“ dodala rychle. „Náboj, jaký je mezi mnou a Jay, se vymyká běžné realitě. Není možné vysvětlit to lidem, kteří mají pouze prozaické zkušenosti se světem.“

„Lidem, jako jsem já, chceš říct?“

Lisa se vesele zasmála. „Přesně tak, Charlie. Snad už konečně začínáš chápat, proč jsem si s tebou nemohla nic začít.“

„Na rozdíl od Nadii,“ prohlásila Charlie trpce. „Něco ti povím, Liso, tohle je dávno za mnou.“ A když to Charlie říkala, věděla, že je to čistá pravda. Když vás ohrožují na životě a dostanete se do role rukojmího, je to také způsob, jak na vztah pohlédnout z nové perspektivy.

Lisu to krátce podráždilo. „To je mi vážně jedno, Charlie. Ajak už jsem ti jednou řekla, s Nadiou šlo jen o sex. O uspokojení fyzické potřeby. V žádném ohledu mezi námi nebyl vztah. Jak by mohl být?“

„Patrně nemohl. Ale nechápu, jak ses z Jayiny milenky stala andělem pomsty. Patrně tě nechala?“ Opatrně, Charlie, nabádala se. Moc ji nerozzlob. Stačí ji jen trochu znepokojit.

„Rozešly jsme se, protože jsme nezvládaly silové pole mezi námi. Od té doby jen čekám, kdy bude připravená. A dávám na ni pozor, aby než ten čas nastane, vedla co nejlepší možný život.“

„A to znamená zabíjení lidí, kteří jí stojí v cestě?“

Opět zářivý úsměv. „Proč ne? Žijí přece v jiné rovině než já a Jay.“

„Ví o tomhle?“ Charlie se snažila, aby i tato otázka vyzněla konverzačně, pokoušela se zamaskovat svůj záměr porozumět patologii toho, s čím je konfrontována.

Lisa přikývla. „Přirozeně. Je přece důležité, aby chápala, že jsem jí oddána stejně jako dřív. Střežíme vzájemně svá tajemství.“

„Svá tajemství?“ Echo otázka. Vždycky mocný nástroj. I pro ty, kteří už překročili hranici.

„Ví, že pro ni zabíjím, když je to nezbytné. A já vždycky věděla o tomhle.“ Lisa ledabyle mávla k výklenku a jeho obsahu.

„Věděla jsi, že zabila svou matku?“

Lisa couvla, ve tváři výraz nejvyššího pobouření. „Že zabila svou matku? Nebuď směšná. Howard ji zabil, zjistil pravdu o van Leerovi a to poslední ráno ji sem sledoval. Dospěl k závěru, že bude lepší, když zemře, než aby porušovala jeho bláznivé křesťanské zásady. Když sem Jay dorazila, aby si s matkou promluvila, byla Jenna mrtvá. Praštil ji do týla kriketovou pálkou. Ležela na zemi vedle ní.“ Lisa obrátila oči v sloup. „No. Jay přijde na scénu právě včas, aby ho zahlédla, jak odchází na promenádu. Zděsí se, že přišel zarazit její plány na útěk, a běží nahoru do bytu. A vidí, jak se jí svět rozpadá před očima. Matka je mrtvá, otec půjde sedět za vraždu. Co bude s ní? Nastane cirkus. Policie, církev, média. V takové situaci ji nenechají skládat závěrečné zkoušky a nepůjde na Oxford, ne? Matka, která utekla, je přece menší ze dvou zel, nebo snad ne? Nemám pravdu?“ Lisa se odmlčela, čekala na odezvu.

„To rozhodně,“ souhlasila Charlie. Teď není čas hledat v příběhu mezery, tohle vypadá na autentickou verzi. „Takže skryla tělo?“

„Přesně tak.“ Znělo to, jako by Lisa chválila obzvlášť nechápavého žáka. „Všude kolem se povalovaly zbytky stavebního materiálu. Jay strávila dostatečně dlouhou dobu v provizorních podmínkách, znala základy stavebnictví. Odstranila spodní poličky a zazdila Jennu i s kufříkem.“ Lisa pohlédla za Charlie. „Nicméně nemyslím, že by očekávala, že z ní udělá mumii.“ Zamračila se. „Když mi o tom vyprávěla, přišlo mi, že ji zazdila ve vzduchotěsném prostředí. Ale tahle ventilace a komín – musely tělo vysušit a pachy odvést komínem.“ Nakrčila nos. „Staří lidé přece smrdí, ne? Člověk ani nemrkne, když to v bytě staré osoby trochu páchne.“

„Ona ti o tom řekla?“

Lisa dychtivě přikyvovala. „To jen dokazuje, jak neobvyklý náš vztah byl. Nikomu jinému to neřekla, ale mně jednou večer v posteli ano. A já musela najít způsob, jak jí důvěru splatit. A tak když jí Jess Edwardsová začala vyhrožovat, udělala jsem, co bylo třeba.“ Opět úsměv, tak normální, že Charlie musela překalibrovat svou stupnici šílenství. „S tím švédským programátorem to bylo totéž. Ani si už nepamatuju jeho jméno.“ Zavrtěla hlavou, mračila se. „To je divné.“ Pokrčila rameny. „Každopádně jsem tím Jay skutečně pomohla, protože se mi do ruky dostala i jeho práce. Řekla mi, že své jsem dokázala, že už v tom nemusím pokračovat. Ale když jsem ji odpoledne vloni v létě viděla na Schollie a ona mi vyprávěla, jak narazila na Magdu a jaký z toho má pocit, bylo mi jasné, že nebude šťastná, dokud si nebude moct chvíli pohrát s tou malou sladkou nevěstou. Nedokázala jsem se koukat na to, jak se trápí.“

„Ty jsi zabila Philipa? Tos byla ty?“ Tentokrát Charlie nedokázala zakrýt šok.

„Jistě. Byla jsem ten víkend na stejné konferenci jako Jay. Zašly jsme si na drink hned chvíli poté, co narazila na Magdu. Ocitla se úplně na jiné planetě. Udělala jsem, co by udělal každý, kdo ji skutečně miluje. Zařídila jsem, aby byla šťastná.“

Nastalo dlouhé ticho. „Tohle všechno mi říkáš, protože máš v úmyslu mě zabít, viď?“

Lisinu odpověď odvrátilo zazvonění Charliina mobilu. Lisa ho vytáhla z kapsy a podívala se na displej. „Nick Nicolaides,“ přečetla z něj. „Kdo to je?“

„Jeden přítel.“ Charlie se snažila, aby to znělo nenuceně.

„Přítel? Vážně? No, poslechneme si, co ti tvůj přítel namluví do hlasové schránky.“ Čekala, telefon držela před sebou tak, aby neztratila z očí Charlie. Zanedlouho se ozvalo zazvonění hlasové schránky. Lisa stiskla tlačítko reproduktoru a náruživě naslouchala vzkazu. Jak jí začínal docházet význam jeho obsahu, tvář jí potemněla.

„Charlie, tady Nick. Je to k nevíře, ale lidé z telefonní společnosti se skutečně ozvali. Jay z té hory volala. Mluvila dvanáct minut. Číslo, na které volala, je pevná linka Lisy Kentové. Není to ta žena, se kterou ses o Jay bavila? Myslím, že by sis na ni měla dát velký pozor. Zavolej mi hned, jak ten vzkaz dostaneš.“

Horší už to snad ani být nemůže, pomyslela si Charlie. Takhle Lisu v žádném případě neumluví slibem mlčení.

Lisa si pohrdavě odfrkla. „Teda Charlie, ty neponecháš nic náhodě, viď?“

„Cos jí řekla, Liso? Přemlouvalas ji, ať přeřízne lano? O tom jste se bavily?“ Nastal čas přejít do útoku, usoudila Charlie. Pasivita jí teď nepomůže.

„Zavolala mi, protože mě měla v telefonu jako poslední volané číslo. Chtěla po mně, abych zalarmovala horskou službu, neznala číslo a docházely jí baterky. Přesvědčila jsem ji, že pokud tam záchranáři nepřijdou do dvou hodin, může přeříznout lano a zachránit se sama. Pak jsem odešla na nákup.“ Usmála se. „Trvalo mi nejmíň dvě hodiny, než jsem se k tomu telefonátu dostala. Což bylo dobře, Kathy dělala docela potíže s prodejem doitnow.com.“

„Nemyslím, že Jay byla kdovíjak šťastná, že musela přeříznout lano.“

Lisa pokrčila rameny. „Dočasně ne. Ale v dlouhodobém horizontu to pro ni bylo to nejlepší.“

Charlie ani v nejmenším nepochybovala, že právě mluví s jedním z nejrozháranějších chorých mozků, s nimiž se kdy setkala. Hluboce se styděla za to, jak se Lisou nechala okouzlit. Jenže rafinovanost a důslednost Lisina přeludu a její schopnost skrývat ho byla pozoruhodná. Problémem ovšem je, že aby si Lisa uchovala integritu své víry, bude muset Charlie zabít. Nastal čas, aby se pokusila zachránit jediným způsobem, jaký zná. „Zabít mě není dobrý nápad,“ řekla.

„S tím nesouhlasím.“

„Spousta lidí ví, že jsem Jay prověřovala. Nick Nicolaides. Maria. Corinna Newsamová. Když mě najdou tady, vedle Jennina těla, ukazuje čin přímo na Jay. Postavíš ji přímo do palební linie.“

Lisa se zasmála. Neznělo to ani v nejmenším šíleně, spíš jako když si zcela normální osoba vyslechne dobrý vtip. „Pěkný pokus, Charlie, ale ne dost dobrý. Víš, když Jay ukryla tělo, odnesla domů taky vražednou zbraň. Otřela ji a vrátila na místo, kam patřila, do kůlny na dvorku Howarda Caldera. Od té doby tam byla.“ Couvla několik kroků zpátky do chodby a levou rukou sáhla dolů. Ani na chvíli přitom nespustila zrak z Charlie. Ruka se znovu objevila, držela kriketovou pálku. „Až do dnešního rána. A podívej se sem, na tuhle plochou stranu. Do dřeva je tu vypálené H. Calder. Nejspíš na ní dosud budou stopy Jenniny DNA. A brzo se k ní připojí i tvoje DNA.“

„Proč by mě Howard zabíjel?“

„Samozřejmě proto, že jsi odhalila, že zabil Jennu.“

Charlie nechápavě vrtěla hlavou. „Proč by si Howard u sebe nechával vražednou zbraň? Měl za to, že ji nechal na místě činu. Co si asi pomyslel, když ji našel zase ve vlastní kůlně?“

„Dobrá otázka. Podle Jay považuje to, co po činu následovalo, za prokázání Boží milosti. Nepřítomnost těla a návrat kriketové pálky ho musely zarazit. Jay si myslí, že právě proto si tak dával záležet na tom, aby popoháněl policii. Myslel si, že je nezničitelný, protože na jeho straně stojí Bůh. Odvedl Boží práci, zbavil svět hříšníka. Podle mě je totální cvok.“

To není sám, pomyslela si Charlie. „Nick o tobě ví,“ připomněla Lise. „Je policista. Bude se ptát.“

„Bude hlasem volajícího na poušti. Projde mi to, Charlie. Jako vždycky.“ Opřela pálku o zárubeň dveří a udělala krok dopředu, zvedla pepřový sprej. „Sbohem, Charlie.“

„Ne, Liso.“ Hlas se ozval z chodby. Lisa ztuhla, po obličeji se jí rozšířil překvapený šťastný výraz. Když Jay vstoupila do místnosti, Lisa se pootočila. Sprejem stále mířila na Charlie, ale oči se jí stočily ke dveřím.

Charlie se tím trochu otevírala šance, ale neodvážila se jí využít. Neměla nejmenší tušení, na čí straně Jay stojí. Přišla sem pomoct Lise, nebo zachránit Charlie? Nebo s úplně jiným záměrem?

Jay vrhla pohled za Charlie, na torzo stěny, kterou před devatenácti lety postavila, a otřásla se. „Ježíši!“ Obličej se jí zkřivil bolestí. „V životě by mě nenapadlo…“ Hlas se jí vytratil, přejela si rukou přes oči. Pak se vzpamatovala. Charlie si všimla, jak narovnala ramena a pevně stiskla čelist. „Musíš toho nechat, Liso. Vůbec mi tím nepomáháš. Nechci mít na svědomí žádná další úmrtí.“

Lisin úsměv poprvé za celou dobu vypadal nuceně. „Neměly by ti zatěžovat svědomí. Nestojí ti za pozornost, jsou pod tvou úroveň.“

Jay vrtěla hlavou. „V tomhle ohledu se nikdy neshodneme, Liso,“ konstatovala smutně. „My dvě nejsme žádný nadřazený druh. Jsme lidi stejně jako ti, co jsi zabila. Chci, abys toho nechala. Jedině pak budu šťastná.“ Přesunula se zpátky ke dveřím, takže Lisa nemohla sledovat zároveň ji i Charlie.

Lisa otáčela hlavou jako divák při tenisovém utkání. „Nechápeš, co je pro tebe nejlepší, Jay. Nikdy jsi to nechápala. V tom byla vždycky ta potíž.“ Udeřila se volnou rukou do hrudi. „To vím jenom já. Lidé na celém světě uznávají, že já jsem ta, kdo ví, co je nejlepší. Přicházejí na mé semináře, kupují si moje knihy. Protože já tomu rozumím, protože já vím, co je nejlepší.“

Jay vrtěla hlavou. „Já se nehodlám hádat, Liso. Končím s tím.“ Natáhla ruku. „Dej mi ten sprej.“

Lisa vypadala, že se co nevidět rozpláče. Rozpor mezi tím, co chtěla udělat, a tím, o co ji žádala Jay, ji drásal. „To nemůžu!“ vykřikla. „Musíš mi důvěřovat, Jay. Jdi pryč. Musíš odejít. Nemusíš se o nic starat. Já to vybavím jako vždycky.“

„Nikam nejdu.“ Jay přistoupila blíž k Lise, postavila se v jiném úhlu, pro Lisu teď bylo ještě složitější sledovat obě ženy zároveň.

Lisa nečekaně strčila Jay do hrudi, tvrdě jí mrštila o stěnu. „Dělám to pro tvé dobro!“ zaječela a prudce se otočila tváří k Charlie.

Charlie pevně stiskla víčka a vrhla se na zem. Jenže místo očekávaného zasyčení aerosolu slyšela dusot nohou, ránu a zařinčení něčeho kovového o stěnu. Pak hlas, který křičel: „Liso, ne!“ A zavřeštění a zvuky pohybujících se těl.

Charlie couvala, až narazila na stěnu. Otevřela oči a viděla Lisu a Jay, jak zápolí na podlaze. „Pusť mě!“ ječela Lisa. „Dělám to pro tebe.“

Jay s ní zápasila, zasupěla, protože se jí Lisin loket zaryl do žeber. „Proboha, pomoz mi s ní!“ křikla.

Charlie se s nikým neprala od dobrých šesti let, ale šance vypadaly docela slušně. Navíc jí šlo o život, připomněla si a vrhla se na Lisiny kopající nohy. Otočila hlavu právě včas, aby zahlédla Jayinu ránu, po níž se Lisa ještě udeřila týlem o podlahu. Omámená Lisa se pokusila ohnat po Jay pěstí, ale Charlie ji stačila chytit za zápěstí.

A pak bylo po všem. Lisa ochabla, opustila ji veškerá bojovnost. Aniž by se z ní zvedla, vytáhla Jay pásek ze svých džín. „Svaž jí kotníky,“ přikázala Charlie.

Charlie si připadala hloupě, jako nějaká postava ze špatného televizního filmu, ale poslechla. Pak se zvedla. Jay se unaveně napřímila a otočila se zády k Lise, která odvrátila obličej a pevně si pažemi objala tělo.

Čelist už měla rudou a napuchlou, tvořila se jí podlitina. „Je mi to líto.“ Jay si upravila oblečení a pročísla si rukou vlasy.

„Na lítost je kapku pozdě,“ promluvila Charlie. „Čtyři lidé jsou mrtví, protože jsi ji nedokázala zastavit dřív. Projev lítosti na tohle nestačí.“

„Co bude dál? Chceš zničit další životy? A kvůli čemu? Ve jménu pošetilé spravedlnosti? O tvém vztahu ke spravedlnosti vím všechno, doktorko Flintová. A rodiny čtyř mrtvých žen taky.“

Veškerá zlost, kterou Charlie až dosud ovládala, se náhle vyvalila na povrch. „To, že vsadí Lisu Kentovou do vězení, životy zachrání. Například můj.“

„Víš, že to nutně nemusí být pravda. Vidíš přece, že je nezpochybnitelně šílená. Určitě máš nějakého kolegu, který spolu s tebou odsouhlasí, že je třeba zavřít ji do blázince. Pro její vlastní bezpečí. Podívej se na ni.“ Ukázala na Lisu, která cosi nesrozumitelně mumlala do koberce. „Pokud takhle reaguje na takovou drobnost, jako že jsem se obrátila proti ní, můžeme snad bezpečně prohlásit, že jsi schopná prokázat, nakolik je mimo.“

Charlie vrtěla hlavou. „Její sebeklam je příliš dobře uspořádaný. Dá se do kupy a přesvědčí všechny, že je stejně duševně zdravá, jak by se od člověka dalo čekat. A dostane se ven a kdo ví, co pak bude považovat za nutné? Tohle se nedá žádným způsobem obejít, Jay. Musíme zavolat policii.“

„Tím za mříže dostaneš i Howarda Caldera.“

„Tam taky patří. Zabil tvoji matku. Copak je ti to jedno?“

Jay si povzdechla a zahleděla se z okna. „Howard Calder podle mě dvacet let prožívá své vlastní peklo. Vězení, trest, bolest – to pro něj bude hotová úleva. Takže ne, nechci, aby si zákon na Howardovi vybral svou ubohou daň. Byla bych spokojená, kdyby věci zůstaly tak, jak jsou.“

„Nemáš právo o tom rozhodovat. Platíme cenu za to, že jsme součástí společnosti. Nemůžeš si vytvářet pravidla, která by platila jen pro tebe. Je mi úplně jedno, kolik máš peněz nebo jak chytrá jsi podnikatelka. Zákon není vždycky spravedlivý. Nikdo to neví líp než já právě teď. Ale nic lepšího nemáme. A teď mi dej svůj telefon.“

Jay vrtěla hlavou. „To nemůžu, Charlie. Nemůžu jít do vězení, zabilo by mě to. A co by to udělalo s Magdou, která je naprosto nevinná? Vážně si myslíš, že když tě Corinna vysílala na tuhle cestu, chtěla zničit život své dceři? Protože právě to děláš.“

„Magda má právo vědět, jaká je žena, s níž žije.“

„Ježíši!“ vybuchla Jay. „Jen jsem ostatním kryla záda. Nikdy jsem nikomu neublížila. Kromě Kathy a tu jsem se snažila zachránit, vážně. Já nejsem ta zlá.“ Ukázala na Lisino ležící tělo. „Ona je vrah, ne já.“

„Mohla jsi ji zastavit. Mohla jsi zachránit životy.“

„A tys mohla zastavit Billa Hoptona. Mohla jsi zachránit životy,“ křičela Jay. „Tebe nikdo do vězení nepošle, že ne?“

„Nemohla jsem ho zastavit legální cestou.“ Charlie přímo zuřila. „Protože v tu dobu Bill Hopton ještě nikoho nezabil. Na rozdíl od Lisy.“

Jay rychle pohlédla na zem, jako by hledala inspiraci. Obrátila se k Charlie a vypustila na ni naplno veškery svůj šarm. „Poslyš, dohodneme se. Dej mi náskok. Čtyřiadvacet hodin. To mi poskytne dost času na to, abych mohla odjet do nějaké země, se kterou nemáme smlouvu o vydávání zločinců. Na slušné místo, kde by se ke mně mohla připojit Magda.“ Jay doširoka rozpřáhla ruce. „Nejsem žádný zločinec. Nikdo už kvůli mně neumře, když Lisu odklidíme do bezpečí.“

Charlie někde uvnitř hlavy cosi překlaplo. Už má dost toho, aby s ní každý vymetal. Už byla obětním beránkem dost dlouho. Už ji nebaví, aby ji pořád označovali za nedůležitou a nedostatečnou. A už má dost lidí, kterým jde pouze o jejich vlastní prospěch.

Drobná kovová nádobka, kterou předtím zvedla ze země, jí vklouzla do ruky. Jay mezitím přešla k oknu, ničeho si nevšimla. „Myslíš si, že si zasloužíš takovou šanci?“ zeptala se Charlie tvrdým, nesmlouvavým hlasem. A když se k ní Jay otočila tváří, zvedla ruku a postříkala ji pepřovým sprejem.

Jay se zhroutila k zemi, tiskla si ruce k obličeji, naříkala a kašlala. „Ty odporná mrcho!“ prskala.

„Udělám to znovu, když budu muset.“ Charlie od ní vycouvla a překročila Lisu. Sklonila se k ní a řekla: „A tobě udělám totéž, pokud se o něco pokusíš.“ Ale byla to zbytečná výhrůžka. Lisa se ponořila hluboko do svého nitra, nic nevnímala. Charlie vylovila z kapsy Lisiny bundy svůj mobil a přesunula se do chodby, aby se vyhnula případnému rozšiřujícímu se oblaku pepře. Zalila ji náhlá vlna vyčerpanosti, nohy jí zeslábly, hlava se jí točila. Ale napřed musí ještě něco zařídit. Unaveně vytočila 112. „Potřebuju mluvit s policií,“ řekla. „Chci ohlásit vraždu.“

O osm měsíců později

Tři lidé, kteří se sešli u stolu v turecké restauraci, přijeli každý odjinud. Detektiv seržant Nick Nicolaides sem zamířil z ministerstva zahraničí, ze schůzky s úředníkem španělské sekce. Maria Garsideová přijela taxíkem z eustonského nádraží. Rychlé a spolehlivé Virgin Pendolino jí umožnilo provést v Manchesteru většinu odpoledních operací, a přesto se včas dostavit na večeři v hlavním městě. Doktorka Charlie Flintová sem dorazila z Holbornu, ze schůzky se zástupci pojišťovny, u níž byla pojištěná za škody z výkonu povolání.

„Tak co, bude šampaňské?“ ptala se Maria, která na místo dorazila jako první a prahla po drinku. „Už jsem jako předkrm objednala chuťovky.“

Nick, se kterým se Charlie při příchodu srazila ve dveřích, povytáhl tázavě obočí. „Na mé schůzce se jen potvrdilo, co už jsme dávno věděli. Což rozhodně za šampaňské stojí. Ale nebudu pít bublinky, pokud nebude mít výsledek taky Charlie.“

Maria na Charlie zkoumavě pohlédla. „Jsme spolu osm let a ona si pořád myslí, že přede mnou dokáže udržet tajemství.“ Usmála se. „Odhaduju to na flašku Bolly. Mám pravdu?“

Charlie se pohodlně opřela a dlouze vydechla. „Ve světle rozhodnutí lékařské rady, že jsem v případě Billa Hoptona jednala profesně správně, se moji pojišťovatelé rozhodli vyrovnat veškeré nevyřešené pohledávky rodin obětí. Takže ano, Nicku, mám výsledek. A ano, Marie, rozhodně to stojí za Bolly.“

Úsměv, který se Marii rozhostil ve tváři, byl ještě vítanější než dotyčná novinka. Charlie teprve poté, co lékařská rada zamítla proti ní vznesenou stížnost, pochopila, pod jak velkým tlakem její partnerka byla. To, že Maria během doby očistce pro sebe žádala tak málo, bylo pro Charlie užitečnou připomínkou toho, jaké má štěstí, že je dosud s ní.

„Díky bohu,“ podotkla Maria, když Nick mávl na číšníka.

Zatímco čekali na šampaňské, rozzářeně na sebe hleděli, užívali si příjemného pocitu z překonané těžké zkoušky. „Tak co říkali na ministerstvu zahraničí?“ zajímala se Charlie.

„Lisini právníci se pokoušeli nechat ji prohlásit za nesvéprávnou, ale soud jejich návrh zamítl.“

„To není tak překvapivé, jak by se mohlo zdát,“ usoudila Charlie. „Pokud se zrovna neválí po zemi a nedrmolí nesmysly, dokáže simulovat vysokou úroveň normality. Existuje jen málo situací, při nichž nedokáže působit jako přijatelně normální.“

Nick udělal obličej. „Tvoje a moje představa o normálnosti se patrně dost odlišují.“

„Nikdy jsi ji nezažil v plném lesku,“ podpořila partnerku Maria. „Naprosto bys propadl jejímu kouzlu. Jako tisíce učedníků Hovorů o zranitelnosti.“

„Musím dát na vaše slovo. Každopádně, protože Španěly od rozhodnutí jít k soudu nic neodradilo, tým Lisiných právníků ji přesvědčil, aby přiznala vinu. Forenzní důkazy popřít nemůže. Její DNA se našlo po celém domě, v němž byl Ingemarsson zavražděn. Existují záznamy o její cestě trajektem i o ubytování v hotelu nedaleko Santanderu. Vždycky měli hotové hory důkazů. Akorát jim chyběl podezřelý, se kterým by mohli vzorky porovnat.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že jednala tak bezstarostně,“ divila se Maria. „Skoro jako kdyby chtěla, aby ji chytili.“

„Někteří vrahové se takhle chovají. Ale nemyslím, že by k nim patřila.“ Charlie se odmlčela, protože číšník rozléval šampaňské. Přiťukli si, pak pokračovala. „Lisa podle mě věřila, že je nepřemožitelná. Ona může cokoliv a nikdo nemá právo ji zastavit. Jde o takový druh myšlení, jakému hoví velké osobnosti. Měla prostě štěstí.“

„Pořádné štěstí,“ poznamenal Nick zahořkle. „Pořád nemůžu uvěřit té zatracené prokuratuře. Jak mohli rozhodnout, že neexistuje dostatek důkazů soudit ji tady za svinstvo, co tu nadělala.“

Charlie pokrčila rameny. „V tom stadiu už věděli, že za ně špinavou práci odvedou Španělé. Tak kolik vyfasovala?“

Nick se zatvářil sklíčeně. „Třicet let. Ve španělském vězení to nebude žádná sranda.“

„Proto se její právníci pokoušejí o převod trestu do britského vězení. Pokud uspějí, vsadím se o libru proti zlatým hodinkám, že si vazbu odkroutí v psychiatrické léčebně s ostrahou, a ne ve vězení.“

„Jak víš, o co se snaží její právníci?“ chtěl vědět Nick.

Charlie zrozpačitěla. „Protože jim pomáhám vystavět případ,“ přiznala.

Nick užasl. „Pokoušela se tě zabít, Charlie.“

„Já vím. Jenže je nemocná.“ Charlie si pohrávala s nožkou sklenky. „Nemůže za své činy nést odpovědnost. Ten, komu by je měli přičíst k tíži, a nikdy to neudělají, je Jay. Proto jsem se s ní sešla a nechala si vypovědět celou historii.“

„Ty ses sešla s Jay Stewartovou?“ Nickův hlas vyletěl o oktávu výš.

Charlie pokrčila rameny. „Proč ne? Nemá momentálně nic lepšího na práci. Za ukrytí mrtvoly sice dostala jenom podmínku, ale pro akcionáře 24/7 se stala personou non grata. Vykopli ji z rady a teď jí nezbývá než schovávat se a lízat si rány. Zrovna tak dobře se může bavit se mnou.“

Nick užasle vrtěl hlavou. „Ty mě nikdy nepřestaneš udivovat, Charlie. A co říká?“

„Konečně jsem si dala dohromady, jak to bylo. Lisa Kentová nebyla vždycky Lisou Kentovou. Začínala jako Louise Proctorová. S Jay se do sebe zamilovaly na Schollie a vznikl jeden z těch naprosto stravujících vztahů. Jay udělala fatální chybu, že Louise řekla o Jennině vraždě a o tom, jak schovala tělo. Tím se prý dostala do Lisiny moci, ale to jsou samozřejmě jen kecy. Musela vědět, že trest za to, co udělala, je naprosto zanedbatelný v porovnání s tím, co dělala Lisa.“ Charlie vnímala, jak se její hněv a znechucení odrážejí ve tvářích jejích společníků. „Už tehdy bylo jasné, že je Lisa posedlá, a když Jess Edwardsová spustila kampaň proti Jay, rozhodla se, že milenku ochrání. Proto Jess zabila. To Louisu viděla Corinna tehdy na louce, ne Jay.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho, všichni zvažovali důsledky chybné identifikace. „Samozřejmě se po spáchání vraždy ocitla v ohromném stresu, i když byla přesvědčena o svém právu hájit Jay všemi dostupnými prostředky. Ale pak začala šílet její rodina, protože zjistila, že se Louise zapletla do lesbického vztahu, a tak ji vylákali do katolického útulku, kde se promptně dvakrát pokusila o sebevraždu. Naprosto se zhroutila. Vypustila rok, pak se vrátila do Oxfordu, ale už ne do Schollie. Přešla na Univ, změnila jméno i sebe samu. Dokonce se pokusila proměnit v hodnou heterosexuální dívku.“

„Výborný recept na získání duševního zdraví,“ utrousila Maria suše.

„No, alespoň na povrchu to fungovalo. Dokonce natolik dobře, že dokázala spojit všechny terapeutické postupy, jimiž prošla, v program svépomoci, který postupně odstartovala.“ Charlie si povzdechla. „Bylo by příjemné věřit, že se jí mohlo všechno podařit, kdyby znovu nepotkala Jay. Ve skutečnosti by si ovšem nejspíš našla někoho jiného, kdo by jí posloužil jako východisko pro klamné představy.“

„Takže znovu narazila na Jay?“ ověřovala si Maria.

Než Charlie stačila odpovědět, dorazil předkrm. Řada číšníků před ně postavila víc než deset talířků a nastala krátká pauza, v níž se pustili do jídla. „Jak se znovu sešly?“ zeptal se Nick poté, co zhltl celý pita chléb se spoustou baklažánové pasty.

„Podle Jay si Lisa přečetla článek o počátcích doitnow.com. Jay jednoho dne ráno přijela do kanceláře a ta byla plná květin. Našla u nich vizitku se jménem baru a časem. Jay usoudila, že veřejné místo je dostatečně bezpečné, a do toho baru se vypravila. A tam čekala Lisa.“

„To musela koukat,“ podotkl Nick. „Po tak dlouhé době si určitě myslela, že je ze všeho venku.“

„Jay se prý snažila nenechat se do ničeho vtáhnout. Jenže Lisa byla velice přesvědčivá. A velice dobře dokázala předstírat, že je normální, duševně zdravá a přijatelná osoba. A pak tu byla drobná nepříjemnost s vraždou Jess. Jay si moc dobře uvědomovala, že ona je tou, kdo měl motiv a žádné alibi. Prý se bála toho, co by taky mohla Lisa udělat, kdyby jí odepřela veškerý kontakt. Proto přijala roli Lisina scénáře a pustila se do velké hry s tanci a zpěvy o tom, jak si jsou souzeny, ale ještě spolu nemůžou být. Budou muset projít mnoha zkouškami a výzvami, než budou jedna druhé hodna.“

„Páni!“ vydechla Maria. „Připomeň mi znovu, která z nich je ta šílená?“

„Jay zjevně ne,“ odpověděl Nick. „Nevyšla z toho s ničím víc než s podmíněným trestem. Její nevlastní otec dostal doživotí za vraždu matky, její bývalá si odsedí třicet let ve španělském vězení a Corinna Newsamová se musela vzdát členství ve vedení koleje, protože pomlčela o tom, že někoho viděla na louce. Jay zůstaly v držení akcie 24/7, velký dům v Chelsey a krásný život.“

„Ne už tak krásný,“ upozornila ho Charlie. „Nemá Magdu.“

„Nemá?“ podivil se Nick. „To je pro mě novinka.“

„Já ti to neřekla? Magda ji opustila hned, co zjistila, že Philipa zabila Lisa. Uvědomila si, že to Jay musela celou dobu vědět a že celá věc s Joannou a Paulem byl jen obratný kousek, jak Magdě předvést naprostou oddanost. Zničilo ji, že ti dva museli projít soudem za vraždu jen proto, aby Jay v jejích očích působila dobře.“

„I když se oba dopouštěli podvodného obchodování na základě důvěrných informací, za což teď sedí,“ doplnila Maria nemilosrdně.

„Chudák Magda. Další zpackaný život kvůli Jay a Lise,“ okomentoval situaci Nick.

„Ne tak úplně,“ ozvala se Maria. „Pověz mu to, Charlie.“

„Corinna zuří. Magda se dala dohromady s jednou divadelní ředitelkou, která se pokouší otěhotnět dárcovským spermatem. Všichni doufáme, že Henryho klepne pepka, až se jí to podaří.“

„Takže se Magda dočkala tak trochu happy endu,“ pokračovala Maria. „A všechny Philipovy peníze z nelegálního obchodování věnovala onkologii, na které pracuje. Před několika týdny jsme ji vzaly na večeři a ona nám vyprávěla o všech nádherných nových přístrojích.“

Než Nick stačil odpovědět, ozval se v jeho bundě schovaný kytarista. Chňapl po telefonu a zaklel. „Je mi líto, tohle musím vzít.“ Vyskočil a zamířil ke dveřím. „Práce. Omlouvám se.“

Charlie láskyplně sledovala jeho odchod, ve tváři úsměv. Pak se obrátila k Marii. „Jsem ráda, že už ten soud skončil. Čeká nás ještě hodně práce, než Lisu dostaneme do odpovídajícího zařízení ve Velké Británii, ale je to svým způsobem uzavřené.“

Maria odložila vidličku a dlouze a vyrovnaně na Charlie hleděla. „Bylas do ní zamilovaná, viď?“

Charlie měla dojem, že se jí pod nohama rozevřela propast. „Pardon?“ vykoktala ze sebe.

Mariin úsměv hraničil se smutkem. „To je v pořádku, Charlie. Já vím, že je konec.“

„Nikdy jsem…“

Maria se naklonila dopředu a přiložila prst k Charliiným ústům. „Psst. Nemusíš mi nic vysvětlovat. Podle mě to byla tvoje démonická milenka, jaké se vyskytují v pohádkách. Takovým nemůžeš odolat. Budu upřímná, Charlie. Děsila jsem se, že tě ztratím. Když jsem tehdy na Skye viděla, jak se na ni záměrně nedíváš, byla jsem si jistá, že si vybereš ji a mě opustíš.“

„Nedokázala bych tě opustit,“ řekla Charlie a hlas se jí lámal napětím.

„Teď už to vím. Ale tehdy jsem to nevěděla. Jsem ráda, že ses vrátila zpátky na zem.“

Charlie těžce polkla. „Já taky.“ Při jejích slovech se do restaurace vracel Nick, ve tváři úlevný úsměv.

Maria mluvila rychle, s odhodlaností doříct všechno, než k nim dojde. „A pokud bys snad někdy pomýšlela na to, že mě znovu zradíš, budeš litovat, že Jay nezastavila Lisu před přidáním dalšího skalpu k těm ostatním.“ Věnovala Charlie ponurý úsměv. „A to ti garantuju.“