JO NESBØ

ŠVÁBY

Preložil Jozef Zelizňák

JO NESBØ

KAKERLAKKENE

Copyright © 1998, 2001 by Jo Nesbø

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2015 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4244-9

V nórskej komunite v Thajsku koluje chýr, že veľvyslanca Nórska, ktorý začiatkom šesťdesiatych rokov zahynul pri autonehode v Bangkoku, údajne zavraždili za mimoriadne záhadných okolností. Ministerstvo zahraničných vecí sa odmieta o téme vyjadriť a mŕtve telo spálili už deň po nehode bez toho, aby vykonali riadnu pitvu.

Osoby ani udalosti v tejto knihe nie sú totožné so skutočnými osobami alebo s udalosťami. Na to je skutočnosť príliš neuveriteľná.

Bangkok 23. februára 1998

1/

Na semafore naskočila zelená. Oknami výkladov obchodného domu Robertson Department Store zatriaslo hučanie motorov áut, motoriek a tuktukov. Pohlo sa aj auto, v ktorom sedela Dim. Výklad s dlhou červenou hodvábnou sukňou pohltila večerná tma.

Sedela v taxíku, netlačila sa v preplnenom autobuse a nešla ani zhrdzaveným tuktukom. Zastavila si taxík, ktorý mal klimatizáciu, a šofér držal hubu. Oprela si zátylok o operadlo a prinútila sa vychutnávať ten pocit. Pohoda. Popri nich sa prehnal moped. Dievča, ktoré sa tislo k červenému tričku s prilbou, sa na ňu dívalo prázdnym pohľadom. Len sa drž, napomenula ju v duchu Dim.

Na ulici Rama IV sa šofér zaradil za nákladiak, vyfukujúci také mračná čierneho dymu, že zatienili aj jeho ešpézetku. Klimatizácia schladila výfukové plyny a takmer ich zbavila smradu. Takmer. Diskrétne si zamávala rukou pred nosom, aby naznačila šoférovi, čo si myslí. Šofér na ňu fľochol v spätnom zrkadle a preradil sa do druhého pruhu. Pohoda.

Kedysi to bolo inak. V dome, kde vyrastala, ich bolo šesť dievčat. O šesť viac, než rodina potrebuje, hundral otec. Mala sedem rokov, keď v rozvírenom prachu ulice mávali na rozlúčku sestre, ktorú práve popri hnedom kanáli odvážal traktor. Sestra dostala čisté šaty, lístok na vlak do Bangkoku a adresu v Patpongu, napísanú zozadu vizitky. Ronila vodopády sĺz, hoci Dim mávala tak mocne, až mala pocit, že jej odletí ruka. Mama pohladkala Dim po vlasoch a zašepkala, že to nie je ľahké, no nie je to ani také zlé. Aspoň nebude musieť obchádzať domy ako kwai, ako to robila pred svadbou mama. Okrem toho Miss Wong jej sľúbila, že sa o ňu dobre postará. Otec prikývol, odpľul si betel spomedzi čiernych zubov a dodal, že farangovia v baroch dobre platia za nové dievčatá.

Dim nepochopila, čo znamená kwai, no nechcela sa pýtať. Samozrejme, vedela, že kwai je vôl. Podobne ako väčšina ich susedov ani oni nemali na vlastného vola. Keď potrebovali zožať úrodu z ryžového poľa, prenajímali si zviera od pocestných. Až neskôr sa dozvedela, že aj dievčatá, ktoré chodia s volmi, volajú kwai, keďže sa ich služby ponúkajú ako bonus. Taká bola tradícia. Azda stretne sedliaka, ktorý ju bude chcieť, skôr než zostarne.

Jedného dňa – mala vtedy pätnásť – prišiel za ňou otec na pole. Klobúk držal v ruke a slnko mu svietilo do chrbta. Kričal jej meno. Neodpovedala hneď, najprv sa vystrela a rozhliadla sa po zelených poliach okolo ich neveľkého domca, privrela oči a započúvala sa do kriku trubača v lístí. Vdýchla vôňu eukalyptov a kaučukovníkov hlboko do pľúc. Vedela, že je na rade.

Prvý rok sa delila o izbu s ďalšími troma dievčatami. Požičiavali si všetko, posteľ, jedlo aj šaty. Najmä na šatách si dali záležať. Dievča bez pekného odevu neoslovilo najlepších zákazníkov. Naučila sa tancovať a usmievať, naučila sa rozoznávať, kto chce kupovať len drinky a kto prišiel za sexom. Otec sa vopred dohodol s Miss Wong, že jej zarobené peniaze budú posielať rovno domov, a tak ich v prvých rokoch veľa nevidela. Miss Wong bola spokojná a postupne čosi občas odložila aj pre Dim.

Miss Wong mala dôvod na spokojnosť. Dim pracovala tvrdo a zákazníci kupovali drahé drinky. Miss Wong mohla byť rada, že ešte neodišla, lebo párkrát jej už veľa nechýbalo. Jeden Japonec sa chcel s Dim oženiť, no stiahol sa, keď ho požiadala o peniaze na letenku. Iný Američan ju vzal so sebou na Phuket a kúpil jej aj diamantový prsteň. Deň po jeho odchode ho zaniesla do záložne.

Niektorí jej platili zle, a keď sa sťažovala, vyhodili ju na ulicu, iní sa obracali na Miss Wong, ak nebola ochotná vyhovieť všetkým ich prianiam. Nechápali, že vo chvíli, keď ju vyplatili z baru, Miss Wong dostala svoje a Dim je vlastnou paňou. Spomenula si na červené šaty vo výklade. Mama mala pravdu – nie je to ľahké, no nie je to ani také zlé.

Podarilo sa jej uchovať si nevinný úsmev a veselý smiech. Mali ho radi. Možno preto jej ponúkli miesto, ktoré Wang Lee inzeroval v denníku Thai Rath pod názvom G. R. O., teda Guest Relation Officer. Wang Lee bol malý tmavý Číňan, ktorý prevádzkoval motel na Sukhumvit Road. Jeho zákazníci boli takmer výlučne cudzinci so zvláštnymi želaniami, no nie až takými zvláštnymi, aby im nemohla vyhovieť. V podstate mala prácu uňho radšej ako nekonečné tance na bare. Okrem toho Wang Lee dobre platil. Jedinou nevýhodou bola dlhá cesta z jej bytu v štvrti Banglamphu.

Prekliata premávka! Opäť zastali. Naznačila šoférovi, že chce vystúpiť, hoci to znamenalo, že bude musieť prejsť šesť jazdných pruhov k motelu na druhej strane cesty. Otvorila dvere taxíka a vzduch ju ihneď oblapil ako teplý, vlhký uterák. Vyzerala medzeru v prúde áut, zakrývajúc si dlaňou ústa. Vedela, že to nepomôže. V Bangkoku sa nedá dýchať iný vzduch, no aspoň necítila ten smrad.

Vkĺzla medzi autá. Musela uskočiť pred dodávkou s nákladnou plošinou plnou popiskujúcich si chlapcov a po pätách jej takmer prešla toyota. Žena za volantom si ju vôbec nevšimla. Dim napokon zastala na druhej strane cesty.

Vstúpila do prázdnej recepcie. Wang Lee prudko zdvihol hlavu.

„Tichý večer?“ spýtala sa.

Nahnevane prikývol. Za posledný rok už zažil priveľa takýchto večerov.

„Jedla si?“

„Áno,“ zaklamala. Myslel to dobre, no nemala chuť na rezance bez chuti, čo varil v kuchynke vzadu.

„Budeš musieť chvíľu počkať,“ vysvetlil jej. „Farang si chcel najprv pospať. Zavolá, keď bude pripravený.“

Vzdychla si.

„Lee, viete, že pred polnocou musím byť naspäť v bare.“

Pozrel sa na hodinky.

„Daj mu hodinu.“

Mykla plecom a posadila sa. Pred rokom by ju vyhodil za akýkoľvek náznak protestov, teraz však potrebuje každý dolár. Samozrejme, že nemusela čakať, no celá cesta z Banglamphu by tak vyšla navnivoč. Okrem toho si Lee zaslúži jej ochotu, nie je najhorší pasák.

Dofajčila tretiu cigaretu, vypláchla si ústa horkým čínskym čajom a posledný raz si skontrolovala šminky v zrkadle nad recepciou.

„Idem ho zobudiť,“ rozhodla sa.

„Hm. Máš korčule?“

Ukázala mu tašku.

Jej opätky škrípali v štrku dvora medzi prízemnými budovami motela. Izba číslo stodvadsať bola celkom na konci. Nevidela pred ňou auto, no v okne sa svietilo. Možno už vstal. Vánok jej podvihol krátku sukničku, ale neschladil ju. Túžila po príchode monzúnu, nech už konečne zaprší. Tak ako bude po pár týždňoch záplav, rozbahnených ciest a útokoch komárov túžiť po suchých a bezveterných mesiacoch.

Zľahka zaklopala na dvere, nasadila svoj hanblivý úsmev a na špičku jazyka už pripravila otázku What’s your name? Ticho. Zaklopala ešte raz a pozrela sa na hodinky. Jasné, že mohla zjednať tú sukňu o pár stoviek bahtov, hoci ju kupovala v Robertsone. Stlačila kľučku a s prekvapením konštatovala, že je odomknuté.

Ležal na bruchu v posteli. Najprv jej napadlo, že spí. Potom si však všimla, ako sa zablýskali modré skielka na rukoväti noža, čo trčal z mužovho ostražitého saka. Ťažko povedať, ktorá myšlienka jej preletela hlavou ako prvá, no určite jej napadlo aj to, že cesta z Banglamphu napokon predsa vyšla navnivoč. Až potom konečne napla hlasivky. Jej krik však pohltilo hysterické trúbenie nákladiaka, ktorý sa v poslednej chvíli vyhol nepozornému tuktukárovi na Sukhumvit Road.

2/

Národné divadlo, ohlásil nosový rozospatý hlas z reproduktorov. Dvere metra sa otvorili a Dagfinn Torhus vystúpil do surového, studeného a ledva sa brieždiaceho dňa. Vzduch sa zahryzol do jeho čerstvo oholených líc a v sporom osvetlení mestských neónov videl, ako mu z úst vychádza para.

Prvý januárový týždeň, čoskoro sa to zlepší, ľad pokryje fjord a vzduch bude suchší. Vykročil po ulici Drammensveien k sídlu ministerstva zahraničných vecí. Občas ho obišiel osamelý taxík, inak bolo na uliciach pusto. Hodiny na reklamnej tabuli, ktoré vysielali červené svetlo k čiernej zimnej oblohe, mu potvrdili, že je len šesť.

Pred vchodom si vytiahol vstupnú kartu. Funkcia: vedúci kancelárie, fotografia o desať rokov mladšieho Dagfinna Torhusa, hľadiaceho do objektívu s vystrčenou bradou a so sebavedomým pohľadom spoza okuliarov v oceľovom ráme. Vsunul kartu do čítačky, naťukal kód a otvoril ťažké sklené dvere budovy s poetickým názvom Viktóriina terasa.

Odkedy ako dvadsaťpäťročný nastúpil do práce na ministerstve, neotvárali sa mu všetky dvere takto ľahko. V škole diplomatov, ako volali ašpirantský kurz MZV, len s ťažkosťami splýval s okolím. Ako to opísal jeden zo spolužiakov z Bærumu, bránil mu v tom jeho výrazný dialekt a sedliacke spôsoby. Ostatní ašpiranti boli politológovia, ekonómovia a právnici, ich rodičia akademici, politici či dokonca príslušníci šľachty z MZV, kam sa teraz drali aj ich deti. Dagfinn Torhus bol syn sedliaka s ukončenou poľnohospodárskou školou v Åse. Niežeby mu na tom záležalo, uvedomoval si význam správnych priateľov pre svoju ďalšiu kariéru. Usiloval sa naučiť správne sociálne kódy a kompenzoval svoj pôvod ešte tvrdšou prácou. Všetci študenti, bez ohľadu na rozdiely, mali spoločné jedno – nejasnú predstavu o ďalšom živote. Poznali len smer, ktorým chceli ísť: nahor.

Torhus si vzdychol a kývol na pozdrav zamestnancovi strážnej služby, ktorý mu popod sklo posunul noviny a obálku.

„Už niekto…?“

Strážnik zavrtel hlavou.

„Pán Torhus, ste prvý ako vždy. Obálku nám v noci doručili z centrály.“

Výťah ho viezol nahor a Torhus sledoval, ako sa rozsvecujú a zhasínajú čísla poschodí. Predstavoval si, že každé poschodie symbolizuje isté obdobie jeho kariéry, a každé ráno si tak rekapituloval svoj pracovný život.

Prízemie predstavovalo prvé dva roky na ašpirantskom kurze, dlhé, nezáväzné debaty o politike a histórii a trápenie na hodinách francúzštiny.

Na prvom poschodí sídlilo personálne oddelenie, ktoré rozhodovalo o obsadzovaní postov v zahraničí. Prvé dva roky dostal Canberru, potom na tri roky Mexico City. Fajn mestá, nemohol sa sťažovať. Samozrejme, že ako prvú voľbu uviedol Londýn a New York, no o tieto prestížne destinácie sa uchádzali všetci, a tak sa rozhodol nevnímať to ako svoju porážku.

Na druhom poschodí sa vrátil do Nórska, prišiel o luxusné príplatky za pobyt v zahraničí a príspevky na bývanie, ktoré mu umožňovali žiť život v striedmom prebytku. Spoznal Berit, ktorá čoskoro otehotnela, a keď nadišiel čas opäť sa uchádzať o miesto v cudzine, na ceste bolo druhé dieťa. Berit pochádzala z jeho rodného kraja a každý deň telefonovala s mamou. Rozhodol sa chvíľu počkať a drieť doma ako šialený. Písal kilometrové analýzy obchodu s rozvojovými krajinami, komponoval príhovory ministra zahraničných vecí a tešil sa z uznania z vyšších poschodí. Nikde inde v štátnej správe sa súťaživosť neviedla do takých extrémov, nikde nehrala hierarchia takú dôležitú úlohu. Dagfinn Torhus pochodoval každý deň do úradu ako vojak na front, nevystrkoval hlavu, kryl si chrbát a strieľal vždy, keď mu niekto prišiel na mušku. Občas sa mu ušlo potľapkanie po pleci. Vedel, že si ho všimli, a pokúšal sa vysvetliť Berit, že sa mu veľmi pravdepodobne ujde Paríž alebo Londýn. Vtedy sa prvý raz v ich nedramatickom manželstve postavila na zadné. Ustúpil.

A potom štvrté poschodie a ďalšie analýzy, sekretárka, o čosi vyšší plat, kým ho rýchlo neodvelili na personálne na prvom poschodí.

Miesto na personálnom oddelení ministerstva malo zvláštnu príchuť. Zväčša naznačovalo, že cesta nahor je otvorená. Niečo sa však stalo. Úlohou bolo obsadzovať záujemcami rôzne pozície v zahraničí a tak priamo ovplyvňovať kariérny postup množstva ľudí. Možno sa podpísal pod nesprávne rozhodnutie, ukázal palcom nadol na človeka, ktorý napokon predsa uspel a teraz sedel nad ním a poťahoval takmer neviditeľnými nitkami život Dagfinna Torhusa a jeho kolegov z ministerstva.

Cesta nahor sa totiž takmer nepozorovateľne zastavila a jedného dňa sa v zrkadle v kúpeľni díval na riaditeľa kancelárie, neveľmi vplyvného byrokrata, ktorý to nikdy nedotiahne na piate poschodie. Veď do penzie mu zostávalo už len desať rokov. Samozrejme, ak nevykoná niečo veľkolepé. Veľkolepé činy však majú jednu nevýhodu: ak nevedú k povýšeniu, znamenajú vyhodenie.

Pracoval ako predtým a usiloval sa byť o krok pred ostatnými. Každé ráno prichádzal do kancelárie prvý, aby si stihol v pokoji prečítať noviny aj faxy a vyvodiť závery, keď si ostatní na raňajšej porade ešte vytierali z očí spánok.

Drina mu vošla do krvi.

Odomkol dvere svojej kancelárie a na chvíľu zaváhal, kým rozsvietil. Aj to malo svoj príbeh, príbeh o čelovke. Žiaľ, tajomstvo sa prevalilo a už vedel, že zabáva celé ministerstvo. Pred mnohými rokmi sa vtedajší veľvyslanec v USA na istý čas vrátil do Osla a skoro ráno zavolal Torhusovi, aby sa ho spýtal na jeho názor na vyjadrenia prezidenta Cartera na nočnej tlačovej konferencii. Torhus práve vchádzal do kancelárie, nemal prečítané noviny ani faxy, a tak zostal dlžný odpoveď. Samozrejme, že mu to pokazilo deň. A tým sa to neskončilo. Na druhý deň mu veľvyslanec zavolal, práve keď otvoril noviny, a chcel vedieť, ako nočné udalosti ovplyvnia situáciu na Blízkom východe. Torhus zakoktal nič nehovoriacu odpoveď, prešpikovanú odvolávaním sa na nedostatok informácií.

Začal chodiť do práce ešte skôr, no veľvyslanec akoby mal siedmy zmysel pre jeho dochádzku a volal mu vždy, len čo si sadol za stôl.

Pochopil, až keď sa náhodou dozvedel, že veľvyslanec býva v hotelíku Aker s oknami obrátenými k budove ministerstva. Bolo všeobecne známe, že veľvyslanec je ranostaj. Všimol si, že u Torhusa sa svieti skôr než v ostatných kanceláriách, a rozhodol sa pedantnému úradníkovi čosi vyparatiť. Torhus si ešte v ten deň kúpil čelovku, ráno si prečítal všetky noviny aj faxy a až potom rozsvietil. Veľvyslanec to po troch týždňoch napokon vzdal.

Dagfinn Torhus dnes kašlal na vtipného veľvyslanca. Otvoril obálku a po prečítaní správy v dešifrovanej kópii zakódovaného faxu s označením PRÍSNE TAJNÉ rozlial kávu na papiere rozhádzané po písacom stole. Strohý text ponúkal priestor fantázii, no podstata znela asi takto: Nórskeho veľvyslanca v Thajsku Atleho Molnesa našli s nožom v chrbte v bangkockom bordeli.

Torhus si prečítal správu ešte raz a potom papier odložil.

Atle Molnes, bývalý politik Kresťanskej ľudovej strany a bývalý predseda výboru pre financie, bol teraz dokonale bývalý. Tá správa znela tak neuveriteľne, že Torhus mimovoľne zaškúlil na okná hotela Aker. Odosielateľom správy bolo naozaj nórske veľvyslanectvo v Bangkoku. Torhus zanadával. Prečo sa to muselo stať práve teraz?

A prečo práve v Bangkoku? Mal by najprv informovať Askildsena? Nie, dozvie sa to včas. Torhus pozrel na hodinky a vzal telefón, aby vyťukal číslo ministra zahraničných vecí.

Bjarne Møller opatrne zaklopal a otvoril dvere. Hlasy v zasadačke zmĺkli a všetky tváre sa otočili k nemu.

„Toto je Bjarne Møller, vedúci úseku vyšetrovania trestných činov,“ predstavila ho policajná prezidentka a naznačila mu, aby si sadol.

„Pán Møller, dovoľte mi predstaviť vám štátneho tajomníka Bjørna Askildsena z úradu predsedu vlády a vedúceho kancelárie na ministerstve zahraničných vecí Dagfinna Torhusa.“

Møller prikývol, odsunul si stoličku a pokúsil sa natlačiť svoje nepochopiteľne dlhé nohy pod veľký oválny dubový stôl. Askildsenovu mladú dohladka oholenú tvár zrejme poznal z televízie. Úrad predsedu vlády? To znamená, že ide o gigantický problém.

„Ďakujeme, že ste si tak rýchlo našli čas,“ začal štátny tajomník, netrpezlivo klopkajúc končekmi prstov po stole. „Hanne, zhrň nám, prosím, o čom sme sa rozprávali.“ Policajná prezidentka zavolala Møllerovi pred dvadsiatimi minútami. Bez ďalšieho vysvetlenia mu dala pokyn, aby sa do pätnástich minút dostavil na ministerstvo zahraničných vecí.

„Atle Molnes je mŕtvy. Zrejme ho zavraždili, v Bangkoku,“ začala.

Møller postrehol, ako vedúci kancelárie zagúľal očami za okuliarmi v oceľovom ráme. Vypočul si zvyšok príbehu a pochopil jeho reakciu. Človek musí byť policajt, aby použil slová zrejme ho zavraždili pri osobe, ktorej nôž vnikol do tela naľavo od chrbtovej kosti, vošiel do ľavého pľúcneho laloka a prepichol srdce.

„V hotelovej izbe ho našla žena…“

„V bordeli,“ opravil ju muž s oceľovým rámom. „Štetka.“

„Hovorila som s kolegom v Bangkoku,“ nevšímala si. „Slušný chlap. Sľúbil mi, že to chvíľu udržia pod pokrievkou.“

Møllerovi ihneď napadla otázka, prečo chcú tajiť, že sa udiala vražda. Rýchle zapojenie médií polícii často pomohlo získať tipy od svedkov, kým boli stopy ešte čerstvé. Čosi mu však hovorilo, že túto otázku by pokladali za neuveriteľne naivnú.

„Verím, že sa nám dovtedy podarí pripraviť dôveryhodnú verziu,“ poznamenal Askildsen. „Tá súčasná totiž neobstojí.“

Súčasná? Møller sa uškrnul. Pravdivú verziu teda zvážili a zavrhli. Ako relatívne čerstvému riaditeľovi oddelenia sa mu doteraz podarilo vyhýbať kontaktom s politikmi, no vedel, že s kariérnym postupom sa im odoláva čoraz ťažšie.

„Chápem, že súčasná verzia je nepríjemná, ale čo chcete povedať tým, že neobstojí?“

Policajná prezidentka naňho varovne zagánila. Štátny tajomník sa smutne usmial.

„Pán Meller, nemáme veľa času, no dovoľte mi ponúknuť vám rýchlokurz reálnej politiky. Samozrejme, všetko zostane len medzi nami.“

Podvedome si napravil uzol na kravate, Møller si tento jeho pohyb pamätal z televíznych debát.

„Takže. Prvýkrát v povojnovej histórii máme neľavicovú vládu s vyhliadkami na prežitie. Nedisponuje parlamentnou väčšinou, no predseda vlády sa stal najmenej nepopulárnym politikom v krajine.“

Policajná prezidentka a riaditeľ kancelárie odmenili jeho prirovnanie úsmevom.

„Jeho popularita sa opiera o kapitál všetkých politikov: o dôveru. Najdôležitejšie nie je byt sympatický alebo charizmatický, najdôležitejšie je mať dôveru. Viete, v čom spočívala popularita premiérky Gro Harlem Brundtlandovej, pán Møller?“

Møller netušil.

„Nebola práve šarmantná, no ľudia verili, že je taká, za akú sa vydáva. Kľúčové slovo je aj tu dôvera.“

Všeobecný súhlas prítomných. Očividne išlo o samozrejmosť.

„Atle Molnes a predseda vlády mali veľa spoločné, boli blízki priatelia, ich politické dráhy sa neustále pretínali. Študovali spolu, spolu vstúpili do strany, presadili modernizáciu mládežníckej straníckej organizácie a dokonca spolu bývali, keď sa ako mladí dostali do parlamentu. Molnes dobrovoľne ustúpil, keď sa črtal ich súboj o miesto korunného princa v strane. Bez výhrad sa postavil za súčasného premiéra a ušetril tak stranu od bratovražednej vojny. Premiér mu zostal veľmi zaviazaný.“

Askildsen si navlhčil pery a zadíval sa z okna.

„Poviem to inak. Molnes neabsolvoval ašpirantský kurz ministerstva a ťažko by sa dostal do Bangkoku, keby predseda vlády neťahal nitky. Možno to znie ako rodinkárstvo, no ide o akceptované rodinkárstvo, ktoré sa počas vlády Strany pracujúcich v krajine rozbujnelo. Ani Reiulf Steen neprišiel na post veľvyslanca v Čile z prostredia ministerstva.“

Pohľadom sa vrátil k Møllerovi, zjavila sa mu v ňom veselá iskra.

„Azda nemusím zdôrazňovať vplyv na dôveru premiérovi, keby sa prevalilo, že jeho priateľa a spolustranníka, ktorého osobne menoval na post v zahraničí, pristihli in flagranti. A navyše ho zavraždili.“

Gestom vrátil slovo policajnej prezidentke, no Møller sa neovládol:

„Kto nemá kamaráta, ktorý niekedy v živote navštívil bordel?“

Askildsenovi stuhol úsmev a vedúci kancelárie si odkašlal:

„Pán Møller, viete všetko, čo potrebujete vedieť. Závery už nechajte na nás. Potrebujeme zabezpečiť, aby sa vyšetrovanie tohto prípadu nezačalo uberať nešťastným smerom. Samozrejme, že aj my chceme odhaliť vraha alebo vrahov, no potrebujeme udržať v tajnosti okolnosti vraždy. V záujme krajiny. Pochopili ste?“

Møller sklopil zrak. V záujme krajiny. Drž hubu. V ich rodine vždy neľahko znášali, keď im niekto niečo prikazoval. Preto sa otec nikdy neposunul z miesta na hliadke.

„Pán riaditeľ, zo skúseností viem, že nie je ľahké utajiť pravdu.“

„Presne tak. Za ministerstvo sa osobne ujmem zodpovednosti za tento prípad. Iste chápete, že ide o mimoriadne citlivú vec. Thajská polícia musí spolupracovať. Keďže je do prípadu zapletená aj ambasáda, máme istý manévrovací priestor. Veď viete, diplomatická imunita a podobne, ale aj tak sa pohybujeme na tenkom ľade. Preto potrebujeme vyslať človeka so značnými medzinárodnými kompetenciami, ktorý disponuje skúsenosťami s policajnou prácou v zahraničí a má za sebou isté výsledky.“

Odmlčal sa a zadíval sa na Møllera, ktorý uvažoval, prečo cíti inštinktívny odpor voči byrokratovi s agresívne vystupujúcou bradou.

„Mohli by sme zostaviť tím z…“

„Nechceme tím, pán Møller. Čím budeme tichšie, tým lepšie. Okrem toho mi vaša policajná prezidentka naznačila, že príchod policajného tímu z Nórska by nijako neuľahčil spoluprácu s thajskou políciou. Potrebujeme len jedného kolegu.“

„Jedného?“

„Policajná prezidentka nám už navrhla meno a pokladáme jej návrh za dobrý. Ide o vášho človeka a zavolali sme vás, aby sme si vypočuli váš názor. Ako nám potvrdili aj kolegovia zo Sydney, minulý rok zažiaril pri vyšetrovaní vraždy Inger Holterovej.“

„V zime boli toho plné noviny,“ prisvedčil Askildsen. „Vskutku impozantné. Je ako stvorený pre tento prípad, čo poviete?“

Bjarne Møller naprázdno prehltol. Policajná prezidentka teda navrhuje, aby Harryho Holého vyslali do Sydney. Zavolali si ho, aby potvrdil, že Harry Hole je to najlepšie, čo vie policajný zbor ponúknuť, dokonalý kandidát na túto úlohu.

Rýchlo sa poobzeral okolo seba. Politika, hra o moc a vplyv. Nevyznal sa v pravidlách, no uvedomoval si, že ide aj o jeho záujem. Pochopil, že dnešné slová ovplyvnia celú jeho ďalšiu kariéru. Policajná prezidentka práve navrhla meno. Zrejme niekto z prítomných ju požiadal, aby Holého kvalifikáciu potvrdil jeho najbližší nadriadený. Zadíval sa na ňu a usiloval sa uhádnuť, čo chce počuť. Jasné, že Hole môže sklamať. Ak ich odhovorí, neuvrhne ju do zlého svetla? Požiadajú ho o iné meno a nepoloží tým hlavu na klát, ak dotyčný zlyhá?

Møller zdvihol zrak k obrazu nad prezidentkinou hlavou. Prvý generálny tajomník OSN Trygve Lie naňho vyzývavo hľadel. Aj on bol politik. Za oknami videl strechy domov v plochom zimnom svetle. Pevnosť Akershus a veterný kohút, otriasaný poryvmi ľadového vetra na streche hotela Continental.

Bjarne Møller vedel, že je šikovný policajt, no tu išlo o čosi iné. Čo by mu poradil otec? Policajt Møller sa nikdy nemusel vyjadrovať o politike. Aj tak pochopil, o čo sa hrá, lebo mu zakázal študovať na policajnej akadémii, kým neskončí základy práva. A zvyšok si mal dokončiť neskôr. Poslúchol ho.

„Dobrý návrh,“ počul svoj vlastný rozhodný hlas.

„Fajn,“ potešil sa Torhus. „Chápete, prečo sme tak naliehali. Nesmieme strácať čas. Musí odložiť všetky ostatné úlohy. Zajtra letí.“

Možno práve čosi také potrebuje, chlácholil sa v duchu Møller.

„Je nám ľúto, že vám musíme vziať takého dôležitého človeka,“ ospravedlnil sa Askildsen.

Bjarne Møller sa musel premáhať, aby nevybuchol do smiechu.

3/

Našli ho v reštaurácii Schrøder na ulici Waldemar Thranes gate. V starej úctyhodnej diere na križovatke bohatej západnej a robotníckej východnej štvrte Osla. Ak má byť človek úprimný, bola skôr stará než úctyhodná. Jej úctyhodnosť spočívala v tom, že mestský architekt sa rozhodol chrániť hnedé, zafajčené priestory. Ochrana sa netýkala klientely, prenasledovaného a ohrozeného druhu starých ožranov, večných študentov a vyžitých elegánov, ktorých dátum spotreby už dávno vypršal.

Dvaja policajti objavili vysokú postavu pod starou maľbou kostola Aker v okamihu, keď pootvorenie dverí na chvíľu pohlo záclonou cigaretového dymu. Muž mal svetlé vlasy ostrihané tak nakrátko, že ich končeky mu trčali kolmo z hlavy, a trojdňové strnisko na vychudnutej, unavenej tvári sa farbilo dosiva, hoci nemohol mať viac než tridsaťpäť. Sedel sám, vystretý, oblečený v bunde, akoby sa chystal každú chvíľu odísť. Akoby polliter na stole nevychutnával, ale považoval jeho zdolanie za úlohu, ktorú musí jednoducho splniť.

„Spomínali nám, že ťa tu nájdeme,“ povedal starší z policajtov a sadol si oproti nemu. „Som Waaler.“

„Vidíte toho chlapa pri stole v rohu?“ zamrmlal Hole, no nezdvihol zrak.

Waaler sa otočil a zadíval sa na starého vychudnutého chlapa, ktorý sa hojdal na stoličke s pohárom červeného vína. Vyzeral, akoby mu bolo zima.

„Volajú ho tu posledný mohykán.“

Hole zdvihol zrak a zoširoka sa usmial. Jeho oči vyzerali ako modrobiele sklené guľky za sieťkou červených žiliek. Pohľad sa mu zaryl kamsi do Waalerovej hrude.

„Vojnový námorník,“ dodal, zreteľne vyslovujúc každú slabiku.

„Ešte pred pár rokmi ich sem chodilo viac, no už ich veľa nezostalo. Tamtoho počas vojny dvakrát zasiahlo torpédo. Pokladá sa za nesmrteľného. Minulý týždeň som ho našiel po záverečnej spať v záveji. Nikde nebolo ani človeka, vládla hustá tma a bolo mínus osemnásť. Len čo som ho prebral k životu, pozrel sa na mňa a zareval, aby som ťahal do horúcich pekiel.“

Nahlas sa zasmial.

„Počúvaj, Hole…“

„Včera večer som podišiel k jeho stolu a spýtal sa ho, či si pamätá, čo sa stalo, veď som mu predsa zachránil život. Viete, čo odpovedal?“

„Hole, chce s tebou hovoriť Møller.“

„Vraj je nesmrteľný. Prežijem, že mnou opovrhuje táto zasraná krajina, povedal, no je, kurva, ťažké, že so mnou nechce mať nič spoločné ani svätý Peter. Chápete? Ani svätý Peter.“

„Máme pokyn vziať ťa na policajnú stanicu.“

Na stole mu pristál plný krígeľ.

„Zaplatím, Vera.“

„Dvestoosemdesiat,“ povedala, ani nepozrela do poznámok.

„Panebože,“ zašepkal mladší policajt.

„To je v poriadku, Vera.“

„Super. Ďakujem.“ Zmizla.

„Najlepšia obsluha v meste,“ vysvetlil im Harry. „Občas si ťa všimnú aj bez toho, aby si mával oboma rukami.“

Waaler si prešiel rukami okolo uší. Pokožka na tvári sa mu napla a na čele mu vystúpila žila ako modrý hrboľatý had.

„Nemáme čas na ožranské reči, Hole. Navrhujem, aby si sa vykašľal na toto posledné pivo a…“

Hole si opatrne priložil pohár k perám a odpil si.

Waaler sa k nemu naklonil a stíšil hlas: „Hole, viem o tebe všetko. Už dávno ťa mali vyraziť. Verejnosť prestáva dôverovať polícii práve kvôli ľuďom ako ty. Preto sme však neprišli. Prišli sme po teba. Šéf je dobrý človek a možno ti ešte dá jednu šancu.“

Hole si odgrgol a Waaler sa znechutene odtiahol.

„Šancu na čo?“

„Ukázať, v čom si dobrý,“ zapojil sa mladší policajt a pokúsil sa o chlapčenský úsmev.

„Ukážem ti, v čom som dobrý,“ usmial sa Hole, opäť si priložil pohár k ústam a zaklonil hlavu.

„Ser na to, Hole!“ Waaler sčervenel od hnevu. Holého ohryzok stúpal a klesal na neoholenom krku.

„Spokojný?“ spýtal sa Hole a položil prázdny pohár na stôl.

„Naša práca…“

„… mi je ukradnutá.“ Hole si zapol bundu. „Ak Møller niečo chce, nech mi zavolá alebo počká, kým zajtra neprídem do práce. Teraz idem domov a dúfam, že vaše ksichty neuvidím aspoň dvanásť hodín. Páni…“

Harry vystrel svojich stodeväťdesiat centimetrov a takmer nebadateľne sa zaknísal.

„Ty arogantný hajzel,“ zanadával Waaler a zaklonil sa na stoličke. „Ty odporná nula. Keby novinári, čo ťa tak ospevovali po Austrálii, tušili, že nemáš gule…“

„Kto má gule, Waaler?“ Hole sa naďalej usmieval. „Ten, kto v cele zmláti opitého šestnásťročného chalana, lebo si nechal narásť hrebienok?“

Mladý policajt sa rýchlo pozrel na Waalera. Na policajnej akadémii sa minulý rok povrávalo, že pár mladých zavreli za pitie alkoholu na verejnosti a zmlátili ich v cele pomarančmi zabalenými v mokrých uterákoch.

„Nikdy si nechápal, čo je duch policajného zboru, Hole,“ odsekol Waaler. „Myslíš len na svoj prospech. Všetci vedia, kto sedel za volantom vo Vinderene a prečo si kvalitný policajt rozsekol hlavu na dopravnej značke. Si ožran a šoféroval si opitý. Môžeš byť rád, že zbor sa rozhodol zamiesť dôkazy pod koberec. Keby nebrali ohľad na jeho rodinu a povesť polície…“

Mladý policajt bol ucho a každý deň sa naučil niečo nové. Dnes sa napríklad dozvedel, že je veľmi hlúpe hojdať sa na stoličke a niekoho urážať. Človek je totiž celkom bezbranný, keď dotknutý priskočí a vrazí mu pravý hák medzi oči. Vzhľadom na to, že sedeli v Schrøderi, len na pár sekúnd zavládlo ticho a vzápätí sa všetci vrátili k svojim debatám.

Pomohol Waalerovi postaviť sa. Ešte stihol zazrieť, ako sa za Holem zatvorili dvere.

„Bože, slušný výkon po ôsmich pivách, čo?“ utrúsil, no rýchlo to oľutoval, keď zbadal Waalerov pohlaď.

Harryho nohy sa kĺzali na ľade na ulici Dovregata. Hánky ho neboleli, bolesť aj ľútosť si naňho počká zajtra ráno.

Počas pracovného času nepil. Zatiaľ nie. Hoci v minulosti robil aj to a doktor Aune tvrdil, že každé kolo chľastania sa začína tam, kde sa to predchádzajúce skončilo.

Bielovlasý tučko, kópia Petra Ustinova, sa smial, až sa mu triasla dvojitá brada, keď mu Harry vysvetľoval, ako sa stráni svojho starého nepriateľa Jima Beama a pije len pivo. Pivo mu totiž nechutí.

„Bol si na dne a vo chvíli, keď si otvoríš fľašku, si tam zasa. Harry, nijaké medzištádium neexistuje.“

Vracal sa domov po svojich. Zväčša sa mu podarilo vyzliecť a chodil aj do práce. Predtým to tak nebolo. Harry to volal medzištádium. Potrebuje len trochu pomôcť so zaspávaním, nič viac.

Pozdravilo ho dievča v čiernej baranici. Pozná ho? Minulý rok ho zdravili častejšie, najmä po televíznej diskusii, kde sa ho novinárka spýtala, aké to je zabiť sériového vraha.

„Nuž… Lepšie než odpovedať na tieto otázky,“ odvetil s úškrnom a tieto slová sa zaradili medzi najcitovanejšie výroky roka.

Vsunul kľúč do zámky. Ulica Sofies gate. Dodnes nepochopil, prečo sa sem na jeseň presťahoval. Možno pre zvláštne pohľady susedov v štvrti Toyen, pre ich rezervovaný odstup, ktorý spočiatku vnímal ako prejav uznania.

Fajn, tu ho susedia nechávajú na pokoji, len vyzrú na chodbu a skontrolujú, či je všetko v poriadku, keď mu občas nevyjde krok a skotúľa sa dole schodmi.

To sa mu začalo diať až niekedy v októbri, keď uviazol v sestrinom prípade. Akoby ho opustil život, opäť ho začali trápiť nočné mory. Poznal iba jeden spôsob, ako ich zahnať.

Pokúšal sa vzchopiť. Vzal sestru na chatu v Raulande, no po odpornom znásilnení sa uzatvorila do seba a už sa nesmiala tak ako kedysi. Niekoľkokrát volal otcovi. Ich rozhovory neboli dlhé, len si vždy uvedomil, že má otca nechať na pokoji.

Zatvoril za sebou dvere, zakričal, že je doma, a spokojne prikývol, keď sa nedočkal odpovede. Prízraky prichádzali vo všetkých podobách, no kým naňho nestriehli už pri kuchynskej linke, bola šanca, že sa v noci vyspí.

4/

Harry vyšiel z brány a chlad prišiel tak znenazdajky, až podvedome zalapal po vzduchu. Zdvihol zrak k červenkastej oblohe medzi strechami domov a otvoril ústa, aby vyvetral pach žlče a zubnej pasty.

Na námestí Holberg plass naskočil do električky, čo dohučala z ulice Welhavensgate. Našiel si miesto na sedenie a otvoril noviny. Ďalší prípad pedofílie. Za posledné mesiace už tretí, všetko Nóri pristihnutí pri čine v Thajsku.

Šéfredaktor v úvodníku pripomínal premiérovi sľub z volebnej kampane, že zintenzívni vyšetrovanie sexuálnych zločinov aj v cudzine. Verejnosť právom očakávala výsledky.

Štátny tajomník z úradu predsedu vlády Bjørn Askildsen vysvetlil novinárom, že vláda naďalej pracuje na dohode s Thajskom o vyšetrovaní zločinov nórskych pedofilov. Po podpísaní dohody možno očakávať veľmi rýchle výsledky.

„Rečí už bolo dosť,“ uzatvoril redaktor novín. „Verejnosť očakáva činy. Premiér zo strany, ktorá má v názve slovo kresťanská, nemôže tolerovať pokračovanie týchto svinstiev.“

„Ďalej!“

Harry otvoril a zadíval sa rovno do otvorenej tlamy Bjarneho Møllera. Møller zíval zaklonený o operadlo stoličky s nohami vystretými pod stolom.

„Pozrime sa. Harry, čakal som ťa už včera.“

„Spomínali mi to.“ Harry si sadol. „Nechodím do práce opitý. A naopak. Osvojil som si tento princíp.“ Chcel, aby to znelo ironicky.

„Harry, policajt je v službe dvadsaťštyri hodín denne, triezvy aj opitý. Musel som prehovoriť Waalera, aby nenapísal správu, chápeš?“

Harry mykol plecom, aby tak dal najavo, že sa o téme už vyjadril.

„Fajn, Harry, už o tom nediskutujme. Mám pre teba prácu. Podľa mňa si ju nezaslúžiš, no aj tak som sa rozhodol osloviť ťa.“

„Poteší ťa, ak ti poviem, že ju nechcem?“ zdvihol zrak Harry.

„Prestaň sa hrať na Marlowa, Harry. Nesvedčí ti to,“ odsekol Møller. Harry sa uškrnul. Vedel, že jeho šéf ho má rád.

„Ešte som ti ani nepovedal, o čo ide.“

„Poslal si po mňa auto, preto predpokladám, že nechceš, aby som riadil križovatku.“

„Presne tak. Prečo ma nenecháš dohovoriť?“

Harry sa krátko zasmial a predklonil sa.

„Môžem byť k sebe úprimný?“ spýtal sa Harry.

Møller neisto prikývol.

„Šéfe, nie som momentálne pripravený plniť dôležité úlohy. Zrejme registruješ, ako sa mi vodí. Nevodí sa mi nijako. Respektíve, ledva sa mi vodí. Robím svoju prácu, plním rutinné úlohy, usilujem sa nezavadzať a prichádzať a odchádzať v triezvom stave. Byť tebou ponúknem tú prácu kolegom.“

Møller si vzdychol, smutne skrčil kolená a vstal.

„Na rovinu, Harry? Ak by to záležalo na mne, oslovil by som iných. Chceli však teba. Preto by mi veľmi pomohlo, Harry…“

Harry prekvapene zdvihol zrak. Bjarne Møller mu za posledný rok pomohol toľkokrát, že bolo len otázkou času, kedy bude musieť začať splácať dlh.

„Stop! Kto sú oni?“

„Ľudia na vysokých miestach. Ľudia, ktorí mi vedia urobiť zo života peklo.“

„A čo tým získam ja?“

Møller zvraštil čelo, no vždy mal problém, aby jeho chlapčenská tvár vyzerala nahnevane.

„Čo tým získaš? Veď dostávaš plat! Kým tu si. Doriti, vraj čo tým získa!“

„Začínam chápať. Nejakí ľudia, s ktorými si sa bavil, si myslia, že Hole, ktorý minulý rok urobil poriadok v Sydney, musí byť super chlap. A tvojou úlohou je postarať sa, aby nastúpil. Mýlim sa?“

„Harry, prosím, netlač na pílu.“

„Nemýlim sa. Nemýlil som sa ani včera, keď som zbadal Waalerov ksicht. Preto som sa na to vyspal. A tu je môj návrh. Som milý chlapec, postavím sa na štart, a keď skončím, dáš mi na dva mesiace dvoch vyšetrovateľov a plný prístup k našim databázam.“

„O čom to hovoríš?“

„Vieš, o čom hovorím.“

„Ak si sa opäť vrátil k tomu znásilneniu tvojej sestry, musím, žiaľ, odmietnuť. Harry, podľa mňa si pamätáš, že ten prípad sme založili.“

„Pamätám si to, šéfe. Pamätám si správu, že dievča trpí Downovým syndrómom, a preto nie je vylúčené, že si všetko vymyslelo, aby zakrylo fakt, že otehotnelo s náhodnou známosťou. Ďakujem, nezabudol som.“

„Nenašli sme technické…“

„Ona to chcela utajiť. Bože, čo nechápeš? Veď som bol v jej byte v Sogne a náhodou objavil v koši so špinavou bielizňou podprsenku zmáčanú krvou. Musel som ju prinútiť, aby mi ukázala prsníky. Odrezal jej bradavku, týždeň krvácala. Verí, že všetci ľudia sú ako ona, a keď ju chlap v obleku pozval na večeru a zavolal do svojej hotelovej izby, pokladala ho za veľmi milého pána. Ak by si aj pamätala číslo jeho hotelovej izby, bola by už dávno povysávaná a vyumývaná. Posteľnú bielizeň tam menili už aspoň dvadsaťkrát. Vtedy je problém získať technické dôkazy.“

„Nikto si nepamätal zakrvavené periny…“

„Møller, pracoval som v hoteli. Prekvapilo by ťa, koľko krvavej bielizne ti prejde rukami za pár týždňov. Ľudia v podstate v kuse krvácajú.“

Møller rozhodne zavrtel hlavou.

„Prepáč. Mal si čas nájsť dôkazy, Harry.“

„Nemal som ho dosť. Nestačilo to.“

„Nikdy to nestačí. Raz však už človek musí urobiť čiaru. S našimi zdrojmi…“

„Daj aspoň mne voľné ruky. Na mesiac.“

Møller opatrne zdvihol hlavu a prižmúril oko. Harry vedel, že ho odhalil.

„Ty prešibaný had, od začiatku si mal chuť prijať moju ponuku, však? Musel si len chvíľu zjednávať.“

Harry vyšpúlil spodnú peru a kýval hlavou zo strany na stranu. Møller sa zadíval z okna. Potom si vzdychol.

„Dobre, Harry. Urobím, čo sa bude dať. No ak to pokašleš, budem nútený prijať isté opatrenia, ktoré som podľa mnohých kolegov mal prijať už dávno. Vieš, čo by to znamenalo?“

„O hlavu kratší a rovnou čiarou von,“ usmial sa Harry. „O čo ide?“

„Verím, že máš čistý letný oblek a tušíš, kam si odložil pas. O dvanásť hodín letíš a letíš ďaleko.“

„Čím ďalej, tým lepšie.“

Harry sedel na stoličke pri dverách malého sociálneho bytu v štvrti Sogn. Sestra pri okne sledovala snehové vločky v kuželi svetla pouličnej lampy. Párkrát si vzlykla. Sedela chrbtom a Harry netušil, či je prechladnutá, alebo smutná, že odchádza. Bývala tu už dva roky a v rámci možností sa jej celkom darilo. Krátko po znásilnení a potrate si Harry priniesol pár vecí a zostal u nej bývať, no už po niekoľkých dňoch mu povedala, že stačí. Už je veľké dievča.

„Sestrička, o chvíľu som späť.“

„Kedy?“

Sedela tak blízko okna, že pri každom jej výdychu sa zahmlil kúsok skla.

Harry si prisadol bližšie a položil jej ruku na chrbát. Cítil, ako sa chveje, o chvíľu sa rozplače.

„Len čo dostanem tých zloduchov. Hneď potom sa vrátim.“

„Je to…“

„Nie, nie je to on. Toho dám dole potom. Hovorila si dnes s otcom?“

Zavrtela hlavou. Harry si vzdychol.

„Ak ti nezavolá, chcem, aby si zavolala ty. Urobíš to pre mňa?“

„Tato nikdy nič nehovorí,“ zašepkala.

„Tato je smutný, lebo mama zomrela.“

„Veď je to už dávno.“

„Preto je najvyšší čas, aby sme ho opäť rozhovorili, a na to potrebujem tvoju pomoc. Pomôžeš mi? Pomôžeš?“

Bez slova sa k nemu otočila, objala ho okolo krku a mocne sa k nemu pritisla.

Hladkal ju po vlasoch a cítil, ako mu jej slzy máčajú tričko.

Kufor mal zbalený. Zavolal Aunemu, aby mu vysvetlil, že vyráža na služobnú cestu do Bangkoku. Nemal na to čo povedať a ani Harry netušil, prečo mu vlastne volá. Možno preto, že je fajn volať človeku, ktorý by sa mohol čudovať, kam sa podel. Rovnako dobre mohol zavolať aj čašníčkam do Schrødera.

„Zober si so sebou injekcie s vitamínom B,“ pripomenul mu Aune.

„Prečo?“

„Ak sa rozhodneš zostať triezvy, budeš to mať vďaka nim o čosi jednoduchšie. Nové prostredie ťa môže ľahko zviesť, Harry.“

„Porozmýšľam.“

„Rozmýšľať nestačí.“

„Viem. Preto si ich nemusím ani brať.“

Aune čosi zahundral. To bola jeho verzia smiechu.

„Harry, bol by z teba dobrý komik.“

„Už k tomu smerujem.“

Chlap z hospicu neďaleko Harryho bytu sa opieral o stenu a v tesnej rifľovej bunde sa triasol od zimy, poťahujúc z dofajčenej cigarety. Harry hodil kufor do taxíka.

„Ideme cestovať?“ spýtal sa.

„Veru.“

„Na juh?“

„Do Bangkoku.“

„Sám.“

„Veru.“

„Už ani nepokračuj.“

Zdvihnutým palcom dal Harrymu najavo, čo si myslí, a zažmurkal.

Harry si vyzdvihol palubnú vstupenku, otočil sa a vošiel priamo do náručia muža s oceľovým rámom okuliarov. „Harry Hole?“

„A vy ste kto?“

„Dagfinn Torhus z ministerstva zahraničia. Chceli sme vám len zaželať veľa šťastia. A ubezpečiť sa, že ste pochopili delikátnosť celého prípadu. Predsa len sa všetko zomlelo veľmi rýchlo.“

„Ďakujem za starostlivosť. Áno, pochopil som, že mojou úlohou je nájsť vraha a nerozčeriť pritom hladinu. Møller mi dal inštrukcie.“

„Fajn. Diskrétnosť je dôležitá. Neverte nikomu. Ani ľuďom, ktorí vám budú tvrdiť, že sú z MZV. Možno budú, čo ja viem, z denníka Dagbladet.“

Torhus otvoril ústa, aby sa zasmial, no Harry pochopil, že to myslí vážne.

„Pán Torhus, ľudia z Dagbladetu nenosia na fazóne pripnutý odznak ministerstva. A v januári si neobliekajú ľahký plášť. Okrem toho z papierov viem, že vy ste mojou kontaktnou osobou na ministerstve.“

Torhus prikývol akoby sám pre seba. Potom vystrčil bradu a stíšil hlas.

„O chvíľu letíte, nebudem vás dlhšie zdržiavať. Už len drobnosť.“

Vytiahol ruky z vreciek a podstrčil ich Harrymu. „Koľko máte rokov, pán Hole? Tridsaťdva? Tridsaťštyri? Ešte vás možno čaká slušná kariéra. Čosi som si o vás naštudoval. Máte talent a očividne nad vami pár ľudí drží ochrannú ruku. Kým sa bude dariť, môže to tak zostať. Stačí však jeden zlý odraz a letíte z dráhy po zadku a strhávate so sebou aj svojich ochrancov. Zrazu zostanete celkom sám. Preto sa udržte na nohách, aj keď sa nebude dariť. V záujme všetkých. Prijmite dobrú radu od starého korčuliara.“

Usmial sa ústami a pozorne pritom hľadel na Harryho.

„Viete čo, pán Hole, na tomto letisku mám vždy deprimujúci pocit úpadku. Úpadku a vzplanutia.“

„Všakže?“ pokýval hlavou Harry a uvažoval, či si stihne dať do nastupovania na palubu jedno pivo. „Občas to môže znamenať aj niečo pozitívne. Teda obnovu.“

„Verme,“ prikývol Torhus. „Verme teda spoločne.“

5/

Harry Hole si napravil slnečné okuliare a pohľadom skontroloval rad taxíkov na bangkockom letisku Don Muang. Mal pocit, že vošiel do kúpeľne, kde niekto práve vypol horúcu sprchu. Vedel, že tajomstvo znášania vysokej vlhkosti vzduchu spočíva v tom, že si ju človek nevšíma. Musí sa jednoducho potiť a myslieť na niečo iné. So svetlom to bolo horšie. Dralo sa cez lacný tmavý plast okuliarov do prepitých očí a podporovalo bolesť hlavy, čo dovtedy len driemala v spánkoch,

„250 baht or metel taxi, sil?“

Harry sa usiloval pochopiť, čo sa ho taxikár pýta. Mal za sebou hnusný let. V stánku na zürišskom letisku predávali len nemecké knihy a v lietadle dávali druhý diel filmu Zachráňte Willyho.

„Taxameter, prosím,“ vzdychol si Harry.

Utáraný Dán na vedľajšom sedadle sa rozhodol ignorovať fakt, že Harry je namol, a zaplavoval ho radami, ako sa nenechať v Thajsku oklamať. Očividne to bola nevyčerpateľná téma. Zastával názor, že Nóri sú šarmantní naivní ľudia a samozrejmou úlohou každého Dána je zachrániť ich pred podvodníkmi celého sveta.

„Musíte zjednávať všetko,“ vyhlásil Dán. „To je základ, chápete?“

„A čo ak nebudem zjednávať?“

„Potom kazíte ceny nám ostatným.“

„Prosím?“

„Prispievate k celkovému rastu cien a robíte Thajsko drahším pre svojich blížnych.“

Harry sa naňho pozornejšie zadíval. Mal béžovú košeľu Marlboro a nové kožené sandále. Musel si objednať ďalší drink.

„Surasak Road 111,“ prečítal Harry z papierika. Šofér sa usmial, hodil kufor do auta a otvoril dvere Harrymu, ktorý zistil, že volant je na pravej strane.

„V Nórsku sa sťažujeme, že Angličania trvajú na tom, aby jazdili vľavo,“ konštatoval, keď vyrazili na diaľnicu. „Nedávno som počul, že väčšina ľudí na zemeguli jazdí vľavo. Viete prečo?“

Šofér sa zadíval do spätného zrkadla a usmial sa ešte širšie.

„Surasak Road, yes?“

„Lebo v Indii jazdia vľavo,“ zamrmlal Harry a potešil sa, že diaľnica ako sivý šíp prerezáva krajinu mrakodrapov. Cítil, že pár ostrých zákrut by stačilo, aby omeletu švajčiarskych aeroliniek premiestnil na zadné sedadlo.

„Prečo ste nezapli taxameter?“

„Surasak Road, 500 baht, yes?“

Harry sa oprel do sedadla a zadíval sa na oblohu. Vlastne len zdvihol zrak, lebo nijakú oblohu nevidel. Hľadel na zahmlenú klenbu osvetlenú slnkom, čo cez ňu nepreniklo. Bangkok, Mesto anjelov. Anjeli nosia na ústach rúško, krájajú vzduch nožom a pokúšajú sa spomenúť si, akú farbu mala obloha kedysi.

Musel zaspať, lebo keď otvoril oči, nehýbali sa. Posadil sa, všade okolo stáli autá. Dielne a malé obchodíky otvorené na ulicu sa tisli pozdĺž chodníkov, na ktorých sa hmýrili ľudia. Všetci sa tvárili, že vedia, kam idú a že majú naponáhlo. Šofér otvoril okno a kakofónia zvukov mesta sa zmiešala s hudbou z rádia. Páchlo tu výfukovými plynmi a potom.

„Zápcha?“

Šofér s úsmevom zavrtel hlavou.

Harry zaškrípal zubami. Čo to čítal? Všetko olovo, čo vdýchneš, skôr či neskôr skončí v mozgu. A začneš zabúdať. Alebo začneš byť psychotický?

Autá sa ako zázrakom opäť pohli, motorky a mopedy poletovali okolo nich ako nahnevané chrobáky a vrhali sa do križovatiek, pohŕdajúc smrťou. Harry napočítal štyri slušné takmer zrážky.

„Neuveriteľné, že sa to neskončí zle,“ poznamenal Harry, aby nebol ticho.

Šofér sa usmial do spätného zrkadla. „Skončí sa to zle. Veľakrát.“

Konečne zastali pred policajnou stanicou na Surasak Road a Harry sa už rozhodol. Nemá rád toto mesto. Zadrží dych, splní svoju úlohu a sadne do prvého možného aj nemožného lietadla smer Oslo.

„Vitajte v Bangkoku, Hally.“

Policajný riaditeľ bol nevysoký, tmavý a očividne rozhodnutý dať Harrymu najavo, že aj v Thajsku vedia zdraviť európskym spôsobom. Zovrel Harryho ruku a nadšene ňou so širokým úsmevom triasol.

„Je mi ľúto, že sme vás nemohli vyzdvihnúť na letisku, no doprava v Bangkoku…“ Kývol rukou k oknu. „Na mape to nevyzerá ďaleko, ale…“

„Rozumiem, sir,“ zastavil ho Harry. „Spomínali mi to už na veľvyslanectve.“

Zostali mlčky stáť. Policajný riaditeľ sa usmieval. Ktosi zaklopal na dvere.

„Ďalej!“

Vo dverách sa zjavila holá hlava.

„Poďte ďalej. Nórsky detektív práve dorazil.“

„Aha, detektív.“

Za hlavou sa zjavilo telo a Harry musel zažmurkať, aby sa ubezpečil, že vidí dobre. Široké plecia, takmer Harryho výška, hlava bez jediného vlasu s výraznými svalmi v čeľustiach a intenzívny pohľad belasých očí nad úzkymi perami. Belasá košeľa policajnej rovnošaty, obrovské tenisky značky Nike a sukňa.

„Liz Crumleyová, hlavná inšpektorka na úseku vyšetrovania vrážd,“ predstavil ju policajný riaditeľ.

„Vraj ste poriadny kanón, Harry,“ povedala s výrazným americkým prízvukom a pristúpila bližšie.

„Nuž, neviem, či by som…“

„Nie? Niečo na vás musí byť, keď vás sem poslali cez pol planéty. Čo poviete?“

„Asi áno.“

Harry opäť prižmúril oči. Po ničom netúžil menej než po utáranej ženskej.

„Prišiel som vám pomôcť. Ak vám budem vedieť pomôcť.“ Prinútil sa usmiať.

„Čo tak začať tým, že vytriezviete, Harry?“

Policajný riaditeľ za jej chrbtom vybuchol do smiechu.

„Typický Thajčan,“ povedala zreteľne, akoby boli v miestnosti sami. „Urobia všetko, aby ste nestratili tvár. Teraz sa pokúša zachrániť tú vašu. Tvári sa, že žartujem. Ja však nežartujem. Som zodpovedná za vyšetrovanie a ak sa mi niečo nepáči, poviem to na rovinu. V tejto krajine sa to pokladá za nevychovanosť, no ja som taká už desať rokov.“

Harry celkom zatvoril oči.

„Vidím, že sa pýrite. Je vám to trápne. Harry, opití vyšetrovatelia sú mi nanič, to isto chápete. Príďte zajtra. Nájdem niekoho, kto vás odvezie do vášho bytu.“

Harry zavrtel hlavou a odkašlal si: „Strach z lietania.“

„Prosím?“

„Bojím sa lietať. Džin s tonikom pomáha. A pýrim sa, lebo som sa začal vyparovať všetkými pórmi.“

Liz Crumleyová naňho dlho hľadela. Napokon sa poškrabala po holej lebke.

„Ľutujem vás, detektív. A čo časový posun?“

„Som svieži ako rybička.“

„Fajn. Ubytujeme vás cestou na miesto činu.“

Byt, ktorý mu zabezpečilo veľvyslanectvo, sa nachádzal v modernom bytovom komplexe oproti hotelu Shangri-La. Bol až smiešne malý a sparťansky zariadený, no mal kúpeľňu, pri posteli ventilátor a výhľad na obrovskú hnedú rieku Chao Praya. Harry sa postavil k oknu. Rieku križovali dlhé, štíhle drevené lode, ktoré vírili špinavú vodu vrtuľami svojich dlhých chvostov. Na druhom brehu sa nad neurčiteľnou masou bielych murovaných domov týčili nové hotely a kancelárske budovy. Bolo ťažké urobiť si obraz o veľkosti mesta, lebo už po niekoľkých blokoch mizlo v žltohnedom opare. Harry však tušil, že je veľké. Veľmi veľké. Otvoril okno a do izby mu preniklo trúbenie z ulíc. Zaľahnutie v ušiach mu vo výťahu poľavilo a až teraz počul, aké je mesto ohlušujúce. Crumleyovej koráb vyzeral odtiaľto ako hračkárske autíčko. Otvoril teplú plechovku piva, čo si vzal z lietadla, a spokojne konštatoval, že Singha chutí rovnako zle ako nórske pivá. Zvyšok dňa mu naraz pripadal o poznanie znesiteľnejší.

6/

Inšpektorka trúbila ako o život. Doslova. Hruďou sa pritisla na volant svojho obrovského džípu a klaksón toyoty poslúchol.

„Veľmi nethajské,“ smiala sa. „Okrem toho to aj tak nepomáha. Čím väčšmi trúbiš, tým ľahšie ťa ignorujú. Možno to súvisí s buddhizmom. Aj tak mi to nedá. Doriti, veď pochádzam z Texasu, nie som ako oni.“

Opäť priľahla volant. Ostatní šoféri demonštratívne odvracali tvár.

„Takže ešte leží v hoteli?“ spýtal sa Harry a potlačil zívnutie.

„Na pokyn z najvyšších miest. Spravidla vykonáme okamžite pitvu a na druhý deň pristúpime ku kremácii. Chceli však, aby si ho najprv obzrel. Nepýtaj sa ma prečo.“

„Som kanón, zabudla si?“

Úkosom sa naňho pozrela, vzápätí vbehla do priestoru, ktorý sa uvoľnil v ľavom pruhu, a dupla na plyn.

„Neskúšaj to na mňa, frajer. Ak si myslíš, že Thajčania ťa budú obdivovať, lebo si farang, mýliš sa. Skôr naopak.“

„Farang?“

„Beloch. Gringo. Trochu pohŕdavé, trochu neutrálne, podľa toho, ako sa na to pozrieš. Nezabúdaj, že ak sa Thajčania k tebe správajú zdvorilo, neznamená to nedostatok sebavedomia. Máš šťastie, že dnes stretneš mojich dvoch mladých kolegov, určite na nich urobíš dojem. Doprajem ti to. Ak sa strápniš, budeš to tu mať ťažké.“

„Čo to? Chvíľu som mal pocit, že tu o všetkom rozhoduješ ty.“

„Presne tak.“

Vyšli na diaľnicu. Pritlačila pedál k podlahe a nevšímala si protesty motora. Už sa začínalo stmievať a višňovočervené slnko na západe sadalo do oparu medzi mrakodrapmi.

„Vďaka smogu tu máme aspoň pekné západy slnka,“ usmiala sa Crumleyová, akoby čítala jeho myšlienky.

„Povedz mi niečo o miestnej prostitúcii,“ požiadal ju Harry.

„Je rovnako hustá ako táto premávka.“

„To som už pochopil. Aký je tu systém? Ako to prebieha? Tradičná pouličná prostitúcia s pasákmi, stabilné nevestince s bordelmamou alebo každá štetka robí na vlastnú päsť? Chodia do barov, do stripklubov, dávajú inzeráty do novín alebo si vyzdvihujú zákazníkov v obchodných centrách?“

„To všetko a ešte čosi. Čo sa nevyskúšalo v Bangkoku, neexistuje nikde. Väčšina dievčat tancuje v go-go-baroch a snaží sa prehovoriť hostí, aby si kúpili drinky, z ktorých majú províziu. Majiteľ baru nenesie za ne nijakú zodpovednosť. Poskytuje im priestor na vlastnú propagáciu a dievčatá musia zostať vždy až do záverečnej. Ak si klient vyberie dievča, musí ho najprv vykúpiť z baru. Peniaze idú majiteľovi baru, no dievča je rado, že nemusí zvyšok večera vrtieť zadkom na scéne.“

„Znie to ako dobrý díl pre majiteľa baru.“

„Zvyšné peniaze idú do vrecka dievčaťa.“

„Dievča, ktoré našlo nášho chlapa, robilo v takomto bare?“

„Presne tak. Pracuje v jednom z barov King Crownu v Patpongu. Vieme aj to, že majiteľ motela prevádzkuje akúsi sieť call girls pre cudzincov so špeciálnymi požiadavkami. Ťažko z nej dolujeme slová, lebo v Thajsku je prostitúcia rovnako trestná ako pasáctvo. Zatiaľ tvrdí, že bývala v moteli a omylom vošla do nesprávnych dverí. Atle Molnes si pravdepodobne objednal dievča po príchode do motela, no recepčný, ktorý je zároveň majiteľom motela, rezolútne odmieta, že by mal niečo spoločné s prípadom. Prenajal izbu cudzincovi, to je všetko. Tu sme.“

Zastali pred bielou prízemnou budovou.

„Najlepšie bangkocké bordely majú očividne slabosť pre grécke mená,“ utrúsila a vystúpila. Harry zdvihol zrak k veľkej neónovej tabuli. Olympussy. Písmeno m neisto blikalo, l už dávno zhaslo. Atmosféra pripomenula Harrymu tragédiu nórskych vidieckych barov.

Motel bol vernou kópiou svojich amerických bratov. Izby sa rozprestierali okolo dvora, každá mala vlastné parkovisko. Pozdĺž steny sa tiahla veranda, kde mohli hostia posedávať v sivých obitých prútených kreslách.

„Príjemné miesto.“

„Dnes je tomu ťažké uveriť, no počas vietnamskej vojny patrilo medzi najvychytenejšie v Bangkoku. Postavili ho pre nadržaných amerických vojakov počas ich R & R.“

„R & R?“

„Rest and Rehabilitation. Oddych a rehabilitácia. Skôr by sa hodilo Intercourse and Intoxication. Sex a drogy. Vozili ich sem zo Saigonu na dvojdňové pobyty. Bez U. S. Army by sexuálny priemysel v Bangkoku nikdy nedosiahol súčasné rozmery. Jedna z ulíc sa dokonca oficiálne volá Soi Cowboy.“

„Prečo tu? Veď sme už takmer na vidieku.“

„Vojaci s najúpornejšou túžbou po domove chceli trtkať ako doma. V aute alebo v motelovej izbe. Preto to postavili tu. V centre si prenajímali americké autá, dokonca aj v minibaroch v izbách mali len americké pivo.“

„Bože. A to vieš odkiaľ?“

„Hovorila mi to mama.“

Harry sa na ňu rýchlo pozrel, no hoci zvyšné písmená nápisu Olympussy vrhali modrasté neónové svetlo na jej temeno, bola príliš veľká tma, aby odhalil výraz jej tváre. Kým vošli na recepciu, stiahla si do čela šiltovku.

Izba motela bola zariadená jednoducho, no napriek špinavej sivej hodvábnej tapete ešte niesla stopy lepších dní. Harryho striaslo. Nie kvôli žltému obleku, ktorý robil akúkoľvek ďalšiu identifikáciu mŕtvoly zbytočnou. Harry vedel, že v Nórsku nosia dobrovoľne takéto obleky iba členovia kresťanských strán. Nevydesil ho ani nôž s orientálnymi motívmi, ktorý prirazil oblek k chrbtu a spôsobil, že sako sa okolo pliec nepekne vlnilo. Striaslo ho od zimy. Crumleyová mu vysvetlila, že čas trvanlivosti mŕtvych tiel je v tejto klíme veľmi krátky, a keď sa dozvedeli, že musia čakať dva dni na nórskeho detektíva, pustili klimatizáciu naplno – desať stupňov a najsilnejší ventilátor.

Dvaja mladí thajskí policajti opatrne prevrátili mŕtvolu na chrbát. Spod tela aj tak vyletel roj múch. Molnes akoby sa pokúšal sklopiť zrak k špičkám svojich topánok značky Ecco. Vďaka chlapčenskej ofine nevyzeral na päťdesiatdva rokov. Ofina zbelená slnečnými lúčmi sa mu prevaľovala v čele, akoby v nej ešte zostal život.

„Manželka a dcéra v tínedžerskom veku,“ konštatoval Harry. „Neboli ho pozrieť?“

„Nie. Informovali sme nórske veľvyslanectvo, vraj odovzdá správu rodine. Zatiaľ máme pokyn nikoho sem nepúšťať.“

„Niekto z ambasády?“

„Len radkyňa. Nepamätám si jej meno.“

„Tonje Wiigová?“

„Presne tak. Komandovala nás hore-dole, až kým sme telo neotočili, aby ho identifikovala.“

Harry sa zadíval na veľvyslanca. Bol pekný chlap? Rozbúchal by tento muž – aj so svojím hrozným oblekom a niekoľkými plávajúcimi kolesami okolo pása – srdce mladej radkyni? Opálená pokožka mu zbledla a modrý jazyk sa mu tisol spomedzi pier.

Harry si sadol a poobzeral sa okolo seba. Vzhľad človeka sa po smrti rýchlo mení. Poprezeral už dosť mŕtvol, aby vedel, že sa nič nové nedozvie. Tajomstvá, čo odhalia osobnosť človeka, si Molnes už dávno vzal so sebou. Zostala len prázdna a opustená škrupina.

Harry si prisunul stoličku k posteli. Mladí policajti sa k nemu naklonili.

„Čo vidíš?“ spýtala sa Crumleyová.

„Nórskeho kurevníka, ktorý sa náhodou stal veľvyslancom, a preto teraz kráľ aj vlasť musia chrániť jeho meno.“

Prekvapene zdvihla zrak a skúmavo sa zadívala na Harryho.

„Nijaká klimatizácia nepotlačí ten smrad,“ dodal. „To je však môj problém. Pokiaľ ide o toho chlapa…“

Potiahol čeľusť mŕtveho veľvyslanca.

„Rigor mortis. Je meravý, už začína mäknúť, to je po dvoch dňoch normálne. Má modrý jazyk, ale nôž nesvedčí o tom, že by sa udusil. Treba to skontrolovať.“

„Skontrolované,“ odsekla Crumleyová. „Veľvyslanec pil červené víno.“

Harry čosi zamrmlal.

„Podľa vyjadrenia lekára smrť nastala niekedy medzi šestnástou a dvadsiatou druhou,“ pokračovala. „Veľvyslanec opustil úrad okolo pol deviatej ráno, žena ho našla okolo jedenástej večer. To nám o čosi zúžilo možný čas vraždy.“

„Medzi šestnástou a dvadsiatou druhou? Veď to je šesť hodín.“

„Detektív vie počítať.“ Crumleyová si skrížila ruky na hrudi.

„Nuž.“ Harry zdvihol zrak. „V Osle zvykneme určiť čas úmrtia s dvadsaťminútovou odchýlkou aj u mŕtvol, čo nájdeme hodiny po smrti.“

„Lebo bývate na severnom póle. Tu máme tridsaťpäť stupňov a teplota tela neklesá tak rýchlo. Čas úmrtia určujeme na základe rigor mortis, preto je to len približné.“

„A čo posmrtné fľaky? Zvyknú vystupovať po troch hodinách.“

„Ľutujem… Ako vidíš, veľvyslanec sa rád opaľoval, nevidno ich.“

Harry prešiel ukazovákom po látke saka nad miestom, kadiaľ vnikol nôž. Na prste mu zostala sivá vazelína.

„Čo je toto?“

„Nôž očividne niečím namazali. Už sme to zaslali na analýzu.“

Harry ešte rýchlo skontroloval vrecká a vytiahol hnedú ošúchanú peňaženku. Bola v nej päťstobahtová bankovka, služobný preukaz a fotografia usmievajúceho sa dievčaťa, zrejme v nemocničnej posteli.

„Našli ste ešte čosi?“

„Nie.“ Crumleyová si sňala šiltovku a rozháňala ňou muchy. „Všetko sme skontrolovali a nechali na mieste.“

Uvoľnil opasok na veľvyslancových nohaviciach, stiahol mu ich a opäť ho prevrátil na brucho. Potom mu vyhrnul sako a košeľu. „Aha, trochu krvi mu stieklo p0 chrbte.“

Podvihol gumu na trenkách.

„Aj k zadku. Takže ho nezapichli, keď ležal. Musel stáť. Ak zmeriame výšku, kde vnikol nôž, a uhol vpichu, určíme približnú výšku vraha.“

„Ak teda predpokladáme, že páchateľ stál na jednej úrovni s obeťou,“ podotkla Crumleyová. „Mohli ho bodnúť, aj keď ležal na dlážke, a krv stiekla, keď ho ťahali na posteľ.“

„To by sme našli krv na koberci,“ podotkol Harry, vytiahol mu nohavice, zapol opasok, vystrel sa a zadíval sa jej do očí.

„Okrem toho by si ani nemusela špekulovať, hneď by si na to prišla. Tvoji technici by našli na obleku nitky z koberca.“

Neuhla mu pohľadom. Harry pochopil, že ho len skúša. Prikývla a Harry sa vrátil k mŕtvemu telu.

„A ešte jeden viktimologický detail nám potvrdí, že čakal dámsku návštevu.“

„Počúvam.“

„Všimla si si jeho opasok? Mal ho zapnutý o dve dierky pevnejšie, než je ošúchaná dierka. Muži v strednom veku so zväčšujúcim sa objemom pása, ktorí sa chystajú na stretnutie s mladšou ženou, si zvyknú zapínať opasok tesnejšie.“

Ťažko povedať, či urobil na thajských kolegov dojem. Prestúpili z pravej nohy na ľavú, mladé kamenné tváre však neprezrádzali nič. Crumleyová si odhryzla necht a vypľula ho cez stisnuté pery.

„A tu máme minibar.“ Harry otvoril malú chladničku. Singha, Johnnie Walker, Canadian Club v miniatúrnych fľaštičkách a biele víno. Všetko nedotknuté.

„Čo ste ešte našli?“ Harry sa obrátil k dvom Thajčanom.

Vymenili si pohľady a jeden z nich kývol na dvor.

„Auto.“

Vyšli k tmavomodrému mercedesu novšieho typu s diplomatickými značkami. Jeden z policajtov otvoril dvere auta.

„Kľúč?“ spýtal sa Harry.

„Vo vrecku bundy.“ Policajt kývol k motelovej izbe.

„Odtlačky prstov?“

Thajčan sa smutne pozrel na svoju šéfku. Odkašlala si:

„Samozrejme, že sme kontrolovali odtlačky prstov.“

„Nepýtal som sa, či ste ich kontrolovali, ale čo ste našli.“

„Len jeho vlastné. Inak by sme ti o tom hneď povedali.“

Harry prehltol ostrú odpoveď.

Na sedadlách aj okolo prevodovej páky sa povaľovali veci. Harry si všimol niekoľko časopisov, kazety, prázdne škatuľky od cigariet, plechovku koly a pár sandálov.

„Čo ste ešte našli?“

Jeden z mladých vytiahol zoznam a začal čítať. Volá sa Nho? Cudzie mená si človek ťažko pamätá. Možno oni rovnako vnímajú jeho. Nho bol štíhly, vyzeral takmer ako dievča, mal nakrátko ostrihané vlasy a priateľský, otvorený výraz tváre. Harry vedel, že už o pár rokov sa mu výraz tváre zmení.

„Stoj,“ zarazil sa Harry. „Zopakuješ to posledné?“

„Hracie kupóny na konské dostihy, sir.“

„Veľvyslanec očividne chodil stávkovať,“ podotkla Crumleyová. „Tu, v Thajsku sú dostihy veľmi populárny šport.“

„A čo je toto?“

Harry sa naklonil k sedadlu vodiča a spod sedadla vytiahol priesvitnú plastovú ampulku.

Policajt nazrel do svojho zoznamu, no kapituloval.

„V takýchto ampulkách sa predáva tekutá ecstasy,“ usúdila Crumleyová, keď si ju pozrela zbližša.

„Extáza?“ Harry zavrtel hlavou. „Kresťanskí demokrati v strednom veku možno trtkajú kade-tade, no určite neužívajú éčko.“

„Dám to skontrolovať,“ rozhodla Crumleyová. Harry postrehol, ako sa hnevá, že ju prehliadla.

„Pozrime si kufor,“ zmenil tému.

Kufor bol na rozdiel od kabíny vzorne uprataný.

„Človek, ktorý má rád poriadok,“ prikývol Harry. „V aute očividne vládla jeho rodina, no do kufra ich nepúšťal.“

V svetle Crumleyovej baterky sa zablýskala skrinka s náradím. Bola žiarivo čistá, len tenká vrstva vápna na skrutkovači svedčila o tom, že ho použili.

„Ešte trochu viktimológie. Predpokladám, že Molnes nebol praktický chlap. Tieto nástroje nikdy nepoužil. Možno skrutkovač, keď doma vešali rodinné fotografie.“

Pri uchu mu zajasal komár. Harry sa zahnal a cítil, ako ho vlhká pokožka chladí na ruke. Teplo neustupovalo ani po západe slnka. Odkedy vietor ustal, mal pocit, že vlhkosť mu priam sála zo zeme pod nohami a vzduch sa dá takmer piť.

Vedľa rezervného kolesa ležal zdanlivo nepoužívaný zdvihák a hnedý kožený kufrík, aký by človek čakal v aute diplomata.

„Čo je v ňom?“ spýtal sa Harry.

„Je zamknutý,“ odvetila Crumleyová. „A keďže auto patrí ambasáde, nespadá do našej jurisdikcie a nepokúšali sme sa ho otvoriť. Nórsko tu už má svojho zástupcu, možno…“

„Ľutujem, nemám diplomatický status,“ zastavil ju Harry, vzal kufrík a položil ho na terasu. „Vidím, že kufrík už neleží na nórskom teritóriu, a navrhujem, aby ste ho otvorili, kým sa porozprávam s majiteľom motela.“

Pomaly vykročil k recepcii. Nohy mal po dlhom lete opuchnuté, pod košeľou mu stekali kvapky potu a potreboval si vypiť. Inak mal z návratu do práce dobrý pocit. Dožičil si slušnú prestávku. Všimol si, že práve zhaslo aj písmeno m.

7/

Wang Lee, manažér. Muž za pultom podal Harrymu bez slova vizitku. Zrejme mu tým chcel naznačiť, aby prišiel inokedy. Kostnatý muž v kvietkovanej košeli mal okolo očí ovisnutú kožu a netváril sa, že má záujem komunikovať. Rýchlo začal listovať v papieroch, a keď zdvihol zrak a zistil, že Harry sa ani nepohol, nespokojne zahundral.

„Vidím, že máte veľa práce,“ začal Harry. „Preto navrhujem prejsť priamo k veci. Dôležité je, aby sme si rozumeli. Som síce cudzinec a vy Thajčan…“

„Thajčan nie. Číňan,“ zašveholil muž.

„No dobre, takže aj vy ste cudzinec. Moja pointa…“ Spoza pultu sa ozvalo čosi, čo znelo ako pohŕdavý smiech. Majiteľ motela otvoril ústa a predviedol zbierku náhodne rozhodených hnedých zubov.

„Cudzinec nie. Číňan. Vďaka nám Thajsko funguje. Nie je Číňan, nie je biznis.“

„Fajn. Pán Wang, ste teda biznismen. Dám vám preto obchodný návrh. Prevádzkujete bordel. Listujte si v papieroch, koľko chcete, nič tým nezmeníte.“

Číňan rozhodne zavrtel hlavou.

„Nie bordel. Motel. Prenájom izieb.“

„Prestaňte. Zaujíma ma len tá vražda, nie je mojou úlohou loviť pasákov. Ak sa teda tej úlohy neujmem sám. Preto mám – ako som spomínal – obchodný návrh. V Thajsku sa veľmi nestarajú o to, aby vám išli po prstoch, na to je vás tu priveľa. Ani bežné obvinenie nič neznamená. Stačí vám správnym ľuďom posunúť pár bahtov v hnedej obálke a ste za vodou. Preto sa nebojíte ani teraz.“

Majiteľ motela opäť zavrtel hlavou.

„Nie peniaze. Nelegálne.“

Harry sa usmial.

„Nedávno som to kontroloval. Thajsko bolo svetovou trojkou v úrovni korupcie. Prosím, nesprávajte sa ku mne ako k idiotovi.“

Harry náročky hovoril potichu. Hrozby sú najúčinnejšie, ak ich človek vyslovuje neutrálnym tónom.

„Náš spoločný problém spočíva v tom, že chlap, ktorého tu našli, je diplomat z mojej krajiny. Ak budem musieť podať správu o podozrení, že zomrel v bordeli, zmení sa to na politický problém a vaši kamaráti vám už nepomôžu. Úrady budú nútené zatvoriť vám krám a poslať Wanga Leeho za mreže. Ako prejav dobrej vôle a predsavzatia dodržiavať zákony. Chápete?“

Z Aziatovej tváre sa nedalo vyčítať, či trafil klinec po hlavičke.

„Na druhej strane, môžem do správy napísať, že si stretnutie dohodli vopred a miesto si vybrali celkom náhodne.“

Číňan sa pozrel na Harryho. Zažmurkal oboma očami, akoby mu do nich vietor nafúkal prach. Potom sa zvrtol, odtiahol záves, ktorý zakrýval dvere, a kývol Harrymu. Za závesom bola malá miestnosť so stolom a s dvoma stoličkami. Naznačil Harrymu, aby si sadol. Položil na stôl šálku a nalial do nej čaj. Intenzívna vôňa mäty pálila Harryho v očiach.

„Dievčatá nechcú pracovať, kým to telo neodstránite,“ posťažoval sa Wang. „Ako dlho to potrvá?“

Biznismeni sú na celom svete rovnakí.

„Podľa toho, ako rýchlo sa nám podarí zistiť, čo sa tu vlastne stalo.“

„Muž prišiel okolo deviatej večer, vypýtal si izbu, prebehol menu a objednal si Dim. Chcel si však najprv oddýchnuť. Vraj zavolá, keď bude pripravený. Varoval som ho, že hodinová taxa sa platí aj tak. Nemal s tým problém, a tak dostal kľúč.“

„Aké menu?“

Číňan mu podal čosi, čo naozaj pripomínalo jedálny lístok z reštaurácie. Harry ho otvoril. Fotografie mladých Thajčaniek v rovnošatách zdravotných sestier, v sieťkovaných pančuchách, v obtiahnutých korzetoch s bičíkom, v školskej uniforme s mašľou vo vlasoch, dokonca aj v policajnej rovnošate. Pod fotografiou s nápisom VITAL INFORMATION sa uvádzal vek, cena a informácie o dievčati. Harry si všimol, že vek všetkých dievčat sa pohybuje od osemnásť do dvadsaťdva rokov, cena od tisíc do tritisíc bahtov. Všetky dievčatá mali jazykové vzdelanie a zdravotnícku prax.

„Bol sám?“

„Áno.“

„Ani v aute nikto nesedel?“

Wang zavrtel hlavou.

„Odkiaľ beriete tú istotu? Mercedes má tmavé sklá a vy ste sedeli na recepcii.“

„Zvyknem to ísť skontrolovať. Občas si niekto berie aj kamaráta. Ak sú dvaja, musia platiť za dvojposteľovú izbu.“

„Chápem. Dvojposteľová izba znamená dvojnásobnú cenu.“

„Nie dvojnásobnú.“ Wang opäť predviedol svoj chatrný chrup. „Vyjde to o čosi lacnejšie.“

„Čo sa dialo potom?“

„Neviem. Muž prešiel autom k izbe číslo stodvadsať, kde doteraz leží. Je to celkom na konci, v tme tam nedovidím. Zavolal som Dim. Prišla a čakala. Po nejakom čase som ju za ním poslal.“

„Akú úlohu hrala Dim? Vodičku električky?“

„Nie, nie.“ Wang prelistoval na poslednú stranu menu a s hrdosťou ukázal Harrymu fotografiu mladej Thajčanky v krátkej sukni so striebornými trblietkami, s bielymi korčuľami a so širokým úsmevom na perách. Jeden členok skrývala za druhým, kolená mala jemne skrčené, ruky rozpažené, akoby práve úspešne ukončila voľný program. Na hnedej tvári mala namaľované veľké červené pehy.

„A toto má byť…“ neveriacky začal Harry, čítajúc informáciu pod fotografiou.

„Presne tak. Tonya Hardingová. Tá, čo zbila tú druhú Američanku, tú peknú. Dim vie zahrať aj ju, keby ste mali…“

„Nie, ďakujem,“ zastavil ho Harry.

„Veľmi populárny model. Najmä medzi Američanmi. Ak chcete, aj sa vám rozplače.“ Wang si prešiel ukazovákom po lícach.

„Našla ho zabodnutého v izbe. Čo sa dialo potom?“

„S veľkým krikom pribehla sem.“

„S korčuľami na nohách?“

Wang sa vyčítavo pozrel na Harryho.

„Obúva si ich, až keď si dá dole nohavičky.“

Harry pochopil praktickosť riešenia a kývol, aby pokračoval.

„Nič viac nemám, pán policajt. Ešte raz sme spolu skontrolovali izbu, potom som ju zamkol a zavolal políciu.“

„Dim teda tvrdí, že keď prišla, našla otvorené dvere. Spomínala, či boli pootvorené, alebo len odomknuté?“

Wang mykol plecom. „Dvere boli zatvorené, no odomknuté. Je to dôležité?“

„To nikto nevie. Všimli ste si v okolí izby v ten večer aj iných ľudí?“

Wang zavrtel hlavou.

„A kde máte zoznam hostí?“ spýtal sa Harry. Začínal byť unavený.

Číňan prudko zdvihol zrak.

„Nevediem taký zoznam.“

Harry naňho len mlčky hľadel.

„Nemám knihu hostí,“ zopakoval Wang. „Načo by nám bola? Nikto by nám sem neprišiel, keby sa musel zapísať pod svojím menom a uviesť adresu.“

„Pán Wang, nerobte zo mňa idiota. Nikto sa nikde nezapisuje, no vy si robíte vlastný prehľad. Pre každý prípad. Chodí vám sem veľa významných ľudí a kniha hostí môže byť fajn zbraň, ak by ste sa niekedy dostali do sračiek.“

Majiteľ motela zažmurkal.

„Wang, nesťažujte nám to. Nikto, kto sa nepodieľal na vražde, sa nemá čoho obávať. Najmä nie verejne známi ľudia. Máte moje slovo. Knihu hostí, prosím.“

Kniha hostí bol malý zápisník. Harry prebehol očami stránky husto popísané nezrozumiteľnými thajskými znakmi.

„Kolega si príde urobiť kópiu,“ rozhodol.

Pri mercedese ho už čakali. Reflektory auta osvetľovali časť terasy, kde ležal otvorený kufrík.

„Našli ste niečo?“

„Zdá sa, že veľvyslanec mal zvláštne sexuálne sklony.“

„Viem. Tonya Hardingová, tomu hovorím úchylka.“

Harry pri pohľade na kufrík zmeravel. V žltom svetle reflektorov vystupovali detaily čiernobielej fotografie. Na chrbte sa mu zjavili zimomriavky. Samozrejme, že už o tom počul, dokonca čítal policajné správy a rozprával sa s kolegami z mravnostného, no teraz prvý raz na vlastné oči videl, ako dospelý chlap znásilňuje dieťa.

8/

Autom prechádzali po ulici Sukhumvit Road, kde sa vedľa seba tiesnili trojhviezdičkové hotely, luxusné vily a búdy z plechu a drevených lát.

Harry však nič z toho nevnímal, upieral pohľad kamsi pred seba.

„Premávka sa zlepšila,“ konštatovala Crumleyová.

„Aha.“

Usmiala sa.

„Prepáč, Harry. V Bangkoku sa bavíme o premávke, tak ako inde debatujú o počasí. Rýchlo pochopíš prečo. Počasie sa do mája nezmení. Niekedy začiatkom leta príde monzún, začne pršať a bude tri mesiace liať. Viac toho o počasí nenahovoríš. Akurát, že je teplo. To si zvykneme pripomínať počas celého roka, no debata z toho nevznikne. Počúvaš vôbec?“

„Hm.“

„S premávkou to je iné. Na každodenný život obyvateľov Bangkoku má väčší vplyv ako ten najhorší tajfún. Ráno si sadám do auta a netuším, koľko mi potrvá cesta do práce. Raz štyridsať minút, inokedy štyri hodiny. Pred desiatimi rokmi by mi stačilo dvadsaťpäť minút.“

„A čo sa stalo?“

„Hospodársky rast. To sa stalo. Posledných dvadsať rokov prežívame neutíchajúci ekonomický boom a do Bangkoku prúdia ľudia z celého Thajska. Každý tu nájde prácu a nádej na lepší život. Čoraz viac ľudí cestuje ráno za robotou, treba nasýtiť čoraz viac žalúdkov a viac ľudí sa presúva z miesta na miesto. Počet áut prudko stúpa, no politici nám len sľubujú nové cesty a tešia sa z dobrých časov.“

„Na dobrých časoch azda nie je nič zlé.“

„Niežeby som nedopriala ľuďom v bambusovej chatrči farebný televízor, no všetko sa to deje príliš rýchlo. Ak mám byť úprimná, rast pre rast funguje rovnako ako rakovinová bunka. Občas sa teším, že sme minulý rok narazili. Museli sme devalvovať našu menu a zmraziť rast ekonomiky, čo sa už odzrkadľuje aj na premávke.“

„Chceš tým povedať, že kedysi to bolo horšie?“

„Jasná vec. Pozri tam.“

Crumleyová kývla na gigantické parkovisko, kde stáli stovky nákladných áut s miešačkami.

„Pred rokom bolo ešte prázdne. Teraz nikto nestavia, a tak musí celá flotila odpočívať. Aj do obchodných centier chodia ľudia len kvôli klimatizácii, nikto už nenakupuje.“

Chvíľu pokračovali mlčky.

„Kto je podľa teba tá sviňa?“

„Valutoví špekulanti.“

Nechápavo sa na ňu pozrel. „Hovorím o fotografiách.“

„Ach,“ zdvihla zrak. „Nepáčilo sa ti to, čo?“

Mykol plecom. „Nie som tolerantný muž. Občas by som vedel presadzovať trest smrti.“

Inšpektorka sa pozrela na hodinky. „Cestou k tebe sa zastavíme najesť. Čo hovoríš na rýchlokurz thajskej kuchyne?“

„Som za. Neodpovedala si mi na otázku.“

„Kto je za tými fotografiami? Harry, Thajsko má zrejme najväčšiu hustotu perverzných ľudí na svete. Mnohí sem prichádzajú len a len preto, že náš sexuálny priemysel pokrýva všetky potreby. A naozaj tým myslím všetky potreby. Odkiaľ by som, preboha, mala vedieť, kto nafotil pár záberov s detským pornom?“

Harry zvraštil tvár a zaklonil hlavu.

„Len sa pýtam. Nemali ste tu pred pár rokmi chaos kvôli nejakému pedofilovi na ambasáde?“

„Naozaj sme rozbili sieť pedofilov, do ktorej bol zapletený aj austrálsky veľvyslanec. Mimoriadne trápny prípad.“

„Pre políciu asi nie.“

„Zbláznil si sa? Bolo to ako vyhrať naraz majstrovstvá sveta aj olympiádu. Predseda vlády nám poslal telegram, minister turizmu jasal, dostali sme kopu ocenení. V očiach ľudí si polícia zvýšila kredit.“

„A čo tak začať hľadať tam?“

„Neviem. Všetci, ktorí s tým mali niečo spoločné, už sedia za mrežami alebo sú preč z Thajska. Okrem toho si vôbec nemyslím, že tie fotografie musia nejako súvisieť s vraždou.“

Crumleyová odbočila na parkovisko, kde ju strážnik navigoval do minimálneho priestoru medzi dvoma autami. Stlačila gombík a obe veľké bočné okná sa otvorili. Zaradila spiatočku a dupla na plyn.

„Nezdá sa mi…“ začal Harry, no inšpektorka stihla zaparkovať, skôr než dokončil. Spätné zrkadlá na oboch stranách sa ešte triasli.

„Ako sa dostaneme von?“ neisto sa spýtal.

„Detektív by si nemal toľko lámať hlavu.“

Oboma rukami sa zachytila o kapotu, vysunula nohy cez bočné okno, odrazila sa od palubnej dosky a zoskočila pred džípom na zem. Harrymu sa napokon podarilo jej kúsok zopakovať.

„Postupne pochopíš,“ konštatovala. „Bangkok je tesné mesto.“

„A čo rádio?“ spýtal sa Harry s pohľadom upretým na otvorené, lákavé okná auta. „Podľa teba tam ešte bude, keď sa vrátime?“

Pri pohľade na jej policajnú legitimáciu sa strážnik strhol.

„Áno.“

„Na noži neboli odtlačky prstov,“ konštatovala Crumleyová a spokojne mľaskla. Som-tam, šalát zo zelenej papáje, nechutil tak nudne, ako Harry očakával. Chutil dobre. A intenzívne.

Sŕkol do seba penu z piva a pritom sledoval ostatných hostí. Nikto si jeho sŕkanie nevšimol. Prehlušil ho orchester, ktorý vo vedľajšej miestnosti hral polku, a ten zasa umlčala premávka za oknom. Harry sa rozhodol dať si dve pivá. A potom stop. Cestou do bytu si kúpi ďalšiu šestku.

„Pomohli nám aspoň trochu tie ornamenty?“

„Podľa Nhoa môžu pochádzať zo severu, od horských kmeňov z provincie Chiang Rai. Vraj ich spoznal na základe kúskov skla v mozaike. Nebol si istý, no určite to nie je bežný nôž, aký kúpiš v bangkockom obchode. Zajtra ho pošleme profesorovi dejín umenia do múzea Benchamabophit. O starých nožoch vie všetko.“

Liz kývla a čašník im naservíroval horúcu polievku s kokosovým mliekom.

„Dávaj si pozor na tie malé biele. A tie malé červené, tie ťa zabijú,“ vysvetľovala, ukazujúc lyžičkou. „Inak, aj tie zelené sú nebezpečné.“

Harry skepticky študoval rôzne prvky, čo mu plávali v tanieri.

„Je tam aj niečo, čo môžem jesť?“

„Galanga je fajn.“

„Máte nejaké teórie?“ Harry zvýšil hlas, aby prehlušil jej sŕkanie.

„O vrahovi? Jasné. Mnoho. Mohla to byť tá prostitútka. Alebo majiteľ motela. Alebo obaja. To sú moje predbežné tipy.“

„A čo by ich k tomu viedlo?“

„Peniaze.“

„V Molnesovej peňaženke sme našli päťsto bahtov.“

„Možno vytiahol na recepcii peňaženku a náš kamarát Wang postrehol, koľko má peňazí. Pokušenie mohlo byť priveľké. Vôbec mi to neznie nepravdepodobne. Wang nemohol tušiť, že chlap je diplomat a spôsobí mu toľko problémov.“

„A ako by sa to odohralo?“

Crumleyová zdvihla lyžičku a energicky sa predklonila.

„Počkali, kým veľvyslanec nevojde do izby, zaklopali a len čo sa otočil, vrazili mu nôž do chrbta. Padol na posteľ, vyčistili mu peňaženku, kde mu nechali päťsto bahtov, aby to nevyzeralo ako lúpež. Počkali tri hodiny a zavolali políciu. Wang má iste v našich radoch známych, ktorí by sa postarali o hladké riešenie. Niet motívu ani podozrivých, každý chce prípad týkajúci sa prostitúcie zamiesť pod koberec. Nech sa páči, ďalší.“

Harrymu začali naraz vyliezať oči z jamiek. Rýchlo vzal pohár s pivom a priložil si ho k perám.

Crumleyová sa usmiala. „Jedna z červených?“

Opäť sa mu podarilo nadýchnuť.

„Nie je to zlá teória, no podľa mňa sa mýliš,“ dostal zo seba.

Zamračila sa.

„Prečo?“

„Po prvé: Zhodneme sa, že žena by nemohla Molnesa zavraždiť bez Wangovej pomoci?“

Crumleyová sa zamyslela.

„Uvažujme. Ak Wang nespolupracoval, musíme mu veriť, že neklame. Takže by ho nemohla zabiť, skôr než tam sama vošla. Teda okolo pol dvanástej. A lekár určil, že vražda sa stala najneskôr o desiatej. Súhlasím, nemohla to urobiť sama.“

Pár pri vedľajšom stole nespúšťal oči z Crumleyovej.

„Fajn. Okrem toho predpokladáme, že Wang v okamihu vraždy netušil, že Molnes je zamestnancom veľvyslanectva, inak by sa na to neodhodlal. Takáto vražda vyvolá zákonite oveľa väčší rozruch, ako keď sa stratí obyčajný turista, však?“

„Vlastne áno.“

„Pointa je, že chlapík si vedie knihu hostí, ktorá je určite prešpikovaná menami politikov a ľudí zo štátnej správy. Dátum a čas každej návštevy. Aby mohol vydierať, keby sa niekto začal priveľmi vŕtať v jeho podnikaní. Ak však príde niekto, koho nepozná, nemôže ho požiadať, aby sa legitimoval. Vyjde von pod zámienkou, že ide skontrolovať, či hosť prišiel sám. A tak zistí totožnosť hosťa.“

„Nestíham ti.“

„Zapisuje si ich ešpézetky. A neskôr ich kontroluje v registri áut. Pri pohľade na Molnesovu ešpézetku musel pochopiť, že jeho hosť je diplomat.“

Crumleyová sa naňho zamyslene zadívala. Po chvíli sa prudko obrátila k susednému stolu. Pár sa strhol a márne sa usiloval tváriť, že ho zaujíma jedlo na stole. Poškrabala sa lyžičkou po stehne.

„Už tri mesiace nepršalo,“ povedala potichu. „Prosím?“

Gestom si vypýtala účet.

„Ako to súvisí s prípadom?“ nechápal Harry.

„Veľmi nie.“

Krátko pred treťou v noci sa hluk mesta miešal s pravidelným bzučaním ventilátora na nočnom stolíku. Harry rozoznával hučanie motorov nákladných áut na moste Taksin a trúbenie lode, čo vyrážala na svoju cestu od móla na rieke Chao Phraya.

Odomkol byt a z telefónu ho pozdravila blikajúca červená kontrolka. Prehral si dva odkazy. Prvý z nórskej ambasády. Radkyňa Tonje Wiigová hovorila s prízvukom dievčaťa z dobrej rodiny bohatých štvrtí Osla. Požiadala Harryho, aby na druhý deň o desiatej prišiel na veľvyslanectvo. Už počas telefonátu si to rozmyslela a presunula termín na dvanástu. Uvedomila si, že o štvrť na jedenásť má iné stretnutie.

Druhú správu nahovoril Bjarne Møller. Želal Harrymu veľa šťastia, to bolo všetko. Nezdalo sa, že sa rád rozpráva s odkazovačom.

Harry nezasvietil. Nekúpil si tú šestku. Vitamínové injekcie zostali v kufri. Po opijáši v Sydney zostal ležať bez citu v nohách, no vďaka tejto injekcii povstal ako Lazar. Vzdychol si. Kedy sa vlastne rozhodol? Keď dostal pokyn na cestu do Bangkoku? Nie, bolo to ešte predtým. Už pred niekoľkými týždňami si stanovil limit: sestrine narodeniny. Len Boh vie, prečo sa tak rozhodol. Možno mu už liezlo na nervy, že nie je prítomný. Dni prichádzali a odchádzali a vôbec sa ho netýkali. Čosi také. Nezvládal diskutovať, prečo už nechce piť. Ako vždy, keď sa rozhodol, bol neoblomný. Nijaké kompromisy, nijaké odklady. Môže skončiť zo dňa na deň. Aj jeho kumpáni zo Schrødera sa tak utvrdzovali, že ešte nie sú plnokrvní alkoholici. Hoci patrí medzi nich, jediný vie naozaj skončiť. Narodeniny sú až o deväť dní, no Aune mal pravdu – cesta je dobrý začiatok. Lehotu si tak ešte pritvrdil. Vzdychol si a prevrátil sa na druhý bok.

Premýšľal nad tým, čo robí sestra, či sa dnes večer odvážila vyjsť na ulicu. A či zavolala otcovi, ako sľúbila. Ak áno, či sa s ňou aspoň chvíľu rozprával, alebo odpovedal len áno a nie.

Tri hodiny. V Nórsku ešte nebolo ani deväť, Harry však už pol druha dňa takmer nezažmúril oka a mal by spať ako zarezaný. Vždy keď privrel oči, zjavila sa mu na sietnici postava malého Thajčana v svetle reflektorov. Preto ich radšej držal otvorené. Možno si mal predsa kúpiť tú šestku. Keď konečne zaspal, na moste Taksin sa už začínala raňajšia špička.

9/

Nho vošiel bránou do policajnej stanice a zastal. Zbadal, ako vysoký policajt čosi nahlas vysvetľuje usmiatemu strážnikovi.

„Dobré ráno, pán Hole. Ako pomôžem?“

Harry sa otočil. Malé oči mal podliate krvou.

„Dostaňte ma cez tohto hochštaplera.“

Nho kývol strážnikovi, ktorý ustúpil a nechal ich prejsť.

„Tvrdil, že si ma zo včera nepamätá,“ sťažoval sa Harfy kým čakali na výťah. „Ako môže mať človek takú krátku pamäť?“

„Neviem. Ste si istý, že to bol on?“

„Minimálne sa naňho podobal.“

Nho mykol plecom.

„Nepodobajú sa vám na seba všetci Thajčania?“

Harry sa nadychoval na odpoveď, no zastavil ho Nhoov nepatrný úsmev.

„Jasné. Teraz ma budete presviedčať, že aj vám všetci bieli pripadajú rovnakí.“

„Vôbec nie. Vidíme rozdiel medzi Arnoldom Schwarzeneggerom a Pamelou Anderson.“

Harry vyceril zuby. Mladý policajt mu bol sympatický.

„Fajn. Chápem. Bod pre vás, Nho.“

„Nho.“

„Veď Nho. A čo som povedal?“

Nho s úsmevom zavrtel hlavou.

Výťah praskal vo švíkoch. Smrdelo to v ňom. Harry mal pocit, že sa tlačí do igelitovej tašky plnej spotených tričiek. Vyčnieval o dve hlavy nad ostatnými Ktosi sa naňho s obdivom usmial. Iný sa čosi spýtal Nhoa a vykríkol:

„Ah, Norway… that’s… that’s… Nepamätám si jeho meno. Please, pomôžte mi.“

Harry sa usmial a pokúsil sa ospravedlňujúco rozhodiť rukami, no nemal dosť miesta.

„Ves, yes, veľmi známy,“ trval na svojom muž.

„Ibsen?“ skúsil Harry. „Nansen?“

„No, no, známejší.“

„Hamsun? Grieg?“

„Nie, nie.“

Vystúpili na piatom poschodí. Muž za nimi smutne hľadel.

„Toto bude tvoje miesto,“ vysvetlila mu Crumleyová.

„Veď tam už niekto sedí,“ namietol Harry.

„Nie tam. Tam.“

„Tam?“

Zbadal stoličku pritisnutú k dlhému stolu, kde bok po boku sedeli ďalší policajti. Na stole mal akurát dosť miesta na zošit a telefón.

„Ak by si tu mal zostať dlhšie, skúsim ti nájsť čosi iné.“

„Dúfam, že to nebude treba,“ zamrmlal Harry.

Inšpektorka zvolala tím na raňajšiu poradu.

Tvorili ho Nho a Sunthorn, dvaja policajti, ktorých spoznal už včera, a Rangsan, najstarší vyšetrovateľ na oddelení.

Rangsan bol zdanlivo zahĺbený do novín, no občas utrúsil čosi po thajsky a Crumleyová si to vždy zapísala do malého čierneho zošita.

„Tak fajn,“ ukončila úvodnú časť porady a zatvorila zošit. „My piati sa teda pokúsime rozlúsknuť túto záhadu. Keďže máme medzi sebou kolegu z Nórska, všetku komunikáciu budeme odteraz viesť v angličtine. Začneme analýzou technických stôp. Rangsan je v kontakte s technikmi. Nech sa páči.“

Rangsan poskladal pedantne noviny a odkašlal si. Na hlave mu zostalo len pár vlasov, okuliare na šnúrke mu balansovali na špičke nosa. Harrymu pripomínal unaveného lektora, ktorý pohŕdavým a sarkastickým pohľadom sleduje okolie.

„Hovoril som so Supawadeem z technického. Podľa očakávania našli v hotelovej izbe celú kopu odtlačkov prstov, no nič, čo by patrilo obeti.“

Ostatné odtlačky prstov neidentifikovali.

„To ani nebude jednoduché,“ prikývol Rangsan. „Hoci má Olympussy svoju slávu už za sebou, musí tam byť aspoň stovka rôznych odtlačkov.“

„Našli ste ich aj na kľučke?“ spýtal sa Harry.

„Žiaľ, až priveľa. A ani jedny kompletné.“

Crumleyová si vyložila nohy v teniskách na stôl.

„Molnes si zrejme ľahol, len čo vošiel do izby. Nemal dôvod tancovať po izbe a všetko obchytávať. Po vrahovi stlačili kľučku minimálne dvaja ľudia – Dim a Wang.“

Kývla Rangsanovi, ktorý opäť vytiahol noviny.

„Pitva potvrdila naše očakávania. Veľvyslanca zabilo bodnutie nožom. Nôž mu prerazil ľavú časť pľúc a vnikol do srdca. Srdcový vak sa naplnil krvou.“

„Tamponáda,“ konštatoval Harry.

„Prosím?“

„Tak sa to volá. Srdce nevládze biť a utopí sa vo vlastnej krvi.“

Crumleyová zvraštila tvár.

„Dobre. Nechajme zatiaľ technikov bokom a vráťme sa k celkovému obrazu. Náš nórsky kolega už včera oponoval teórii, že išlo o lúpežnú vraždu. Mohol by si nám načrtnúť svoju teóriu, Harry?“

Všetci sa naňho obrátili. Harry zavrtel hlavou.

„Nijakú nemám. Akurát sa mi pár vecí nezdá.“

„Sme samé ucho, kolega.“

„Nuž. Vírus HIV je v Thajsku relatívne rozšírený, alebo sa mýlim?“

Nastalo ticho. Rangsan naňho vyzrel sponad novín.

„Podľa oficiálnych štatistík pol milióna nakazených. V priebehu najbližších piatich rokov sa očakáva nárast o dva až tri milióny nových nositeľov vírusu.“

„Ďakujem. Molnes nemal pri sebe kondómy. Komu by napadlo mať sex s prostitútkou v Bangkoku a nepoužiť pritom kondóm?“

Ticho. Rangsan zamrmlal čosi po thajsky a ostatní ocenili jeho poznámku smiechom.

„Viac ľudí, než si myslíš,“ odvetila Crumleyová.

„Pred pár rokmi poznal vírus HIV iba zlomok prostitútok. Teraz si už nosia vlastné kondómy.“

„Chápem, no ako otec rodiny by som sa na Molnesovom mieste na to nespoliehal. Pre istotu.“

Sunthom zahundral:

„Ak by som bol otec rodiny, nechodil by som za sophenii.“

„Za štetkami,“ preložila Crumleyová.

„Samozrejme, že nie,“ dal mu za pravdu Harry a zamyslene zaťukal po operadle stoličky.

„Ešte niečo ti nesedí?“

„Áno. Peniaze.“

„Peniaze?“

„Mal pri sebe len päťsto bahtov, to je tak desať dolárov. Objednal si však ženu za tisícpäťsto.“

Na okamih zavládlo ticho.

„Dobrý postreh,“ pochválila ho Crumleyová. „Možno si vybrala svoju odmenu, skôr než spustila poplach.“

„Podľa teba ho teda okradla?“

„Okradla, ako okradla. Dodržala svoju časť dohody.“

Harry súhlasne prikývol.

„Možno. Kedy sa s ňou porozprávame?“

„Popoludní.“ Crumleyová sa oprela o operadlo stoličky. „Ak nemáte už nič viac, požiadam vás, aby ste odišli.“

Nemali.

Vychádzajúc z Nhoových odhadov, Harry si na cestu k ambasáde vyhradil trištvrte hodiny. V tlačenici vo výťahu zachytil známy hlas:

„I know now! Už viem! Solskjær! Solskjær!“

Harry sa pozrel na muža a súhlasne prikývol.

Takže toto je najznámejší Nór na svete. Futbalista z lavičky náhradníkov anglického robotníckeho mesta porazil všetkých nórskych objaviteľov, maliarov aj spisovateľov. Harry sa zamyslel a dal napokon mužovi za pravdu.

10/

Na osemnástom poschodí za dubovými dverami a po prejdení dvoch bezpečnostných kontrol našiel Harry kovovú tabuľku s emblémom nórskeho leva. Recepčná, mladá pôvabná Thajčanka s drobnými ústami, ešte drobnejším noštekom a dvoma hnedými očkami v okrúhlej tvári, si dôkladne preštudovala jeho legitimáciu. Potom zvraštila tvár, vzala telefón, zašepkala tri slabiky a položila.

„Kancelária slečny Wiigovej sú druhé dvere vpravo, pane,“ vysvetlila mu s takým žiarivým úsmevom, že Harry zvažoval, či sa do nej na mieste nezaľúbi.

„Ďalej,“ ozvalo sa spoza dverí po jeho zaklopaní. Tonje Wiigová sa skláňala za veľkým písacím stolom z tíkového dreva a čosi si horúčkovito zapisovala. Zdvihla zrak a zľahka sa usmiala. Jej dlhé, štíhle telo v bielych hodvábnych šatách vykĺzlo spoza stola a vykročilo mu v ústrety.

Tonje Wiigová bola priamy protiklad recepčnej. V pozdĺžnej tvári sa bili o priestor nos, ústa a oči. Zdalo sa, že nos má navrch. Pripomínal zvráskavený hľuznatý plod a pokrýval priestor medzi dvoma obrovskými očami s hrubou vrstvou šminky. Niežeby bola škaredá, pár mužov by jej dokonca priznalo istú formu klasickej krásy.

„Som taká rada, že vás tu konečne máme. Len škoda, že dôvod je taký smutný.“

Harry sa ledva dotkol jej kostnatých prstov, ruku opäť stiahla.

Uistila sa, že v byte, ktorý mu prenajalo veľvyslanectvo, je všetko v poriadku, a poprosila ho, aby neváhal obrátiť sa na nich, čokoľvek bude potrebovať.

„Ani neviete, ako radi by sme mali tento hrozný prípad čím skôr za sebou,“ konštatovala, šúchajúc si opatrne nosnú dierku, aby si nerozmazala šminku.

„Chápem.“

„Prežívame krušné chvíle. Možno to znie brutálne, no svet musí ísť ďalej. Niektorí ľudia si myslia, že život zamestnancov ambasád sa točí len okolo kokteilových večierkov, no realita vyzerá celkom inak, to vám poviem. V tejto chvíli mi v nemocnici leží osem Nórov, ďalší šiesti sú vo väzení, z toho štyria za držbu narkotík. Bulvár nám volá deň čo deň. Jedna z väznených čaká navyše dieťa. A len pred mesiacom sa v Pattayi zabil Nór, vypadol z okna. Tento rok je to už druhý prípad. Máme kopu práce.“

Smutne zavrtela hlavou.

„Opití námorníci a pašeráci heroínu. Videli ste miestne väznice? Hrozné. Myslíte si, že ak niekto stratí pas, má uzatvorené cestovné poistenie alebo peniaze na letenku domov? Nie, o všetko sa musíme postarať my. Iste chápete, že je dôležité vrátiť sa do práce čo najskôr.“

„Ak chápem správne, po veľvyslancovej smrti ste automaticky prebrali zodpovednosť za činnosť ambasády.“

„Áno, ja som chargé d’affaires.“

„Ako dlho potrvá, kým vymenujú jeho nástupcu?“

„Verím, že nie dlho. Väčšinou potrebujú mesiac či dva.“

„Necítite sa v tejto úlohe dobre?“

Tonje Wiigová sa smutne usmiala.

„Tak som to nemyslela. Kým sem prišiel pán Molnes, polroka som pôsobila ako chargé d’affaires. Chcela som len povedať, že dúfam, že už čoskoro opäť nastolia normálny stav.“

„Takže veríte, že nastúpite na post veľvyslankyne?“

„Nebolo by to nič nenormálne,“ uškrnula sa. „Nikto však netuší, ako uvažuje Ministerstvo zahraničných vecí Nórskeho kráľovstva.“

Do miestnosti vkĺzol tieň a pred Harrym pristála šálka s čajom.

„Pijete chaa ráwn?“ spýtala sa slečna Wiigová.

„Netuším,“ odvetil Harry.

„Prepáčte,“ zasmiala sa. „Ľahko zabúdam, že občas k nám prídu aj noví ľudia. Thajský čierny čaj. Ja tu vyznávam tradíciu high tea. Hoci podľa najprísnejších anglických tradícií by mali byť aspoň dve hodiny popoludní.“

Harry s úsmevom prikývol a kým sklopil zrak, niekto mu do šálky nalial čaj.

„Myslel som si, že tieto tradície zmizli s kolonistami.“

„Thajsko nikdy nebolo ničou kolóniou,“ usmiala sa. „Na rozdiel od svojich susedov nepatrilo ani Anglicku, ani Francúzsku. Thajčania sú na to veľmi hrdí. Ak mám byť úprimná, trochu to preháňajú. Štipka anglického vplyvu ešte nikomu neuškodila.“

Harry vytiahol zošit a spýtal sa, či veľvyslanec mohol byť zapletený do niečoho nekalého.

„Veľvyslanec? Do nekalostí?“

V skratke jej vysvetlil, čo chápe pod pojmom nekalosť a že v sedemdesiatich percentách prípadov je obeť vraždy zapletená do nelegálnej činnosti.

„Nelegálna činnosť? Pán Molnes?“ Rozhodne zavrtela hlavou. „On nie je… nebol ten typ.“

„Tušíte, či mohol mať nepriateľov?“

„Neviem si to predstaviť. Prečo sa ma na to pýtate? Azda nešlo o atentát.“

„Vieme zatiaľ len veľmi málo. Nechávame si otvorené všetky možnosti.“

Slečna Wiigová mu vysvetlila, že Molnes v deň svojej smrti hneď po obede odišiel na stretnutie. Nepovedal kam, no na tom nebolo nič nezvyčajné.

„Vždy mal pri sebe mobil, mohli sme ho kedykoľvek kontaktovať.“

Harry ju požiadal, aby mu ukázala Molnesovu kanceláriu. Musela odomknúť ďalšie dvoje dvere, pridané z bezpečnostných dôvodov. Harry pred odchodom z Osla požiadal zamestnancov veľvyslanectva, aby s ničím nehýbali. Všade sa povaľovali papiere, fascikle a suveníry, čo nestihol veľvyslanec rozložiť na poličky či zavesiť na steny.

Zo steny na nich majestátne hľadel kráľovský pár. Wiigová mu stihla vysvetliť, že za oknom sa otvára výhľad na The Queen’s Regent Park.

Harry našiel zápisník, no bol takmer prázdny. Skontroloval deň vraždy. Jediná poznámka znela Man U, bežná skratka pre klub Manchester United. Možno si pripomínal futbalový zápas v televízii, povedal si Harry a z povinnosti pootvoril pár zásuviek. Rýchlo pochopil, že je beznádejné prehrabávať sa veľvyslancovou kanceláriou, keď netuší, čo hľadá.

„Nevidím veľvyslancov mobil,“ uvedomil si Harry.

„Veď som spomínala, že ho vždy nosil pri sebe.“

„Nenašli sme ho ani na mieste činu. A nemyslím si, že ho ukradol vrah.“

Slečna Wiigová pokrčila plecom.

„Možno ho zabavil jeden z vašich thajských kolegov.“

Harry sa rozhodol nekomentovať jej poznámku a radšej sa spýtal, či veľvyslancovi v ten deň telefonoval niekto z ambasády. Pochybovala, no sľúbila, že to overí. Ešte raz sa poobzeral po miestnosti.

„Kto videl pána Molnesa posledný?“

Zamyslela sa.

„Zrejme Sanphet, to je náš šofér. S veľvyslancom sa zblížili. Nesie to veľmi ťažko, dala som mu pár dní voľna.“

„Prečo ho v ten deň neviezol, keď pracoval ako veľvyslancov šofér?“

Pokrčila plecom.

„Aj mne to napadlo. Veľvyslanec sa nerád púšťal do premávky v Bangkoku sám.“

„Hm. Čo mi poviete o tom šoférovi?“

„O Sanphetovi? Je tu už odnepamäti. Nikdy nenavštívil Nórsko, no vymenuje vám všetky naše mestá a všetkých kráľov. Miluje Griega. Netuším, či má doma gramofón, no určite má všetky jeho platne. Zlatý thajský deduško.“

Sklonila hlavu nabok a usmiala sa.

Harry sa jej spýtal, či nevie, kde by našiel Hilde Molnesovú.

„U nej doma. Obávam sa, že je celkom na dne. Odporučila by som vám dopriať jej pár dní na spamätanie.“

„Ďakujem za radu, slečna Wiigová, no čakanie je luxus, čo si teraz nemôžeme dovoliť. Boli by ste taká zlatá, zavoláte jej a oznámite, že za ňou idem?“

„Chápem. Prepáčte.“

Obrátil sa k nej.

„Odkiaľ ste, slečna Wiigová?“

Tonje Wiigová sa naňho prekvapene zadívala. Potom sa štebotavo a trochu silene zasmiala. „Mám to považovať za výsluch, pán policajt?“

Harry neodpovedal.

„Ak to naozaj potrebujete vedieť, vyrastala som vo Fredrikstade.“

„Presne to som si myslel,“ prikývol a žmurkol.

Krehká žena na recepcii sedela zaklonená a pri malom nošteku si držala sprej. Harry si diskrétne odkašlal. Strhla sa a zahanbene sa zasmiala s očami plnými vody.

„Prepáčte, prekáža mi vzduch v Bangkoku,“ vysvetlila mu.

„Všimol som si. Pomôžete mi s telefónnym číslom šoféra?“

Zavrtela hlavou a smrkla si. „Nemá telefón.“

„Aha. A má strechu nad hlavou?“

Myslel to ako vtip, no postrehol, že jej neulahodil. Na list papiera mu napísala adresu a rozlúčila sa s takmer nejestvujúcim úsmevom.

11/

Harry prešiel alejou vedúcou k bytu veľvyslanca. Pri dverách ho už čakal sluha. Previedol ho cez dve vkusne zariadené obývačky k dverám, čo viedli na terasu a do záhrady za domom. Všade kvitli žlté a modré orchidey a korunami košatých vŕb poletovali vtáčiky ako kúsky farebného papiera. Pri bazéne v tvare presýpacích hodín objavil veľvyslancovu ženu Hilde Molnesovú. Sedela v prútenom kresle v ružovom župane, na stole mala drink rovnakej farby a slnečné okuliare jej zakrývali polovicu tváre.

„Inšpektor Hole,“ povedala s tvrdou západonórskou výslovnosťou. „Už mi volala Tonje. Ponúknem vám niečo na pitie?“

„Nie, ďakujem.“

„Veď si dajte. Pochopte, pitný režim je v tomto teple veľmi dôležitý. Pite, aj keď nie ste smädný. Dehydrujete sa tu tak rýchlo, že telo vás ani nestihne varovať.“

Sňala si slnečné okuliare z hnedých očí. Harry uhádol ich farbu podľa havraních čiernych vlasov a tmavej pokožky. Boli živé, hoci trochu červené. Smútok alebo raňajší drink, uvedomil si Harry. Alebo oboje.

Odhadol ju na zrelú udržiavanú štyridsiatničku. Trochu ošumelá kráska z vyššej strednej triedy. Už také ženy videl.

Sadol si do druhého kresla, čo ho prijalo, akoby po celý čas vedelo, že príde.

„V tom prípade vás poprosím o pohár vody, pani Molnesová.“

Kývla sluhovi.

„Už vás informovali, že môžete vidieť manžela?“

„Ďakujem, áno.“ Harry zachytil jej podráždený tón. „Až doteraz ma nechali čakať! Na muža, za ktorého som bola dvadsať rokov vydatá.“

Hnedé oči jej sčerneli a Harry konštatoval, že fámy sa zrejme zakladajú na pravde. Na západnom pobreží Nórska stroskotalo veľa španielskych a portugalských námorníkov.

„Musím vám položiť pár otázok,“ nadýchol sa.

„Pýtajte sa, kým džin účinkuje.“

Prehodila si štíhlu, opálenú a čerstvo oholenú nohu cez nohu.

Harry vytiahol zápisník. Nepotreboval si robiť poznámky, no aspoň sa pri odpovediach nemusel na ňu dívať. Vždy sa mu tak ľahšie rozprávalo s pozostalými.

Prezradila mu, že jej manžel odišiel z domu ráno a nespomínal, že bude dlho. Často sa stávalo, že mu niečo do toho prišlo. O desiatej večer, keď sa ešte vždy neozýval, sa mu pokúšala volať, no neodpovedal ani z kancelárie, ani z mobilu. Aj tak sa nebála. Krátko po polnoci jej zavolala Tonje Wiigová. Jej manžela našli mŕtveho v izbe motela.

Harry študoval jej tvár. Hovorila pevným hlasom bez dramatického prikrášľovania.

Tonje Wiigová jej vtedy povedala, že ešte nepoznajú príčinu smrti. Na druhý deň ju informovala, že ho zavraždili, no pokyny z Osla im kážu mlčať o akýchkoľvek ďalších súvislostiach. Povinnosť mlčať sa týkala aj Hilde Molnesovej, hoci nebola zamestnankyňou veľvyslanectva. Na každého nórskeho občana sa môže uvaliť povinnosť mlčať, ak si to vyžaduje bezpečnosť štátu. To posledné vyslovila s trpkým sarkazmom a zdvihla pohár, aby si pripila.

Harry len prikývol. Spýtal sa jej, či si je istá, že si nenechal mobil doma. Bola si istá. Opýtal sa jej, aký telefón používal. Nevedela to s istotou, no zrejme fínsku značku.

Nepomohla mu ani s menami ľudí, ktorí by prípadne mohli mať záujem na veľvyslancovej smrti.

Zaťukal ceruzkou po zošite.

„Mal váš manžel rád deti?“

„Och áno, veľmi!“ vyhŕkla spontánne. Prvý raz počul, ako sa jej trasie hlas.

„Atle bol najlepší otec na svete. Keby ste ho len videli!“

Harry musel rýchlo sklopiť zrak k poznámkam. Nič v jej pohľade nenaznačovalo, že pochopila dvojzmyselnosť jeho otázky. Bol si takmer istý, že nevie o ničom, no zároveň si uvedomoval, že súčasťou jeho prekliatej práce je urobiť aj ďalší krok a spýtať sa jej na rovinu, či vie, že veľvyslanec schovával fotografie s detským pornom.

Prešiel si dlaňou po tvári. Pripadal si ako chirurg s nožom v ruke, neschopný vykonať prvý rez. Doriti, prečo sa nikdy nezbaví váhavosti pri nepríjemných rozhodnutiach? Nevinným ľuďom odhaľoval tajomstvá ich blízkych, ktoré nechceli a ani si nezaslúžili vedieť.

Hilde Molnesová ho predbehla.

„Mal tak rád deti, že sme si chceli adoptovať dievčatko.“ Do očí jej vystúpili slzy.

„Malé chúďa spomedzi barmských utečencov. Na veľvyslanectve cielene hovoria Mjanmarsko, aby nikoho neurazili, no ja som stará a budem hovoriť Barma.“

Zasmiala sa suchým smiechom cez slzy. Harry odvrátil tvár. Nad jednou z orchideí visel vo vzduchu ako hračkárska helikoptéra červený kolibrík.

Hotovo, uvedomil si. Nič nevie. Ak sa neskôr ukáže, že jej odpoveď má význam pre prípad, vráti sa k tomu. Ak to ničomu nepomôže, ušetrí ju.

Spýtal sa, ako dlho sa spolu poznali. Rozpovedala mu, že sa stretli, keď bol Atle Molnes čerstvo vyštudovaný politológ, na vianočnom večierku doma v Ørste. Rodina Molnesovcov sa kúpala v peniazoch, patrili jej dve továrne na nábytok, a mladý dedič bol dobrou partiou pre každé dievča v dedine. Čelila tak ostrej konkurencii.

„Ja som bola len Hilde Melleová z Mellegårdenu, no bola som zo všetkých najkrajšia,“ dodala s tým istým suchým smiechom. Zrazu sa jej v tvári zjavila bolesť. Rýchlo si priložila pohár k perám.

Harry bez problémov objavil v čerstvej vdove čistú mladú krásu.

Najmä vo chvíli, keď sa tá krása sformovala do reality v otvorených dverách na terasu.

„Runa, zlatko moje, tu si! Tento mladý muž je Harry Hole. Je to nórsky vyšetrovateľ a pomôže nám odhaliť, čo sa stalo s tvojím otcom.“

Dcéra o nich ledva zavadila pohľadom a bez slova vykročila k opačnej strane bazéna. Mala maminu farbu vlasov aj pokožky a Harry odhadol jej dlhé, štíhle telo v obtiahnutých plavkách na sedemnásť rokov. Mohol to vedieť aj presne. Čítal to v správe pred odchodom z Nórska.

Bola by dokonalou kráskou ako jej mama, nebyť detailu, ktorý správa nespomínala. Obišla bazén, urobila tri pomalé elegantné kroky na skokanskom mostíku a odrazila sa. Harrymu sa zovrel žalúdok. Z pravého pleca trčal len pahýľ, čo dával jej telu zvláštny asymetrický tvar. Letela vzduchom a vyzerala ako zostrelené lietadlo. S krátkym čľapnutím prerazila zelenú hladinu a zmizla. Na hladinu vystúpili bublinky.

„Runa je skokanka,“ zbytočne mu vysvetlila Hilde Molnesová.

Ešte vždy sa díval na miesto, kde zmizla pod hladinou. Vynorila sa na druhom konci bazéna a vyšla po schodíkoch. Obdivoval jej svaly na chrbte, slnko, čo sa trblietalo v kvapkách vody na pokožke a rozpaľovalo jej mokré čierne vlasy. Pahýľ jej visel z tela ako krídlo kuraťa. Odišla rovnako ticho, ako prišla, bez slova ich opustila dverami na terasu.

„Zrejme netušila, že vás tu nájde,“ ospravedlňovala ju Hilde Molnesová. „Možno chápete, že sa nerada ukazuje cudzím ľuďom bez protézy.“

„Chápem. Ako to prijala?“

„Dobrá otázka.“ Hilde Molnesová zamyslene hľadela za dcérou. „Je vo veku, keď sa mi s ničím nezdôveruje. Nikomu nič nehovorí.“

Zdvihla pohár. „Obávam sa, že Runa je tak trochu zvláštna.“

Harry vstal, poďakoval sa za všetky informácie a sľúbil, že sa ešte ozve. Hilde Molnesová ho upozornila, že sa ani nedotkol vody. Prikývol a povedal, že si ju dá nabudúce. Vzápätí si uvedomil, že to možno nebolo veľmi zdvorilé, no ona sa zasmiala a zdvihla svoj pohár na rozlúčku.

Pri výjazde z domu sa k nemu blížilo otvorené červené porsche. Postrehol plavú ofinu nad slnečnými okuliarmi Ray Ban a sivý oblek od Armaniho. Auto ho obišlo a zmizlo v tieni pred domom.

12/

Harry sa vrátil na policajnú stanicu, no inšpektorka Crumleyová nebola v budove. Požiadal Nhoa, aby kontaktoval operátora a skontroloval všetky prichádzajúce a odchádzajúce hovory z veľvyslancovho telefónu v deň jeho smrti. Nho veľavýznamne zdvihol palec a povedal roger.

O piatej sa mu podarilo konečne spojiť s inšpektorkou. Vzhľadom na pokročilý čas navrhla stretnúť sa na lodi na rieke, aby si pozreli život na kanáloch a vybavili tak prehliadku turistických atrakcií.

Na móle im ponúkali dlhé lode za šesťsto bahtov, no cena rýchlo klesla na polovicu, keď Crumleyová čosi skríkla po thajsky.

Plavili sa kúsok po širokej rieke Chao Phraya a potom odbočili do úzkych kanálov. Drevené móla, čo vyzerali na spadnutie, sa zúfalo držali stĺpov vrazených do dna rieky. Do nosa im udieral smrad jedla, kloák a benzínu. Harry mal pocit, že plávajú priamo cez obývačku miestnych obyvateľov. V dokonalom výhľade im bránili iba rady zelených kvetináčov. Nikomu to však zdanlivo neprekážalo, naopak, veselo im kývali na pozdrav.

Na jednom móle sedeli traja chlapci v mokrých krátkych nohaviciach, len pred chvíľou vyliezli zo špinavej vody. Čosi na nich kričali. Crumleyová im priateľsky pohrozila päsťou a kormidelník sa zasmial.

„Čo kričali?“ chcel vedieť Harry.

Kývla na svoju hlavu:

„Mae chii. Znamená to kňažka alebo mníška. Mníšky v Thajsku si holia hlavy. Ak by som navyše mala bielu róbu, budila by som väčší rešpekt.“

„Naozaj? Mám pocit, že ťa ľudia už aj tak dosť rešpektujú. Tvoji kolegovia…“

„To len preto, že ja rešpektujem ich,“ skočila mu do reči. „A som dobrá.“

Odkašlala si a odpľula do vody. „Možno ťa to prekvapilo, lebo som žena.“

„To som nepovedal.“

„Mnohí cudzinci sú zaskočení, že žena v tejto krajine to môže dotiahnuť tak ďaleko. Machokultúra tu až tak nedominuje, oveľa väčší problém mám s tým, že som cudzinka.“

Ľahký vánok príjemne chladil vlhký vzduch a z koruny stromu sa ozvalo bzučanie kobyliek. Dívali sa na to isté krvavočervené slnko, čo večer predtým.

„Čo ťa presvedčilo, aby si sa sem presťahovala?“

Harry tušil, že prekračuje neviditeľnú líniu, no neodolal.

„Moja mama je Thajčanka,“ povedala po chvíli. „Otec pôsobil v Saigone počas vietnamskej vojny. Stretli sa v Bangkoku v roku 1967.“

Zasmiala sa a napravila si vankúš.

„Mama tvrdí, že otehotnela už počas prvej spoločnej noci.“

„S tebou?“

Prikývla.

„Po kapitulácii nás vzal do USA, pôsobil ako podplukovník vo Fort Lauderdale. Až keď sme tam prišli, mama zistila, že bol ženatý. Len čo mama otehotnela, napísal domov a požiadal o rozvod.“

Zavrtela hlavou.

„Mal tisíc možností vykašľať sa na nás a nechať nás v Bangkoku. Možno to vo svojom vnútri aj chcel. Ktovie.“

„Nepýtala si sa ho?“

„Človek zrejme ani netúži po úprimnej odpovedi, či áno? Okrem toho neviem, či by som sa jej dočkala. Bol jednoducho taký.“

„Bol?“

„Už nežije.“

Obrátila sa k nemu.

„Nudí ťa, keď rozprávam o rodine?“

Zahryzol do filtra cigarety.

„Vôbec nie.“

„Otec nikdy nezvažoval, že by sa na nás vykašľal. Bol až úchylné zodpovedný. V jedenástich mi jeden zo susedov daroval mačiatko. Po dlhom naliehaní mi otec dovoliť nechať si ho, ak sa oň budem pekne starať. Po dvoch týždňoch ma mača omrzelo a chcela som ho vrátiť. Vtedy nás zobral do garáže, človek sa vraj nesmie zbavovať zodpovednosti, inak sa zrúti celá naša civilizácia. Vzal svoju služobnú zbraň a vpálil mačaťu do mozgu dvanásťmilimetrovú guľku. Následne ma poslal po vodu a musela som drhnúť podlahu. Bol skrátka taký. Preto…“

Sňala si slnečné okuliare, utrela si ich do goliera a prižmúrila oči do zapadajúceho slnka.

„Preto nikdy nestrávil, že sa stiahli z Vietnamu. S mamou sme sa sem presťahovali, keď som mala osemnásť.“

Harry prikývol.

„Viem si predstaviť, že pre mamu s ázijským výzorom nebolo ľahké prísť na americkú vojenskú základňu.“

„Na vojenskej základni to ešte nebolo najhoršie. Nenávideli nás ostatní Američania, tí, ktorí tam neboli a prišli o syna alebo partnera. Pre nich boli všetci šikmookí Charlie.“

Nejaký chlap fajčil cigaru pred vyhorenou búdou.

„A potom si nastúpila na policajnú akadémiu, stala sa vyšetrovateľkou a oholila si hlavu?“

„V inom poradí. A hlavu som si neoholila. Vlasy mi ako sedemnásťročnej vypadali v priebehu týždňa. Nezvyčajná forma alopécie. V tejto klíme je to celkom praktické.“

Prešla si dlaňou po lebke a unavene sa usmiala. Harry si až teraz všimol, že nemá obočie ani mihalnice. Nič.

Po boku sa im zjavila ďalšia loď, naložená doplna žltými slamenými klobúkmi. Žena ukazovala striedavo na hlavu a na svoje klobúky. Crumleyová so zdvorilým úsmevom odmietla a čosi povedala. Kým sa žena od nich odrazila, naklonila sa k Harrymu a dala mu do ruky biely kvet. Mávla na Crumleyovú a zasmiala sa.

„Ako sa povie ďakujem po thajsky?“

„Khawp khun khráp,“ odvetila Crumleyová.

„Aha. Povedz to radšej za mňa.“

Preplavili sa okolo chrámu, ktorý ležal celkom pri kanáli. Z otvorených dverí k nim doliehali modlitby mníchov. Ľudia sa so zopnutými rukami modlili na schodoch.

„O čo prosia?“ spýtal sa.

„Neviem. Chcú pokoj. Alebo lásku. Lepší osud, teraz alebo v ďalšom živote. Túžia po tom istom, čo všetci ľudia na tejto planéte.“

„Atle Molnes podľa mňa nečakal na prostitútku. Myslím si, že sa chystal stretnúť s niekým iným.“

Plavili sa ďalej a mantry mníchov pomaly tíchli.

„S kým?“

„Netuším.“

„Prečo si to myslíš?“

„Mal hotovosť len na prenájom izby. Stavím sa, že si nešiel kupovať sex. Prečo by chodil do motela, keby sa nechcel s nikým stretnúť? Wang tvrdí, že sa nezamkol. Nie je to zvláštne? Keď človek zabuchne hotelové dvere, automaticky sa zamknú. Musel vedome stlačiť gombík v kľučke, aby nechal odomknuté. Vrah by to nerobil, vôbec si neuvedomil, že odchádza z odomknutých dverí. Prečo to urobil Molnes? Normálny človek by v takomto moteli nezaspal, keby sa nezamkol, nemyslíš si?“

Kývala hlavou zboka nabok.

„Možno si chcel zdriemnuť a bál sa, že nebude počuť klopať návštevu.“

„Presne tak. Nemal dôvod nechávať odomknuté pre Tonyu Hardingovú, veď sa predsa dohodol s recepčným, že mu najprv zavolá. Súhlasíš?“

Harry sa nechal strhnúť svojimi úvahami. Naklonil sa na stranu lode, až ho lodivod musel napomenúť.

„Podľa mňa chcel utajiť, s kým sa má stretnúť. Nie náhodou si vybral motel na kraji mesta. Ideálne miesto na tajnú schôdzku bez oficiálnych kníh hostí.“

„Hm. Myslíš na tie fotografie?“

„Dá sa na ne nemyslieť?“

„Podobné fotografie sa predávajú v celom Bangkoku.“

„Čo ak zašiel o krok ďalej? Možno hovoríme o detskej prostitúcii.“

„Možno. Pokračuj.“

„A čo mobil? Nenašli sme ho ani v jeho kancelárii, ani uňho doma.“

„Mohol ho ukradnúť vrah.“

„Dobre, ale prečo by to robil? Nevzal by zlodej aj peniaze a auto?“

Crumleyová sa poškrabala za uchom.

„A potom stopy,“ pokračoval Harry. „Vrah si dal poriadne záležať, aby zamietol stopy. Možno vzal telefón, lebo obsahoval informáciu, čo by ho prezradila.“

„Čo by to mohlo byť?“

„Čo urobí typický užívateľ mobilného telefónu, keď na niekoho čaká v moteli? Napríklad človeka, ktorý má tiež mobil a blíži sa k nemu nevypočítateľnou premávkou v Bangkoku?“

„Zavolá mu, aby zistil, kde je.“ Crumleyová sa naďalej tvárila, že nechápe, kam Harry mieri.

„Molnes mal nokiu, tak ako ja.“

Harry vytiahol mobil.

„Dnešné telefóny si ukladajú posledných päť či desať volaných čísel. Molnes hovoril s vrahom chvíľu pred vraždou. Vrah vedel, že by ho telefón prezradil.“

„Nie som si istá,“ utrúsila. Očividne ju Harryho myšlienkové pochody nenadchli. „Stačilo by mu zmazať čísla a vrátiť telefón Molnesovi. Takto nám dal nepriamu stopu, že ide o človeka, ktorého Molnes poznal.“

„Čo ak našiel telefón vypnutý? Hilde Molnesová sa mu márne pokúšala dovolať. Bez prístupového kódu nemohol zmazať čísla.“

„Dobre. Teraz nám však stačí osloviť operátora a vyžiadať si zoznam čísel, na ktoré Molnes volal v priebehu večera. Ľudia, ktorí nám v tejto oblasti zvyknú pomáhať, už odišli domov, no zavolám im zajtra ráno.“

Harry si pošúchal bradu.

„Nebude to potrebné. Už som hovoril s Nhoom, všetko vybaví.“

„Aha,“ prekvapila sa. „Mal si dôvod obísť ma?“

Z jej hlasu necítil podráždenie ani priek. Pýtala sa ho, lebo Nho bol jej podriadený a Harry porušil systém. Nešlo o hru na šéfa, chcela len efektívne riadiť tím. A to bola jej zodpovednosť.

„Nebola si v práci. Prepáč, ak som konal unáhlene.“

„Nemusíš sa ospravedlňovať, Harry. Veď sám hovoríš, že som tam nebola.“

Splavili poriadny kus proti toku rieky. Inšpektorka kývla k veľkému domu na konci rozľahlej záhrady.

„Tam býva tvoj krajan.“

„Odkiaľ to vieš?“

„V období, keď staval ten dom, novinári šaleli. Isto aj tebe pripomína buddhistický chrám. Buddhisti zúrili, že pohan si vybral takéto obydlie, pokladali to za znevažovanie ich viery. Okrem toho sa zistilo, že majiteľ postavil dom z materiálov z barmského chrámu, ktorý ležal na spornom území neďaleko hraníc s Thajskom. V tom čase tam vládla napätá atmosféra, vznikali aj prestrelky, a tak sa ľudia sťahovali preč. Nór si kúpil celý chrám za pár drobných a keďže barmské chrámy sa stavajú z tíkového dreva, jednoducho ho demontoval a opäť postavil v Bangkoku.“

„Zvláštne,“ priznal Harry. „Kto to je?“

„Ove Klipra. Jeden z najväčších hráčov medzi stavebnými firmami. Ak ešte chvíľu zostaneš, určite o ňom budeš počuť.“

Kývla lodivodovi, aby sa otočil.

„Nho by mal mať čoskoro k dispozícii ten zoznam. Máš rád take-away?“

Zoznam bol pripravený. A Harryho teóriu obrátil celkom naruby.

„Posledný hovor sme zaregistrovali o 17.55,“ referoval mu Nho. „Inými slovami, od príchodu do motela nikomu nevolal.“

Harry sklopil zrak k tanieru s polievkou. Biele rezance v nej vyzerali ako chudobná náhrada špagiet. Desilo ho, že keď ich potiahol paličkami, veci v polievke sa hýbali na nečakaných miestach.

„To ešte nevylučuje možnosť, že vrah je na zozname,“ konštatovala Liz s plnými ústami. „Prečo by mu inak kradol telefón?“

Vstúpil Rangsan, aby im oznámil, že Tonya Hardingová prišla odovzdať odtlačky prstov.

„Ak chcete, môžete sa s ňou pozhovárať. A ešte čosi. Supawadee mi spomínal, že kontrolujú tú ampulku. Zajtra ráno budú mať k dispozícii výsledky. Máme najvyššiu prioritu.“

„Pozdrav ich, že odkazujem kop kon krap,“ usmial sa Harry.

„Prosím?“

„Ďakujem.“

Harry sa hanblivo usmial a Liz vybuchla do smiechu. Ryža lietala na všetky strany.

13/

Harry netušil, koľko prostitútok už takto v živote vypočúval, no bolo ich veľa. V prípadoch vyšetrovania vrážd sa zjavovali s rovnakou istotou ako muchy na mede. Nemuseli byť ani priamo zapletené do prípadu, no vždy mali čo povedať.

Počul ich smiať sa, nadávať aj plakať, skamarátil sa s nimi, pohádali sa, uzatvárali dohody, porušovali sľuby, nechal sa nimi opľuť a biť. Cítil spriaznenosť s ich osudmi a prostredím, čo ich formovalo. Nechápal len ten neochvejný optimizmus. Napriek tomu, že zažili tú najväčšiu ľudskú žumpu, nestrácali vieru v dobro človeka. Veľa policajtov to už dávno vzdalo.

Preto potľapkal Dim po pleci a ponúkol jej cigaretu. Nechcel tým nič dosiahnuť, jednoducho cítil, že to potrebuje.

Ostrý pohľad a tvrdé pery naznačovali, že sa nenechá ľahko vyplašiť, no teraz sedela na stoličke pri malom plastovom stole, nervózne si mädlila ruky v lone a zdalo sa, že sa kedykoľvek rozplače.

„Pen yangai?“ spýtal sa. Ako sa máš? Liz ho to naučila pred vstupom do vypočúvacej miestnosti.

Nho mu preložil odpoveď. V noci zle spí, už nikdy nechce pracovať v moteli.

Harry si sadol oproti nej, položil dlane na stôl a pokúšal sa zachytiť jej pohľad. Plecia jej ovisli a odvracala sa od neho so skríženými rukami.

Prešli bod za bodom všetko, čo sa stalo, no nemala pre nich novú informáciu. Potvrdila, že dvere izby našla zatvorené, ale nezamknuté. Nevšimla si nijaký mobil. Nevidela ľudí, ktorí nepracujú v moteli, ani pri príchode, ani neskôr.

Harry spomenul mercedes a diplomatické ešpézetky, iba však zavrtela hlavou. Auto vôbec nevnímala. Jednoducho ho nevidela. Nedostali sa ďalej a Harry si napokon musel zapáliť. Z nedostatku iných tém sa spýtal, koho podozrieva. Nho jej preložil otázku a Harry ihneď postrehol, že trafil klinec po hlavičke.

„Čo hovorí?“

„Nôž je vraj od Khuna Su.“

„Čo to znamená?“

„Nikdy si o ňom nepočul?“ Nho sa naňho neveriacky zadíval.

Harry zavrtel hlavou.

„Khun Sa je najmocnejší dodávateľ heroínu v histórii. V spolupráci s vládami krajín Indočíny a CIA ovládal od päťdesiatych rokov obchod s ópiom v zlatom trojuholníku. Američania tak financovali svoje pôsobenie v regióne. Ten chlap mal v džungli svoju vlastnú armádu.“

Harry si spomenul, že o Escobarovi Ázie už čosi počul.

„Khun Sa sa pred dvoma rokmi vzdal barmským úradom. Zatvorili ho do luxusnej väznice. Vraj financuje výstavbu nových luxusných hotelov v Barme, podľa niektorých ľudí naďalej ovláda drogovú mafiu na severe. Ak spomenula Khuna Su, znamená to, že si myslí, že ho zabila mafia. Preto sa tak bojí.“

Harry ju chvíľu zamyslene pozoroval a potom kývol Nhoovi.

„Môže ísť.“

Nho jej preložil Harryho slová. Dim sa zatvárila prekvapene. Pozrela sa na Harryho, zopla si dlane na úrovni očí a uklonila sa. Harry si uvedomil, že čakala, že ju zatvoria za prostitúciu.

Harry jej opätoval úsmev. Naklonila sa k nemu.

„You like ice-skating, sil?“

„Khun Sa? CIA?“

V telefónnej linke z Osla praskalo a pre ozvenu mal Harry neustále pocit, že skáče Torhusovi do reči.

„Prepáčte, inšpektor Hole, no nedostali ste úpal? Človeka nájdu prebodnutého nožom, ktorý si turista kúpi na akomkoľvek trhu v severnom Thajsku, my vás požiadame, aby ste postupovali čo najdiskrétnejšie, a vy mi teraz hovoríte, že ste sa rozhodli pustiť sa do boja s organizovanou kriminalitou v juhovýchodnej Ázii?“

„Nie.“ Harry si vyložil nohy na stôl. „Vôbec som sa nerozhodol, pán Torhus. Spomenul som len to, že odborník z nejakého múzea tvrdí, že ide o zriedkavý nôž a zrejme patrí kmeňu Šánov. V bežných obchodoch sa vraj takéto starožitnosti nepredávajú. Miestna polícia zvažuje možnosť, že ide o odkaz ópiovej mafie, no ja si to nemyslím. Ak by mafia chcela čokoľvek odkazovať, našla by si jednoduchší spôsob ako obetovať starožitný nôž.“

„Tak o čo vám ide?“

„Len som vám zhrnul, ktorým smerom v súčasnosti vedú stopy. Miestne šéfstvo šalie, odkedy som spomenul ópium. Očividne v tejto oblasti momentálne vládne absolútny chaos. Vláda vraj ešte donedávna mala situáciu ako-tak pod kontrolou, spúšťali sa podporné programy pre najchudobnejších sedliakov, aby namiesto ópia začali pestovať iné plodiny. Zároveň môžu naďalej pestovať drobné množstvo ópia pre vlastnú potrebu.“

„Pre vlastnú potrebu?“

„Áno, horské kmene to tu majú dovolené. Celé generácie fajčili a nemá zmysel skúšať to zmeniť. Problém je pokles dovozu ópia z Laosu a Mjanmarska a prudký nárast cien. Aby pokryli dopyt, produkcia v Thajsku sa zdvojnásobila. V obehu je množstvo peňazí, na trh sa tlačia noví hráči a situácia je neuveriteľne neprehľadná. Miestnej polícii sa nechce pchať ruku do osieho hniezda. Preto som sa rozhodol začať s vylučovaním niektorých možností. Napríklad tej, že veľvyslanec bol zapletený do niečoho kriminálneho, ako je detská pornografia.“

Na druhom konci linky zavládlo ticho.

„Nemáme dôvod…“ začal Torhus, no zvyšok vety sa stratil vo vesmírnom šume.

„Nepočul som.“

„Nemáme dôvod predpokladať, že veľvyslanec Molnes bol pedofil. Ak to chcete naznačiť.“

„Prosím? Nemáme dôvod predpokladať? Pán Torhus, nekomunikujete s novinármi. Ak sa mám pohnúť ďalej, potrebujem mať istotu.“

Opäť zavládlo ticho a Harry si už začínal myslieť, že sa prerušilo spojenie. Potom sa opäť ozval Torhusov hlas a napriek zlému spojeniu cez pol zemegule Harry cítil ľadový závan.

„Pán Hole, hovorím vám všetko, čo potrebujete vedieť. Vašou úlohou je chytiť vraha a my serieme na to, kto to je. Serieme na to, do čoho sa veľvyslanec zaplietol. Pre mňa za mňa mohol byť pašerák heroínu aj pederast, no médiá ani nikto iný sa o tom nesmú dozvedieť. Každý škandál, nech sa bude točiť okolo akejkoľvek témy, bude znamenať katastrofu a vy ponesiete osobnú zodpovednosť. Povedal som to dosť jasne, pán Hole, alebo mám byť konkrétnejší?“

Torhus to všetko vysypal na jeden nádych.

Harry kopol do stola. Telefón aj kolegovia vedľa neho poskočili.

„Rozumel som veľmi dobre,“ precedil pomedzi zaťaté zuby. „Teraz počúvajte vy mňa.“ Harry sa nadýchol. Pivo, stačilo by mu jedno pivo. Vopchal si medzi pery cigaretu a zo všetkých síl zahnal tú predstavu.

„Ak je Molnes do niečoho zapletený, určite nie je jediný Nór. Pochybujem, že by nadviazal kontakty s thajským podsvetím za krátky čas, čo tu strávil. Okrem toho som už zistil, že sa pohyboval takmer výlučne v nórskej komunite. Niet dôvod nemyslieť si, že väčšina Nórov sú dobrí ľudia, no každý mal svoj dôvod opustiť krajinu a u niekoho bol možno silnejší než u iných. Problémy s políciou predstavujú spravidla dostatočný dôvod na rýchlu emigráciu do krajiny s príjemnou klímou, ktorá nemá s Nórskom uzatvorenú dohodu o vydávaní osôb. Čítali ste o Nórovi, ktorého prichytili pri čine s malými chlapcami v hotelovej izbe v Pattayi? Videli ste titulné stránky v nórskych bulvárnych novinách? Miestna polícia má z toho radosť. Chvália ju médiá a zavrieť pedofila je predsa len jednoduchšie ako rozobrať heroínový gang. Predstavme si, že thajská polícia už teraz cíti ďalší ľahký úlovok, no čaká s ďalším postupom na chvíľu, keď tento prípad formálne uzavrieme a ja sa vrátim domov. O pár mesiacov zverejnia odhalenie prípadu detskej pornografie, do ktorej sú zapletení aj Nóri. Čo sa stane? Nórske médiá vyšlú celú svorku novinárov a ani sa nenazdáme, začne sa spomínať meno veľvyslanca. Ak sa nám podarí dostať ich už teraz, kým spolupracujeme s thajskou políciou, možno sa vyhneme škandálu.“

Harry cítil, že Torhus pochopil.

„Čo chcete?“

„Chcem vedieť všetko, čo ste mi nepovedali. Čo máte na Molnesa? Do čoho sa zaplietol?“

„Viete všetko, čo potrebujete vedieť. Je to naozaj také ťažké pochopiť?“ Torhus si vzdychol. „O čo vám vlastne ide, pán Hole? Mal som pocit, že máte rovnaký záujem ako my. Mať to čím skôr za sebou.“

„Som policajt, snažím sa len robiť svoju prácu, pán Torhus.“

Torhus sa zarehnil. „Aké dojemné, pán Hole. Nezabúdajte, že o vás viem veci, pre ktoré neverím tej vašej maske čestného policajta.“

Harry si odkašlal. Počul, že ozvena sa vracia ako výstrely z pištole. Čosi zamrmlal.

„Prosím?“

„Strácam signál. Zamyslite sa, pán Torhus, a zavolajte, keď mi budete chcieť niečo povedať.“

Harry sa strhol zo sna. Prevrátil sa na bok a stihol dobehnúť do kúpeľne, než sa vyvracal. Posadil sa na záchodovú misu, valilo sa to z neho oboma smermi. Lial sa z neho pot, hoci cítil, že v izbe je zima.

Prvý raz to bolo horšie, utešoval sám seba. Bude to lepšie. Oveľa lepšie. Pred spaním si pichol do zadku injekciu s vitamínom B. Pálila ako sviňa. Nemal rád injekcie, vždy ho z nich obchádzali mdloby. Spomenul si na Veru, jednu z prostitútok v Osle, ktorá pätnásť rokov užívala heroín. Prezradila mu, že zakaždým, keď si pichá, bojí sa, že odpadne.

Všimol si, že v tme sa na umývadle niečo pohlo. Tykadlá sa hýbali vpred a vzad. Šváb. Bol veľký ako palec a na chrbte mal oranžový pásik. Harry nikdy nič podobné nevidel, no možno to nebolo zvláštne. Kdesi čítal, že existuje až tritisíc rôznych druhov švábov. Okrem toho čítal, že sa ukrývajú, keď cítia vibrácie blížiaceho sa tvora. Každý šváb, ktorého človek zbadá, znamená desať ďalších, čo sa stihli skryť. To znamená, že sú všade. Koľko váži šváb? Desať gramov? Ak sa viac než sto švábov skrýva v puklinách a za skriňami, znamená to, že má v izbe asi kilogram švábov. Striaslo ho. Neveľkou útechou mu bolo, že sa ho boja väčšmi než on ich. Občas mal pocit, že alkohol mu viac pomáha, než škodí. Zatvoril oči a snažil sa nemyslieť.

14/

Napokon odstavili auto a vydali sa hľadať adresu pešo. Nho sa pokúšal Harrymu vysvetliť premyslený systém adries v Bangkoku. Harry pochopil, že existujú hlavné ulice a číslované bočné – soi. Problém spočíval v tom, že domy nestáli v číselnom poradí. Nové stavby totiž dostávali voľné čísla bez ohľadu na svoju polohu na ulici.

Prechádzali úzkymi uličkami, kde chodníky fungovali ako súčasť obývačky. Ľudia si čítali noviny, šili na šijacích strojoch, varili si jedlo alebo spali. Chichotajúce sa dievčatá v školských uniformách na nich čosi kričali. Nho ukázal na Harryho a voľačo odpovedal. Dievčatá sa zadúšali smiechom a zakrývali si ústa rukami.

Nho oslovil ženu za šijacím strojom. Ukázala na dvere. Zaklopali a po chvíli im otvoril Thajčan v krátkych hnedých nohaviciach a rozopnutej košeli. Harry ho odhadol na šesťdesiatnika, no vek prezrádzali len jeho oči a vrásky. V čiernych ulízaných vlasoch nemal ani náznak šede a za jeho chudé, šľachovité telo by sa nehanbil ani tridsiatnik.

Nho čosi povedal. Muž prikývol s pohľadom upretým na Harryho. Potom sa ospravedlnil a zmizol. Po minúte sa vrátil v bielej košeli s krátkymi rukávmi s nažehlenými pukmi a v dlhých nohaviciach.

Vyniesol dve stoličky a postavil ich na chodník. Prekvapivo dobrou angličtinou ponúkol Harrymu, aby si sadol, a sám si prisunul druhú stoličku. Harry naznačil Nhoovi, aby si sadol na schodík, ale on len nepatrne zavrtel hlavou a zostal stáť.

„Pán Sanphet, volám sa Harry Hole a som z nórskej polície. Rád by som vám položil pár otázok o pánu Molnesovi.“

„Myslíte pána veľvyslanca Molnesa.“

Harry sa pozrel na starca. Sedel vystretý ako prút, hnedé pehavé ruky mal zložené v lone.

„Samozrejme, pána veľvyslanca. Mám správnu informáciu, že na nórskej ambasáde pracujete tridsať rokov ako šofér?“

Sanphet súhlasne privrel oči.

„A veľmi ste si pána veľvyslanca vážili?“

„Pán veľvyslanec bol mimoriadny človek. Človek s veľkým srdcom. A mozgom.“

Poťukal si prstom po čele a varovne pozrel na Harryho.

Harryho striaslo, kvapka potu mu zbehla po chrbte za opasok. Rozhliadol sa po tieni, kam by si mohli posunúť stoličky, no slnko stálo vysoko a domy na tejto ulici boli nízke.

„Prišli sme za vami, lebo ste najlepšie poznali zvyky pána veľvyslanca. A očividne ste s ním veľmi dobre vychádzali. Čo sa stalo v deň jeho smrti?“

Sanphet sa ani nepohol, no dal sa do rozprávania, ako veľvyslanec odišiel na obed a nepovedal, kam mieri, len že chce šoférovať sám. V pracovnom čase to robil veľmi zriedka, veď mal k dispozícii šoféra. Sanphet zostal na veľvyslanectve do piatej a potom odišiel domov.

„Bývate sám?“

„Manželka zomrela pred štrnástimi rokmi pri dopravnej nehode.“

Harry cítil, že by vedel určiť aj presný počet mesiacov a dní. Nemali deti.

„Kam ste vozievali pána veľvyslanca?“

„Na cudzie ambasády. Na stretnutia. Na návštevy iných Nórov.“

„Akých Nórov?“

„Všelijakých. Ľudí zo Statoilu, z Hydra, z Jotunu aj z obchodnej komory.“

Názvy firiem vyslovoval s dokonalou nórskou výslovnosťou.

„Poznáte niektoré z týchto mien?“ spýtal sa Harry a podal mu zoznam. „Pán veľvyslanec bol s nimi v kontakte v deň svojej smrti. Zoznam sme získali od operátora.“

Sanphet si nasadil okuliare, no aj tak musel vystrieť ruku, aby nahlas prečítal: „11.10. Bangkok Betting Service.“

Pozrel na nich ponad rám okuliarov.

„Pán veľvyslanec rád stávkoval na dostihoch.“ A dodal s úsmevom: „Občas aj vyhral.“

Prestúpil na druhú nohu.

„11.34. Doktor Sigmund Johansen.“

„Kto je to?“

„Veľmi zámožný človek. Dosť bohatý, aby si pred pár rokmi kúpil v Anglicku titul lorda. Osobný priateľ thajskej kráľovskej rodiny. Čo je Worachak Road?“

„Ulica, odkiaľ mu volali z telefónnej búdky. Poďte, prosím, ďalej.“

„11.55. Nórske veľvyslanectvo.“

„Zvláštne. Ráno sme volali s ambasádou a nikto si nepamätá ten telefonát. Ani len recepčná.“

Sanphet pokrčil plecom a Harry mu kývol, aby pokračoval.

„12.50. Ove Klipra. Počuli ste už o ňom?“

„Možno.“

„Patrí medzi najbohatších obyvateľov Bangkoku. Čítal som v novinách, že práve predal vodnú elektráreň v Laose. Býva v chráme.“ Sanphet zašomral. „Poznali sa s pánom veľvyslancom už v minulosti. Pochádzali z jedného kraja. Spomínal mesto Ålesund. Pán veľvyslanec pozval…“

Mávol rukou. Už nemalo zmysel pokračovať. Opäť vzal papier.

„13.15. Jens Brekke. Nepoznám. 17.55. Mangkon Road?“

„Opäť z telefónnej búdky.“

Na zozname už neboli ďalšie mená. Harry v duchu zanadával. Netušil, čo čakal, no šofér mu nepovedal nič, čo by sa nedozvedel z telefonátu s Tonje Wiigovou pred hodinou.

„Trápi vás astma, pán Sanphet?“

„Astma? Nie, prečo?“

„V aute sme našli takmer prázdnu ampulku. Dali sme ju skontrolovať laboratóriu na narkotiká. Pán Sanphet, nebojte sa, je to len bežný rutinný postup. Ukázalo sa, že išlo o normálny liek proti astme. Nikto v rodine Molnesovcov však nemá astmu. Tušíte, komu mohla patriť?“

Sanphet zavrtel hlavou.

Harry si prisunul stoličku bližšie. Nebol zvyknutý vypočúvať ľudí na ulici a mal pocit, že ho počúvajú všetci susedia. Stíšil hlas:

„Neurazte sa, prosím, no teraz klamete. Pán Sanphet, na vlastné oči som videl, ako recepčná na veľvyslanectve užíva liek proti astme. Už tridsať rokov presedíte deň čo deň na ambasáde. Tipujem, že na záchode nevymenia kotúč toaletného papiera bez toho, aby ste o tom vedeli. A vy netušíte, že recepčná má astmu?“

Sanphet neuhol pohľadom.

„Hovorím len to, že neviem, kto tam mohol dať tú ampulku. V Bangkoku trpí astmou veľa ľudí, niektorí isto sedeli aj v aute pána veľvyslanca. Neviem o tom, že by v ňom niekedy sedela slečna Ao.“

Harry ho skúmal. Ako je možné, že nemá na čele ani kvapku potu, keď sa slnko trasie na oblohe ako mosadzný cimbal? Sklopil zrak do zošita, akoby tam mal napísanú ďalšiu otázku.

„A čo deti?“

„Prosím?“

„Chodili ste po ne niekedy do škôlky, vozili ste ich niekam? Asi chápete, kam mierim.“

Sanphet nepohol ani brvou, len sa ešte väčšmi vystrel.

„Chápem. Pán veľvyslanec nepatril medzi nich.“

„Ako to viete?“

Nejaký muž zdvihol zrak od novín a Harry si uvedomil, že zvýšil hlas. Sanphet sa uklonil.

Harry si pripadal hlúpo. Hlúpo, úboho a spotene. V tom poradí.

„Prepáčte,“ zašepkal. „Nechcel som vás uraziť.“

Starý šofér naňho ani nepozrel a tváril sa, že nepočul. Harry vstal.

„Pôjdeme. Počul som, že máte rád Griega. Niečo som vám priniesol.“ Podal mu kazetu. „Griegova symfónia C-mol. Prvý raz ju uviedli až v roku 1981. Napadlo mi, že ju možno nebudete mať. Každý milovník Griega si ju pritom zaslúži. Nech sa páči.“

Sanphet vstal, začudovane vzal kazetu a uprene sa na ňu zadíval.

„Dovidenia,“ rozlúčil sa Harry, urobil ťarbavé, no úprimné gesto wai a naznačil Nhoovi, že odchádzajú.

„Počkajte,“ zastavil ich starec. Naďalej nespúšťal pohľad z kazety. „Pán veľvyslanec bol dobrý muž. Nebol však šťastný. Mal istú slabosť. Nechcem tým pošpiniť jeho meno, no obávam sa, že na koňoch viac prehrával, než vyhrával.“

„Nie je jediný.“

„On však prehral päť miliónov bahtov.“

Harry počítal v hlave. Nho ho predbehol.

„Stotisíc dolárov.“

Harry zahvízdal. „Asi na to mal, teda…“

„Nemal na to,“ zastavil ho Sanphet. „Požičiaval si peniaze od úžerníkov. V posledných týždňoch mu opakovane volali.“ Pozrel sa na Harryho. Harry nevedel vylúštiť Aziatov pohľad. „Osobne si myslím, že dlhy treba splácať, no ak ho niekto zabil pre peniaze, zaslúži si trest.“

„Takže pán veľvyslanec nebol šťastný?“

„Nemal ľahký život.“

Harry si zrazu na niečo spomenul. „Hovorí vám niečo Man U?“

Starec sa naňho spýtavo pozrel.

„Tú poznámku sme našli v kalendári pána veľvyslanca pri dni jeho smrti. Kontroloval som televízny program. Nikde nedávali zápas Manchestru United.“

„Ach, Manchester United,“ usmial sa Sanphet. „To je Klipra. Pán veľvyslanec ho volal Mister Man U. Lietava do Anglicka, aby videl hrať svoj tím, v klube vlastní kopu akcií. Veľmi zvláštny človek.“

„Uvidíme, porozprávam sa s ním.“

„Ak ho zastihnete.“

„Prečo by som nemal?“

„Nikto nerozhoduje o tom, kedy sa s Kliprom stretne. Klipra je pán.“

Ešte to mi tak chýbalo, povedal si v duchu Harry. Rozprávková postavička.

„Tá informácia o dlhoch zmenila celý obraz,“ konštatoval Nho, keď si sadali do auta.

„Možno,“ prikývol Harry. „Trištvrte milióna nórskych korún je veľa peňazí, no stačí to?“

„V Bangkoku sa zabíja aj pre menšie sumy,“ mykol plecom Nho. „Ver mi. Oveľa menšie.“

„Nemyslím teraz na úžerníkov, skôr na Atleho Molnesa. Jeho rodina sa topí v peniazoch. Mal z čoho splácať, najmä keď mu išlo o život. Niečo mi tu nesedí, čo hovoríš na pána Sanpheta?“

„Klamal, keď hovoril o recepčnej slečne Ao.“

„Naozaj? Prečo si to myslíš?“

Nho neodpovedal, len sa tajomne usmial a kývol si k hlave.

„Čo sa mi tu snažíš nahovoriť, Nho? Vieš, kedy ľudia klamú?“

„Naučila ma to mama. Počas vietnamskej vojny ju živil poker na poschodí uličky Soi Cowboy.“

„Nezmysel. Poznám policajtov, ktorí celý život vypočúvajú ľudí, a všetci sa zhodujú, že dobrého klamára neodhalíš.“

„Dôležité je mať oči na stopkách. Všímať si drobné detaily. Napríklad ty si neotváral poriadne ústa, keď si tvrdil, že každý milovník Griega si zaslúži mať tú kazetu.“

Harry cítil, ako sa pýri. „Náhodou som ju mal so sebou. Jeden austrálsky policajt mi spomínal Griegovu symfóniu C-mol. Kúpil som si ju ako spomienku naňho.“

„Určite si tým zapôsobil.“

Nho sa uhol nákladnému autu, čo sa na nich rútilo.

„Kurva!“ Harrymu ani nestihlo skočiť srdce do hrdla. „Veď išiel v protismere!“

Nho mykol plecom. „Bol väčší než ja.“

Harry sa pozrel na hodinky. „Musíme sa zastaviť na policajnej stanici. Ponáhľam sa na pohreb.“ S hrôzou si predstavil teplé sako, zavesené v skrini pred kanceláriou.

„Verím, že v kostole majú klimatizáciu. Mimochodom, ako si mám vysvetliť, že sme sa piekli na ulici? Prečo nás nechcel pozvať k sebe do chládku?“

„Z hrdosti,“ vysvetlil mu Nho.

„Z hrdosti?“

„Býva v malej kutici na hony vzdialenej autu, v ktorom jazdí, a miestam, kde pracuje. Nepozval nás, lebo by to mohlo byť nepríjemné – nielen jemu, ale aj nám.“

„Zvláštny človek.“

„Thajčania sú takí,“ uzavrel Nho. „Ani ja by som ťa nepozval k sebe domov. Servíroval by som ti čaj na schodoch.“

Prudko zabočil doprava a pár trojkolesových tuktukov v panike uhlo. Harry si podvedome zakryl tvár.

„Som…“

„… väčší než oni. Ďakujem, Nho, už som pochopil princíp.“

15/

„Rozplynul sa v dyme,“ konštatoval Harryho sused a prekrižoval sa. Bol to statný chlap, jeho hnedá pokožka a belasé oči pripomenuli Harrymu namorené drevo a vypratú rifľovinu. Hodvábnu košeľu mal pri krku rozopnutú a vo výstrihu mu visela hrubá zlatá reťaz, trblietajúca sa v slnku. Nos mu pokrývala jemná sieť žiliek a hnedá lebka žiarila pod riedkymi vlasmi ako biliardová guľa. Roald Bork mal bystrý pohľad, a tak zblízka vyzeral oveľa mladšie než na svojich sedemdesiat rokov.

Hovoril. Nahlas, akoby vôbec nevnímal, že sú na pohrebe. Severonórsky dialekt spieval pod klenbou kostola, no nikto naňho nepozrel, aby ho napomenul.

Vyšli z krematória a Harry sa predstavil.

„Ach, bože, ani som netušil, že mi celý čas po boku sedí policajt. Ešteže som nič nepovedal, mohol som na to škaredo doplatiť.“

Hurónsky sa zasmial a podal Harrymu vyschnutú, zvráskavenú ruku starca.

„Roald Bork, dôchodca na minimálnej penzii.“ Irónia sa mu nedotkla očí.

„Tonje Wiigová mi prezradila, že ste akýsi duchovný vodca nórskej komunity.“

„Musím vás sklamať. Ako vidíte, som starý chlap, nikoho už nevediem. Okrem toho som sa obrazne aj doslova presťahoval na perifériu.“

„Naozaj?“

„Do srdca hriechu, do sodomy Thajska.“

„Do Pattaye?“

„Správne. Žije tam slušná kopa Nórov, na ktorých sa snažím ako-tak dozerať.“

„Prejdem k veci, pán Bork. Pokúšali sme sa spojiť s Ovem Kliprom. Jeho vrátnik vraj netuší, kde je ani kedy sa vráti.“

Bork zahundral: „Veru, typický Ove.“

„Už som počul, že radšej kontaktuje ľudí sám, no vyšetrujeme vraždu a mám málo času. Pochopil som správne, že ste Kliprov blízky priateľ, akási jeho spojka so svetom?“

Bork sklonil hlavu nabok. „Nie som jeho asistent, ak na to narážate. Je čosi pravdy na tom, že sprostredkúvam kontakty. Klipra sa nerád rozpráva s ľuďmi, ktorých nepozná.“

„Sprostredkovali ste kontakt aj veľvyslancovi?“

„Len som ich zoznámil. Kliprovi sa veľvyslanec páčil a postupne sa zblížili. Veľvyslanec pochádzal z jeho kraja, hoci bol z dediny a nie z Ålesundu ako Klipra.“

„Zvláštne, že dnes neprišiel, nezdá sa vám?“

„Klipra je neustále na cestách. Už niekoľko dní nezdvíha telefón. Predpokladám, že kontroluje svoje investície vo Vietname a v Laose, a ani netuší, že veľvyslanec to má za sebou. V novinách sa o tom človek takmer nedočíta.“

„To sa stáva, keď človek zomrie na zlyhanie srdca,“ poznamenal Harry.

„Preto prišla aj nórska polícia?“ uškrnul sa Bork a veľkou bielou vreckovkou si osušil pot na zátylku.

„Rutinný postup, keď zomrie veľvyslanec,“ odsekol Harry a na druhú stranu vizitky zapísal telefónne číslo policajnej stanice.

„Na tomto čísle ma môžete kontaktovať, keď sa Klipra zjaví.“

Bork študoval vizitku a chvíľu sa zdalo, že chce niečo povedať, no rozmyslel si to a mlčky si ju vložil do vrecka.

„Aspoň mám na vás číslo,“ prikývol, rozlúčil sa a vykročil k svojmu landroveru. S dvoma kolesami na chodníku za ním stála čerstvo vyleštená červená karoséria. To isté porsche videl Harry pred Molnesovým domom.

Tonje Wiigová pristúpila bližšie. „Verím, že vám Bork pomohol.“

„Dnes nie.“

„Čo hovoril o Kliprovi? Vie, kde ho hľadať?“

„Nevedel nič.“

Zostala stáť. Harrymu sa zdalo, že na niečo čaká. V okamihu paranoje sa mu vynoril Torhusov ostrý pohľad z letiska – nijaké škandály, počuli ste? Je možné, že dostala pokyn sledovať Harryho a ozvať sa, ak zájde priďaleko? Pozrel sa na ňu a rýchlo to zavrhol.

„Komu patrí to červené porsche?“

„Porsche?“

„To červené na chodníku. Nepoznajú azda dievčatá z vášho kraja všetky značky áut, skôr než dovŕšia šestnásť?“

Tonje Wiigová ignorovala jeho poznámku a nasadila si slnečné okuliare. „Jensovi.“

„Akému Jensovi?“

„Jensovi Brekkemu. Obchodníkovi s valutami. Pred niekoľkými rokmi prišiel do banky Barclay Thailand z nórskej DnB. Tam je.“

Harry sa zvrtol. Na schodoch stála Hilde Molnesová v dramatických čiernych hodvábnych šatách a vedľa nej klopil zrak vážny Sanphet v tmavom obleku. Za nimi sa vynímal mladý blondín, ktorý upútal Harryho pozornosť už v kostole. Pod sakom mal oblečenú vestu, hoci teplomer ukazoval tridsaťpäť stupňov. Oči skrýval za draho vyzerajúcimi slnečnými okuliarmi a potichu sa zhováral so ženou v čiernom. Harry civel na ňu a ona – akoby cítila jeho pohľad – sa zvrtla. Nespoznal Runu Molnesovú hneď, až teraz pochopil prečo. Jej zvláštna asymetria zmizla. Bola vyššia od ostatných a jej pohľad okrem nudy neprezrádzal nič.

Harry sa ospravedlnil a podišiel k schodom, aby vyjadril Hilde Molnesovej úprimnú sústrasť. Jej stisk bol vetchý a bez života. Dívala sa naňho zastretým pohľadom, ťažký parfum takmer prekrýval vôňu džinu.

Nato sa obrátil k Rune. Zakryla si rukou oči pred slnkom a prižmúrila oči, akoby si ho všimla až teraz.

„Dobrý deň,“ pozdravila ho. „Konečne niekto, kto je odo mňa vyšší v tejto krajine pygmejov. Nie ste vy ten detektív, ktorého sme mali pred pár dňami na návšteve?“

Hlas prezrádzal agresívny podtón, silenú sebaistotu tínedžerky. Stisk jej dlane bol pevný. Harry podvedome sklopil zrak k druhej ruke – k voskovej protéze, čo trčala z čierneho rukáva.

„Detektív?“

Jens Brekke.

Sňal si slnečné okuliare a žmúril do slnka. Mal úprimný chlapčenský výraz tváre, neposlušná plavá ofina mu padala do čela a zakrývala takmer priesvitné modré oči. Okrúhla tvár akoby ešte nestratila detský tuk, no vrásky okolo očí prezrádzali, že už má vyše tridsať. Oblek od Armaniho vymenil za klasický Del Georgio, ručne šité topánky značky Bally sa ligotali ako čierne zrkadlo. Niečo na jeho tóne však Harrymu vnuklo predstavu malého chlapca, ktorý sa tvári ako dospelý. Predstavil sa.

„Som z nórskej polície. Prišiel som vykonať pár rutinných vyšetrovaní.“

„Aha. A to je bežné?“

„Hovorili ste s veľvyslancom v deň jeho smrti, však?“

Brekke prekvapene zdvihol zrak.

„To je pravda. Odkiaľ to viete?“

„Našli sme jeho mobil. Vaše číslo bolo medzi poslednými piatimi číslami, na ktoré volal.“

Harry ho pozorne sledoval. Netváril sa zneistene, iba prekvapene zdvihol oči.

„Máte minútku čas?“ spýtal sa Harry.

„Zastavte sa niekedy,“ prikývol Brekke, vykúzlil z vrecka vizitku a podal mu ju medzi ukazovákom a prostredníkom.

„Doma, alebo v práci?“

„Doma spím,“ odvetil Brekke.

Harry nemohol prehliadnuť drobný úsmev okolo jeho úst. Nevidel ho, no cítil, že tam je. Akoby rozhovor s vyšetrovateľom bol len vzrušujúca hra.

„Teraz ma ospravedlňte.“

Brekke zašepkal čosi Rune, kývol na pozdrav Hilde Molnesovej a zmizol k svojmu porsche. Priestor pred kostolom sa pomaly vyľudňoval. Sanphet odprevadil Hilde Molnesovú k autu ambasády a Harry osamel s Runou.

„Na veľvyslanectve sa koná malý kar,“ povedal potichu.

„Viem. Mama tam nechce ísť.“

„Chápem. Zrejme za vami prišli príbuzní.“

„Nie.“

Harry sledoval, ako Sanphet zatvára dvere za Hilde Molnesovou a obchádza auto.

„Nuž. Ak máte chuť, môžeme ísť jedným taxíkom.“

Harry cítil, že sa pýri, lebo si uvedomil, ako to znelo. Chcel sa spýtať, či má chuť tam ísť.

Zdvihla zrak. Oči mala čierne, netušil, čo v nich vidí.

„Nemám chuť.“ Vykročila k autu veľvyslanectva.

16/

Vládla pochmúrna atmosféra, hovorilo sa málo. Tonje Wiigová požiadala Harryho, aby prišiel, a teraz si v kúte miešali drinky. Tonje dopíjala už druhé martini. Harry poprosil o pohár vody, no dostal len sladký, lepkavý pomarančový džús.

„Takže máš doma rodinu?“

„Aj áno,“ odvetil Harry, zneistený zmenou témy rozhovoru aj náhlym tykaním.

„Aj ja,“ prikývla. „Rodičov a súrodencov, pár tiet, strýkov, starí rodičia už zomreli. To je všetko. A čo ty?“

„Čosi také.“

Slečna Ao sa prešmykla okolo nich s táckou s nápojmi. Obliekla si jednoduché tradičné thajské šaty s dlhým rázporkom. Sledoval ju pohľadom. Nebolo ťažké predstaviť si, že by veľvyslanec podľahol pokušeniu.

Na konci miestnosti pri veľkej mape sveta sa pohojdával na opätkoch osamelý muž. Mal široké plecia a sivé vlasy ostrihané nakrátko ako Harry. Oči mal vsadené hlboko v tvári a svaly sa mu napínali pod pokožkou. Ruky si skrížil za chrbtom. Už z diaľky páchol vojenskou rovnošatou.

„Kto to je?“

„Ivar Løken. Pán veľvyslanec ho volal len LM.“

„Løken? Zvláštne. Nepamätám si ho zo zoznamu zamestnancov, ktorý som dostal v Osle. Čo robí?“

„Dobrá otázka,“ usmiala sa a odpila si z drinku. „Prepáč, Harry. Neprekáža ti, že ti tykám? Som trochu rozrušená, mám za sebou ťažké dni, málo som spala. Prišiel do Bangkoku krátko po Molnesovi. Ak môžem hovoriť na rovinu, patrí do skupiny ľudí na zahraničných misiách, ktorí to už ďaleko nedotiahnu.“

„Čo to znamená?“

„Ocitol sa v kariérnom úvoze. Prišiel z obrany, no v istej chvíli sa okolo jeho mena začalo spomínať príliš veľa ale.“

„Akých ale?“

„Nepočul si, ako ľudia z ministerstva zahraničných vecí rozprávajú jeden o druhom? Je to šikovný diplomat, ale pije, ale má rád ženy a tak ďalej. Oveľa dôležitejšie je to, čo príde po ale. Len tá časť vety rozhoduje, ako ďaleko to dotiahneš na ministerstve. Preto je vo vedení toľko svätuškárskej priemernosti.“

„Čo je jeho ale a prečo je tu?“

„Úprimne povedané, netuším. Viem, že chodí na rôzne stretnutia, píše správy do Osla, no vídam ho len zriedka. Mám pocit, že je najradšej sám. Občas si zbalí stan, tabletky proti malárii, do plecniaka naloží fotografické vybavenie a vyrazí na výlet do Vietnamu, Laosu alebo Kambodže. Celkom sám. Poznáš ten typ ľudí, však?“

„Možno. Aké správy píše?“

„Neviem. Pracoval pod veľvyslancom.“

„Naozaj nevieš? Na ambasáde vás je len pár. Pracuje pre tajnú službu?“

„Prečo by mal?“

„Hm, Bangkok je dôležitá metropola.“

Pozrela sa naňho a koketne sa usmiala. „Kiežby naša práca bola taká vzrušujúca. Podľa mňa ho ministerstvo necháva v Bangkoku ako poďakovanie za dlhoročnú a v podstate vernú službu kráľovi a vlasti. Okrem toho ma určite viaže povinnosť mlčať.“

Opäť sa zachichotala a položila Harrymu ruku na plece. „Nezmeníme tému?“

Harry zmenil tému a rozhodol sa vziať si čosi na pitie. Voda tvorí šesťdesiat percent ľudského tela a Harry mal pocit, že väčšina jeho vody sa počas dňa vyparila k modrosivej oblohe.

Slečna Ao sa rozprávala so Sanphetom v rohu miestnosti. Sanphet mu stroho kývol na pozdrav.

„Máte vodu?“ spýtal sa Harry.

Ao mu podala pohár.

„Čo znamená skratka LM?“

Sanphet zdvihol brvu.

„Myslíte pána Løkena?“

„Áno –“

„Prečo sa ho nespýtate priamo?“

„Chcel som sa len ubezpečiť, že ho tak nevolajú za jeho chrbtom.“

Sanphet sa usmial. „L znamená living, M zasa morphine. Túto starú prezývku dostal, ešte keď pracoval pre OSN vo Vietname.“

„Vo Vietname?“

Sanphet takmer nebadateľne kývol hlavou a slečna Ao zmizla.

„Pán Løken bol súčasťou vietnamských jednotiek v roku 1975. Čakali v úkryte na príchod helikoptéry, keď ich napadol Vietkong. Pána Løkena v krvavom kúpeli zranili, guľka ho zasiahla do krčného svalu. Američania v tom čase už dávno stiahli svojich vojakov z Vietnamu, no ešte tam pôsobili ich sanitári. Behali vo vysokej tráve od vojaka k vojakovi a poskytovali im prvú pomoc. Na prilbu im kriedou písali lekársku správu. Ak napísali D, znamenalo to, že dotyčný je dead, mŕtvy, a ľudia s nosidlami už nemusia mrhať časom na kontrolu jeho stavu. L značilo, že dotyčný žije, a písmeno M potvrdzovalo, že vojakovi dali morfín. Vyhli sa tak predávkovaniu vojaka.“

Sanphet kývol k Løkenovi.

„Keď ho našli, už nebol pri vedomí. Preto mu nepichli morfín, ale napísali mu na prilbu L a naložili ho do helikoptéry s ostatnými zranenými. Neskôr sa zobudil na vlastný rev od bolesti a najprv nechápal, kde je. Vyliezol spod mŕtveho tela, čo ho privalilo, a objavil muža, ktorý práve prikladal injekčnú striekačku k telu iného raneného. Pochopil a zareval, že aj on chce morfín. Jeden zo sanitárov mu poťukal po prilbe a zamrmlal Ľutujem, ty už máš dosť. Løken tomu nechcel veriť, strhol si prilbu a naozaj mal na nej napísané L a M. Lenže to nebola jeho prilba. Vrátil sa pohľadom k vojakovi, ktorému práve pichali injekciu. Na hlave mal prilbu s písmenom L. Ihneď spoznal pokrčenú škatuľku cigariet a znak OSN a pochopil, čo sa stalo. Ten chudák si s ním vymenil prilbu, aby dostal ešte jednu dávku. Zareval, no jeho krik sa stratil v rachote motora štartujúceho lietadla. Løken reval, až kým nepristáli na golfovom ihrisku.“

„Na akom ihrisku?“

„V tábore. Tak sme to volali.“

„Takže aj vy ste tam boli?“

Sanphet prikývol.

„Preto poznáte ten príbeh?“

„Pracoval som ako dobrovoľník medzi zdravotníkmi, osobne som ho prijímal.“

„Ako to dopadlo?“

„Pán Løken je tu. Ten druhý sa už neprebral.“

„Predávkoval sa?“

„Na strelu do brucha sa nezomiera.“

Harry zavrtel hlavou. „A teraz pracujete s Løkenom na ambasáde?“

„Čistá náhoda.“

„Aká je pravdepodobnosť, že sa to stane?“

„Svet je malý,“ mykol plecom Sanphet.

„BLM,“ zamrmlal Harry, dopil pohár a s pocitom, že potrebuje viac tekutiny, sa vydal hľadať slečnu Ao.

„Chýba ti veľvyslanec?“ spýtal sa, keď ju objavil v kuchynke. Gumičkou prichytávala servítky k pohárom.

Prekvapene sa naňho pozrela. Prikývla.

Harry držal v ruke prázdny pohár.

„Ako dlho ste boli milenci?“

Sledoval, ako sa jej otvorili drobné, pekné ústa, aby sformovali odpoveď, ktorú mozog ešte nepripravil. Zaklapli a opäť sa otvorili ako akváriovej rybičke. Jej hnev sa dotkol očí a Harry už čakal, že ho udrie, no iskra zúrivosti opäť zhasla. Oči jej zaliali slzy.

„Prepáč,“ zašepkal Harry tónom, ktorý nič neľutoval.

„Ty…“

„Prepáč. Musíme sa pýtať aj na také veci.“

„Ja…“

Odkašlala si, zdvihla plecia a spustila ich, akoby chcela zo seba striasť zlú myšlienku.

„Veľvyslanec bol ženatý. A ja…“

„Ty si vydatá?“

„Nie, ale…“

Harry ju vzal zľahka pod pazuchu a odviedol ku kuchynským dverám. Vytrhla sa mu, oči sa jej opäť zablýskali hnevom.

„Teraz ma počúvaj. Veľvyslanca našli v moteli. Vieš, čo to znamená. Netrtkal len teba.“ Sledoval účinok svojich slov.

„Vyšetrujeme vraždu. Nemáš dôvod byť k nemu lojálna, chápeš?“

Vytrhla sa mu. Až vtedy si uvedomil, že ňou trasie. Pustil ju. Hľadela naňho veľkými čiernymi zreničkami.

„Bojíš sa? Preto mi neodpovedáš?“

Prsia sa jej dvíhali.

„Pomôže, ak ti sľúbim, že nič z toho, čo mi povieš, sa nedostane von, pokiaľ to nesúvisí s vraždou?“

„Neboli sme milenci!“

Harry sa na ňu pozrel, no videl len jej dve čierne zreničky. Teraz by sa mu zišiel Nho.

„Fajn. Čo potom robí mladé dievča vo veľvyslancovom aute? Prišlo tam len užiť liek proti astme?“

Harry položil prázdny pohár na tácku a odišiel. Vedľa pohára zostala aj plastová ampulka. Bolo to hlúpe gesto, no Harry bol ochotný robiť idiotské gestá, aby sa veci pohli. Urobil by čokoľvek.

17/

Elizabeth Dorothea Crumleyová mala zlú náladu.

„Doriti! Našli sme cudzinca v moteli s nožom v chrbte. Nemáme odtlačky prstov, nula podozrivých, ani náznak stopy! Len mafia, recepčné, Tonya Hardingová a majiteľ motela. Zabudla som na niečo?“

„Ešte úžerníci,“ ozval sa Rangsan, skrytý za novinami Bangkok Post.

„Veď aj to je mafia,“ zamračila sa inšpektorka.

„Nie ten, ktorého využíval veľvyslanec Molnes,“ podotkol Rangsan.

„Čo tým chceš povedať?“

Rangsan odložil noviny.

„Harry, spomínal si, že podľa šoféra veľvyslanec dlhoval peniaze nejakému úžerníkovi. Čo urobí úžerník, keď jeho dlžník zomrie? Pokúsi sa získať peniaze od pozostalých, nie?“

Liz sa tvárila skepticky.

„Prečo by mal? Dlhy z hrania sú osobná vec, netýkajú sa príbuzných.“

„Ešte nájdeš ľudí, ktorým záleží na staromódnych veciach, ako je česť rodiny. Úžerníci sú podnikaví ľudia, samozrejme, že sa budú usilovať získať stratené peniaze, kde sa len dá.“

„To je veľmi pritiahnuté za vlasy,“ pokrčila nos Liz.

Rangsan opäť siahol po novinách.

„Aj tak som našiel číslo firmy Thai Indo Travellers v zozname prichádzajúcich hovorov. Za posledné tri dni volali Molnesovcom trikrát.“

Liz od prekvapenia zahvízdala a okolo stola sa ozvalo súhlasné hundranie.

„O čom hovoríte?“ zapojil sa Harry, ktorý si uvedomil, že mu niečo uniká.

„Thai Indo Travellers sa tvária ako cestovná kancelária,“ vysvetlila mu Liz. „Na poschodí sa však venujú svojmu skutočnému predmetu podnikania. Požičiavajú peniaze ľuďom, ktorým už nechcú iní požičať. Berú za to vysoké úroky a ich spôsob vymáhania splátok je mimoriadne efektívny a často brutálny. Už ich nejaký čas sledujeme.“

„A nič ste na nich nenašli?“

„Keby sme sa naozaj usilovali, určite sa nám to podarí. Ich konkurencia je však ešte horšia. Len čo ich pozatvárame, uvoľnené miesto na trhu obsadia iní. Darí sa im pracovať mimo chápadiel mafie. Podľa našich informácií ani neplatia percentá bosom. Ak veľvyslanca naozaj zabil niekto z ich ľudí, je to po prvý raz, čo siahli niekomu na život.“

„Možno prišiel čas udeliť exemplárny trest,“ poznamenal Nho.

„Najprv chlapa zabijú a potom začnú vyvolávať jeho rodine so žiadosťou o splatenie dlhu. Nemalo by to byť naopak?“ čudoval sa Harry.

„Prečo? Všetci, ktorých sa to týka, pochopili, čo sa deje s neplatičmi,“ odvetil Rangsan a prevrátil list. „Ak sa im navyše podarí dostať sa k svojim peniazom, o to lepšie.“

„Súhlasím,“ uzavrela Liz. „Nho a Harry poctia túto firmu zdvorilostnou návštevou. Ja mám ešte čosi. Hovorila som s technikmi. Nechápu ten tuk na noži zapichnutom v Molnesovi. Vraj je organický a musí pochádzať z nejakého zvieraťa. To je všetko. A teraz do práce.“

Rangsan ich zastavil cestou k výťahu.

„Buďte opatrní, tí chlapi sa neštítia ničoho. Počul som, že na neplatičov používajú vrtule.“

„Aké vrtule?“

„Vytiahnu chudáka na loď, priviažu ho k polenu a hodia do vody. Zaradia spiatočku, vytiahnu vrtuľu z vody a pomaly sa kĺžu vzad. Viete si to predstaviť?“

Harry si to vedel predstaviť.

„Pred pár rokmi sme našli chlapa, ktorý zomrel na infarkt. Tvár mal zodratú, doslova stiahnutú z kože. Zrejme chceli, aby chodil po meste ako výstraha dlžníkom. Srdce mu zlyhalo vo chvíli, keď počul, ako zahučali motory a vrtuľa sa približuje.“

Nho prikývol. „To nie je dobré. Lepšie je zaplatiť.“

Amazing Thailand stálo veľkými písmenami na pestrofarebnom portréte thajských tanečníkov. Plagát visel na stene maličkej kancelárie na ulici Sampeng Lane v Chinatowne. Okrem Harryho, Nhoa, muža a ženy, ktorí sedeli za písacími stolmi, bola sparťansky zariadená miestnosť prázdna. Muž mal okuliare s takými hrubými sklami, až sa zdalo, že sa na nich díva z akvária.

Nho mu podstrčil policajnú legitimáciu.

„Čo hovorí?“

„Vraj polícia je u nich vždy vítaná, má pre nás špeciálne zľavy.“

„Požiadaj ho o výlet zdarma na prvé poschodie.“

Nho čosi povedal a chlap z akvária siahol po slúchadle.

„Pán Sorensen len dopije čaj,“ povedal po anglicky.

Harry chcel čosi odseknúť, no Nho ho zastavil pohľadom. Sadli si a čakali. Po chvíli Harry kývol k nefunkčnému ventilátoru na strope. Chlap s úsmevom zavrtel hlavou.

„Kaputt.“

Harry cítil, ako ho začína svrbieť pokožka hlavy. Po pár minútach zazvonil telefón a chlap z akvária ich požiadal, aby išli za ním. Pri schodoch im naznačil, že sa majú vyzuť. Harry si spomenul na svoje deravé, spotené športové ponožky a usúdil, že pre všetkých zúčastnených bude lepšie, ak sa nevyzuje. Nho však zavrtel hlavou. Harry ho s nevôľou poslúchol a vykročil na schody.

Chlap z akvária zaklopal na dvere, ktoré sa prudko otvorili. Harry ustúpil o dva kroky. Dvere od zárubne po zárubňu vyplnila hora mäsa a svalov. Hora mala dve tenké škáry očí, veľké fúzy a oholenú hlavu s výnimkou dlhého vrkoča, čo jej visel zboku hlavy. Hlava vyzerala ako bowlingová guľa, telo nemalo ani krk, ani plecia, len nadúvajúci sa zátylok, čo sa začínal pri ušiach a pokračoval k takým tlstým ramenám, až vyzerali, akoby ich niekto priskrutkoval k telu. Harry ešte nikdy nevidel podobne veľkého chlapa.

Muž im otvoril dvere a vykročil pred nimi do miestnosti.

„Volá sa Woo,“ zašepkal Nho. „Gorila na voľnej nohe. Má veľmi zlé renomé.“

„Panebože, veď vyzerá ako karikatúra zloducha z Hollywoodu.“

„Číňan z Mandžuska. Číňania sú povestní tým, že…“

Okná zakrývali dosky. Harry v šere rozoznával obrysy muža za veľkým písacím stolom. Na strope hučal ventilátor, zo steny na nich hľadela tigria hlava. Vďaka otvoreným balkónovým dverám mal Harry pocit, akoby autá jazdili priamo cez kanceláriu. Pri dverách sedel tretí chlap. Woo sa natlačil do poslednej voľnej stoličky v miestnosti. Harry a Nho zostali stáť.

„Ako vám pomôžem, páni?“

Hlas spoza písacieho stola bol hlboký, angličtina takmer oxfordská. Zdvihol ruku, na ktorej sa zablýskal veľký prsteň. Nho sa pozrel na Harryho.

„Sme z polície, pán Sorensen.“

„Viem.“

„Požičiavali ste peniaze veľvyslancovi Atlemu Molnesovi. Je mŕtvy. Volali ste jeho žene, aby vám splatila dlhy po nebohom.“

„Nemáme pohľadávky voči nijakému veľvyslancovi. Okrem toho sa takým pôžičkám nevenujeme, pán…?“

„Hole. Klamete, pán Sorensen.“

„Čo hovoríte, pán Hole?“ Sorensen sa predklonil. Črty mal thajské, no pokožku a vlasy biele ako krieda, oči až priesvitne modré.

Nho chytil Holého za rameno, ale ten sa mu vytrhol a odolal Sorensenovmu pohľadu. Uvedomil si, že práve šliapol vedľa. Vystupoval útočne a pravidlá hry hovorili, že ak Sorensen teraz ustúpi, stratí tvár. Harry sa však potil ako prasa a mal plné zuby tvárí, taktu aj diplomacie.

„Pán Hole, nachádzate sa v Chinatowne, nie v krajine farangov. S bangkockou políciou som zadobre. Navrhujem vám, aby ste prehodili pár slov s policajným riaditeľom, než opäť otvoríte ústa. V tom prípade vám sľubujem, že zabudnem na tento trápny výstup.“

„Zvyčajne polícia takto vystríha banditov, nie naopak.“ Medzi vlhkými červenými perami sa zablýskali Sorensenove biele zuby.

„Ach tak. Narážate tým na právo nevypovedať? Poviem vám, tu to funguje obrátene. Woo vás vyprevadí von, páni.“

„Vaša činnosť neznesie denné svetlo a očividne ani vy nie, pán Sorensen. Byť vami, vybehnem si rýchlo kúpiť zásoby opaľovacieho krému so silným faktorom. Na nádvoriach väznice sa nepredávajú.“

Sorensenovi ešte zhrubol hlas.

„Nedráždite ma, pán Hole. Obávam sa, že pobytmi v zahraničí som stratil povestnú thajskú trpezlivosť.“

„Pár rokov v base vám ju isto vráti.“

„Woo, vyprevaď ho von!“

Veľké telo sa pohlo prekvapivo rýchlo. Harry zacítil sladký pach thajského karí a než stihol dvihnúť ruky, cudzie ruky ho zdvihli a stisli ako plyšového medveďa, ktorého práve niekto vyhral na strelnici. Harry sa pokúšal vytrhnúť, no železné zovretie zosilnelo zakaždým, keď vydýchol vzduch z pľúc, tak ako boa dusí svoju korisť. Pred očami sa mu zatmelo a počul, že premávka z ulice zosilnela. Konečne sa vymanil zo zovretia a plachtil vzduchom. Otvoril oči, mal pocit, akoby pár sekúnd sníval. Videl tabuľu s čínskymi znakmi, zauzlené drôty medzi dvoma telefónnymi stĺpmi, sivobielu oblohu a tvár, čo sa k nemu skláňala. Postupne sa mu vrátili zvuky a z tváre nad ním sa valili nejaké slová. Akýsi muž mával na balkón a preliačenú strechu svojho tuktuku.

„Ako ti je, Harry?“ Nho odsotil šoféra tuktuku.

Harry sa zamyslel. Bolel ho chrbát a pohľad na takmer stiahnuté biele tenisové ponožky na špinavom sivom asfalte ho napĺňal smútkom.

„Nuž. Už som mal česť s vyhadzovačom v Schrøderi. Zobral si mi topánky?“

Harry by vzal jed, že Nho sa snažil nesmiať.

„Sorensen ma vyzval, aby sme nabudúce prišli aj so zatykačom,“ referoval mu Nho, len čo opäť sedeli v aute. „Máme naňho útok na verejného činiteľa.“

Harry si prstom prešiel po dlhom škrabanci na stehne. „Nemáme naňho nič. Vyhodila ma tá obluda. Možno nám čosi prezradí. Mimochodom, čo máte vy Thajčania s vyhadzovaním z okien? Podľa Tonje Wiigovej som tretí Nór, ktorého za krátky čas vyhodili z balkóna.“

„Je to osvedčená mafiánska metóda, lepšia ako pištoľ. Polícia nemôže vylúčiť, že naozaj išlo o nešťastnú náhodu. Zväzok bankoviek zmení majiteľa, prípad sa založí, nikomu nemožno nič vyčítať a všetci sú spokojní. Guľky všetko len zbytočne komplikujú.“

Zastali na červenej. Stará zhrbená Číňanka sedela na deke na chodníku a cerila na nich zhnité zuby. Jej tvár sa vlnila v modrom roztrasenom vzduchu.

18/

Telefón zdvihla Auneho žena.

„Je už neskoro,“ zamrmlala rozospatým hlasom.

„Je ešte skoro,“ opravil ju Harry. „Ospravedlňujem sa, ak volám nevhod, no chcel som sa spojiť s Oddgeirom, skôr než odíde do práce.“

„Práve vstávame, Harry. Počkaj chvíľu, hneď ti ho dám.“

„Harry? Čo chceš?“

„Potrebujem pomôcť. Kto je pedofil?“

Harry počul, ako Oddgeir Aune čosi zamrmlal a prevrátil sa na druhý bok.

„Pedofil. Parádny štart do nového dňa. Skrátená verzia hovorí, že je to osoba, ktorú priťahujú neplnoletí.“

„A o čosi dlhšia verzia?“

„Odpoveď ešte zostáva zahalená tajomstvom, no ak zavoláš sexuológovi, zrejme ti povie, že treba rozlišovať medzi ľuďmi, u ktorých je pedofília podmienená preferenciou a situáciou. Klasický prípad chlapa s vreckom cukríkov v parku spadá do preferencií. Jeho pedofilný záujem sa prebudil už v mladom veku bez nejakého vonkajšieho konfliktu. Identifikuje sa s dieťaťom, prispôsobuje mu svoje správanie a občas zaujíma aj úlohu pseudorodiča. Sexuálne konanie si vopred naplánoval a chce ním riešiť svoj životný problém. Prezraď mi, za toto dostanem zaplatené?“

„A ten situačný pedofil?“

„To je širšia skupina ľudí. Primárne ich zaujímajú iní dospelí a dieťa im často nahrádza čosi, čo vnímajú ako problém. Kým klasický pedofil je často pederast, teda ho zaujímajú malí chlapci, tento druhý typ preferuje dievčatá. V druhej skupine nájdeš veľa prípadov incestu.“

„Povedz mi radšej o tom chlapovi s cukríkmi. Ako rozmýšľa?“

„Tak ako my dvaja, Harry, okrem pár drobných odchýlok.“

„Počúvam.“

„V prvom rade nemôžeš zovšeobecňovať. Hovoríme o ľuďoch. V druhom rade, Harry, tejto oblasti sa nevenujem.“

„Vieš viac než ja.“

„Dobre teda. Pedofili majú často problém sami so sebou a trpia takzvanou krehkou sexualitou. Sú neistí a neznášajú dospelé sexuálne vzťahy. Zdá sa im, že prichádzajú skrátka. Len v spoločnosti detí cítia, že majú situáciu pod kontrolou a môžu uspokojiť svoje vášne.“

„A za všetko môže výchova a prostredie?“

„Áno, týchto ľudí v detstve často zneužívali. Napríklad deti, ktoré doma bili, sa správajú násilne k partnerom a vlastným deťom. Opakujú vzorec z vlastného dospievania.“

„Prečo?“

„Znie to idiotsky, no zrejme to súvisí s modelovými rolami dospelých a pocitom istoty. Sú na to zvyknutí.“

„Ako ich odhaliť?“

„Nerozumiem otázke.“

„Aké konkrétne črty mám hľadať?“

Aune zahundral.

„Prepáč, Harry, no nemyslím si, že ich rozoznáš navonok. Väčšinou sú to chlapi, žijú sami a takmer s nikým sa nestretávajú. Hoci majú narušenú sexualitu, v iných oblastiach života fungujú skvele. Nájdeš ich zrejme všade.“

„Takže všade? Koľko ich podľa teba žije v Nórsku?“

„Na to sa nedá odpovedať. Závisí to od toho, kde si stanovíš hranicu. V Španielsku je sexuálny život povolený od dvanástich rokov. Ako potom nazveš muža, ktorého vzrušujú mladé tínedžerky? Alebo muža, ktorému nezáleží na veku, kým má jeho sexuálny partner fyzické vlastnosti dieťaťa – telo bez chlpov a mäkkú pokožku?“

„Chápem. Majú najrôznejšie podoby, je ich veľa a sú všade.“

„Hanba je najlepší motivátor maskovania. Väčšina z nich má celoživotný tréning v skrývaní vlastných sexuálnych preferencií, a tak ti môžem povedať len toľko, že je ich oveľa viac než počet zatknutých za sexuálne delikty.“

„Desať za každého, čo vidíš.“

„Prosím?“

„Vlastne nič. Ďakujem, Oddgeir. Inak, ani som sa ho nedotkol.“

„Naozaj? Ako dlho?“

„Osemdesiat hodín.“

„Trpíš?“

„Nuž, prízraky sa ukrývajú pod posteľou. Myslel som si, že to bude horšie.“

„Práve si začal, nezabúdaj, že prídu aj horšie dni.“

„Ešte horšie?“

Večer požiadal taxikára, aby ho odviezol na Patpong. Chvíľu nato dostal do ruky farebnú brožúrku.

„Masáž, sil? Dobrá masáž. Ja odviezť ťa.“

V skromnom svetle videl, ako sa naňho usmievajú mladučké Thajčanky, rovnako nevinné ako reklama na thajské aerolinky.

„Nie, ďakujem, idem sa len najesť.“ Harry vrátil brožúru, hoci dolámaný chrbát ho presviedčal, že masáž je výborný nápad. Zo zvedavosti sa spýtal, o akú masáž by išlo. Taxikár mu to vysvetlil medzinárodným gestom – palcom a ukazovákom urobil krúžok a vopchal doň ukazovák druhej ruky.

Prijal odporúčanie Liz a zamieril do reštaurácie Le Boucheron na Patpongu. Jedlo vyzeralo naozaj lákavo, Harry však nemal chuť jesť. Ospravedlňujúco sa usmial na čašníčku, ktorá odnášala takmer nedotknutý tanier, a odmenil sa jej bohatým prepitným, aby nemala pocit, že mu nechutilo. Po chvíli vyšiel do šialenstva Patpongu. Ulička Soi 1 fungovala ako pešia zóna, no o to viac ľudí sa tu premávalo medzi stánkami a barmi. Z každej diery v stene hučala hudba, spotení chlapi a ženy na seba zazerali a smrad ľudí, záchodov a jedla zápasil o pozornosť turistov. Kdesi sa rozhrnul záves a Harrymu sa naskytol pohľad na tancujúce dievčatá v skromných nohavičkách a na vysokých opätkoch.

„Vstupné zdarma, deväťdesiat bahtov za drink,“ zakričal mu ktosi do ucha. Pokračoval ďalej, no mal pocit, že sa nehýbe z miesta. Rovnaké pozvanie dostával na celej preľudnenej ulici.

Cítil, ako mu pulzuje brucho. Netušil, či vníma hudbu, či to bije jeho vlastné srdce, alebo je to tupá ozvena hukotu zbíjačiek, čo vo dne v noci zabíjali stĺpy novej nadúrovňovej cesty ponad Silom Road.

Na terase upútalo jeho pohľad dievča v krikľavo červenej hodvábnej sukni, ktoré mu kývlo, aby si prisadol. Harry kráčal ďalej. Pripadal si ako pod parou. Zachytil hukot televízie z vedľajšieho baru. Niekto dal práve gól. Forever blowing bubbles, zarevali dvaja Angličania s ružovými zátylkami a pripili si.

„Poď ďalej, blondie.“

Vysoká, štíhla žena naňho zažmurkala dlhými mihalnicami, vypla veľké, pevné prsia a prekrížila si nohy tak, že jej obtiahnuté nohavice nedávali priestor fantázii.

„Je to katoy,“ povedal ktosi po nórsky. Harry sa zvrtol.

Jens Brekke. Pod pazuchu držal malú Thajčanku v úzkej koženej sukni.

„Neuveriteľné, čo? Krivky, prsia aj vagína. Niektorí muži uprednostňujú katoy pred skutočnou ženskou.

A napokon, prečo nie?“ Brekke odhalil rad bielych zubov v opálenej chlapčenskej tvári.

„Problém spočíva len v tom, že voperovaná vagína sa nevie čistiť sama ako u normálnej ženy. Keď sa to katoy naučia, vyskúšam ich aj ja. Čo na to hovoríte, pán policajt?“

Harry sa obzrel za vysokou ženou, ktorá sa mu pri slove katoy nevraživo obrátila chrbtom.

„Nuž, ani mi nenapadlo, že žena by mohla nebyť ženou.“

„Neskúsené oko sa nechá ľahko oklamať, no odhalíš ich podľa ohryzku. Ten si nevedia vyoperovať. Okrem toho sú vždy trochu privysoké, príliš vyzývavo oblečené a trochu priagresívne flirtujú. A sú prehnane pekné. To ich jednoznačne odhalí. Nevedia sa ovládnuť, musia preháňať.“

Nechal visieť vetu vo vzduchu, akoby tým chcel naznačiť čosi, čo Harry nechápe.

„Keď hovoríme o preháňaní, neprehnal si to aj ty? Vidím, že krívaš.“

„Prehnaná viera v západné techniky konverzácie. Prejde to.“

„Čo prejde? Viera alebo zranenie?“

Brekke sa zadíval na Harryho s tým istým nevinným úsmevom ako na pohrebe. Akoby chcel Harryho zapojiť do milej prekáračky. Harry nemal chuť hrať sa.

„Verím, že oboje. Idem práve domov.“

„Už teraz?“ Svetlá neónov sa odrážali na Brekkeho spotenom čele. „Dúfam, že ťa zajtra uvidím v top forme.“

Na ulici Surawong Road si Harry zastavil taxík.

„Masáž, sil?“

19/

Nho vyzdvihol Harryho pred River Garden. Slnko ledva stihlo vyjsť nad obzor a milosrdne na nich žiarilo pomedzi nízke domy.

Pred ôsmou už parkovali pri banke Barclay Thailand.

Usmiaty strážnik s účesom Jimiho Hendrixa a so slúchadlami v ušiach im otvoril podzemnú garáž. Nho našiel voľné miesto medzi značkami BMW a Mercedes kúsok od výťahov.

Nho chcel počkať v aute, pretože jeho nórska slovná zásoba sa skladala z jediného slova, ktoré ho Harry raz naučil na káve. Takk – ďakujem. Liz zo žartu poznamenala, že ďakujem je vždy prvé slovo, čo bieli učia domorodcov.

Nho sa okrem toho necítil v tejto štvrti dobre. Drahé autá priťahujú zlodejov. A hoci garáž kontrolovali bezpečnostným kamerovým systémom, Nho neveril strážnikovi, ktorý pokyvoval hlavou do rytmu neviditeľnej hudby aj vo chvíli, keď zdvíhal rampu.

Harry sa vyviezol výťahom na desiate poschodie a vstúpil do recepcie. Predstavil sa a pozrel na hodinky. Počítal s tým, že bude musieť na Brekkeho čakať, no recepčná ho odprevadila naspäť k výťahom, vložila kartu do čítačky a stlačila písmeno P – penthouse. Vyšla a Harry sám stúpal k nebesiam.

Dvere sa opäť otvorili. Našiel Brekkeho stáť uprostred miestnosti. S telefónom pri uchu sa opieral o veľký mahagónový stolík, druhé slúchadlo mu viselo na pleci. Celá izba bola zo skla – steny, strop, konferenčný stolík, dokonca aj stoličky.

„Zavoláme si neskôr, Tom. Dávaj pozor, aby ťa dnes nezjedli. A opakujem, vyhýbaj sa rupii.“

Ospravedlňujúco sa usmial na Harryho, vzal druhé slúchadlo, skontroloval číselník na monitore, povedal áno a položil.

„Čo to bolo?“ nechápal Harry.

„Práca.“

„Čo spočíva vo…?“

„Práve teraz som poistil dolárový dlh môjho klienta.“

„Ide o veľké sumy?“ Harry sa zadíval na Bangkok, zahalený smogom kdesi hlboko pod nimi.

„Podľa toho, ako sa to vezme. Vo výške priemerného ročného rozpočtu nórskeho okresu.“

Telefón zabzučal. Brekke stlačil gombík na telefónnej ústredni.

„Shena, prijmi odkaz, teraz nemôžem.“ Pustil gombík, ani nečakal na odpoveď.

„Máš veľa práce?“

Brekke sa zasmial.

„Nečítaš noviny? Meny celej Ázie sa rútia voľným pádom do horúcich pekiel. Všetci šalejú od strachu a ozlomkrky menia úspory na doláre. Banky a maklérske domy krachujú ako domino a ľudia začínajú skákať z okien.“

„TV však nie,“ poznamenal Harry a podvedome si pošúchal chrbát.

„Ja? Ja som predsa maklér, patrím medzi supy brandže.“

Párkrát zamával rukami, akoby lietal, a vyceril zuby.

„Nech sa stane čokoľvek, zarábame. Stačí, aby sa niečo dialo a ľudia obchodovali. Show-time is good time. A teraz sa šou deje nonstop.“

„Takže v tejto hre vystupuješ ako krupiér?“

„Yes! Výborne si to pomenoval. Musím si to zapamätať. A všetci ostatní idioti sú gambleri.“

„Idioti?“

„Jasná vec.“

„Doteraz som obchodníkov na burze pokladal za relatívne bystrých ľudí.“

„Sú bystrí, ale aj tak sú idioti. To je ten večný paradox. Čím si bystrejší, tým máš silnejšie sklony špekulovať na burze s cudzími menami. Tí ľudia by si mali uvedomiť, že z dlhodobého hľadiska nikto na rulete nezarobí. Hoci som relatívne hlúpy, toto som už pochopil.“

„Takže sa nikdy nezúčastňuješ rulety?“

„Občas si stavím.“

„Nerobí to z teba jedného z idiotov?“

Brekke mu podstrčil škatuľku cigár. Harry odmietol. „Múdre. Chutia ako ponožky. Fajčím ich len preto, lebo mám pocit, že musím. Pretože na ne mám.“ Zavrtel hlavou a vopchal si cigaru medzi pery. „Videl si film Kasíno? Ten s Robertom de Niro a Sharon Stone?“

Harry prikývol.

„Pamätáš si scénu, kde Joe Pesci hovorí o jedinom chlapovi, ktorého pozná a ktorý systematicky zarába na gamblerstve? On sa však nevenuje hre, on stávkuje. Na kone, na basketbal a tak ďalej. To je čosi celkom iné ako ruleta.“

Brekke ponúkol Harrymu sklenú stoličku a Harry si sadol. „Hra je o šťastí, stávkovanie nie. Stávkovanie je o dvoch veciach: o psychológii a informáciách. Najbystrejší vyhráva. Zober si toho chlapa z Kasína. Všetok čas venuje zbieraniu informácií – zisťuje pôvod koní, ako trénovali počas týždňa, čo zožrali, koľko vážil džokej, keď ráno vstal. Iní nevládzu alebo nie sú schopní zbierať tieto informácie. On si ich poskladá, vytvorí si predstavu, aký by mal byť kurz na koňa, a skontroluje, čo robia ostatní hráči. Ak má kôň privysoký kurz, stavia naňho bez ohľadu na to, či vyhrá, alebo nevyhrá. Z dlhodobého hľadiska zarobí. A ostatní prehrajú.“

„Je to také jednoduché?“

Brekke ho zastavil gestom a pozrel sa na hodinky. „Poznám japonského investora z banky Asahi, ktorý chcel ísť včera večer na Patpong. Napokon som ho našiel v uličke Soi 4. Do tretej ráno som mu nalieval a ťahal z neho informácie. Potom som ho prenechal mojej dievčine a išiel som domov. O šiestej som bol v práci a odvtedy nakupujem bahty. O chvíľu príde do svojej kancelárie a kúpi bahty za štyri miliardy nórskych korún. A ja ich vtedy predám.“

„Vnímam to tak, že zarobíš veľa peňazí, no zároveň sa pohybuješ na hrane zákona.“

„Presne tak, Harry, na hrane.“ Brekke sa správal ako chlapec, ktorý chce návšteve predviesť svoju novú hračku. „Morálka sem nepatrí. Dobrý útočník sa musí neustále pohybovať na hranici ofsajdu. Každé pravidlo treba napínať na doraz.“

„A tí, ktorým sa to najviac podarí, vyhrajú?“

„Maradona dal Angličanom gól rukou a ľudia to prijali ako súčasť hry. Čo rozhodca nevidí, je v poriadku.“ Brekke zdvihol ukazovák.

„Dnes o mojich krokoch rozhodol spomínaný Japonec, no vieš, čo je najlepšie? Riadiť celú hru sám. Krátko pred zverejnením čísel o inflácii USA pustíš do obehu chýr, že Greenspan v súkromnom rozhovore pripustil nevyhnutné zvýšenie úrokových sadzieb. Zmätieš protivníkov. Vtedy zaznamenáš najväčšie zisky. Veď je to lepšie než sex.“

Brekke sa zasmial a nadšene dupol nohou o drevené parkety.

„Valutová burza je matka všetkých búrz, Harry, je to Formula 1. Rovnako opojná ako životunebezpečná. Viem, že to je perverzné, no patrím medzi šibnutých ľudí, ktorí chcú mať istotu, že keď sa zabijú pri havárii auta, bola to ich chyba.“

Harry sa poobzeral okolo seba. Brekke pôsobil ako šialený profesor v sklenej miestnosti.

„A ak ťa zastaví policajná kontrola a obviní ťa, že si šoféroval prirýchlo?“

„Kým zarábam a neprekračujem isté hranice, sú všetci happy. A vďaka tomu patrím medzi najlepšie zarábajúcich ľudí vo firme. Vidíš túto kanceláriu? Kedysi tu sedával šéf banky Barclay Thailand. Zrejme sa v duchu pýtaš, ako je možné, že tu teraz sedí úbohý maklér. V maklérskej firme totiž rozhoduje jediné: koľko zarábaš. Všetko ostatné je len komparz. Aj šéfovia sú len administrátori, ktorí by bez nás, čo sa pohybujeme na trhu, prišli o miesto aj peniaze. Môj šéf sa odsťahoval do príjemnej miestnosti o poschodie nižšie, lebo som mu pohrozil, že ak mi nezvýši bonusy a neprepustí mi túto kanceláriu, so všetkými svojimi klientmi odídem ku konkurencii.“

Rozopol si vestu a prevesil si ju cez operadlo.

„Toľko o mne. Ako ti pomôžem, Harry?“

„Potrebujem vedieť, o čom ste sa zhovárali s veľvyslancom v deň jeho smrti.“

„Chcel si potvrdiť čas nášho stretnutia. Potvrdili sme si ho.“

„A potom?“

„Prišiel o šestnástej, podľa dohody. Meškal možno päť minút. Shena na recepcii bude vedieť presný čas, kedy sa u nej zapísal.“

„O čom ste sa rozprávali?“

„O peniazoch. Chcel investovať nejaké úspory.“

Ani sval v jeho tvári neprezrádzal, či klame. „Sedeli sme tu do sedemnástej. Potom som ho odprevadil do garáže, kde parkoval.“

„Stál tam, kde stojíme teraz my?“

„Ak parkuješ na hosťovských miestach v garáži, tak áno.“

„A vtedy si ho videl naposledy?“

„Presne tak.“

„Ďakujem, to je všetko,“ prikývol Harry.

„Bože. To si sa sem trepal kvôli tomuto?“

„Už som ti spomínal, že ide o rutinné vyšetrovanie.“

„Ach, zabudol som. Veď zomrel na infarkt, však?“ Brekkemu sa na perách zjavil náznak úsmevu.

„Zdá sa, že áno,“ prisvedčil Harry.

„Som rodinný priateľ,“ prezradil mu Jens. „Nikto mi nič nehovorí, no chápem, o čo ide. Len aby bolo jasné.“

Harry vstal. Dvere výťahu sa otvorili a vošla recepčná s táckou a dvoma fľaškami.

„Nedáš si pred odchodom pohár vody, Harry? Vozia mi ju sem raz mesačne z domu.“

Nalial do pohárov vodu Farris z nórskeho Larviku. „Harry, mimochodom, včera si mi uviedol nesprávny čas telefonátu.“

Otvoril dvere na skrini pri stene a odhalil čosi, čo pripomínalo ovládací panel bankomatu. Naťukal pár čísel.

„Správny čas je 13.13, nie 13.15. Možno to nie je dôležité, no napadlo mi, že vám neublíži vedieť to presne.“

„Ten údaj nám poskytol operátor. Prečo si myslíš, že tvoj záznam je správnejší?“

„Môj je správny.“ Vyceril biele zuby. „Tento prístroj zaznamenáva všetky moje telefonáty. Stál pol milióna nórskych korún, jeho hodiny riadi satelit. Ver mi, idú presne.“

Harry zdvihol obočie. „Preboha, kto zaplatí pol milióna za telefónny záznamník?“

„Viac ľudí, než si myslíš. Väčšina maklérov na burze. Ak sa dostaneš do sporu, či si počas telefonátu povedal kupuj, alebo predaj, pol milióna ti naraz pripadá ako bagateľ. Záznamník automaticky pridáva ku každému telefonátu digitálny údaj o čase.“

Vytiahol čosi, čo pripomínalo starú videokazetu. „Údaj o čase sa nedá zmanipulovať, a keď si hovor nahral, nezmeníš ho bez toho, aby si zničil kód. Môžeš ukryť kazetu, no všetci rýchlo odhalia, že ti chýba záznam z daného časového úseku. Tieto kazety ti poslúžia aj ako prípadný dôkaz v súdnom spore.“

„Chceš mi povedať, že máš nahratý aj telefonát s Molnesom?“

„Samozrejme.“

„Mohli by sme…“

„Momentík.“

Bolo zvláštne počuť jasný a živý hlas človeka, ktorého len nedávno videl mŕtveho s nožom v chrbte.

„Tak o štvrtej,“ rozlúčil sa veľvyslanec.

Povedal to neutrálne, takmer smutne. Potom položil.

20/

„Čo robí chrbát?“ spýtala sa Liz, keď Harry na druhý deň ráno kríval do kancelárie.

„Zlepšuje sa,“ zaklamal Harry a s námahou si sadol.

Nho mu podal cigaretu, no Rangsan zakašľal spoza novín. Harry si ju nezapálil.

„Poviem ti pár noviniek, čo ti možno zlepšia náladu,“ začala Liz.

„Mám dobrú náladu.“

„Po prvé, rozhodli sme sa predviesť Wooa, aby sme si overili, čo z neho vylezie, keď mu pohrozíme trojročnou basou za útok na verejného činiteľa. Sorensen tvrdí, že Wooa už niekoľko dní nevidel, vraj pracuje na voľnej nohe. Nemáme jeho adresu, no vieme, že chodieva do reštaurácie vedľa boxerského štadióna neďaleko ulice Ratchadamnoen. V stávkach sa točia veľké peniaze a úžerníci sa zvyknú motať po okolí, aby získali nových klientov alebo dozerali na tých, ktorí im už čosi dlhujú. Druhá dobrá správa. Sunthorn obišiel pár hotelov, ktoré podozrievame z prevádzkovania bordelov. Veľvyslanec pravidelne navštevoval jeden z nich, pamätali si jeho diplomatickú ešpézetku. Vraj mával so sebou aj nejakú ženu.“

„Fajn.“

Liz sa zatvárila sklamane z Harryho mdlej reakcie.

„Fajn?“

„Vodil si do hotela slečnu Ao, aby jej tam nakladal. A čo? Zrejme by ho nepozvala k sebe domov. Zatiaľ vidím len možný motív, prečo by Hilde Molnesová skántrila svojho manžela. Alebo ho zabil partner slečny Ao, ak nejakého má.“

„Slečna Ao mohla mať motív, ak sa jej chcel veľvyslanec Molnes zbaviť,“ podotkol Nho.

„Veľa dobrých návrhov,“ konštatovala Liz. „Kde začneme?“

„Kontrolou alibi,“ ozvalo sa spoza novín.

V zasadačke veľvyslanectva hľadela slečna Ao na Harryho a Nhoa uplakanými očami. Rezolútne poprela návštevy hotela, býva vraj s mamou a so sestrou. Večer, keď sa udiala vražda, bola vonku. Nestretla sa s nijakými známymi a prišla domov veľmi neskoro, niekedy po polnoci. Nho sa z nej snažil dostať, kde bola, a vtedy sa rozplakala.

„Bude lepšie, ak nám to povieš teraz,“ vysvetlil jej Harry a zatiahol žalúzie na chodbu. „Už si nám raz klamala. Teraz je to vážne. Hovoríš, že si strávila večer vonku a nestretla si nikoho, kto ti potvrdí, kde si bola.“

„Mama a sestra…“

„Dosvedčia, že si prišla domov po polnoci. To ti nepomôže.“

Po bábikovskej tvári jej stekali slzy. Harry si vzdychol.

„Pôjdeš s nami,“ rozhodol. „Máš poslednú šancu rozmyslieť si to a povedať nám, kde si bola.“

Zavrtela hlavou, Harry a Nho si vymenili pohľady. Nho pokrčil plecom a vzal ju zľahka pod pazuchu. S hlasným vzlykom si pritlačila dlane k doske stola. Vtom ktosi zaklopal. Harry pootvoril dvere. Na prahu stál Sanphet. „Sanphet, my…“

Šofér si priložil ukazovák k perám. „Viem,“ zašepkal a kývol Harrymu, aby vyšiel na chodbu.

Harry za sebou zatvoril dvere. „Áno?“

„Vypočúvate slečnu Ao. Chcete vedieť, kde bola v okamihu vraždy.“

Harry neodpovedal. Sanphet si odkašlal a vystrel chrbát.

„Klamal som. Slečna Ao bola v aute pána veľvyslanca.“

„Naozaj?“ prekvapene sa spýtal Harry.

„Niekoľkokrát.“

„Takže ste vedeli, že s veľvyslancom…“

„S pánom veľvyslancom nie.“

Pár sekúnd trvalo, kým Harry pochopil. Neveriacky hľadel na starého pána.

„S vami, Sanphet? Vy a slečna Ao?“

„Je to dlhý príbeh. Obávam sa, že ho nepochopíte.“ Zadíval sa na Harryho. „Slečna Ao bola v ten večer u mňa. Nikdy to neprezradí, lebo by sme obaja prišli o prácu. Nadväzovať vzťahy medzi zamestnancami je zakázané.“ Harry si prehrabol krátku ofinu.

„Viem, čo si myslíte. Ja som starec a ona dievčatko.“

„Nuž, priznám sa, že celkom nechápem.“

Sanphet sa pousmial.

„Kedysi veľmi, veľmi dávno sme boli s jej mamou milenci. Dlho predtým, než sa narodila Ao. V Thajsku existuje čosi, čo sa volá phii. Môžete to preložiť ako nadradenosť starších nad mladšími. Znamená to aj čosi iné. Zodpovednosť. Slečna Ao dostala miesto na ambasáde na moje odporúčanie a je to vrúcna a vďačná žena.“

„Vďačná?“ vykĺzlo Harrymu. „Koľko rokov má…“ Zarazil sa. „Čo na to hovorí jej mama?“

Sanphet sa smutne usmial.

„Je rovnako stará ako ja. Chápe. Požičiavam si ju len na krátky čas. Kým nenájde muža, s ktorým si založí rodinu. Nie je to nič výnimočné.“

Harry si sťažka vzdychol. „Takže vy ste jej alibi. Okrem toho viete, že slečna Ao nebola žena, s ktorou veľvyslanec navštevoval hotel.“

„Ak pán veľvyslanec išiel s nejakou ženou do hotela, nebola to slečna Ao.“

Harry zdvihol prst.

„Už ste raz klamali. Mohol by som vás obviniť z marenia policajného vyšetrovania. Ak mi chcete ešte niečo povedať, hovorte teraz.“

Starcove hnedé oči sa dívali na Harryho. „Mal som rád pána Molnesa. Bol to môj priateľ. Verím, že potrestajú jeho vraha. A nikoho iného.“

Harry chcel niečo povedať, no zahryzol si do jazyka.

21/

Zlatočervené slnko malo oranžové pásy. Balansovalo nad sivým horizontom Bangkoku ako nová planéta, čo sa nečakane zjavila na nebeskej klenbe.

„Takže toto je boxerský štadión Ratchadamnoen,“ vysvetlila mu Liz, keď jej toyota s Harrym, Nhoom a so Sunthornom zastala pred sivou murovanou budovou. Tváre melancholicky sa tváriacich dílerov s lístkami sa rozžiarili, no Liz ich gestom odohnala. „Možno to nepôsobí tak impozantné, no je to bangkocká odpoveď na manchesterské Divadlo snov. Každý má možnosť stať sa tu bohom, stačia mu na to rýchle nohy a ruky. Ahoj, Ricki!“

Jeden zo strážnikov podišiel k autu. Harry by nikdy neuveril, že Liz v sebe nájde toľký šarm. Po krátkej spŕške slov a bohatom smiechu sa s úsmevom obrátila ku kolegom.

„Poďme rýchlo zatknúť toho Wooa. Práve som nášmu turistovi vybavila najlepšie lístky. O ôsmej boxuje Ivan, bude zábava.“

Reštaurácia bola jednoduchá – plastové stoličky, muchy a osamelý ventilátor, čo rozfúkaval kuchynské výpary po podniku. Nad pultom viseli portréty členov kráľovskej rodiny.

Pri pár stoloch sedeli ľudia, ale ani jeden z nich nebol Woo. Nho a Suthorn si sadli ku dverám, Liz a Harry si vybrali stôl na konci podniku. Harry si objednal thajskú jarnú rolku a pre istotu kolu na dezinfekciu.

„Venovala som sa thajskému boxu, Rick ma trénoval,“ vysvetľovala mu Liz. „Vážila som takmer dvakrát viac než chlapci, s ktorými som súperila. Bola som o tri hlavy vyššia a aj tak mi vždy naložili. Títo ľudia nasávajú thajský box s materským mliekom. Tvrdili, že neradi mlátia ženy. Vôbec som si to však nevšimla.“

„Čo máte s kráľom?“ spýtal sa Harry. „Portrét toho chlapa visí na každom rohu.“

„Ako ti to vysvetlím… Každý národ potrebuje hrdinov.

Do druhej svetovej vojny bola ľuďom kráľovská rodina v podstate ľahostajná. Srdce národa si kráľ získal vtedy, keď sa najprv spojil s Japoncami, a potom, keď ich zatlačili do defenzívy, s Američanmi. Ušetril ľud od veľkého krviprelievania.“

Harry zdvihol šálku, akoby si chcel pripiť s portrétom kráľa. „Musí to byť prefíkaná líška.“

„Harry, pochop, že o niektorých veciach sa v Thajsku nežartuje.“

„O kráľovskej rodine a o Buddhovi. Ďakujem, pochopil som.“

Dvere sa otvorili.

„Pozrime sa,“ zašepkala Liz a zdvihla nejestvujúce obočie. „Väčšinou bývajú v skutočnosti menší.“

Harry sa ani nepohol. Podľa plánu chceli počkať, kým Woo nedostane jedlo. Mužovi, čo drží v ruke paličky, zväčša dlhšie trvá vytiahnuť zbraň.

„Sadol si,“ šepkala Liz. „Bože dobrý, mali by ho zatvoriť už za to, ako vyzerá. A my budeme radi, ak ho udržíme za mrežami dosť dlho, aby sme mu stihli položiť pár otázok.“

„Čo tým chceš povedať? Ten chlap vyhodil z okna policajta.“

„Viem, no aj tak ťa chcem varovať. Nemaj priveľké očakávania. Kuchár Woo nie je len tak hocikto. Pracuje pre jednu z veľkých rodín a tie majú špičkových advokátov. Predpokladáme, že dal dole aspoň desiatku ľudí, fyzicky ublížil desaťnásobku a aj tak má register trestov bez jedinej škvrny.“

„Kuchár?“ Harry sa vrhol na horúcu jarnú rolku, čo mu práve pristála na stole.

„Tú prezývku dostal pred pár rokmi. Doviezli nám jednu z jeho obetí, ja som sa ujala prípadu. Bola som pri tom, keď začínali s pitvou. Obeť ležala niekoľko dní na vzduchu, nafúknutá vyzerala ako modročierna lopta. Plyny v tele sú jedovaté, preto nás lekár vykázal z miestnosti a nasadil si plynovú masku. Potom pichol do tela. Sledovala som to cez okno. Koža na bruchu sa roztrhla a ja som videla, ako sa z tela vyvalil zelený plyn.“

Harry s odporom odložil jarnú rolku, no Liz ho nevnímala.

„Šokovane som sledovala, ako sa to v tele hemží životom. Lekár s hrôzou ustúpil k stene, lebo zo žalúdka začali na dlážku vyliezať čierne chrobáky a na rýchlych nôžkach mizli v kútoch miestnosti.“

K hlave si priložila ukazováky. „S rohmi.“

„Chrobáky?“ Harry vystrúhal grimasu. „Netušil som, že útočia na mŕtvoly.“

„Mŕtvy mal v ústach vrazenú plastovú trubicu.“

„On…“

„V Chinatowne pokladajú grilované chrobáky za delikatesu. Woo ho nimi nasilu nakŕmil.“

„A na grilovanie sa vykašľal?“

Harry odsunul tanier.

„Hmyz je neuveriteľný,“ pokračovala Liz. „Chápeš, ako mohli prežiť v žalúdku napriek jedovatým plynom?“

„Nie. A ani si to nechcem predstaviť.“

„Príliš ostré?“

Harrymu chvíľu trvalo, kým pochopil, že sa pýta na jedlo. Odsunul tanier celkom na koniec stola.

„Zvykneš si, Harry, musíš však postupovať krok za krokom. Vedel si, že v Thajsku existuje viac než tri sto tradičných jedál? Podľa mňa by si sa mal naučiť pár receptov, aby si po návrate domov urobil dojem na priateľku.“

Harry sa rozkašľal.

„Alebo na mamu,“ opravila sa Liz.

Harry zavrtel hlavou. „Ľutujem. Nemám ani mamu.“

„Prepáč,“ sklopila zrak. Obaja stíchli. Woovi práve priniesli jedlo.

Vytiahla z puzdra služobný revolver a odistila ho.

„Smith & Wesson 650,“ zahvízdal Harry. „Slušná vecička.“

„Drž sa za mnou,“ prikázala mu Liz a vstala.

Woo zdvihol zrak, no nepohol ani brvou a díval sa do hlavne pištole. V ľavej ruke držal paličky, pravú si položil do lona. Liz štekla čosi po thajsky. Netváril sa, že ju počuje. Bez toho, aby pohol hlavou, skontroloval pohľadom miestnosť. Všimol si Nhoa a Sunthorna, potom zbadal Harryho. Pier sa mu dotkol ľahký úsmev.

Liz skríkla ešte raz a Harry cítil, ako sa mu napli všetky svaly. Kohútik pištole sa pohol a Woova pravá ruka sa vynorila spod stola. Prázdna. Harry počul, ako Liz vydychuje vzduch pomedzi zuby. Woo naďalej nespúšťal zrak z Harryho. Nho a Sunthorn mu nasadili putá. Vyvádzali ho von a vyzerali ako cirkusanti. Svalovec a dvaja trpaslíci.

Liz si vložila pištoľ do puzdra. „Nie si mu zrejme sympatický,“ konštatovala s pohľadom upretým na paličky, zapichnuté do misky s ryžou.

„Prečo si to myslíš?“

„Starý thajský znak, že ti želá smrť.“

„Môže sa postaviť do radu.“ Harry si pripomenul, že si musí vypýtať zo skladu pištoľ.

„Poďme sa teda pozrieť, či dnes zažijeme aj niečo vzrušujúce,“ navrhla Liz.

Na štadióne ich ihneď ovalil krik davu v extáze a trojčlenný orchester škriekal ako pridusený školský zbor.

Do ringu práve vstupovali dvaja boxeri s farebnými čelenkami a uterákmi okolo pliec.

„Náš Ivan je modrý,“ vysvetľovala Liz. Pred štadiónom vymámila od Harryho všetky peniaze, čo mal pri sebe, a venovala ich jednému z bookmakerov.

Našli si miesta v prvom rade za rozhodcom a Liz spokojne zatlieskala. Prehodila pár slov so susedom.

„Ako som čakala,“ preložila Harrymu. „Nič nám neušlo. Ak chceš vidieť ozaj dobré súboje, treba prísť v utorok. Alebo vo štvrtok na štadión v Lumphini. Inak ťa čaká veľa… veď vieš.“

„Párkari.“

„Prosím?“

„Párkari. Tak ich voláme po nórsky. Keď proti sebe nastúpia dvaja slabí rýchlokorčuliari.“

„Párkari?“

„Vtedy je čas ísť si kúpiť párky.“

Liz sa rozosmiala a oči sa jej zúžili na dve úzke, žiarivé štrbiny. Harry si uvedomil, že rád vidí a počuje, keď sa hlavná inšpektorka smeje.

Boxeri si sňali čelenky a obchádzali v akomsi rituáli ring. Dotýkali sa hlavami rožných stĺpov, občas pokľakli a urobili pár tanečných krokov.

„Volá sa to ram muay,“ vysvetlila mu Liz. „Tancujú na počesť svojho osobného khruu, učiteľa a anjela strážneho thajského boxu.“

Hudba stíchla a Ivan prešiel do svojho rohu. S trénerom sa k sebe naklonili a chytili za ruky.

„Modlia sa,“ vysvetľovala Liz.

„Potrebuje to?“ ustarostene sa spýtal Harry. Ešte pred chvíľou mal vo vrecku slušnú sumu peňazí.

„Ak urobí zadosť svojmu menu, tak nie.“

„Menu Ivan?“

„Každý boxer si môže vybrať meno. Ivan sa nazval podľa Ivana Hippolyta, Holanďana, ktorý vyhral zápas na štadióne Lumphini v roku 1995.“

„Jeden zápas?“

„Je to jediný cudzinec, ktorý v celej histórii thajského boxu vyhral na štadióne Lumphini.“

Harry sa na ňu pozrel, aby si overil, či v tých slovách nie je skrytý odkaz, no vtom zaznel gong a zápas sa začal.

Boxeri sa k sebe opatrne priblížili a s rešpektom krúžili okolo seba. Prvý úder odrazili ľahko, protiútok nohou nezasiahol cieľ. Hudba zosilnela a s ňou aj povzbudzovanie publika.

„Potrebujú sa zahriať,“ zakričala Liz.

A potom sa to začalo. Bleskové údery nôh a rúk boli také rýchle, že Harry nič nevidel, no Liz vzdychala nadšením. Ivan už krvácal z nosa.

„Dostal lakťom,“ vysvetlila Harrymu.

„Lakťom? A to rozhodca nevidel?“

Liz sa usmiala.

„Údery lakťom nie sú zakázané. Skôr naopak. Zásahy rukami a nohami prinesú body, no lakte a kolená vedú najčastejšie ku knockoutu.“

„Zrejme preto, že nemajú takú techniku kopania ako ľudia, čo sa venujú karate.“

„Harry, bola by som opatrná. Pred niekoľkými rokmi vyslal Hongkong svojich piatich najlepších bojovníkov kung-fu do Bangkoku, aby svet posúdil, ktorý štýl boja je najefektívnejší. Zahrievanie a ceremoniál trvali asi hodinu, päť súbojov spolu len šesť a pol minúty. Krátko nato smerovalo do nemocnice päť sanitiek. Hádaj, koho viezli.“

„Nuž, dnes večer to nehrozí.“ Harry si demonštratívne zívol. „Veď toto je… kurva!“

Ivan chytil protivníka za zátylok a rýchlym pohybom mu stiahol hlavu nadol. Pravé koleno vyletelo ako katapult. Jeho súper padal doluznačky, zachytili ho laná a zostal visieť rovno pred Harrym. Krv z neho striekala ako z diery vo vodovodnom potrubí. Harry počul, ako ľudia za ním rozčúlene protestujú. Až vtedy si uvedomil, že stojí. Liz ho stiahla do sedadla.

„Krásne!“ kričala. „Videl si, aký bol rýchly? Hovorila som ti, že to bude zábava. Klamala som ťa?“

Harry videl boxerovu tvár z profilu. Pokožka okolo oka sa mu hýbala, lebo pod ňu vtekala krv. Ako keď sa pumpuje vzduch do nafukovačky.

Harry mal pocit zvláštneho déjà-vu. Ivan podišiel k bezvládnemu súperovi, ktorý si už určite neuvedomoval, že stojí v ringu. Ivan si dožičil čas, študoval ho, ako keď gurmán premýšľa, či najprv kuraťu odtrhne krídlo, alebo stehno. Na druhej strane, medzi boxermi stál rozhodca. Hlavu mal sklonenú nabok, ruky spustené pri tele. Harry pochopil, že nehodlá zasiahnuť. Srdce mu búchalo ako šialené. Trojčlenný orchester zrazu neznel ako nórsky školský zbor, hudobníci to rozpálili v najväčšej extáze.

Stoj, prosil ho v duchu Harry, no počul, ako sám kričí: „Udri!“

Ivan udrel.

Harry nesledoval odpočítavanie. Nevidel, ako rozhodca dvíha Ivanovu ruku, ani víťazné gesto wai do všetkých rohov ringu. Civel na mokrý, popukaný betón pod nohami, kde sa nejaký malý chrobák pokúšal vyliezť z kvapky krvi. Zajatý vo víre udalostí a náhod, po kolená sa brodiac v krvi. Bol späť v inej krajine, v inom čase a prebudil ho až dotyk niečej ruky na lopatkách.

„Vyhrali sme!“ jačala mu do ucha Liz.

Postavili sa do radu, aby si u boomakera vyzdvihli výhru. Vtom Harry začul známy nórsky hlas.

„Niečo mi navráva, že nórsky policajt tipoval rozumne a nespoľahol sa na šťastie. V tom prípade gratulujem.“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry a otočil sa. „Inšpektorka Crumleyová tvrdí, že sa vyzná, možno teda nie si ďaleko od pravdy.“

Predstavil ju Jensovi Brekkemu.

„Aj vy ste stavili?“ spýtala sa Liz.

„Jeden kamarát mi prezradil, že Ivanov súper je trochu nachladnutý. Zvláštne, aký dopad môže mať taká nepríjemná choroba. Mýlim sa, miss Crumleyová?“ Brekke sa zoširoka usmial na Harryho.

„Mám tú drzosť požiadať ťa, či mi nepomôžeš zo šlamastiky. Priviedol som sem mladú Molnesovú a teraz by som ju mal zaviezť domov, no práve mi volal jeden z najdôležitejších amerických klientov. Musím utekať do kancelárie. Zúri chaos, dolár preráža všetky maximá a tento chlap má celé kamióny bahtov.“

Harry sa zadíval smerom, ktorým ukázal Brekke. V mikine značky adidas, skrytá medzi ľuďmi náhliacimi sa zo štadióna, sa o múrik opierala Runa Molnesová. S rukami skríženými na hrudi sa dívala iným smerom.

„Keď som ťa zbadal, uvedomil som si, ako Hilde spomínala, že bývaš v byte ambasády dole pri rieke. Ak si zoberiete taxík, nie je to veľká zachádzka. Sľúbil som to jej matke, chápeš…“

Brekke mávol rukou na znak, že matkine obavy považuje za prehnané, no aj tak je lepšie dodržať sľub.

Harry sa pozrel na hodinky.

„Pochopiteľne, že to vybaví,“ odvetila zaňho Liz. „Chúďa dievča. Nemožno sa čudovať, že mama má obavy.“

„Samozrejme,“ prinútil sa do úsmevu Harry.

„Tak fajn,“ usmial sa Brekke. „A ešte jedna vec. Boli by ste takí zlatí a vyzdvihli mi aj výhru? Mala by pokryť náklady na taxík. Ak vám čosi zostane, venujte to na fond policajným vdovám či iný šľachetný účel.“

Podal Liz bloček a zmizol. Neveriacky zízala na čísla.

„Len či máme dosť vdov,“ povedala potichu.

22/

Runa Molnesová sa netvárila šťastne, že ju má odprevadiť domov.

„Ďakujem, zvládnem to aj sama,“ odvrkla. „Bangkok je asi taký nebezpečný ako centrum Ørsty v pondelok večer.“

Harry, ktorý nikdy nebol v Ørste v pondelok večer, zastavil taxík a otvoril jej dvere. S nevôľou nastúpila, zamrmlala adresu a odvrátila tvár do okna.

„Povedala som mu, aby nás odviezol k River Garden,“ povedala po chvíli. „Tam vystupuješ, však?“

„Slečna, ak sa nemýlim, podľa inštrukcií vystupujete prvá.“

„Slečna?“ zasmiala sa a pozrela naňho maminými čiernymi očami. Takmer zrastené obočie jej dávalo výraz lesnej víly.

„Akoby som počula svoju tetu. Koľko máš vlastne rokov?“

„Muž je taký starý, ako sa cíti,“ odvetil Harry. „V tom prípade by som mal tak šesťdesiat.“

Zvedavo sa naňho pozrela.

„Som smädná,“ povedala zrazu. „Pozvi ma na drink a potom ma môžeš odprevadiť domov.“

Harry si prečítal Molnesovu adresu zo zápisníka, ktorý mu každoročne venoval na Vianoce otec, a pokúšal sa nadviazať kontakt so šoférom.

„Zabudni,“ zastavila ho. „Budem trvať na River Garden. Presvedčím ho, že sa ma pokúšaš dostať, a určite mi pomôže. Chceš vyvolať scénu?“

Harry poklepal šoférovi po pleci. Runa začala zavýjať, šofér dupol na brzdu a Harry vrazil hlavou do stropu. Runa sa nadychovala na ďalší výkrik, no Harry ju rýchlo zastavil.

„Dobre, dobre. Tak kam? Po ceste máme Patpong.“

„Patpong?“ Zagúľala očami. „Naozaj si starý. Tam chodia len perverzní starci a turisti. Ideme na Siam Square.“

Prehodila so šoférom pár slov jazykom, ktorý Harry vnímal ako bezchybnú thajčinu.

„Máš frajerku?“ spýtala sa, keď jej – pod hrozbou, že opäť urobí scénu – na stole pristálo pivo.

Sedeli v priestrannom bare pod holým nebom. Široké monumentálne schodisko pod nimi bolo plné mladých ľudí, zrejme študentov, ktorí hľadeli na viaznucu premávku a jeden na druhého. S nedôverou sa zadívala na Harryho pomarančový džús, no vzhľadom na svoju rodinu zrejme poznala abstinentov. Alebo nie. Harry už cítil, že v rodine Molnesovcov sa nedodržiavali všetky nepísané stranícke pravidlá.

„Nie,“ odvetil Harry a dodal: „Prečo sa na to, kristepane, každý pýta?“

„Kristepane? Až tak?“ Zahniezdila sa na stoličke. „Väčšinou sa ťa zrejme pýtajú dievčatá.“

„Chceš ma dostať do pomykova? Povedz mi radšej niečo o tvojich frajeroch.“

„O ktorých?“ Ľavú ruku mala ukrytú v lone, v pravej držala pivo. Usmiala sa, zaklonila hlavu, no nespúšťala z neho pohľad.

„Ak si myslíš, že som panna, mýliš sa.“

Harry takmer vyprskol džús.

„Prečo by som mala byť?“ spýtala sa a priložila si pohár k perám.

Nie, prečo by si mala byť, zopakoval v duchu Harry a sledoval, ako sa jej pri prehĺtaní hýbe pokožka na krku. Spomenul si na Brekkeho slová o ohryzku. Zväčša sa nedá vyoperovať.

„Si v šoku?“ odložila pohár a naraz sa tvárila vážne „Prečo by som mal byť?“ Znelo to ako ozvena, a tak rýchlo dodal: „Sám som debutoval niekedy v tvojom veku.“

„Asi si nemal trinásť.“

Harry sa nadýchol, hlboko sa zamyslel a pomaly vypustil vzduch pomedzi zuby. Zrejme by mohli zmeniť tému.

„Naozaj? A koľko mal on?“

„To je tajomstvo.“ Vrátil sa jej provokačný výraz. „Radšej mi povedz, prečo nemáš frajerku.“

Už sa nadychoval, že jej to povie. Možno preto, aby jej opätoval šokovú terapiu. Obe ženy, o ktorých mohol s rukou na srdci vyhlásiť, že ich miloval, sú mŕtve. Jedna vlastnou rukou, druhá rukou vraha.

„To je dlhý príbeh,“ povedal potichu. „Stratil som ich.“

„Ich? Bolo ich viac? Preto sa na teba vykašľali… mal si ich naraz, čo?“

Harry počul detinský tón v jej hlase a smiech. Neodvážil sa opýtať, aký vzťah majú s Jensom Brekkem.

„Nie,“ povedal. „Len som na ne nedával dostatočný pozor.“

„Tváriš sa tak vážne.“

„Prepáč.“

Sedeli mlčky. Hrala sa s nálepkou na pivovej fľaši. Pozrela sa na Harryho, akoby sa rozhodovala. Zrazu strhla nálepku.

„Poď,“ chytila ho za ruku. „Niečo ti ukážem.“

Zbehli po schodoch pomedzi študentov a vyšli na mostík pre peších, ktorý križoval širokú ulicu. Zastali uprostred.

„Pozri,“ povedala potichu. „Nie je to krásne?“

Sledoval premávku, čo sa im valila pod nohami. Cesta sa ťahala až po horizont, svetlá áut, motoriek a tuktukov pripomínali tečúcu lávu. Na obzore hustla do žltého pása.

„Vidíš, že to vyzerá ako zmotaný had so žiarivým vzorom na chrbte?“

Naklonila sa cez zábradlie. „Vieš, čo je zvláštne? V tomto meste žije dosť ľudí, ktorí by s radosťou zabili človeka pre pár drobných, čo má vo vrecku. Aj tak som sa tu nikdy nebála. V Nórsku sme chodievali cez víkend na chatu do hôr, poznám tam každý kameň. A cez prázdniny sme chodili do Ørsty, kde každý pozná každého a na titulnú stranu novín sa dostane aj informácia, že niekto ukradol v obchode cukríky. Napriek tomu sa tu cítim bezpečnejšie. Medzi miliónmi ľudí, ktorých vôbec nepoznám. Nie je to zvláštne?“

Harry netušil, čo má odpovedať.

„Ak by som si mohla vybrať, zostala by som tu navždy. Aspoň raz týždenne by som chodila na tento mostík a sledovala premávku.“

„Premávku?“

„Milujem premávku.“ Prudko sa k nemu otočila. Oči jej žiarili. „Ty nie?“

Zavrtel hlavou. Opäť sa obrátila k ceste.

„Škoda. Predstav si, koľko v Bangkoku v tejto chvíli jazdí áut. Tri milióny. A každý deň pribudne ďalšia tisícka. Bežný šofér strávi v premávke dve až tri hodiny denne. Počul si, že tu na benzínkach dostaneš Comfort 100? Vrecká, do ktorých sa vymočíš, keď si uviazol v zápche. Majú podľa teba Eskimáci pomenovanie pre premávku? Alebo Maorovia?“

Harry pokrčil plecom.

„Len si zober, o čo všetko prichádzajú, keď bývajú na miestach, kde sa nemôžu kúpať v dave ako my tu. Zdvihni ruky.“

Chytila ho za ruku a nadvihla mu ju nad hlavu.

„Cítiš tie vibrácie? Energiu všetkých ľudí okolo nás? Je vo vzduchu. Ak zomieraš a máš pocit, že ti už nikto nepomôže, stačí vyjsť von, zdvihnúť ruky nad hlavu a nasať tú energiu. Čaká ťa večný život. To je pravda.“

Jej oči žiarili, celá tvár jej žiarila. Priložila si Harryho dlaň k lícu.

„Cítim, že budeš dlho žiť. Veľmi dlho. Ešte dlhšie než ja.“

„To nehovor,“ zastavil ju Harry. Jej pokožka ho pálila na dlani. „Prináša to smolu.“

„Aj smola je lepšia než nič. To hovorieval tato.“ Uvoľnil si ruku zo zovretia.

„Chceš žiť večne?“ zašepkala.

Zažmurkal. Uvedomil si, že jeho mozog ich práve zvečnil na fotografii na mostíku, kde sa okolo nich na obe strany náhlili ľudia a pod nohami sa im prevaľoval had. Tak ako iní ľudia fotografujú miesta, čo navštívia, lebo vedia, že tam nebudú dlho. Už sa mu to stalo raz v noci na plavárni Frogner. Potom v Sydney, keď vietor strapatil jej ryšavú hrivu, a jedno februárové popoludnie na letisku v Osle, keď sestra stála v uragáne bleskov novinárov a čakala na jeho príchod. Vedel, že nech sa stane čokoľvek, bude môcť siahnuť po týchto záberoch. Nikdy nevyblednú, naopak, rokmi sa naplnia hĺbkou a príchuťou.

V tej chvíli zacítil na líci kvapku. A vzápätí ďalšiu. Prekvapene zdvihol zrak.

„Ktosi mi hovoril, že pršať má až v máji,“ povedal potichu.

„Búrky Mango,“ vysvetlila mu Runa s tvárou obrátenou k oblohe. „Ich občasný príchod znamená, že mangá už dozreli. O chvíľu sa dovalí lejak. Poď.“

23/

Harry zaspával. Zvuky už neboli také prenikavé. Okrem toho sa naučil, že premávka má istý rytmus, dá sa predvídať. Prvú noc ho ešte budilo náhle trúbenie. Po niekoľkých nociach sa zrejme budil, aj keď nič nezatrúbilo. Prenikavý zvuk prasknutého tlmiča neprichádzal znenazdajky, mal svoje miesto v zdanlivej kakofónii. Len chvíľu trvá, kým sa to človek naučí, tak ako sa vestibulárny nerv prispôsobuje kolísaniu na palube lode.

Dohodli sa, že sa stretnú na druhý deň v univerzitnej kaviarni, aby jej položil pár otázok o otcovi. Vystupovala z taxíka a z vlasov jej ešte kvapkala voda.

Prvý raz po dlhom čase sa mu snívalo o Birgitte. Vlasy sa jej lepili na vlhkú pokožku, ale usmievala sa. A žila.

Advokát potreboval štyri hodiny, aby dostal Wooa z väzby.

„Doktor Ling pracuje pre Sorensena,“ vzdychla si na rannej porade Liz. „Nho sa stihol spýtať Wooa, kde sa nachádzal v deň vraždy, a bolo po všetkom.“

„Akú odpoveď dostal náš prenosný detektor lži?“ spýtal sa Harry.

„Nijakú,“ odvetil Nho. „Nemal najmenší záujem komunikovať.“

„Nič nepovedal. A to som si myslel, že viete slušne narábať s mučením a elektrickými šokmi.“

„Mohol by mi niekto povedať aj nejakú dobrú správu?“ Zašušťali noviny.

„Volal som opäť do hotela Maradiz. Prvý človek mi prezradil iba to, že nejaký farang k nim chodil so ženou v diplomatickom aute. Muž, s ktorým som komunikoval dnes, mi potvrdil, že žena bola beloška a hovorili spolu jazykom, ktorý identifikoval ako nemčinu alebo holandčinu.“

„Nórčina,“ prikývol Harry.

„Snažil som sa vymámiť z neho opis, no viete, aké to je…“

Nho a Sunthorn sa uškrnuli a sklopili zrak. Nikto nič nehovoril.

„Čo je?“ zamračil sa Harry.

„Vyzeráme úplne rovnako,“ vzdychla si Liz. „Sunthorn, skoč tam s niekoľkými fotografiami a over, či sa nám podarí identifikovať veľvyslanca a tú ženu.“

Harry pokrčil nosom.

„Muž s manželkou v hniezdočku lásky za dvesto dolárov na deň, pár kilometrov od ich domova. Nie je to trochu perverzné?“

„Ten muž mi tvrdil, že chodili cez víkend,“ pokračoval Rangsan. „Mám aj pár dátumov.“

„Stavím sa o moju včerajšiu výhru, že to nebola manželka,“ ponúkol Harry.

„Možno nie,“ pripustila Liz. „Aj tak si nemyslím, že nás to posunie ďalej.“

Ukončila stretnutie s výzvou, aby zvyšok dňa venovali dokončovaniu úloh, čo museli ustúpiť pred vraždou nórskeho veľvyslanca. Ostatní odišli a Harry si opäť sadol.

„Takže sme naspäť na štarte?“ spýtal sa.

„V princípe sme sa odtiaľ ešte ani nepohli,“ pripomenula mu Liz. „Možno napokon bude po vašom.“

„Po našom?“

„Dnes ráno som sa rozprávala s policajným riaditeľom. Včera telefonoval s pánom Torhusom, ktorý sa ho pýtal, ako dlho ešte plánujeme pokračovať vo vyšetrovaní. Nórske úrady chcú mať v rukách záverečnú správu v priebehu týždňa. Môj šéf sa mu snažil vysvetliť, že thajská strana nezvykne zakladať prípad vraždy len tak. Počas dňa ho kontaktovalo naše ministerstvo spravodlivosti. Harry, podľa mňa si urobil dobre, že si sa poponáhľal s návštevou turistických atrakcií. Zdá sa, že cestu domov si môžeš začať plánovať už na piatok. Samozrejme, ak sa nevynorí konkrétna stopa.“

„Harry!“

Tonje Wiigová ho čakala na recepcii s rozpálenými lícami a takým červeným úsmevom, až ju upodozrieval, že predtým než vyšla z kancelárie, naniesla si na pery hrubú vrstvu rúžu.

„Dáme si čaj,“ rozhodla. „Ao!“

Ao ho sledovala s nemou hrôzou. A hoci jej rýchlo naznačil, že jeho návšteva nesúvisí s ňou, všimol si jej pohľad antilopy pri napájadle. Každú chvíľu sa môže vynoriť lev. Odišla.

„Pekné dievča,“ podpichla ho Tonje Wiigová.

„Zlaté,“ prikývol. „A veľmi mladé.“

Zdalo sa, že ju Harryho odpoveď uspokojila. Vykročila pred ním do kancelárie.

„Včera večer som sa ti pokúšala dovolať. Nebol si doma.“

Harry si uvedomoval, že očakáva jeho otázku, prečo volala, no nespýtal sa. Ao doniesla čaj. Počkal, kým odíde.

„Potrebujem pár informácií,“ začal.

„Nech sa páči.“

„Keďže si vo veľvyslancovej neprítomnosti vystupovala ako chargé d’affaires, predpokladám, že máš prehľad, kedy cestoval.“

„Samozrejme.“

Prečítal jej štyri dátumy, ktoré si porovnala s diárom. Vo všetkých štyroch prípadoch bol mimo Bangkoku. Trikrát v Chiang Mai, raz vo Vietname. Harry si pomaly zapisoval, uvažujúc nad ďalším krokom.

„Poznal veľvyslanec v Bangkoku okrem svojej manželky aj iné Nórky?“

„Nie…“ zamyslela sa Tonje. „Aspoň pokiaľ viem ja. Teda, samozrejme, okrem mňa.“

Harry počkal, kým odloží šálku.

„Ako zareaguješ, keď ti poviem, že podľa mňa si mala pomer s veľvyslancom?“

Sánka jej padla. Bola ozdobou nórskej zubnej chirurgie.

„Bože dobrotivý!“ vydýchla. Tak úprimne, až Harry usúdil, že toto slovné spojenie ešte zostáva súčasťou aktívnej slovnej zásoby niektorých žien. Odkašlal si.

„Myslíme si, že si s veľvyslancom trávila tie dni v hoteli Maradiz. Ak je to tak, musím ťa požiadať o vyjadrenie o vašom vzťahu a informáciu, kde si bola v okamihu jeho smrti.“

Harry s prekvapením konštatoval, že aj veľmi biela tvár môže ešte zblednúť.

„Mala by som sa porozprávať s advokátom?“ spýtala sa potichu.

„Ak nemáš čo skrývať, netreba.“

Všimol si, ako sa jej v kútiku oka zjavila slza.

„Nemám čo skrývať.“

„V tom prípade môžeš hovoriť aj so mnou.“

Opatrne si servítkou utrela oko, aby si nerozmazala maskaru.

„Pochopte, mala som chuť ho zabiť.“

Harry postrehol, že sa vrátila k vykaniu, a trpezlivo čakal.

„Takú veľkú chuť, až ma potešilo, keď som sa dozvedela, že je po ňom.“

Vnímal, že je blízko. Stačilo mu len neurobiť nijakú hlúposť, čo by zastavila tok slov. Takéto priznanie málokedy prichádza osamote.

„Nechcel opustiť svoju manželku?“

„Nie!“ zavrtela hlavou. „Nechápete! Všetko mi zničil! Všetko, čo…“

Prvý vzlyk znel ubolene. Harry vedel, že zasiahol citlivé miesto. Pozbierala sa, osušila si obe oči a pokračovala:

„Bola to politická nominácia, vôbec nemal kvalifikáciu na túto funkciu. Už mi naznačovali, že som kandidátka na post veľvyslanca, a potom toto. Poslali ho sem tak rýchlo a nečakane, akoby sa ho potrebovali čím skôr zbaviť. Musela som odovzdať kľúče od veľvyslanectva človeku, ktorý nevidel rozdiel medzi radcom a atašém.

Nikdy sme nemali pomer. To je absurdná predstava, nechápete?“

„Čo sa potom stalo?“

„Zavolali ma, aby som ho identifikovala, a ja som zabudla na to, ako sem prišiel a že sa mi opäť naskytla šanca. Myslela som na jediné. Bol to milý a múdry muž. Naozaj!“

Zdôraznila to, akoby jej Harry oponoval.

„Hoci na poste veľvyslanca nestál za veľa. A prezradím vám, že som odvtedy veľa premýšľala. Možno som sa v živote nesústredila na to, čo je naozaj dôležité. Sú aj zmysluplnejšie veci ako práca a kariéra. Možno sa ani nebudem uchádzať o veľvyslanecký post. Uvidíme. Mám toho toľko. Áno, nie, teraz sa ešte neviem vyjadriť.“

Párkrát si vzlykla a zdalo sa, že sa pozviecha. „Poviem vám, nie je bežné, aby radcu na ambasáde vymenovali za veľvyslanca. Pokiaľ viem, ešte nikdy sa to nestalo.“

Vytiahla kozmetické zrkadielko a skontrolovala si mejkap. Potom dodala akoby sama pre seba: „Niekto predsa musí byť prvý.“

Harry sa v taxíku cestou späť na policajnú stanicu rozhodol vyškrtnúť Tonje Wiigovú zo zoznamu podozrivých. Jednak ho presvedčila, jednak mu vedela dokázať, že v čase, keď bol veľvyslanec v hoteli Maradiz, ona bola inde. Potvrdila mu, že si v Bangkoku nemohol medzi Nórkami veľmi vyberať.

Preto ho tvrdo zasiahla predstava nepredstaviteľného. Aj keď až také nepredstaviteľné to zasa nebolo.

Dievča, ktoré vošlo sklenými dverami do Hard Rock Café, bolo celkom iné ako to, ktoré videl v záhrade a na pohrebe. Odmeraná a uzavretá mimika aj unavený, trucovitý výraz tváre zmizli. Zbadala ho sedieť pri novinách s prázdnou fľaškou koly a na tvári sa jej rozžiaril úsmev. Obliekla si krátke šaty s modrými kvietkami. Ako šikovný iluzionista držala protézu tak, že si ju človek takmer nevšimol.

„Čakal si ma,“ zvolala nadšene.

„Je ťažké odhadnúť premávku,“ priznal. „Nechcel som meškať.“

Prisadla si a objednala ľadový čaj.

„Včera. Tvoja mama…“

„Spala,“ odsekla. Tak stroho, akoby ho chcela varovať. Už nemal čas neprejsť priamo k veci.

„Opitá?“

Zdvihla zrak. Úsmev sa vyparil ako gáfor.

„Chcel si hovoriť o mame?“

„Okrem iného. Aký vzťah mali s otcom?“

„Prečo sa nespýtaš jej?“

„Lebo si podľa mňa horšia klamárka,“ odvetil úprimne.

„Ach tak? V tom prípade fantastický.“ Opäť sa jej vrátil ten trucovitý výraz.

„Až taký zlý?“

Zamračila sa.

„Prepáč, Runa, no robím len svoju prácu.“

Mykla plecom. „S mamou bohvieako nevychádzame. S otcom sme boli ako jedno telo. Podľa mňa žiarlila.“

„Na koho z vás?“

„Na oboch. Naňho. Neviem.“

„Prečo naňho?“

„On ju v podstate nepotreboval. Bola preňho vzduch.“

„Brával ťa občas do hotela, Runa? Napríklad do hotela Maradiz?“

Sledoval jej prekvapený výraz. „Čo tým myslíš? Prečo by mal?“

Sklopil zrak k novinám. Prinútil sa na ňu pozrieť.

„Fuji,“ vybuchla a buchla päsťou po stole, až poháre poskočili. „Vyjadruješ sa úplne čudne. Kam tým mieriš?“

„Runa, chápem, že to nie je jednoduché, no tvoj otec podľa mňa robil veci, čo by mal ľutovať.“

„Otec? Ten ľutoval všetko. Ľutoval, bral na seba vinu, ospravedlňoval sa a… Tá striga ho však nenechala na pokoji. Neustále ho štvala, nie si tamto a nie si hento, stiahol si ma tam a tak ďalej. Myslela si, že nepočujem, no ja som vnímala každé slovo. Vraj nie je stavaná na život s eunuchom, je plnokrvná žena. Presviedčala som ho, aby odišiel, ale on vydržal. Kvôli mne. Nepovedal to, no viem, že to bolo preto.“

Harry mal posledné dva dni pocit, že sa utopí v mori sĺz, no tentoraz neprichádzali.

„Snažím sa ti to vysvetliť,“ nadýchol sa a pokúsil sa zachytiť jej pohľad. „Tvoj otec mal iné sexuálne sklony než my.“

„Preto si v takom strese? Podľa teba som nevedela, že je buzík?“

Harry sa premohol, aby mu nepadla sánka.

„Čo myslíš tým, že bol buzík?“

„Homoš. Teploš. Buzerant. Gay. Som výsledok jednej z jeho výnimočných súloží s tou strigou. Hnusilo sa mu to.“

„To ti aj povedal?“

„Bol príliš ohľaduplný, aby o tom hovoril nahlas. Ja som to však vedela. Bola som jeho najlepšia priateľka A to aj povedal. Občas mi tvrdil, že som jediná. ‚Ľúbim len teba a kone.‘ Mňa a kone, dobré, čo? Podľa mňa mal kedysi milenca, ešte v škole, potom stretol mamu. Chlapec ho nechal, nechcel sa priznať k ich vzťahu. V poriadku, veď ani otec nechcel. Bolo to dávno, veci vtedy fungovali inak.“

Povedala to s istotou tínedžerky. Harry si priložil pohár k perám a pomaly si upil. Potreboval získať čas, nepredpokladal takýto priebeh rozhovoru.

„Chceš vedieť, kto chodil do hotela Maradiz?“ spýtala sa.

Mlčky prikývol.

„Mama so svojím milencom.“

24/

Zamrznuté konáre sa ťahali k bledej zimnej oblohe nad Zámockým parkom. Dagfinn Torhus stál pri okne a sledoval, ako uzimený chlap vybieha po ulici Haakona VII a hlavu skrýva medzi plecami. Zazvonil telefón. Torhus sa pozrel na hodinky. Čas obeda. Sledoval muža pohľadom, kým mu nezmizol pri stanici metra. Potom zdvihol slúchadlo a predstavil sa. V slúchadle chvíľu praskalo, vzápätí sa ozval hlas.

„Dávam vám poslednú šancu, pán Torhus. Ak ju nevyužijete, postarám sa, aby ministerstvo vypísalo súťaž na vaše miesto, skôr než stihnete vysloviť vetu: Nórskeho policajta úmyselne zavádzal riaditeľ kancelárie MZV. Alebo: Veľvyslanec Molnes sa stal obeťou homosexuálnych sporov. Obe vety by sa celkom hodili na titulku novín, čo poviete?“

Torhus sa posadil.

„Kde ste, pán Hole?“ spýtal sa, nenachádzajúc iné slová.

„Práve som dotelefonoval s Bjarnem Møllerom. Pýtal som sa ho pätnástimi rôznymi spôsobmi, čo, preboha, ten Atle Molnes robil v Bangkoku. Všetko, čo sa mi o ňom podarilo zistiť doteraz, naznačuje, že ide o najmenej pravdepodobného kandidáta z krajiny fjordov. Ešte som ten vred nepraskol, no minimálne sa mi podarilo nájsť ho. Møllera údajne viaže povinnosť mlčať, a preto ma odkázal na vás. Otázku ste už počuli. Čo je to, čo vy viete a ja nie? Pre vašu informáciu, sedím pri faxe. Na lístku mám čísla novín VG, Aftenposten aj Dagbladet.“

Torhusov hlas preniesol zimný chlad až do Bangkoku: „Novinári nezverejňujú nepodložené tvrdenia od prechlastaného policajta, pán Hole.“

„Ibaže by išlo o prechlastaného známeho policajta.“

Torhus neodpovedal.

„Ešte som zabudol. Zverejní to aj denník z kraja pána veľvyslanca.“

„Viaže vás povinnosť mlčať,“ krotko mu pripomenul Torhus. „Budú vás trestne stíhať.“

Hole sa zasmial.

„Z blata pod odkvap, čo? Vedieť, čo viem, a nekonať znamená zanedbanie služobných povinností. Aj to je trestné. Neviem prečo, no mám pocit, že ak prehovorím, stratíte viac než ja.“

„Aké záruky…“ začal Torhus, no prerušilo ho zapraskanie v slúchadle. „Haló?“

„Som tu.“

„Aké záruky mi dáte, že si to necháte pre seba?“

„Nijaké.“ Ozvena trikrát zopakovala jeho slová.

Ticho.

„Verte mi,“ dodal Harry.

Torhus sa uškrnul: „Prečo by som mal?“

„Nemáte na výber.“

Torhus si pri pohľade na hodinky uvedomil, že zmešká obed. Chlebíky s pečeným mäsom sú už zrejme preč, no napokon je to jedno. Aj tak nemá chuť jesť.

„Nič sa nesmie dostať na verejnosť,“ povedal potichu. „Myslím to vážne.“

„To nie je môj cieľ.“

„Dobre, pán Hole. Koľko škandálov medzi nórskymi kresťanskými demokratmi by ste vedeli vymenovať?“

„Veľmi málo.“

„Presne tak. Kresťanská ľudová strana pôsobila v Nórsku dlhé roky ako neškodná drobná stranička, o ktorú sa nikto neunúval zaujímať. Novinári sa venovali odhaľovaniu prešľapov vo vládnej Strane pracujúcich a v pravicovej Strane pokroku a kresťanskí poslanci si užívali pokoj mimo záujmu verejnosti. Výmenou vlády sa to skončilo. Pri príprave zloženia novej vlády sa rýchlo ukázalo, že Atle Molnes napriek nespochybniteľnej šikovnosti a dlhoročným parlamentným skúsenostiam neprichádza do úvahy na post ministra. Analýza jeho súkromia by predstavovala riziko pre kresťanskú stranu, ktorá v programe presadzuje celkom iné hodnoty. Človek nemôže brániť vymenúvaniu homosexuálnych kňazov a zároveň mať vo vláde homosexuálnych ministrov. Podľa mňa si to uvedomoval aj sám Molnes, no keď sa zverejnilo zloženie vlády, médiá si to všimli. Prečo nie je medzi ministrami aj Atle Molnes? Svojho času ustúpil súčasnému premiérovi v boji o predsedu strany a väčšina krajiny ho pokladala za stranícku dvojku, možno trojku a maximálne štvorku. Novinári sa začali pýtať a opäť sa začali šíriť reči o jeho homosexuálnej orientácii, čo kolovali už v čase, keď sa stiahol z boja o predsednícke kreslo. Právom sa ma spýtate, prečo to bola taká dôležitá téma – veď veľa poslancov je homosexuálov. Okrem členstva v strane hralo úlohu aj jeho blízke priateľstvo s premiérom. Študovali spolu, bývali spolu v internáte. Bolo len otázkou času, kedy sa o tom dozvedia médiá, a hoci by Molnes nesedel vo vláde, predstavovalo by to zbytočnú záťaž pre premiéra. Všetci vedeli, že premiér a Molnes od začiatku politickej kariéry ťahali za jeden povraz. Kto by uveril, že premiér nevedel o jeho sexuálnej orientácii? Ako by zareagovali voliči, ktorí volili stranu práve pre jej jasný postoj k otázke registrácie partnerov a iných prasacín? Ak si môžem pomôcť Bibliou, premiér si choval hada na hrudi. Čo by to znamenalo pre jeho dôveryhodnosť? Osobná popularita premiéra patrila medzi najdôležitejšie piliere funkčnosti menšinovej vlády a takýto škandál by jej naozaj nepomohol. Molnesa museli čím skôr dostať z Nórska. Dospeli k názoru, že najlepšie sa na tento účel hodí post veľvyslanca. Predsedovi vlády nemohol nikto vyčítať, že odstavil svojho verného spolupútnika. Vtedy ma oslovili. Konali sme rýchlo. Post veľvyslanca v Bangkoku nestihli formálne obsadiť a Bangkok je dosť ďaleko, aby ho médiá nechali na pokoji.“

Torhus sa odmlčal.

„Panebože,“ zašepkal Harry.

„Súhlasím,“ prikývol Torhus.

„Vedeli ste, že jeho manželka má milenca?“

Torhus sa zarehnil.

„Nie. Museli by ste mi však ponúknuť veľmi slušný kurz, aby som stavil peniaze na to, že ho nemá.“

„Prečo?“

„Predpokladám, že homosexuálny manžel takéto veci toleruje. Okrem toho atmosféra v zahraničnej službe akoby podporovala mimomanželské zväzky. Občas dokonca vznikajú aj nové manželstvá. Na ministerstve sa človek nemôže prejsť po chodbe, aby nestretol svojho exmanžela, expartnera alebo súčasného milenca. Je to ako seriál Beverly Hills.“

Torhus sa ďalej smial.

„Jej milenec nepochádza z prostredia ministerstva,“ opravil ho Harry. „Je Nór, miestny Gordon Gekko, megaúspešný valutový maklér Jens Brekke. Spočiatku som si myslel, že randí s Molnesovou dcérou, no ukázalo sa, že ide o Hilde. Stretli sa v podstate hneď po príchode rodiny do Bangkoku a podľa dcéry nejde len o občasné číslo. Ich vzťah je dosť seriózny a dcéra počíta s tým, že skôr či neskôr začnú spolu žiť.“

„To je novinka.“

„Minimálne to dáva žene motív. A jej milencovi.“

„Molnes im stál v ceste?“

„Nie, naopak. Podľa dcéry sa Hilde Molnesová po celý čas odmietala zrieknuť svojho muža. Predpokladám, že keď sa uskromnil v politických ambíciách, nepotreboval už zakrývať svoje sexuálne preferencie pláštikom manželstva. Bolo by normálne, keby ho vydierala starostlivosťou o ich dcéru. Jej motív však bol menej vznešený. Rodine Molnesovcov patrí polovica Ørsty.“

„Presne tak.“

„Požiadal som Møllera, aby skontroloval, či existuje testament a súhrn majetku Atleho Molnesa.“

„Poviem vám, pán Hole, nespadá to do poľa mojej pôsobnosti, no nekomplikujete to zbytočne? Možno ho zabil len nejaký blázon.“

„Možno. Máte niečo proti predstave, že by ten blázon bol Nór?“

„Čo tým myslíte?“

„Bežní blázni nezapichnú človeka nožom a nezbavia miesto činu všetkých stôp. Skutoční blázni nám nechajú čosi, čo im umožní, aby sa s nami následne hrali na mačku a myš. V tomto prípade nemáme nič – vôbec nič. Verte mi, išlo o dôkladne naplánovanú vraždu. Páchateľ sa nechce hrať. Odviedol svoju prácu a teraz chce, aby sme prípad založili pre nedostatok dôkazov. Ktovie, možno človek musí byť blázon, aby sa odhodlal na takýto čin. Všetci blázni, ktorých som tu v súvislosti s týmto prípadom stretol, hovorili po nórsky.“

25/

Harry napokon našiel vchod medzi dvoma striptízovými klubmi v uličke Soi 1 v Patpongu. Vybehol po schodoch a vstúpil do tmavej miestnosti, v ktorej sa lenivo točil obrovský ventilátor. Podvedome sa uhol listom vrtule. Už sa naučil, že dvere ani iné časti domu nepostavili na jeho stodeväťdesiattri centimetrov.

Hilde Molnesová sedela pri stole v kúte reštaurácie. Pútala pozornosť vďaka slnečným okuliarom, ktoré jej zrejme mali zaručiť anonymitu.

„Nemám vlastne rada ryžovú pálenku,“ konštatovala namiesto pozdravu a obrátila do seba pohárik. „Mekong je však výnimka. Ponúknem vás, pán inšpektor?“

Harry zavrtel hlavou. Luskla prstami, aby jej čašník prišiel doliať.

„Poznajú ma tu,“ pochválila sa. „Keď usúdia, že mám dosť, prestanú mi nalievať. A vtedy mi zväčša už naozaj stačilo.“ Zachrípnuto sa zasmiala.

„Verím, že vám neprekáža miesto stretnutia. Doma je teraz smutno. Prezradíte mi dôvod tejto konzultácie, pán inšpektor?“

Vyslovovala slová s prehnane zreteľnou intonáciou ako človek zvyknutý skrývať, že pil.

„Hotel Maradiz nám práve potvrdil, že ste ho pravidelne navštevovali s Jensom Brekkem.“

„Hurá!“ vykríkla. „Konečne si tu niekto robí poriadne svoju prácu. Ak sa spýtate tamtoho čašníka, potvrdí vám, že sa pravidelne stretávame aj tu.“ Každé slovo akoby vypľúvala s odporom. „Tma, anonymita, absencia iných Nórov a okrem toho najlepšie plaa lòt v meste. Máte rád úhora, pán Hole? Morského úhora?“

Harry si spomenul na muža, ktorého vytiahli z vody neďaleko Drøbaku. Ležal v mori už niekoľko dní a bledá mŕtva tvár na nich hľadela s prekvapeným výrazom dieťaťa. Niekto mu zjedol viečka. Ich pozornosť upútal úhor, ktorého chvost trčal z mužových úst. Mával ním ako strieborným bičíkom. Harry ešte cítil slanú vôňu, musel to byť morský úhor.

„Môj dedo nejedol nič iné,“ pokračovala. „Od vypuknutia vojny až do smrti. Nevedel sa ich nasýtiť.“

„Mám aj informácie týkajúce sa testamentu.“

„Viete, prečo jedol toľko úhorov? Samozrejme, že netušíte. Bol rybár, ľudia v Ørste nechceli jesť úhory. A viete prečo?“

V tvári sa jej zračila tá istá bolesť ako predtým v záhrade.

„Pani Molnesová…“

„Pýtam sa prečo!“

Zavrtel hlavou.

Hilde Molnesová stíšila hlas a dlhým červeným nechtom vyťukávala každú slabiku do dosky stola:

„Tú zimu stroskotala pár stovák metrov od pevniny loď Nefúkal ani vietor, bola však taká zima, že nikto z deviatich chlapov na palube sa nezachránil. Na mieste, kde sa potopila, tečie silný prúd. Nenašli sa ani telá. Ľudia neskôr tvrdili, že vo fjorde sa následne premnožili úhory. Chápete, úhory sa vraj živia utopenými ľuďmi. Mnohí z utopených mali v Ørste svojich príbuzných. Predaj úhorov zastal, akoby uťal. Nikto nechcel, aby ho susedia čo len videli, ako si nesie domov úhora. Dedo pochopil, že sa mu viac oplatí predávať ostatné ryby. Úhory si nechával pre seba. Ľudia v našom kraji boli vždy vynaliezaví a lakomí.“

Vzala pohárik z tácky a položila ho na stôl. Na obruse sa šíril tmavý prsteň.

„Postupne mu zachutil. Bránil sa tým, že na lodi ich bolo len deväť. Nemohli nasýtiť všetky úhory. Možno zjedol jedného či dvoch úhorov, čo sa zahryzli do tých chudákov, a čo? Necítil rozdiel. Necítil rozdiel! Dobré, čo?“

Jej slová zneli ako ozvena.

„Čo poviete, pán Hole? Jedia úhory ľudí?“

Harry sa poškrabal za uchom. „Tvrdí sa, že aj makrela je ľudožrútka. Neviem. Každá ryba si podľa mňa občas čosi odhryzne.“

Hilde Molnesová víťazoslávne zdvihla pohár. „No vidíte! Plne s vami súhlasím. Každá ryba si občas odhryzne!“

Harry ju nechal dopiť.

„Kolega v Osle práve hovoril s firemným advokátom vášho manžela, Bjørnom Hardeidom v Ålesunde. Vedeli ste, že advokáta neviaže povinnosť mlčať, ak je klient mŕtvy a informácia nemôže poškodiť jeho meno?“

„Nie.“

„Nuž, Bjørn Hardeid nám neprezradil nič nové. Preto kolega zavolal bratovi Atleho Molnesa, ale ani od neho sa nič nedozvedel. Mlčali ako zarezaní, keď im kolega predstavil našu teóriu, že Atle Molnes ani náhodou nedisponoval takým podielom na majetku, ako sme si doteraz mysleli.“

„Z čoho vychádzate?“

„Muž, ktorý nie je schopný splatiť svoj dlh sedemstopäťdesiattisíc nórskych korún, nemusí byť hneď chudobný, no jednoznačne nedisponuje bratským podielom na rodičovskom majetku v hodnote takmer dvesto miliónov.“

„Odkiaľ…“

„Kolega získal údaje o hospodárení nábytkárskej firmy Molnes, a. s. Vlastný kapitál je, samozrejme, nižší, no spoločnosť je predmetom obchodovania na burze. Zavolal preto maklérovi, aby mu vypočítal aktuálnu hodnotu firmy. Rodinná firma Molnes Holding má štyroch akcionárov – troch bratov a sestru. Všetci súrodenci sedia vo vedení firmy. Odkedy Molnes starší previedol akcie na holdingovú spoločnosť, burza nezaznamenala nijaký pohyb. Ak váš manžel nepredal svoj podiel niektorému zo súrodencov, mal by disponovať majetkom v hodnote…“

Harry nazrel do poznámok v zápisníku.

„…päťdesiat miliónov nórskych korún.“

„Vidím, že ste si dali záležať.“

„Nerozumiem ani polovici z toho, čo som práve povedal. Pochopil som však, že niekto zadržiava peniaze vášho manžela a chcem vedieť prečo.“

Hilde Molnesová sa naňho pozrela ponad pohárik. „Naozaj to chcete vedieť?“

„Prečo nie?“

„Nie som si istá, že tí, čo vás sem poslali, si želali, aby ste prenikli tak hlboko do veľvyslancovho súkromia.“

„V tom prípade už aj tak viem priveľa, pani Molnesová.“

„Viete o…“

„Áno.“

„Aha.“

Zamyslene do seba obrátila ďalší mekong. Čašník jej prišiel doliať, no zastavila ho gestom.

„Ak viete aj to, že v rodine Molnesovcov má pánbičkárstvo silnú tradíciu a už niekoľko jej generácií si platí členské v Kresťanskej ľudovej strane, zrejme ste si domysleli aj zvyšok.“

„Možno. Ocením však, ak mi to vysvetlíte vy.“

Striaslo ju, akoby až teraz zacítila trpkú pachuť pálenky.

„Rozhodol o tom Atleho otec. Chýr sa začal šíriť po voľbe predsedu strany. Atle mu prezradil všetko. O týždeň otec prepísal testament. Píše sa v ňom, že podiel na majetku zostane zapísaný na Atleho meno, no dispozičné právo prechádza na práve narodenú Runu. Testament vstúpi do platnosti, keď dovŕši dvadsaťtri rokov.“

„Kto disponuje peniazmi dovtedy?“

„Nikto. Zostávajú v rodinnej firme.“

„A čo teraz, keď je váš manžel mŕtvy?“

„Teraz,“ nadýchla sa Hilde Molnesová, prechádzajúc prstom po kraji pohára. „Teraz všetky peniaze zdedí Runa. Do jej dvadsiatych tretích narodenín disponuje peniazmi jej druhý rodič.“

„Ak som to pochopil správne, peniaze sa smrťou veľvyslanca uvoľnili a patria vám.“

„Zdá sa, že áno. Kým Runa nedovŕši dvadsaťtri rokov.“

„Čo presne znamená toto dispozičné právo?“

Hilde Molnesová mykla plecom. „Nikdy som nad tým nepremýšľala. Dozvedela som sa to len pred niekoľkými dňami od advokáta Hardeida.“

„Takže ste o tejto klauzule vôbec nevedeli?“

„Možno mi to niekto spomínal. Podpisovala som nejaké papiere, no toto sú strašne komplikované veci, nezdá sa vám? Aspoň vtedy ma to vôbec nezaujímalo.“

„Naozaj nie?“ spýtal sa Harry. „Nespomínali ste čosi o vynaliezavosti a lakomosti vašich krajanov?“

Smutne sa usmiala. „Vždy som bola iná než ostatní.“

Harry sa na ňu pozrel. Tvári sa opitejšie, než je? Poškrabal sa po zátylku.

„Ako dlho sa poznáte s Jensom Brekkem?“

„Pýtate sa, ako dlho už spolu súložíme?“

„Aj to.“

„Tak poďme po poriadku. Najprv…“ Hilde Molnesová zvraštila obočie a zdvihla zrak k stropu. Pokúsila sa oprieť bradu o ruku, no netrafila. Harry pochopil, že sa mýlil. Je spitá pod obraz boží.

„Stretli sme sa na uvítacom večierku pre Atleho dva dni po našom príchode do Bangkoku. Napozývali sme celú nórsku komunitu a žúr sa začal o ôsmej v záhrade veľvyslancovho bytu. Pretiahol ma v garáži, mohlo to byť o také dve-tri hodiny neskôr. Hovorím, že ma pretiahol, lebo som bola úplne namol a vôbec nepotreboval môj súhlas. Dostal ho na druhý raz. Alebo až na tretí? Nepamätám sa. Akokoľvek, po pár číslach sme sa spoznali. Veď na to sa pýtate, či nie? Áno, a odvtedy sa poznáme. Už sa poznáme dosť dobre. Stačí tak, pán inšpektor?“

Harry cítil, ako ho začína dráždiť. Možno spôsobom, akým dávala najavo svoju ľahostajnosť a pohŕdanie seba samou. Aspoň si ani on nemusí brať servítku pred ústa.

„Spomínali ste, že v čase úmrtia vášho manžela ste boli doma. Kde presne ste boli od piatej popoludní do chvíle, keď ste sa dozvedeli o jeho smrti?“

„Nepamätám sa!“

Znelo to ako zaškriekanie havrana v tichu ranného lesa. Harry si uvedomil, že si ich ostatní hostia začínajú všímať. Chvíľu sa zdalo, že Molnesová padne zo stoličky, no potom znovu získala rovnováhu.

„Netvárte sa tak vydesene, pán inšpektor. Mám totiž alibi. Povie sa to alibi? Veru, dokonalé alibi, to vám poviem. Dcéra mi dosvedčí, že som v ten večer nebola schopná ničoho. Pamätám sa, že som si po obede otvorila fľašku džinu. Tipujem, že som zaspala, zobudila sa, opäť sa napila, zaspala, zobudila sa a tak ďalej. Asi viete, o čom hovorím.“

Harry vedel, o čom hovorí.

„Ešte nejaké otázky, pán Hole?“

Mierne natiahla slabiku v jeho mene, no dosť, aby sa neovládol.

„Zabili ste svojho manžela, pani Molnesová?“

Prekvapujúco rýchlym a svižným pohybom schmatla pohár. Nestihol ju zastaviť, iba cítil, ako mu oblízal ucho a rozbil sa na stene za jeho chrbtom. Vyškerila sa.

„Zrejme mi neuveríte, no bola som najlepšia útočníčka Ørsty v kategórii dievčat od štrnásť do šestnásť rokov.“ Hovorila pokojne, akoby letiaci pohár patril do iného príbehu. Harry registroval vydesené pohľady ostatných hostí.

„Šestnásť rokov, to muselo byť už hrozne dávno. Bola som najkrajšia v… to vám už určite hovorili. A mala som krivky, nie ako teraz. S kamarátkou sme pred každým zápasom vošli do rozhodcovskej šatne, zabalené len v malom uteráčiku. S koketným úsmevom sme sa rozhodcom ospravedlnili, že sme cestou zo sprchy vošli do nesprávnych dverí. Všetko pre tím, chápete. Nemyslím si, že vďaka tomu rozhodovali inak. Pochopili. Veď čo by sme robili v sprche pred zápasom?“

Vyskočila a skríkla: „Ørsta, hej, Ørsta, hej, Ørsta, poďme na to, hej, hej, hej!“ Klesla na stoličku. V podniku zavládlo hrobové ticho.

„Náš zápasový pokrik. Ktovie, možno sme sa len rady predvádzali.“

Harry ju vzal pod pazuchu a viedol ju dole schodmi. Nadiktoval taxikárovi adresu, dal mu päť dolárov a poprosil ho, aby sa o ňu postaral. Vodič zrejme nerozumel ani slovo, no pochopil.

Harry vošiel do podniku na konci uličky Soi 2. Pri bare bol takmer sám. Na scéne tancovalo pár dievčat, ktoré si ešte nikto nekúpil, a už ani neverili, že sa na nich dnes usmeje šťastie. Pôsobili, akoby sa už balili na odchod. Z povinnosti rozkračovali nohy a triasli prsiami do rytmu When Susannah Cries. Harry nevedel určiť, čo z toho mu väčšmi trhá srdce.

Niekto položil pred neho pivo, ktoré si neobjednal. Ani sa ho nedotkol, zaplatil a z automatu pri vstupe na pánske záchody zavolal na policajnú stanicu. Dvere pre dámy nevidel.

26/

Ľahký vánok sa mu pohrával s ofinou. Stál na múriku na kraji strechy a díval sa na mesto. Prižmúril oči a vnímal ho ako súvislý koberec blikajúcich svetiel.

„Zlez,“ ozval sa hlas za ním. „Nemôžem sa na teba Pozerať.“

Liz sedela s plechovkou piva v skladacom kresle. Harry sa vrátil na policajnú stanicu a našiel ju zahrabanú pod množstvom správ, čo si musela prečítať. Blížila sa polnoc. Presvedčil ju, že je čas zabaliť to. Zamkla kanceláriu a výťahom sa vyviezli na dvanáste poschodie, kde zistili, že dvere na strechu sa v noci zamykajú. A tak vyliezli oknom a použili požiarny rebrík.

Vzdialené zvuky motorov áut naraz preťala lodná siréna.

„Počul si?“ spýtala sa Liz. „Keď som bola malá, otec mi hovorieval, že v Bangkoku počuť slony, čo na seba trúbia, keď ich vezú po rieke. Vraj prichádzajú z Malajzie, lebo lesy Bornea už vyklčovali, a priviazané na palubách lodí smerujú do severného Thajska. Po príchode sem som si dlho myslela, že to slony trúbia svojimi chobotmi.“

Ozvena stíchla.

„Pani Molnesová má motív, no stačil by jej na zavraždenie manžela?“ spýtal sa Harry a zoskočil z múrika. „Zabila by si človeka, aby si mohla šesť rokov disponovať päťdesiatimi miliónmi?“

„Záleží na tom, o koho by išlo,“ zamyslela sa Liz. „Vymenujem ti pár ľudí, ktorých by som odbachla aj za menej.“

„Spýtam sa inak. Je päťdesiat miliónov na šesť rokov toľko, čo päť miliónov na šesťdesiat rokov?“

„Nie.“

„Veď práve. Doriti!“

„Chcel by si, aby to bola ona? Pani Molnesová?“

„Želal by som si, aby to nebol nikto. Chcem však nájsť vraha, aby som sa čím skôr dostal domov.“

Liz si grgla, uznanlivo prikývla a odložila fľašu.

„Chudera dcéra. Volá sa Runa, však? Predstav si, že mamu obvinia z vraždy otca pre peniaze.“

„Dosť tvrdé. Ešteže to je udatné dievča.“

„A to máš odkiaľ?“

Mykol plecom a zdvihol ruku k oblohe.

„Čo robíš?“

„Premýšľam.“

„Čo skúšaš s tou rukou?“

„Zbieram energiu od ľudí dolu pod nami. Vraj ti to dá večný život. Veríš?“

„Prestala som veriť na večný život v šestnástich, Harry.“

Harry sa zvrtol, no bola priveľká tma. Nevidel jej do tváre.

„Kvôli otcovi?“ spýtal sa potichu.

Obrysy jej hlavy prikývli.

„Niesol na chrbte ťarchu celého sveta. Škoda, že ho zlomila.“

„Ako…“ Zarazil sa.

Pokrčila plechovku.

„Harry, je to len ďalší smutný príbeh veterána z vietnamskej vojny. Našli sme ho v garáži. Obliekol si uniformu, v ruke držal služobnú zbraň. Napísal dlhý list, neadresoval ho však nám, ale U. S. Army. Tvrdil, že sa nevie len tak zbaviť zodpovednosti. Uvedomil si to vo dverách helikoptéry odlietajúcej z amerického veľvyslanectva v Saigone v roku 1973. Vtedy sa díval na zúfalých južných Vietnamcov, ktorí vtrhli na ambasádu, aby tam hľadali ochranu pred jednotkami, čo už vstupovali do mesta. Písal, že sa cíti rovnako zodpovedný ako vojenská polica, čo obuškami držala za plotom ľudí, ktorým sľúbila demokraciu a víťazstvo vo vojne. Z dôstojníckeho postu sa cítil spoluzodpovedný za fakt, že americká armáda sa rozhodla uprednostniť svojich ľudí na úkor Vietnamcov ktorí bojovali po jej boku. Otec im venoval svoje vojenské zásluhy a ľutoval, že nedorástol na svoju zodpovednosť. Na záver mame aj mne odkázal, aby sme sa naňho pokúsili čím skôr zabudnúť.“

Harry pocítil neovládateľnú chuť na cigaretu.

„Bral na seba veľkú zodpovednosť,“ povedal potichu.

„Áno. Predpokladám, že občas je ľahšie niesť zodpovednosť za mŕtvych ako za živých. O živých sa musíme starať my, Harry. Veď práve zodpovednosť nás poháňa vpred.“

Zodpovednosť. Ak sa za posledný rok pokúšal niečoho zbaviť, bol to práve pocit zodpovednosti. Za mŕtvych aj za živých, za seba aj iných. Vyvolával v ňom len ďalší pocit viny. Odmeny sa aj tak nedočká. Nie, netvrdil by, že ho poháňa zodpovednosť. Možno mal Torhus pravdu, že nemá až také vznešené motívy. Možno mu nešlo o naplnenie spravodlivosti, ale o hlúpu márnomyseľnosť, čo mu bránila, aby prijal, že prípad založia, a viedla ho do nezmyselných súbojov, aby dosiahol vlastný cieľ – rozsudok a vyriešenie prípadu. Titulky v novinách a tľapkania po pleciach po návrate z Austrálie. Naozaj znamenali tak málo, ako si nahováral? Nie je to iba zámienka, že musí ísť cez mŕtvoly, aby sa vrátil domov k sestrinmu prípadu? Lebo preňho je najdôležitejšie uspieť.

Na okamih zavládlo takmer ticho, akoby sa Bangkok nadychoval. Kým nezahučala ďalšia siréna. Vyčítavo. Znela ako veľmi osamelý slon, uvedomil si Harry. A vzápätí sa opäť ozvala premávka v uliciach.

Vrátil sa do bytu, kde ho na rohožke čakal odkaz. Som pri bazéne, Runa.

Všimol si, že vo výťahu je pri piatom poschodí napísané Pool Vystúpil z výťahu a naozaj zacítil vôňu chlóru. Bazén sa nachádzal pod holým nebom, z oboch strán sa naň dívali balkóny bytov. Voda sa leskla v mesačnom svetle. Čupol si ku kraju bazéna a strčil ruku do vody.

„Vo vode si najviac doma, však?“

Runa neodpovedala, len sa zľahka odrazila nohami a preplávala okolo neho a opäť sa ponorila. Šaty aj protéza ležali na kôpke pri bazéne.

„Vieš, koľko je hodín?“

Vynorila sa priamo pod ním, chytila ho okolo krku, zaprela sa nohami a zľahka sa odrazila. Zastihla ho nepripraveného. Stratil rovnováhu, rukami sa dotkol jej nahej hladkej pokožky a vkĺzol do vody. Nevydali jediný zvuk. Voda sa pod ich telami rozostúpila ako ťažký teplý paplón. Ústa sa mu naplnili vodou. Mal pocit, že sa mu nafukuje hlava. Narazil na dno, odrazil sa a oboch vytiahol na hladinu.

„Tebe šibe!“ prskal.

Ticho sa zasmiala, urobila pár záberov a bola preč.

Počkal ju na kraji bazéna v mokrých šatách. V ruke držala sieťku na dlhej palici a snažila sa vziať z hladiny vážku.

„Zázrak,“ usmial sa Harry. „Doteraz som si myslel, že v tomto meste prežijú len šváby.“

„Vždy prežije aj niekto milý,“ odvetila a opatrne zdvihla sieťku. Uvoľnila z nej vážku, ktorá s tichým bzučaním vyletela nad bazén.

„A šváby nie sú milé?“

„Fuj, veď sú hnusné.“

„Preto ešte nemusia byť zlé.“

„Možno nie, no podľa mňa nie sú ani milé. Skrátka sú.“

„Skrátka sú,“ zopakoval zamyslene Harry.

„Sú naschvál také, aby si mal chuť ich zašliapnuť. Inak by sa premnožili.“

„Zaujímavá teória.“

„Počúvaj,“ zašepkala. „Všetci spia.“

„Bangkok nikdy nespí.“

„Áno, počúvaj, to sú zvuky spánku.“

Sieťka bola pripevnená na hliníkovú rúrku. Fúkala do nej, znelo to ako didžeridú. Počúval. Mala pravdu.

Odprevadil ju k sebe domov, aby sa osprchovala. Už jej na chodbe privolával výťah, keď vyšla z kúpeľne, zabalená len v uteráku.

„Šaty máš na posteli,“ povedal a zatvoril dvere.

Na chodbe čakali spolu na výťah. Červené čísla začali odpočítavať poschodia.

„Kedy odchádzaš?“ spýtala sa.

„Čoskoro. Ak sa nič nestane.“

„Viem, že si sa večer išiel stretnúť s mamou.“ Vopchal si ruky do vrecka a študoval nechty na nohách. Napomenula ho, aby si ich ostrihal. Dvere výťahu sa otvorili, zostal v nich stáť.

„Mama tvrdí, že bola doma večer, keď otec zomrel. Vraj jej to vieš potvrdiť.“

Vzdychla si. „Úprimne. Chceš, aby som ti to povedala?“

„Možno nie,“ priznal a ustúpil o jeden krok. Dívali sa na seba a čakali, kým sa dvere zatvoria.

„Kto to podľa teba bol?“ spýtal sa.

Hľadela naňho, až kým sa dvere nezatvorili.

27/

Hudba prudko stíchla uprostred Hendrixovho gitarového sóla v All Along The Watchtower.

Jim Love sa vyľakal, lebo si uvedomil, že mu niekto strhol slúchadlá.

Obzrel sa. V tesnej strážnej búdke sa nad ním týčil vysoký blondín, ktorý očividne neposlúchol radu, aby sa natieral opaľovacím krémom. Oči skrýval za slnečnými okuliarmi pochybnej kvality. Jim si dal na slnečných okuliaroch záležať, jeho vlastné ho stáli týždenný plat.

„Haló,“ oslovil ho chlap. „Pýtal som sa ťa, či hovoríš po anglicky.“

Jim Love nevedel zaradiť chlapov prízvuk, sám hovoril brooklynčinou.

„Určite lepšie než po thajsky. Ako vám pomôžem? Do ktorej firmy idete?“

„Dnes nejdem do nijakej firmy. Chcem hovoriť s tebou.“

„So mnou? Možno s mojím nadriadeným. Rád by som vám vysvetlil, že slúchadlá…“

„Nechcem nadriadených. Som policajt Harry Hole. Môj kolega Nho.“

Ustúpil o krok. Za chrbtom mu stál v čerstvo vyžehlenej bielej košeli Thajčan s typickým účesom stewarda. Jim ani na chvíľu nepochyboval, že mužova legitimácia je pravá. Prižmúril oko.

„Takže polícia? Ozaj všetci chodíte k jednému kaderníkovi? Nikdy vás nelákalo vyskúšať niečo iné? Napríklad čosi takéto.“ Kývol k zemeguli, čo mal na hlave, a vybuchol do smiechu.

Vysoký beloch sa uškrnul. „Veru, zdá sa, že móda osemdesiatych rokov ešte nezasiahla policajný zbor.“

„Osemdesiatych… čo?“

„Kašli na to. Máš niekoho, kto by ťa zastúpil? Potrebujeme sa s tebou chvíľu porozprávať.“

Jim im vysvetlil, že prišiel do Thajska pred štyrmi rokmi na prázdniny s kamarátmi. Požičali si motorky a vyrazili na sever. V malej dedinke pri rieke Mekong na hranici s Laosom urobil jeden z partie dokonalú hlúposť a kúpil si balík ópia, ktorý vopchal do batožiny. Cestou späť ich zastavila policajná hliadka a začala im prehľadávať kufre. Na zaprášenej poľnej ceste, hlboko v thajskom vnútrozemí si uvedomili, že ich kamaráta čaká nezvyčajne dlhý pobyt v base.

„Vedeli ste, že miestne zákony dovoľujú popraviť pašerákov toho svinstva? Tušili sme, že aj nás troch, ktorí sme neurobili nič, obvinia zo spoluúčasti alebo čosi podobné. Kurva, čo vám poviem, ako čierny Amík dokonale spĺňam predstavu typického pašeráka heroínu, že? Sypali sme si popol na hlavu, žobronili. Až keď jeden z fízlov utrúsil, že môže trest zmeniť na pokutu, pochopili sme, o čo im ide. Naškrabali sme všetky prachy, čo nám zostali, odovzdali sme aj ópium a pokračovali sme v ceste. Išli sme sa zblázniť od radosti. Lenže tie peniaze sme mali odložené na letenku domov. Takže…“

Jim mnohými slovami a s ešte väčším množstvom faktov opisoval, ako jeden problém vystriedal druhý ako sa istý čas prebíjal ako sprievodca amerických turistov, no dostal sa do problémov s povolením na pobyt. Potom sa ukrýval a nechal živiť nejakou mladou Thajčankou, a keď sa ostatní rozhodli vrátiť domov, on zostal. Napokon sa mu podarilo získať pracovné povolenie. Ponúkli mu prácu strážnika v parkovacom dome budovy, kde sídlilo mnoho veľkých medzinárodných firiem. Potrebovali človeka, ktorý hovorí po anglicky.

Jim nie a nie skončiť, Harry ho musel zastaviť.

„Ach, kurva, dúfam, že ten tvoj thajský kamoš nehovorí po anglicky,“ zarazil sa Jim a nervózne fľochol na Nhoa. „Ľudia, ktorých sme podplatili na severe…“

„Upokoj sa, Jim. Prišli sme pre niečo iné. Tretieho januára okolo štvrtej tu parkoval tmavomodrý mercedes s diplomatickou ešpézetkou. Spomínaš si naň?“

Jim vybuchol do smiechu. „Ak by si sa ma spýtal, aká skladba od Jimiho Hendrixa mi hrala v tom čase, možno ti odpoviem. No prechádzajúce autá…“ Rozhodil rukami.

„Naposledy sme tu dostali parkovací lístok. Nevieš to skontrolovať podľa čísla registrácie?“

Jim zavrtel hlavou. „To nie je naša silná stránka. Väčšinu garáže stráži kamerový systém. Ak sa niečo stane, máme spätnú možnosť kontroly.“

„Spätnú možnosť? Chceš povedať, že všetko nahrávate?“

„Samozrejme.“

„Nevidím tu nijaké monitory.“

„Lebo tu nijaké nie sú. Nemôžeme predsa kontrolovať naraz šesť poschodí parkovacieho domu. Väčšine zlodejov stačí, že vidia kameru, a berú sa kade ľahšie. Už to nám v podstate stačí. Ak by bol niekto naozaj taký idiot, že by sa pokúsil o vlámanie, máme pre vás záznam pripravený na tácke, chlapci.“

„Ako dlho uchovávate záznam?“

„Desať dní. Počítame s tým, že väčšina ľudí za ten čas odhalí, ak im niečo chýba. Potom záznam premažeme novou nahrávkou.“

„Takže ste ešte nevymazali tretí január medzi šestnástou a sedemnástou?“

Jim zdvihol zrak ku kalendáru na stene.

„Jasné, že nie.“

Zišli po schodoch do teplého, vlhkého suterénu. Jim rozsvietil holú žiarovku a odomkol železnú skrinku. Kazety stáli zoradené na poličkách.

„Ak chcete skontrolovať celé parkovisko, máte čo robiť.“

„Stačia mi miesta pre hostí,“ rozhodol sa Harry.

Jim sa chvíľu hrabal v kazetách. Každá kamera mala vlastnú poličku a záznamy boli označené ceruzkou. Jim vytiahol kazetu.

„Showtime.“

Otvoril ďalšiu skrinku s prehrávačom a monitorom, vložil kazetu a o pár sekúnd sa na monitore zjavil čiernobiely obraz. Harry ihneď spoznal parkovisko pre návštevy. Záznam očividne zhotovila tá istá kamera, ktorú si všimol už vtedy. Kód v rohu ukazoval mesiac, deň a čas. Pretočili záznam na 15.50. Nijaké auto veľvyslanca. Čakali. Obraz akoby sa zastavil. Nič sa nedialo.

„Prepnem to na rýchlejšie prehrávanie,“ navrhol Jim.

Okrem rýchlejšieho odpočítavania času sa nič nezmenilo. Šestnásť pätnásť. Prešlo pár áut, na betóne zostala po nich vlhká stopa. Šestnásť štyridsať, stopy pomaly vysychali, no po veľvyslancovom mercedese ani stopy. O sedemnásť pätnásť ho Harry požiadal, aby to vypol.

„Na parkovisku mal stáť veľvyslancov mercedes,“ zamračil sa Harry.

„Je mi ľúto,“ mykol plecom Jim. „Zdá sa, že vám dali nesprávnu informáciu.“

„Mohol zastať aj inde?“

„Samozrejme. Všetkých, čo nemajú pevné miesto, však posielame cestou, ktorá vedie popred túto kameru. Minimálne by sme ho videli prejsť.“

„Pozriem si ešte jedno video,“ rozhodol sa Harry.

„Dobre. A ktoré?“

Nho sa chvíľu hrabal vo vrecku. „Viete, kde parkuje auto s touto ešpézetkou?“ spýtal sa a podal mu papierik. Jim sa naňho s nedôverou zadíval.

„Doriti, veď aj vy hovoríte po anglicky.“

„Červené porsche,“ nepočúval ho Nho.

Jim mu vrátil papierik. „Nepotrebujem to ani kontrolovať. Nikto z našich nájomcov nemá červené porsche.“

„Kurva!“ vykĺzlo Harrymu.

„Čo to bolo?“ uškrnul sa Jim.

„Nórska nadávka, ktorú nechceš poznať.“

Opäť vyšli na slnko.

„Za pár drobných vám zoženiem aj normálne,“ ponúkol sa Jim a kývol na Harryho slnečné okuliare.

„Ďakujem, neprosím.“

„Ak by ste mali záujem o niečo iné, dajte vedieť,“ Jim naňho žmurkol a usmial sa. Prsty mu už začali podvedome vyťukávať rytmus v očakávaní, že si opäť nasadí slúchadlá.

„Haló, pán policajt,“ zakričal za nimi. Harry sa zvrtol. „Kuuur-va!“

Počuli jeho smiech celou cestou k autu.

„Takže čo máme?“ spýtala sa Liz a vyložila si nohy na stôl.

„Vieme, že Brekke klame,“ začal Harry. „Tvrdil, že po stretnutí odprevadil veľvyslanca do garáže, kde parkoval.“

„Prečo by klamal práve v tomto bode?“

„Veľvyslanec mu telefonicky potvrdil stretnutie o šestnástej. Je nad všetky pochybnosti, že veľvyslanec prišiel za ním do kancelárie. Potvrdila nám to aj recepčná. Prezradila nám aj to, že odišiel s Brekkem, lebo Brekke sa u nej ešte na chvíľu zastavil, aby jej odovzdal odkaz. Pamätá si, že to bolo niekedy okolo sedemnástej, práve sa chystala odísť domov.“

„Fajn, že aspoň niekto si niečo pamätá.“

„Netušíme však, čo robili Brekke a veľvyslanec potom.“

„Kde parkoval? Je nepravdepodobné, že by v tej časti Bangkoku zastal na ulici,“ zamračila sa Liz.

„Možno sa dohodli, že pôjdu niekam spolu. Veľvyslanec si našiel človeka, ktorý mu strážil auto, kým vybehol po Brekkeho,“ zamyslel sa Nho.

Rangsan si odkašlal a prevrátil list:

„V štvrti, kde sa to hemží zlodejmi, ktorí čakajú práve na takúto príležitosť?“

„Rangsan má pravdu,“ prikývla. „Okrem toho je čudné, že by nevošiel do garáže. Veď je to tá najjednoduchšia aj najistejšia možnosť. Mohol zaparkovať doslova pri dverách výťahu.“

Malíčkom sa škrabala v uchu. Na tvári mala takmer extatický výraz.

„Na druhej strane by ma zaujímalo, prečo je to také dôležité.“

Harry zúfalo rozhodil rukami.

„Veril som, že sa nám podarí potvrdiť, že Brekke odišiel z kancelárie vo veľvyslancovom aute o sedemnástej a už sa nevrátil. Dúfal som, že záznam dokáže, že jeho červené porsche stálo celú noc v garáži. Nenapadlo mi, že Brekke nechodí do práce autom.“

„Zabudnime na chvíľu na autá,“ zmenila tému Liz. „Vieme, že Brekke klame. Čo urobíme?“ Zaťukala Rangsanovi na noviny.

„Skontrolujeme jeho alibi,“ ozvalo sa z druhej strany.

28/

Ľudia reagujú na zatýkanie rôzne a najmä nepredvídateľne.

Harry mal pocit, že videl už všetky varianty, preto ho neprekvapilo, keď Brekkeho opálená tvár zosivela a oči mu blýskali ako prenasledovanej antilope. Reč tela sa mu zmenila a ani na mieru šitý oblek od Armaniho mu naraz nesedel ako predtým. Nesklopil zrak, ale celý akoby sa zhrbil a naraz pôsobil oveľa drobnejšie.

Nezatkli ho, len ho predvolali na výsluch, no človek, po ktorého ešte nikdy neprišli dvaja ozbrojení policajti, vníma tento rozdiel ako akademický. Harry ho skúmal vo vypočúvacej miestnosti. Neveril predstave, že tento muž vykonal chladnokrvnú vraždu. Takto však už uvažoval aj v minulosti. A mýlil sa.

„Budeme musieť prejsť na angličtinu,“ vysvetlil Brekkemu a sadol si oproti. „Všetko nahrávame.“ Kývol na mikrofón na stole.

„Jasná vec.“ Brekke sa pokúsil usmiať. Pôsobil, akoby mu niekto železnými hákmi ťahal kútiky úst.

„Mal som čo robiť, aby som ťa mohol vypočuť ja,“ pokračoval Harry. „Výsluch sa nahráva. V princípe ho musí viesť thajská polícia, no keďže si nórsky občan, šéf povedal, že to je v poriadku.“

„Ďakujem.“

„Neviem, či mi máš za čo ďakovať. Už ti spomínali, že máš právo kontaktovať advokáta?“

„Áno.“

Harry mal už na jazyku otázku, prečo odmietol, no odolal. Nemal dôvod nahovárať ho, aby si to rozmyslel. Z toho mála, čo si prečítal o thajskom právnom systéme, pochopil, že sa podobá na nórsky, aj advokáti budú podobní. Okamžite by zamkli klientovi ústa na päť západov. Harry dodržal zákon, mohli teda pokračovať.

Naznačil kolegovi, aby zapol nahrávanie. Nho vošiel do miestnosti, odrapotal pár nutných formalít na úvod nahrávky a vyšiel von.

„Je pravda, že máte pomer s Hilde Molnesovou, manželkou zosnulého Atleho Molnesa?“

„Čo?“ Divý pohľad doširoka otvorených očí na druhej strane stola.

„Hovoril som s pani Molnesovou. Vo vašom záujme hovorte pravdu.“

Ticho.

„Áno.“

„Prosím, hovorte hlasnejšie.“

„Áno!“

„Ako dlho už trvá váš vzťah?“

„Neviem. Dlho.“

„Od uvítacieho večierka pre veľvyslanca pred pol druha rokom?“

„Nuž…“

„Nuž?“

„V podstate áno.“

„Vedeli ste, že pani Molnesová bude v prípade smrti svojho manžela disponovať väčším objemom majetku?“

„Akého majetku?“

„Nevyjadrujem sa jasne?“

Brekke vypustil vzduch ako prasknutá lopta. „To som nevedel. Mal som pocit, že disponujú relatívne obmedzeným kapitálom.“

„Naozaj? Pri našom poslednom rozhovore ste tvrdili, že na stretnutí s pánom Molnesom tretieho januára vo vašej kancelárii ste hovorili o finančných investíciách. Okrem toho vieme, že Molnes dlhoval väčšiu sumu peňazí. Nejako mi to nesedí.“

Opäť ticho. Brekke chcel niečo povedať, no rozmyslel si to.

„Klamal som,“ povedal napokon.

„Teraz máte druhú šancu povedať pravdu.“

„Chcel hovoriť o mojom vzťahu s Hilde… s jeho manželkou. Žiadal ma, aby sme ho ukončili.“

„To neznie ako nemiestna požiadavka, či áno?“

Brekke mykol plecom. „Neviem, koľko toho vieš… koľko toho viete o Atlem Molnesovi.“

„Vychádzajte z toho, že nevieme nič.“

„Poviem to tak, že jeho sexuálne preferencie mu bránili v napĺňaní manželských povinností.“

Zdvihol zrak. Harry mu kývol, aby pokračoval.

„Dôvod, pre ktorý nás žiadal, aby sme sa prestali stýkať, nebola žiarlivosť. Vnímal chýr, ktorý o ňom koloval v Nórsku. Presviedčal ma, že keď sa náš vzťah prevalí, ten chýr lapí druhý dych. Nepoškodí to len jeho, ale aj nevinných ľudí na dôležitých postoch. Pokúšal som sa zistiť viac, no nechcel mi nič prezradiť.“

„Čím sa vám vyhrážal?“

„Vyhrážal? Ako to myslíte?“

„Predpokladám, že vás len zdvorilo nepožiadal, aby ste sa prestali stretávať s jeho ženou.“

„Áno. Naozaj. Mám dokonca pocit, že použil práve to slovo.“

„Aké slovo?“

„Zdvorilo.“ Brekke položil dlane na stôl. „Bol to zvláštny chlap. Vraj zdvorilo…“ Smutne sa usmial.

„Predpokladám, že vo vašej práci počujete to slovo len zriedka.“

„A vo vašej?“

Harry zdvihol zrak, no v Brekkeho pohľade nebolo ani stopy po sarkazme.

„Na čom ste sa dohodli?“

„Na ničom. Povedal som mu, že si to musím rozmyslieť. Čo som mal robiť? Ten chlap bol s nervami v koncoch.“

„Zvažovali ste, že sa s ňou naozaj prestanete stretávať?“

Brekke zvraštil obočie, akoby to bola preňho celkom nová predstava.

„Nie. Ja… teda, bolo by to veľmi ťažké.“

„Tvrdili ste, že po stretnutí s veľvyslancom ste spolu zišli do garáže k jeho zaparkovanému autu. Chcete niečo na tomto tvrdení zmeniť?“

„Nie.“ Brekke sa naňho prekvapene pozrel. „Kontrolovali sme záznam z toho dňa od pätnásť päťdesiat do sedemnásť pätnásť. Veľvyslancovo auto nestálo na parkovisku pre návštevy. Trváte na svojom tvrdení?“

„Či trvám?“ Brekke sa tváril nechápavo. „Panebože, veď som vystúpil z výťahu, jeho auto tam stálo. Museli nás predsa zachytiť kamery. Dokonca si spomínam, že sme prehodili pár slov, keď už sedel v aute. Sľúbil som mu, že sa o tomto rozhovore ani nezmienim Hilde.“

„Vieme dokázať, že nehovoríte pravdu. Naposledy sa pýtam: Chcete zmeniť svoju výpoveď?“

„Nie!“

Harry počul v jeho hlase rozhodnosť, čo tam na začiatku nebola.

„Čo ste robili po tom, ako ste – podľa vlastných slov – odprevadili veľvyslanca do garáže?“

Brekke vysvetlil Harrymu, že sa vrátil do kancelárie, aby sa venoval správam z burzy. Okolo polnoci sa taxíkom odviezol domov. Harry sa ho spýtal, či mu niekto volal, alebo sa za ním zastavil v kancelárii, no Brekke mu vysvetlil, že do jeho kancelárie sa nik nedostane bez vstupnej karty. Vypol si telefón, aby ho nikto nerušil. Robieval to často, keď sa potreboval sústrediť.

„Nikto vám nemôže potvrdiť alibi? Nikto vás nevidel prichádzať domov?“

„Možno Ben si spomenie. Je vrátnik v dome, kde bývam. Často máva poznámky, keď sa vraciam domov neskoro v noci v obleku.“

„Vrátnik vás videl prichádzať domov po polnoci. Nič viac?“

Brekke sa zamyslel.

„Bojím sa, že nie.“

„Fajn,“ uzavrel Harry. „Pokračovať bude kolega. Ponúknem niečo na pitie? Kávu, vodu?“

„Ďakujem, netreba.“

Harry vstal.

„Harry?“

Pozrel sa naňho. „Volaj ma, prosím, pán Hole. Alebo inšpektor.“

„Dobre. Som v sračkách?“ spýtal sa po nórsky.

Harry prižmúril oči. Schúlený Brekke vyzeral tak bezbranne.

„Byť tebou zavolám advokáta.“

„Chápem. Ďakujem.“

Harry zastal vo dverách. „A čo ten sľub, ktorý si dal veľvyslancovi? Dodržal si ho?“

Brekke sa naňho ospravedlňujúco usmial. „Smola. Chcel som to povedať Hilde… veď predsa… Nemal som na výber, no keď som sa dozvedel, že je mŕtvy, tak… Bol to zvláštny chlap. Rozhodol som sa, že tento sľub dodržím. Veď už to bolo jedno.“

„Moment. Prepnem vás na hlasný príjem.“

„Haló?“

„Počujeme ťa, Harry. Hovor.“

Bjarne Møller, Dagfinn Torhus a policajná prezidentka si mlčky vypočuli Harryho správu.

Napokon sa ujal slova Torhus.

„Takže máme podozrivého – Nóra. Moja otázka znie: Ako dlho sa nám to podarí tajiť?“

Policajná prezidentka si odkašlala: „Tým, že médiá nevedia o vražde, na políciu zatiaľ netlačia. Len čo skončíme, vybavím jeden telefonát. Predpokladám, že máme čas niekoľko dní, najmä vzhľadom na to, že proti Brekkemu zatiaľ hovorí len falošná vypovedá motív. Ak ho budú musieť pustiť, bolo by lepšie, keby sa o tom zatknutí nikto nedozvedel.“

„Harry, počuješ ma?“ ozval sa Meller. Vesmírny šum v slúchadle sa rozhodol interpretovať ako súhlas. „Je ten chlap vinný? Harry, bol to on?“

Ďalší šum a Møller zdvihol slúchadlo.

„Čo si povedal, Harry? Aha. Preberieme to a ozveme sa neskôr.“

Položil.

„Čo povedal?“

„Vraj nevie.“

Harry sa vrátil domov neskoro. V reštaurácii Le Boucheron bolo plno, a tak sa najedol v uličke teplošov Soi 4 v Patpongu.

Jedol práve hlavný chod, keď k nemu podišiel chlap a zdvorilo sa ho spýtal, či nechce vyfajčiť. Harry zavrtel hlavou a muž sa diskrétne vzdialil.

Vystúpil na piatom poschodí. Nikde nebolo ani živej duše, svetlá pri bazéne nesvietili. Vyzliekol sa a skočil do vody, čo ho prijala do chladivého náručia. Preplával niekoľko dĺžok, cítil odpor vody. Runa mu prezradila že každý bazén je iný, každá voda má svoju osobitú konzistenciu, vôňu aj farbu. Tento bazén je vraj ako vanilka. Sladký a trochu vláčny. Nadýchol sa, no cítil len chlór a Bangkok. Ľahol si na chrbát a zatvoril oči. Zvuky prenikajúce pod hladinu v ňom vyvolávali pocit, že je zatvorený v malej miestnosti. Otvoril oči. V oknách jedného z bytov zhaslo svetlo. Medzi hviezdami sa pomaly vznášal satelit. Motorka s deravým tlmičom sa pokúšala naštartovať. Nato sa vrátil pohľadom k oknám. Ešte raz spočítal poschodia. Poriadne si logol vody. Svetlo zhaslo v jeho byte.

V priebehu pár sekúnd bol vonku z bazéna. Natiahol si nohavice a márne hľadal čosi, čo by mohol použiť ako zbraň. Schmatol sieťku, čo sa opierala o stenu, prebehol k výťahu a privolal ho. Dvere sa otvorili. Vošiel dnu a zhlboka sa nadýchol sladkej vône karí. Akoby ktosi z jeho života vyrezal sekundu, a keď sa prebral, ležal na chrbte na studenej kamennej dlážke. Úder ho, našťastie, zasiahol do čela, no teraz sa k nemu skláňala obrovská postava. Harry ihneď pochopil, že má zlé karty. Zahnal sa tyčou a zasiahol muža kúsok nad kolenom, no ľahký hliník akoby ho len pošteklil. Podarilo sa mu uhnúť prvému kopancu. Stihol si kľaknúť, no druhý kop ho zasiahol do pleca a prevrátil ho na chrbát. Bolesť začala vytvárať adrenalín. So zúrivým výkrikom vstal. V svetle otvoreného výťahu zbadal poletovať okolo vyholenej hlavy vrkoč a potom päsť, čo ho zasiahla nad okom a zatlačila k bazénu. Postava ho nasledovala. Harry naznačil úder ľavačkou a nasmeroval pravačku tam, kde očakával mužovu tvár. Mal pocit, že vrazil do žulovej steny a ublížil viac sebe než svojmu sokovi. Ustúpil a uhol hlavou. Úder ho minul len o pár centimetrov. Hrôza mu zovrela pľúca. Na opasku nahmatal putá, uvoľnil ich a vbehol do nich prstami. Počkal, kým postava neprišla bližšie. Rozhodol sa risknúť, že nezaútočí pravým hákom, a uhol sa. Vzápätí sa zahnal, skrútil bokmi a napokon plecom. Dostal do úderu silu celého tela a v zúfalom hneve švihol obrnenými hánkami tmou, až narazil na mäso a kosti. Čosi povolilo. Opäť udrel, cítil, ako kov preniká cez pokožku. Teplá krv sa mu lepila na prsty. Netušil, či je jeho, alebo toho chlapa, no opäť sa zahnal, aby udrel, zdesený, že chlap ešte stojí. Vtom začul jeho tichý smiech. Do hlavy mu vrazil náklad betónu. Tma ešte stmavla a už neexistovalo hore ani dole.

29/

Harryho prebudila voda. Podvedome zadržal dych, o chvíľu nato ho už čosi ťahalo nadol, márne sa bránil. Voda zosilnila zvuk kovového kliknutia. Ruka, čo ho doteraz držala, sa vzdialila. Otvoril oči. Všetko okolo bolo tyrkysovomodré, pod nohami cítil kachličky bazéna. Odrazil sa, ale trhnutie v ruke mu potvrdilo, čo sa mu už mozog pokúšal chvíľu vysvetliť, no on to odmietal prijať. Utopí sa. Woo ho pripútal k potrubiu na dne bazéna jeho vlastnými putami.

Pozrel sa nahor. Cez vodný filter presvitali obrysy muža. Voľnou rukou sa načiahol nad hladinu. Kurva, veď bazén tu nie je hlboký ani meter! Dostal nohy pod seba a pokúsil sa postaviť. Ťahal zo všetkých síl, putá sa mu zaryli do kosti, no k hladine mu chýbalo ešte dvadsať centimetrov. Všimol si, že tieň na kraji bazéna zmizol. Doriti! Nepodľahni panike, napomenul sa, panika spotrebuje množstvo kyslíka.

Sklonil sa ku dnu a prstami ohmatával potrubie. Bolo z ocele a držalo pevne, nepohne ním. Ako dlho vydrží nedýchať? Minútu? Dve? Začínali ho už bolieť svaly, v spánkoch mu praskalo a pred očami mu poletovali červené hviezdičky. Opäť sa pokúsil vytrhnúť. Uvedomoval si, že pri fyzickej námahe spotrebuje rýchlo aj posledný kyslík. V ústach mal sucho od strachu a mozog vytváral obrazy, o ktorých vedel, že sú halucinácie. Primálo paliva, primálo vody. Napadla mu absurdná myšlienka. Ak sa poriadne napije, hladina možno klesne a konečne sa nadýchne. Voľnou rukou búchal po kraji bazéna. Vedel, že ho aj tak nikto nepočuje, lebo hoci tu pod vodou vládlo ticho, nad hladinou ďalej nerušene hučal Bangkok a prehlušil všetky ostatné zvuky. Ak by ho niekto aj počul, čo urobí? Akurát ho bude sprevádzať na poslednej ceste. Hlavu mu zovrela pekelná horúčava. Pripravil sa na to, čo skôr alebo neskôr začne robiť každý topiaci: bude dýchať vodu. Voľnou rukou sa dotkol nejakého kovu. Na kraji bazéna ležala sieťka. Harry ju zovrel a pritiahol bližšie. Runa na nej hrala ako na didžeridú. Je v nej diera. A v diere je vzduch. Priložil si ústa ku koncu hlinenej trubice a nadýchol sa. Napil sa vody a prehltol. Začal sa dusiť, na jazyku cítil mŕtve suché chrobáky. Hrýzol do rúry a odolával záchvatu kašľa. Prečo sa to volá kyslík? Veď nie je kyslý, je sladký, aj v Bangkoku je vzduch sladký ako med. Vdýchol prach a uvoľnené kúsky hliníka. Prilepili sa mu na sliznicu v hrdle, ale nevnímal to. Nadychoval sa a vydychoval s intenzitou, akoby práve dobehol maratón.

Mozog mu začal opäť pracovať a uvedomil si, že dostal len odklad. V krvi sa kyslík mení na oxid uhličitý, výfukové plyny tela. Rúra bola pridlhá, aby ho mohol vyfúknuť až von. Preto vdychoval už recyklovaný vzduch a v zmesi bolo čoraz menej kyslíka a stále viac vražedného oxidu uhličitého. Volá sa to hyperkapnia. Čoskoro na to zomrie. Najhoršie bolo, že dýchal tak rýchlo, a to len urýchľovalo celý proces. Postupne ho začne zmáhať únava, mozog stratí chuť vdychovať vzduch a bude dýchať čoraz menej, až napokon celkom prestane.

Taký osamelý, uvedomil si Harry. Pripútaný. Ako slon na rieke. Slony. Zatrúbil zo všetkých síl.

Anne Verková bývala v Bangkoku už tri roky. Jej manžel pracoval ako riaditeľ thajskej pobočky firmy Shell. Nemali deti ani veľa potešenia v živote, no ešte niekoľko rokov to spolu vydržia. Potom sa vráti naspäť do Holandska, dokončí štúdium a nájde si nového muža. Z čírej nudy sa uchádzala o neplatenú prácu učiteľky v Empire a na veľké prekvapenie ju prijali. Empire bol idealistický projekt, ktorý ponúkal početným prostitútkam v Bangkoku vzdelanie, predovšetkým hodiny angličtiny. Anne Verková učila na hodinách slovíčka, čo sa im zišli v bare, a preto neprestávali chodiť.

V laviciach sedeli usmiate, hanblivé dievčatá, ktoré sa chichotali vždy, keď ich požiadala, aby opakovali po nej. Dovolíte mi zapáliť vám cigaretu, pane? alebo Som panna, ste veľmi príťažlivý, pane. Kúpite mi drink?

Dnes si jedno z dievčat oblieklo nové červené šaty. Očividne bolo na ne pyšné. Lámanou angličtinou spolužiačkam vysvetlilo, že si ich kúpilo v obchodnom dome Robertson. Občas nebolo jednoduché predstaviť si, že tieto dievčatá pracujú ako štetky v najhorších štvrtiach Bangkoku.

Anne Verková hovorila výborne po anglicky – tak ako väčšina Holanďanov. Raz týždenne preto učila aj ostatných učiteľov. Vystúpila z výťahu na piatom. Mala za sebou vyčerpávajúci večer, hádali sa o vyučovacích metódach. Túžila po chvíli, keď si v byte s rozlohou dvesto štvorcových metrov vyzuje topánky. Vtom začula zvláštny zachrípnutý zvuk. Spočiatku si myslela, že prichádza od rieky, potom si všimla pohyb v bazéne. Našla spínač a rozsvietila. Trvalo jej niekoľko sekúnd, kým pochopila, že hľadí na muža pod vodou, ktorý dýcha cez tyč sieťky, vystrčenú z vody. Rýchlo sa rozbehla.

Harry pochopil, že sa rozsvietilo svetlo, a zazrel postavu na kraji bazéna. Po chvíli zmizla. Vyzerala ako žena. Zľakla sa? Harry začínal vnímať prvé príznaky hyperkapnie. Teória tvrdí, že sú príjemné ako narkóza, no on cítil len hrôzu, čo sa mu valila do žíl ako voda z roztápajúceho sa ľadovca. Pokúšal sa sústrediť a pokojne dýchať, ani plytko, ani hlboko, no bolo to čoraz ťažšie.

Preto si nevšimol, že hladina vody v bazéne klesá. Žena skočila do bazéna a chytila mu hlavu. Nepochyboval, že poňho prišiel anjel.

Zvyšok noci ho príšerne bolela hlava. Dorazil lekár, vzal mu krv a vysvetlil, že mal šťastie. Akoby si to sám neuvedomoval. Neskôr prišla Liz a všetko si zapísala.

„Čo robil v tvojom byte?“

„Netuším. Možno ma chcel vystrašiť.“

„Vzal ti niečo?“

Rýchlo sa poobzeral okolo seba.

„Ak mi zostala v kúpeľni kefka, tak nič.“

„Vtipkár. Ako sa cítiš?“

„Ako po opici.“

„Ihneď vyhlásim pátranie.“

„Kašli na to. Choď si domov ľahnúť.“

„Neuveriteľné, ako rýchlo si schopný tváriť sa, že si nad vecou.“

„Dobre to hrám, že?“ Pošúchal si tvár.

„Harry, o takých veciach sa nežartuje. Uvedomuješ si, že si utrpel otravu oxidom uhličitým?“

„Dostal som sa na úroveň bežného obyvateľa Bangkoku. To mi potvrdil sám lekár. Myslím to vážne, Liz. Choď domov, už sa nevládzem s tebou rozprávať. Do zajtra budem v poriadku.“

„Zajtra máš voľno.“

„Ako chceš. Len vypadni.“

Harry užil lieky, čo mu predpísal lekár, a zaspal bezsenným spánkom. Zobudil sa, až keď mu Liz pred obedom zavolala, aby si overila, ako sa má. Namiesto odpovede čosi zamrmlal.

„Nechcem ťa dnes vidieť v práci,“ varovala ho.

„Aj ja ťa ľúbim,“ odvetil, položil a vstal, aby sa obliekol.

Bol zatiaľ najteplejší deň roka a všetci na policajnej stanici stonali. Ani klimatizácia v Lizinej kancelárii nestíhala držať krok. Harrymu sa začal šúpať nos a vyzeral trochu ako sob Rudolf. Práve dopíjal tretiu fľašku vody.

„Ak toto je v Bangkoku chladné obdobie, čo je…“

„Harry, prosím ťa.“ Liz nemala pocit, že teplo bude znesiteľnejšie, ak sa budú o ňom baviť.

„Čo Woo? Máme stopu, Nho?“

„Nemáme nič. Mal som vážnu debatu so Sorensenom z Thai Indo Travellers. Vraj netuší, kde je. Už nepracuje pre jeho firmu.“

Liz si vzdychla. „A naďalej netušíme, čo robil v Harryho byte. Super. Čo Brekke?“

Sunthorn sa spojil s vrátnikom z domu, kde býval Brekke. Naozaj si pamätal, že Nór v ten večer prišiel domov niekedy po polnoci, no nevedel určiť presný čas.

Liz ich informovala, že technici už kontrolujú Brekkeho byt aj kanceláriu. Venujú sa najmä šatám a topánkam, či nenájdu krv, vlasy, chlpy, čokoľvek, čo by spojilo Brekkeho so zavraždeným alebo s miestom činu.

„Dovtedy by som sa rád vyjadril o fotografiách, čo sme našli v Molnesovom kufríku,“ zapojil sa Rangsan.

Pripol tri zväčšené fotografie na tabuľu k dverám.

Hoci sa zábery už dlho zjavovali v Harryho hlave a šokovali o čosi menej, cítil, ako jeho žalúdok protestuje.

„Poslali sme ich na mravnostné, či niečo nenájdu. Nepodarilo sa im spojiť fotografie s niektorým zo známych distribútorov detského porna.“ Rangsan otočil fotografiu. „Sú vyvolané na nemeckom papieri, ktorý sa v Thajsku nepredáva. Sú jemne neostré a na prvý pohľad pripomínajú súkromné amatérske fotografie, čo nie sú určené na distribúciu. Technici hovorili s expertom, ktorý im prezradil, že fotograf ich urobil z veľkej diaľky s teleobjektívom, zrejme z exteriéru. Toto je podľa neho rám okna.“

Rangsan ukázal na sivý tieň na kraji fotografie. „Profesionalita fotografie môže naznačovať snahu o pokrytie konkrétneho segmentu v rámci obchodu s detskou pornografiou – voyerizmus.“

„Ako to myslíš?“

„V USA zarába pornografický priemysel na predaji takzvaných súkromných amatérskych záberov, kde v skutočnosti účinkujú profesionálni herci. Fotografi úmyselne vytvárajú amatérsky nádych a vyhýbajú sa silikónovým modelkám. Ukázalo sa, že ľudia sú ochotní platiť viac, ak veria, že ide o autentické zábery zo spální obyčajných ľudí. To isté sa týka fotografií aj videí, čo sa tvária, že ich urobili z protiľahlého okna bez vedomia hlavných vystupujúcich. To posledné sa prihovára najmä voyeurom, teda ľuďom, ktorých vzrušuje pozorovať druhých bez ich vedomia. Tieto zábery patria podľa nás práve do tejto kategórie.“

„Alebo…“ nadýchol sa Harry. „Možno vôbec neboli určené na distribúciu, ale na vydieranie.“

Rangsan zavrtel hlavou. „Mysleli sme aj na to, ale v tom prípade by sme vedeli dospelého na zábere identifikovať. Pre detské porno určené na predaj je typická práve zahalená tvár dospelého tak ako tu.“

Ukázal na tri fotografie. Videli zadok a dolnú časť chrbta muža. Okrem červeného trička, na ktorom rozoznávali dolnú časť dvojky a nuly, bol muž holý.

„Čo ak plánovali fotografiou vydierať, no fotograf nezachytil tvár?“ nevzdával sa Harry. „Alebo svojej obeti ukázal len zábery, na ktorých sa nedala identifikovať?“

„Stop!“ Liz mávla rukou. „Čo tým chceš naznačiť, Harry? Muž na fotografii je možno Molnes?“

„Je to len jedna z teórií. Vydierali ho, no pre dlhy nemohol zaplatiť.“

„A čo?“ nechápal Rangsan. „To by nedalo vydieračovi dôvod zavraždiť Molnesa.“

„Možno mu Molnes pohrozil, že sa obráti na políciu.“

„Aby ho následne odsúdili za pedofíliu?“ Rangsan zagúľal očami a Sunthorn s Nhoom len s námahou potláčali úsmev.

Harry zdvihol obe ruky nad hlavu.

„Už som povedal, že to bola len jedna z teórií, a súhlasím s tým, aby sme ju zavrhli. Druhá teória je o tom, že vydieral Molnes…“

„… a Brekke je muž na fotografii.“ Liz si oprela bradu do dlane a zamyslene hľadela do steny. „Nuž, Molnes potreboval peniaze a Brekkemu to dáva motív vraždiť. Ten mal už aj predtým, neposúvame sa ďalej. Čo hovoríš, Rangsan, dá sa vylúčiť, že na fotografiách je Brekke?“

Zavrtel hlavou.

„Fotografie sú také neostré, že nemôžeme vylúčiť nič. Ak Brekke nemá na tele niečo špeciálne.“

„Hľadáme dobrovoľníka, ktorý pôjde skontrolovať Brekkeho riť,“ konštatovala Liz a vyslúžila si tým smiech kolegov.

Sunthorn si diskrétne odkašlal. „Ak Brekke zavraždil Molnesa pre tieto fotografie, prečo mu ich nechal v kufríku?“

Na chvíľu zavládlo ticho.

„Mám len ja pocit, že iba bezcieľne bľaboceme?“ spýtala sa potichu Liz.

V klimatizácii zažblnkalo a Harry si uvedomil, že deň bude rovnako dlhý ako teplý.

Harry zastal vo dverách na terasu veľvyslaneckého bytu.

„Harry?“ Runa si vytrela vodu z očí a vyšla z bazéna.

„Ahoj,“ pozdravil ju. „Tvoja mama spí.“

Mykla plecom.

„Zatkli sme Jensa Brekkeho.“

Čakal, ako zareaguje, či sa aspoň spýta na dôvod, no nepovedala nič. Vzdychol si: „Nechcem ťa tým trápiť, Runa. Namočil som sa však do toho až po krk, ty tiež, a tak mi napadlo, že by sme si mohli pomôcť.“

„Aha,“ vydýchla. Harry sa pokúsil vysvetliť si jej tón. Rozhodol sa prejsť priamo k veci.

„Musím o ňom zistiť viac. Čo je za chlapa? Je taký, za akého sa vydáva? Rád by som začal jeho vzťahom k tvojej mame. Je medzi nimi značný vekový rozdiel…“

„Chceš vedieť, či ju len využíva?“

„Možno.“

„Pripustila by som, že ho využíva moja mama, ale naopak?“

Harry si sadol na stoličku pod vŕbu, Runa zostala stáť.

„Mama nechce, aby som za ňou chodila, keď sú spolu, a tak ho vlastne nepoznám.“

„Poznáš ho lepšie než ja.“

„Naozaj? Hm. Pôsobí tak uvoľnene, no možno je to len na povrchu. Minimálne sa usiluje byť milý. Aj ten thajský box, kde sme sa stretli, navrhol on. Zrejme si myslí, že ma zaujíma šport, keď toľko plávam. Netuším, či ju využíva. Je mi ľúto, asi som ti nepomohla, ale neviem, ako rozmýšľajú ľudia vo vašom veku. Nedávate najavo city.“

Harry si napravil slnečné okuliare. „Ďakujem veľmi pekne, Runa. Poprosíš mamu, aby mi zavolala, keď sa zobudí?“

Postavila sa chrbtom k bazénu, prehla chrbát, zaklonila hlavu a odrazila sa. Harry sa zvrtol na odchod a videl, ako hladinu prerazili prvé bublinky.

Brekkeho šéf v banke Barclay Thailand mal dlhé vlasy zopnuté do chvosta a na tvári ustarostené vrásky. Rozkašľal sa. Trikrát požiadal Harryho, aby zopakoval svoje meno. Harry sa rozhliadol po kancelárii a usúdil, že Brekke neklamal. Bola menšia než jeho.

„Brekke patrí medzi našich najlepších maklérov,“ konštatoval šéf. „Má skvelú pamäť na čísla.“

„Aha.“

„Je prešibaný. To je jeho práca.“

„Chápem.“

„Niekto by povedal, že je občas brutálny, no nikto z našich klientov ho neobvinil z neférovosti.“

„Aký je človek?“

„Vy ma nepočúvate?“

Harry ešte z policajnej stanice zavolal Toremu Boovi, šéfovi valutového oddelenia v banke DnB. Spomenul si, že Brekke mal krátkodobý vzťah s dievčaťom zo spracovateľského oddelenia, no na popud dievčiny sa náhle skončil. Predpokladal, že aj to bol dôvod, prečo Brekke krátko nato podal výpoveď a požiadal o preloženie do Bangkoku.

„Samozrejme, okrem tučného odstupného a vyššieho platu,“ dodal.

Po obede sa Harry s Nhoom zviezli výťahom na poschodie, kde Brekke naďalej čakal na transport do väzby v Pratuname.

Ešte si nevyzliekol oblek, v ktorom ho zatkli, iba si rozopol košeľu a vyhrnul rukávy. Už nevyzeral ako maklér. Spotená ofina sa mu lepila o čelo a prekvapene sa díval na ruky, čo mu nehybne ležali na stole.

„Toto je môj kolega Nho,“ prihovoril sa mu Harry. Brekke zdvihol zrak, odhodlane sa usmial a prikývol.

„Mám jedinú otázku,“ oslovil ho Nho. „Odprevadili ste v pondelok tretieho januára o sedemnástej veľvyslanca do garáže, kde stálo jeho auto?“

Brekke sa pozrel na Harryho, potom na Nhoa.

„Áno.“

Nho si vymenil pohľad s Harrym a prikývol.

„Ďakujem,“ usmial sa Harry. „To je všetko.“

30/

Premávka viazla, Harryho bolela hlava a klimatizácia nebezpečne prskala. Nho zastal pred závorou garáže banky Barclay Thailand a spustil okienko, aby sa od Thajčana s nevýraznými črtami a v čerstvo vyžehlenej uniforme dozvedel, že Jim Love nie je v práci.

Nho mu podstrčil policajnú legitimáciu a vysvetlil, že si chcú pozrieť jednu z nahrávok, no strážnik len zavrtel hlavou a vyzval ich, aby zavolali do firmy. Nho sa pozrel na Harryho a pokrčil plecom.

„Vysvetli mu, že vyšetrujeme vraždu,“ požiadal ho Harry.

„Už som mu to hovoril.“

„Tak mu to povieme inak.“

Harry vystúpil z auta. Teplo a vlhkosť ho zasiahli do tváre, ako keby zdvihol pokrievku hrnca s vriacou vodou. Výstrel sa a pomaly obišiel auto. Zatmelo sa mu pred očami. Strážnik sa zamračil, keď videl, ako sa k nemu blíži takmer dvojmetrový farang, a položil ruku na puzdro pištole.

Harry zastal pri ňom, vyceril zuby a ľavou rukou ho chytil za opasok. Strážnik skríkol, no nestihol zareagovať. Harry mu uvoľnil opasok a vopchal do nohavíc pravú ruku. Strážnik poskočil, keď Harry potiahol. Čosi zapraskalo, látka sa roztrhla. Nho skríkol, ale už bolo neskoro. Harry triumfálne zdvíhal nad hlavu biele boxerky. O chvíľu preleteli ponad strážnu búdku a skončili kdesi v kríkoch. Nato sa pomaly vrátil k svojmu miestu a opäť si sadol.

„Starý trik ešte z gymnázia,“ vysvetlil šokovanému Nhoovi. „Ujmi sa ďalšieho vyjednávania. Bože, ako je horúco.“

Nho vyskočil z auta a po krátkej výmene názorov strčil hlavu do okna. Prikývol a Harry sa vydal za ním do suterénu. Strážnik naňho hľadel krotko a držal sa v bezpečnej vzdialenosti.

Zabzučal prehrávač. Harry si zapálil cigaretu. Bol presvedčený, že nikotín v istých chvíľach podporuje prácu mozgu. Napríklad vo chvíli, keď človek má chuť zapáliť si.

„Takže,“ začal Harry. „Podľa teba Brekke hovorí pravdu.“

„A ty so mnou súhlasíš,“ odvetil Nho. „Inak by si ma sem neťahal.“

„Správne.“ Harryho pálil dym v očiach. „A teraz uvidíš, prečo si to myslím.“

Nho sa díval na zábery, no po chvíli sa vzdal a zavrtel hlavou.

„Táto kazeta je z pondelka desiateho januára,“ povedal potichu Harry. „Záznam vznikol okolo desiatej večer.“

„Omyl,“ opravil ho Nho. „Sú to tie isté zábery, čo sme pozerali minule – z dňa vraždy, teda z tretieho januára. Dokonca to je uvedené dole v rohu.“

Harry vyfúkol koliesko dymu, no odkiaľsi ťahal prievan, a hneď sa mu rozpadlo.

„Je to ten istý záber, len dátum je zlý. Predpokladám, že náš polonahý kamarát nám rýchlo potvrdí, aké je ľahké preprogramovať dátum a čas na nahrávači, aby sa zmenili údaje v rohu obrazovky.“

Nho sa pozrel na strážnika. Ten len pokrčil plecom a prikývol.

„To však nevysvetľuje, ako vieš, z ktorého dňa pochádza ten záber.“

Harry kývol na monitor. „Pochopil som to, keď ma dnes zobudili autá prechádzajúce cez most Taksin,“ začal. „Bolo ich totiž menej než zvyčajne. Tu sa dívame na šesťposchodový parkovací dom v bohato navštevovanej administratívnej budove. Medzi štvrtou a piatou popoludní a za hodinu prešli len dve autá.“

Harry si odklepol popol z cigarety. „A potom mi napadlo ešte čosi.“

Vstal a dotkol sa prstom monitora. Čierne pásy na betóne. „Stopy po vlhkých pneumatikách. Po oboch autách. Kedy ste naposledy mali v Bangkoku mokré cesty?“

„Minimálne pred dvoma mesiacmi.“

„Omyl. Pred štyrmi dňami, desiateho januára medzi desiatou a pol jedenástou prišla do Bangkoku búrka Mango. Viem to, lebo jej značná časť skončila na mojej košeli.“

„Fakt! Máš pravdu,“ zvraštil čelo Nho. „Tie zábery nahrávajú bez prestávky. Ak tento záber nie je z tretieho, ale z desiateho januára, musí to znamenať, že kazetu, čo mala byť pôvodne v rekordéri, niekto vybral.“

Harry požiadal strážnika, aby im priniesol kazetu s označením desiaty január. Po tridsiatich sekundách zistili, že záznam sa prerušil o pol desiatej. Po piatich sekundách šumenia sa záber opäť ustálil.

„V tejto chvíli vybrali kazetu,“ vysvetlil mu Harry. „Tieto zábery sú ešte z predchádzajúcej nahrávky.“

Kývol na dátum. „Prvý január 5.25.“ poprosil strážnika, aby zastavil obraz. Hľadeli naň, až kým Harry nedofajčil cigaretu.

Nho si zamyslene prešiel dlaňou po ústach. „Niekto úmyselne upravil záznam, aby sa zdalo, že veľvyslanec nebol v garáži. Prečo?“

Harry neodpovedal. Pozrel sa na hodinky. 5.25. Tridsaťpäť minút pred príchodom Nového roka do Osla. Kde vtedy bol? Čo robil? Sedel v Schrøderi? Nie, určite mali zatvorené. Zrejme spal. Nepamätal si na ohňostroj.

Strážna služba im potvrdila, že desiateho januára mal službu Jim Love, a bez váhania im nadiktovala jeho adresu aj telefónne číslo. Nho sa mu pokúsil zavolať, ale nikto nezdvíhal.

„Pošli tam hliadku,“ vyzvala ho Liz. Zdalo sa, že je nadšená, že konečne robia na niečom konkrétnom.

Do kancelárie vošiel Sunthorn a podal jej fascikel. „Jim Love nemá záznam v registri, no Maisan, jeden z našich špehov na drogovom, ho spoznal na fotografii. Ak je to ten istý chlap, niekoľkokrát ho videli v Miss Duyen’s.“

„Čo to znamená?“ nechápal Harry.

„Nebol až taký nevinný v tom prípade s ópiom, ako sa tváril.“

„Miss Duyen’s je ópiový brloh v Chinatowne,“ dodala Liz.

„Ópiový brloh. Nie je to… eh, zakázané?“

„Samozrejme, že je.“

„Prepáč, hlúpa otázka,“ ďalej nechápal Harry. „Doteraz som si myslel, že vaša polícia bojuje proti drogám.“

„Neviem, ako to funguje v tvojej časti sveta, Harry, no my sa snažíme postupovať pragmaticky. Samozrejme, že by sme mohli Miss Duyen’s zatvoriť. O týždeň by však ópiový dom otvoril niekde inde. Alebo by tí chudáci pokračovali na ulici. Vďaka Miss Duyen’s máme prehľad, naši špehovia tam majú dvere kedykoľvek otvorené a ľudia, ktorí sa rozhodli zničiť si mozog ópiom, to robia v ako-tak humánnych podmienkach.“

Ktosi zakašľal.

„Miss Duyen okrem toho isto dobre platí,“ ozvalo sa mrmlanie spoza novín.

Liz sa tvárila, že nepočula.

„Keďže sa dnes nezjavil v práci a nie je ani doma, tipujem, že leží na bambusovom matraci v čínskej štvrti. Nho, navrhujem, aby ste sa tam šli s Harrym pozrieť. Porozprávaj sa s Maisanom, nech vám pomôže. Môže to byť zaujímavé aj z pohľadu turistu.“

Maisan a Harry vošli do úzkej uličky, kde vriaci vánok rozfúkaval odpadky pozdĺž ošarpaných stien. Nho zostal v aute. Podľa Maisana z neho cítiť na kilometer, že je fízel. Okrem toho sa bál, že príchod troch mužov naraz by vzbudil v Miss Duyen’s pozornosť.

„Fajčenie ópia nie je spoločenská činnosť,“ vysvetľoval Maisan so širokým americkým prízvukom Harrymu. Harry uvažoval, či ten prízvuk a tričko kapely Doors nie sú trochu priveľa na policajného špeha. Maisan zastal pred otvorenou mosadznou bránou, čo fungovala ako dvere. Pätou pravej topánky sa pokúsil vtlačiť ohorok do asfaltu a vošli.

Prechod zo slnka do tmy spôsobil, že Harry najprv nič nevidel, počul len tiché mrmlanie. Kráčali za dvoma chrbtami, čo zmizli kdesi v miestnosti.

„Kurva!“ Harry vrazil čelom do zárubne a zvrtol sa, keď začul známy smiech. Zdalo sa mu, že v prítmí pri stene zahliadol obrovskú postavu, no možno sa mýlil. Pridal do kroku, aby nezablúdil. Muži zišli po schodoch, Harry bežal za nimi. Pár bankoviek vymenilo majiteľa a dvere sa otvorili akurát dosť na to, aby mohli do nich vkĺznuť.

Za dverami to páchlo hlinou, močom, cigaretami a sladkým ópiom.

Harry si doteraz predstavoval ópiový brloh podľa filmu od Sergia Leoneho, kde sa o Roberta de Niro starali ženy v hodvábnych sarongoch. Rozvaľoval sa na mäkkých posteliach s obrovskými vankúšmi a teplé žlté svetlo dávalo celému výjavu až sakrálny nádych. Tak si to aspoň pamätal. Okrem tlmeného svetla tu nič nepripomínalo Hollywood. V prašnom vzduchu sa takmer nemohol nadýchnuť a s výnimkou pár poschodových postelí pri stene ležali ľudia na dekách a bambusových matracoch Priamo na udupanej hline.

Tma a múry neveľkej miestnosti, čo odrážali tlmené kašľanie a chrchlanie, spôsobili, že Harry si spočiatku myslel, že v izbe je len pár ľudí. Len čo oči privykli na tmu, pochopil, že stojí v otvorenom priestore, v ktorom sa tiesni minimálne stovka osôb, v drvivej väčšine mužov Okrem občasného zakašľania vládlo zvláštne ticho. Väčšina ľudí vyzerala, že spí, len kde-tu sa ktosi pohol. Videl starca, ako oboma rukami zviera násadku fajky a ťahá tak silno, až sa mu zvráskavená pokožka napína na lícach.

Šialenstvo malo svoj poriadok. Muži ležali v radoch a stĺpcoch, rozdelení do blokov, pomedzi ktoré sa dalo chodiť ako na cintoríne. Harry kráčal za Maisanom pomedzi rady, študoval tváre a snažil sa nedýchať.

„Vidíš svojho chlapa?“ zašepkal špeh.

Harry zavrtel hlavou. „Je tu priveľká tma.“

Maisan sa uškrnul. „Pokúsili sa sem namontovať pár žiaroviek, aby sa zbavili zlodejov, ale ľudia sem prestali chodiť. Väčšina z nich totiž kradne.“

Maisan zmizol hlbšie v miestnosti. Po chvíli sa vynoril z prítmia a kývol k dverám. „Dozvedel som sa, že nejaký neger niekedy chodí aj do Yupa House. To je kúsok odtiaľto. Môžu si tam občas priniesť aj vlastné ópium a majiteľ ich necháva na pokoji.“

Len čo sa Harryho zreničky rozšírili, aby videl v tme, vystavil ich ostrej zubárskej lampe, čo vytrvalo visela na oblohe. Rýchlo si nasadil okuliare.

„Počúvaj, viem, kde ti za lacíka zoženiem…“

„Ďakujem, neprosím, tieto sú fajn.“

Zavolali Nhoovi. Ak budú chcieť vidieť knihu hostí, Yupa House bude od nich žiadať thajskú policajnú legitimáciu. Maisan nemal chuť prezradiť svoju identitu v tejto štvrti.

„Ďakujem,“ rozlúčil sa Harry.

„Dávaj na seba pozor,“ prikývol Maisan a zmizol.

31/

Recepčný v Yupa House vyzeral ako znetvorený obraz človeka zo zrkadlového bludiska v lunaparku. Z úzkych, krivých pliec mu vyrastal dlhý krk a na ňom pozdĺžna tvár. Mal strapaté vlasy, oči ako buldog a riedku briadku. Bol formálne ústretový, Harrymu pripomínal pohrebného agenta.

Ubezpečil Harryho s Nhoom, že nikto s menom Love uňho nebýva. Keď mu černocha opísali, úsmev sa mu rozšíril, no zavrtel hlavou. Nad pultom visela malá tabuľka, ktorá stručne objasňovala domový poriadok. Nijaké zbrane, nijaké zapáchajúce objekty a zákaz fajčenia v posteli.

„Na chvíľu nás ospravedlňte,“ požiadal Harry recepčného a odtiahol Nhoa k dverám.

„Čo teda?“

„Ťažko povedať,“ mračil sa Nho. „Je Vietnamec.“

„A čo?“

„Nepočul si, čo povedal Nguyen Cao Ky o svojich krajanoch počas vietnamskej vojny? Vietnamci sú rodení luhári. V génoch majú generačnú skúsenosť, že pravda prináša len nešťastie.“

„Takže tvrdíš, že klame?“

„Hovorím len, že netuším. Je šikovný.“

Harry sa vrátil k pultu a požiadal recepčného o univerzálny kľúč.

Recepčný sa neisto usmial.

Harry zvýšil hlas, vyhláskoval mu slovo univerzálny a usmial sa pomedzi zaťaté zuby.

„Skontrolujeme každú izbu v hoteli. Rozumel si? Ak nájdeme akékoľvek porušenie zákonov, budeme, samozrejme, nútení zatvoriť počas vyšetrovania celý hotel. Ty sa však nepochybne nemáš čoho báť.“

Recepčný zavrtel hlavou. Jeho angličtina sa naraz výrazne zhoršila.

„Nemáš sa čoho báť, veď tu sám píšeš, že je zakázané fajčiť v posteli.“

Harry strhol tabuľku a buchol ňou o pult.

Vietnamec sa na ňu chvíľu díval. Pod pokožkou na dlhom krku sa čosi pohlo.

„V izbe číslo 304 býva nejaký Jones,“ povedal potichu. „Môže to byť on?“

Harry sa usmial na Nhoa, ktorý len pokrčil plecom.

„Je tam?“

„Odkedy sa ubytoval, nevyšiel z izby.“

Recepčný vyšiel s nimi po schodoch. Zaklopali, ale nikto neodpovedal. Nho mu naznačil, aby odomkol. Vytiahol čiernu berettu a odistil ju. Koža na zátylku recepčného sa zvraštila. Otočil kľúč v zámke a rýchlo dva kroky ustúpil. Harry opatrne pootvoril dvere. Závesy boli zatiahnuté a v izbe vládla tma. Vopchal ruku do dverí a zasvietil. Na posteli ležal Jim Love. Mal zatvorené oči, na ušiach slúchadlá a ani sa nepohol. Stropný ventilátor šušťal, závesy sa jemne hýbali. Na nočnom stolíku pri posteli stála vodná fajka.

„Jim Love!“ zareval Harry, no Jim Love nereagoval.

Buď spí, alebo má nahlas pustenú hudbu, usúdil Harry a poobzeral sa po izbe, aby sa uistil, že sú sami. Až vtedy si všimol, ako Lovovi z pravej nosnej dierky vyliezla mucha, a pochopil, že Jim nedýcha. Podišiel k posteli a položil mu ruku na čelo. Dotkol sa studeného mramoru.

Harry sedel na rozheganej stoličke a čakal. Nôtil si nejakú pieseň, no nevedel prísť na to, ktorá to je.

Privolaný lekár konštatoval, že Love je mŕtvy už aspoň dvanásť hodín, čo Harry vedel aj bez neho. Spýtali sa lekára, ako dlho budú čakať na výsledok pitvy. Iba pokrčil plecom a Harry pochopil, že odpoveď znie rovnako: aspoň dvanásť hodín.

Večer sa všetci okrem Rangsana stretli v Lizinej kancelárii. Inšpektorkina skvelá nálada z predchádzajúceho dňa sa rozplynula ako gáfor.

„Povedzte mi, že máme aspoň nejakú stopu,“ začala prosebne.

„Technici ich našli celý kopec,“ odvetil Nho. „Ich traja ľudia zozbierali množstvo odtlačkov prstov, hŕbu vlasov aj chlpov. V Yupa House neupratovali aspoň pol roka.“

Sunthorn s Harrym sa zasmiali. Liz sa na nich len smutne pozrela.

„Niečo, čo by súviselo s vraždou?“

„Ešte nevieme, či išlo o vraždu,“ poznamenal Harry.

„Kurva, veď jasné,“ vybuchla Liz. „Ľudia podozriví zo spoluúčasti na vražde zomierajú len tak náhodou na predávkovanie pár hodín predtým, ako ich dolapíme.“

„Neutopí sa ten, kto má odvisnúť,“ zahundral Harry. „Prosím?“

„Dávam ti za pravdu.“

Nho dodal, že užívatelia ópia zriedka umierajú na predávkovanie. Stratia zväčša vedomie, skôr než stihnú dostať do seba smrteľnú dávku. Dvere sa otvorili, vošiel Rangsan.

„Nové správy,“ oznámil im, sadol si a vzal noviny. „Objavili príčinu smrti.“

„Myslel som si, že výsledky pitvy budú známe až zajtra,“ nechápal Nho.

„Nemusíme čakať. Chlapci našli v ópiu kyanovodík. Chlapec si raz potiahol a bolo po ňom.“

Okolo stola zavládlo ticho.

„Zožeňte Maisana!“ Liz bola opäť na nohách. „Musíme zistiť, kde Love kupoval ópium!“

„Nebol by som taký optimista,“ podotkol Rangsan. „Maisan sa stretol s Lovovým dílerom. Už dlho ho nevidel.“

„Neprekvapuje ma to,“ prikývol Harry. „Máme aspoň dôkaz, že sa niekto usiloval urobiť z Brekkeho vraha.“

„To nám nepomôže,“ pripomenula mu Liz.

„Možno áno,“ nesúhlasil Harry. „Nie je isté, že vrah si Brekkeho vybral za obetného baránka náhodou. Možno mal vlastný motív – nevyrovnané účty.“

„A čo?“

„Ak pustíme Brekkeho, azda sa niečo stane. Možno vylákame vraha z úkrytu.“

„Ľutujem,“ sklopila Liz zrak. „Brekkeho si necháme.“

„Prosím?“ Harry neveril vlastným ušiam.

„Príkaz od šéfa.“

„Ale…“

„Nediskutuje sa o tom.“

„Nová indícia okrem toho potvrdzuje nórsku stopu,“ nadviazal Rangsan. „Technici poslali výsledok z rozboru tuku na noži nórskym kolegom. Zistili, že ide o sobí loj, a toho máme v Thajsku poskromne. Ktosi navrhol, aby zatkli Santa Clausa.“

„Až Oslo nám prezradilo, že nórski Laponci bežne používajú sobí loj na ochranu ocele na svojich nožoch.“

„Thajský nôž a nórsky loj,“ zamyslela sa Liz a vstala. „Začína to byť čoraz zaujímavejšie. Želám všetkým dobrú noc. Verím, že zajtra sa uvidíme dobre oddýchnutí.“

Harry ju zastavil pri výťahu, aby mu vysvetlila riaditeľov pokyn.

„Harry, počúvaj ma. V Thajsku platia iné pravidlá. Náš šéf trochu predbiehal okolnosti a oznámil najvyšším miestam v Osle, že máme vraha. Bol presvedčený, že to je Brekke, a keď som ho informovala o najnovšom vývoji, veľmi sa nahneval a trval na tom, aby sme ho držali vo väzbe, aspoň kým nám neponúkne alibi.“

„Ale…“

„Tvár, Harry, musí si zachovať tvár. Nezabúdaj, že spoločnosť vedie Thajčanov k tomu, aby si nikdy nepriznali chybu.“

„Aj keď všetci vedia, že sa mýli?“

„Budú mu pomáhať, aby to vyzeralo, že sa nemýli.“

Dvere výťahu sa, našťastie, otvorili a opäť zatvorili, skôr než stihol Harry povedať, čo si o tom myslí. Mal čas spomenúť si, čo za pieseň mu znela v ušiach. All Along The Watchtower. A už si pamätal aj verš. There must be some way out of here, said the joker to the thief.

Kiežby.

Za dverami bytu našiel list. Na obálke bolo Runino meno.

Rozopol si košeľu. Hruď aj brucho mu pokrývala tenučká vrstva potu. Pokúšal sa spomenúť si, aké to bolo, keď mal sedemnásť. Zaľúbil sa? Určite.

List odložil do zásuvky v nočnom stolíku, vráti jej ho neotvorený. Potom si ľahol na posteľ. Pol milióna áut a klimatizácia sa ho pokúsili uspať.

Myslel na Birgittu, Švédku, ktorú stretol v Austrálii. Povedala mu, že ho miluje. Čo to tvrdil Aune? Vraj sa bojí pripútať k iným ľuďom? Posledné, čo si pamätal, bola myšlienka, že po každej úľave prichádza opica. A naopak.

32/

Jens Brekke vyzeral, akoby od posledného stretnutia s Harrym vôbec nespal. Oči mal podliate krvou, ruky bezradne prekladal na stole.

„Takže si nepamätáš ani toho čierneho strážnika s afroúčesom?“

Brekke zavrtel hlavou. „Už som ti vysvetľoval, že nechodím do garáže.“

„Na chvíľu zabudnime na Jima Lova,“ navrhol Harry. „Sústreďme sa na človeka, ktorý ťa chce dostať za mreže.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Niekto si dal čertovsky záležať, aby zničil tvoje alibi.“

Jens zdvihol obočie, až takmer zmizlo v korienkoch vlasov.

„Desiateho januára vopchal kazetu z tretieho januára do rekordéra a urobil záznam, čo vymazal hodiny, keď v garáži parkovalo auto a ty si k nemu odprevadil veľvyslanca.“

Jensovi opäť kleslo obočie. Nakreslilo písmeno m. „Čo?“

„Zamysli sa.“

„Myslíš tým, že mám nepriateľov?“

„Možno. Alebo niekto potreboval obetného baránka.“

Jens sa pošúchal po zátylku. „Nepriateľ? Nenapadá mi nikto, schopný takejto…“ Tvár sa mu náhle rozžiarila. „To predsa znamená, že ma pustíte.“

„Ešte nie si mimo podozrenia.“

„Veď si práve povedal…“

„Policajný riaditeľ ťa nechce pustiť, kým nebudeš mať alibi. Preto ťa žiadam, aby si sa poriadne zamyslel. Vieš o niekom, o komkoľvek, kto by ťa videl od chvíle, čo si sa rozlúčil s veľvyslancom, do príchodu domov? Niekto v garáži, cestou z kancelárie, v taxíku? Nezastavil si sa v obchode? Spomeň si.“

Jens si oprel čelo o končeky prstov. Harry si zapálil cigaretu.

„Doriti, Harry! Tým videom si ma celkom odrovnal. Neviem sa vôbec sústrediť.“

Vzdychol si a buchol päsťou po stole. „Vieš, čo som zažil v noci? Snívalo sa mi, že som zabil veľvyslanca. Spolu sme vyšli na ulicu. Odviezli sme sa do motela, kde som mu do chrbta vrazil obrovskú dýku. Nechcel som to, no nebol som pánom svojho tela. Akoby do mňa zatvorili robota, ktorý odušu bodal a bodal, a ja…“

Zarazil sa.

Harry nepovedal nič. Doprial mu čas.

„Neviem prežiť, že som v base,“ vzdychol si Jens. „Nikdy som neznášal tesné priestory. Otec…“

Prehltol a zaťal päsť. Harry videl, ako mu zbeleli hánky. Stíšil hlas: „Keby mi niekto podstrčil priznanie a povedal, že ak podpíšem, môžem ísť, ozaj za seba neručím.“

Harry vstal. „Ešte porozmýšľaj. Odpratali sme zo sveta ten dôkaz na videu, možno ti to vyčistí myseľ.“

Vykročil k dverám.

„Harry?“

Harry vždy rozmýšľal, prečo sa ľuďom rozviaže jazyk, keď sa im človek obráti chrbtom.

„Áno.“

„Prečo si myslíš, že som nevinný, keď ostatní sú presvedčení o opaku?“

Harry sa neotočil. „Najmä preto, že nemáme proti tebe ani náznak dôkazu, len chýbajúce alibi a pochybný motív.“

„A okrem toho?“

Harry sa usmial a pozrel sa naňho. „Od prvej chvíle ťa pokladám za hajzla.“

„No a?“

„Som neskutočne chabý znalec ľudí. Pekný deň.“

Bjarne Møller otvoril oko, zažmúril na hodiny na nočnom stolíku a hádal, kto na svete považuje šiestu hodinu ráno za ideálny čas na telefonovanie.

„Viem, koľko je hodín,“ ozval sa Harry, skôr než sa ho stihol Møller spýtať. „Počúvaj, skontroluj mi jedného chlapa. Ešte nemám nič konkrétne, len pocit.“

„Pocit?“ Møllerov hlas znel ako rapkáč na detskom bicykli.

„Áno, iba hádam. Podľa mňa ideme po Nórovi, čo nám značne zužuje možnosti.“

Møller vykašľal hlien z hrdla. „Prečo po Nórovi?“

„Nuž. Na Molnesovom saku sme našli stopy sobieho loja, zrejme z noža. A uhol bodnutia svedčí o tom, že pichal relatívne vysoký človek. Zrejme vieš, že Thajčania sú vo všeobecnosti pomerne nízki.“

„Chápem, no mohol si pár hodín počkať, Harry.“

„Samozrejme,“ súhlasil Harry. Ticho.

„Prečo si nepočkal?“

„Päť vyšetrovateľov a jeden policajný riaditeľ čakajú, kedy konečne rozhýbeš riť, šéfe.“

Møller mu zavolal o dve hodiny.

„Prečo si sa rozhodol skontrolovať práve jeho, Harry?“

„Nuž. Napadlo mi, že človek, ktorý používa sobí loj, musel byť v severnom Nórsku. Potom som si spomenul na pár kamošov, ktorí sa vrátili z vojenskej služby na severe s veľkými laponskými dýkami. Ivar Løken slúžil niekoľko rokov v armáde, pôsobil vo Vardø. Okrem toho mám z neho pocit, že vie zaobchádzať s nožom.“

„Znie to logicky,“ pripustil Møller. „Čo o ňom vieš?“

„Málo. Tonje Wiigová mi prezradila, že ho sem odpratali, aby počkal do penzie.“

„V registri trestov nemáme naňho nič.“ Møller zmĺkol.

„Ale…?“

„Čosi sme našli.“

„Počúvam.“

„Jeho meno mi vyskočilo na monitore, no nedostal som sa ďalej. O hodinu mi volali z vrchného veliteľstva obrany a pýtali sa, prečo som sa ho pokúšal otvoriť.“

„Panebože.“

„Vraj ak si želám informácie o Ivarovi Løkenovi, mám sa na nich obrátiť písomne.“

„Kašli na to.“

„Už som sa na to vykašľal. Aj tak nám to nepomôže.“

„Hovoril si s Hammervollom z mravnostného?“

„Áno.“

„Čo povedal?“

„Samozrejme, že nemáme zoznam pedofilných Nórov v Thajsku.“

„Myslel som si. Prekliata ochrana osobných údajov.“

„Tá s tým nemá nič spoločné.“

„Prosím?“

„Pred pár rokmi sme vyrobili zoznam, no nestíhali sme ho aktualizovať. Bolo ich jednoducho priveľa.“

Harry zavolal Tonje Wiigovej a požiadal ju o okamžité stretnutie. Trvala na tom, aby sa stretli na čaji v Author’s Lounge v hoteli Oriental.

„Všetci tam chodia,“ povedala.

Harry o chvíľu zistil, že všetci sú bieli, zámožní a dobre oblečení.

„Vitaj v najlepšom hoteli na svete, Harry,“ zaštebotala z hlbokého kresla v lobby.

Obliekla si modré bavlnené šaty. Slamený klobúk v lone jej spolu s ostatnými hosťami hotela dával vzhľad nenúteného kolonializmu.

Vošli do autorskej lóže, objednali si čaj a kývnutím hlavy zdvorilo odzdravili ostatných bielych, ktorí pokladali rovnakú rasu za dostatočný dôvod na pozdrav. Harry cinkal nervózne porcelánom.

„Toto nie je tvoj štýl, čo?“ Tonje sa podarilo upiť si z čaju a nespustiť pritom z Harryho pohľad.

„Snažím sa pochopiť, prečo sa usmievam na Američanov v golfovej rovnošate.“

Veselo sa zasmiala. „Ach, kultivované prostredie ešte nikomu neublížilo.“

„Odkedy sú kockované nohavice kultivované?“

„Myslím kultivovaných ľudí.“

Harry usúdil, že Fredrikstad tomuto dievčaťu nepomohol. Spomenul si na Sanpheta, starého Thajčana, ktorý sa pred príchodom návštevy prezliekol do čerstvo vyžehlenej košele a dlhých nohavíc, a radšej sedel na rozpálenom slnku, ako by niekoho urazil tým, v akých jednoduchých pomeroch žije. Bol kultivovanejší než ktorýkoľvek cudzinec, ktorého doteraz stretol v Bangkoku. Harry sa jej spýtal, čo vie o pedofiloch.

„Len to, že Thajsko ich očividne priťahuje. Určite si pamätáš, ako minulý rok pristihli Nóra doslova s holým zadkom. V nórskych novinách sa zjavila šarmantne naaranžovaná fotografia troch chlapcov, ktorí ho usvedčili. Mužovu tvár začiernili, chlapcov nie. V anglickom vydaní novín Pattaya Mail to robia naopak. Okrem toho zverejnili aj plné meno toho chlapa, hoci ďalej ho volali už len Nór,“ Tonje zavrtela hlavou.

„Ľudia, ktorí dovtedy nepočuli o Nórsku, odrazu poznali aj jeho hlavné mesto, lebo nórske úrady dôrazne žiadali, aby ihneď vydali páchateľa do Osla. Nikto nechápal, na čo im, preboha, bude. Tu by ho zavreli na poriadnych pár rokov.“

„Ak tu majú také prísne tresty, prečo sem chodí toľko pedofilov?“

„Úrady si želajú zbaviť Thajsko chýru eldoráda pedofilov. Takáto povesť škodí tej časti turistického ruchu, čo sa netočí okolo sexu. Sama polícia však nekladie až taký dôraz na vyšetrovanie. Zatknutie cudzinca spôsobí vždy len problém. Pedofili prichádzajú zväčša z bohatých európskych krajín, z Japonska a z USA, a tieto krajiny hneď po zatknutí spustia celý aparát, ktorý pracuje na ich vydaní z Thajska. Zrazu sa to na chodbách hemží ľuďmi z ambasády, obviňujú policajtov z korupcie a tak ďalej.“

„Takže to vedie k tomu, že úrady pracujú proti sebe?“

Jej tvár sa rozžiarila v širokom úsmeve a Harry pochopil, že nie je určený jemu, ale jednému zo všetkých, čo mu prešiel za chrbtom.

„Ako ktoré,“ odvetila. „Niektoré spolupracujú. Napríklad Švédi a Dáni sa dohodli s thajskou stranou a v krajine smú pôsobiť ich policajti, čo sa sústredia na vyšetrovanie prípadov, do ktorých sú zapletení švédski a dánski pedofili. Okrem toho zmenili zákony, aby dánski a švédski občania mohli byť aj doma súdení za zločiny voči deťom, spáchané v Thajsku.“

„A čo Nórsko?“

Tonje pokrčila plecom. „Nemáme s Thajčanmi dohodu. Vieme, že nórska polícia sa usilovala o čosi podobné, no naše úrady si podľa mňa nevedia predstaviť rozsah toho, čo sa deje v Pattayi a v Bangkoku. Videl si deti, čo na uliciach predávajú žuvačky?“

Harry prikývol. Okolo barov v Patpongu sa to nimi len tak hemžilo.

„To je takzvaný tajný kód. Žuvačka znamená, že sú na predaj.“

Harry si s hrôzou spomenul, že si kúpil balíček Wrigle’s od bosého čiernookého chlapca, ktorý sa tváril na smrť vydesene. Harry si myslel, že je to len hlukom a množstvom ľudí okolo.

„Prezradíš mi čosi o fotografických záľubách Ivara Løkena? Videla si jeho fotografie?“

„Nie, videla som jeho vybavenie a veru, má sa čím chváliť.“

Líca sa jej máličko zapýrili, lebo pochopila, prečo Harrymu šklblo kútikmi úst.

„A čo tie cesty po Indočíne? Si si istá, že tam naozaj bol?“

„Či som si istá? Prečo by klamal?“

„Neviem. Ty vieš?“

Skrížila si ruky na hrudi, akoby sa naraz ochladilo. „Ani nie. Chutí ti čaj?“

„Musím ťa o niečo poprosiť, Tonje.“

„Áno?“

„O pozvanie na večeru.“

Prekvapene zdvihla zrak.

„Ak máš čas,“ dodal.

Chvíľu pracovala na zmene výrazu v tvári, kým sa jej nevrátil koketný úsmev. „Harry, pre teba mám čas vždy. Kedy len povieš.“

„Fajn.“ Harry si zahryzol do pery. „Pozveš Ivara Løkena na večeru dnes medzi siedmou a desiatou?“

Mala dosť skúseností s udržaním masky, aby to nebolo trápne. Len čo jej vysvetlil dôvod, dokonca súhlasila. Harry ešte chvíľu cinkal porcelánom. Napokon povedal, že musí ísť, prudko vstal a neohrabane sa vzdialil.

33/

Každý je schopný vlámať sa do domu, stačí len priložiť sochor k zámke a poriadne sa zaprieť. Vlámať sa do domu s dôrazom na slová do domu a nie na vlámať sa, aby postihnutý netušil, že mal nepozvaných hostí, je umenie. Ukázalo sa, že Sunthorn ho ovláda dokonale.

Ivar Løken býval v bytovom komplexe na druhej strane mosta Phra Pinklao. Sunthorn s Harrym sedeli v aute na parkovisku hodinu, až ho konečne uvideli vychádzať na ulicu. Počkali desať minút pre prípad, že Løken si niečo zabudol a vráti sa.

Vrátnici nebrali svoju úlohu až tak vážne. Dvaja muži v uniformách sa rozprávali pri bráne do garáže. Zdvihli zrak, a keď videli, ako beloch s relatívne slušne oblečeným Thajčanom vchádzajú do výťahu, venovali sa ďalej svojim témam.

Harry so Sunthomom vystúpili na trinástom poschodí, alebo – ako uvádzal číselník vo výťahu – na poschodí 12B. Sunthorn vytiahol dva tenké pakľúče a vopchal ich do zámky. Rýchlo ich vytiahol.

„Nezmätkujme,“ zašepkal Harry. „Nestresuj sa, máme kopu času. Vyskúšaj iné.“

„Nemám iné.“

Sunthorn sa usmial a otvoril dvere.

Harry neveril vlastným očiam. Možno Nho predsa len nežartoval, keď mu spomínal, čím sa Sunthorn živil pred príchodom do polície. Ak Sunthorn doteraz neporušoval zákon, práve tak urobil, hovoril si v duchu Harry, keď sa vyzúval a vchádzal do bytu, kde vládla tma ako vo vreci. Liz mu vysvetlila, že na povolenie na bytovú prehliadku potrebujú žiadosť prokurátora, čo by znamenalo, že budú musieť informovať policajného riaditeľa. A to bol problém. Dal im predsa jednoznačný pokyn, že sa majú sústrediť na Jensa Brekkeho. Harry odsekol, že on nespadá pod policajného riaditeľa a bude sa chvíľu motať okolo Løkenovho bytu, či niečo nezbadá. Pochopila a nechcela počuť viac. Odporučila mu Sunthorna. Vraj sa s ním dobre len tak motá.

„Vráť sa do auta a počkaj tam,“ zašepkal Harry. „Ak sa Løken zjaví, zavolaj na jeho číslo, nechaj trikrát zazvoniť a zlož, dobre?“

Sunthorn prikývol a zmizol.

Harry zažal svetlo, až keď skontroloval, že okná nie sú do ulice. Našiel telefón a overil si, že je zapnutý. Poobzeral sa okolo seba. Staromládenecký byt bez akéhokoľvek zbytočného tepla. Tri holé steny, pri štvrtej knižnica plne naložená knihami, skromný televízor. Prirodzené centrum veľkej otvorenej miestnosti tvoril masívny drevený stôl s lampou, akú vídal na pracovných stoloch architektov.

V kúte ležali dve otvorené fototašky, o stenu sa opieral statív na fotoaparát. Na stole sa povaľovali kúsky papiera, zrejme ústrižky, spomedzi nich vytŕčali dvoje nožnice, jedny veľké, druhé malé.

Dva fotoaparáty, Leica a Nikon F5 s teleobjektívom mlčky hľadeli na Harryho. Vedľa nich ležal ďalekohľad s nočným videním. Harry ho spoznal, tento izraelský typ už použil niekoľkokrát pri vyšetrovaní. Baterky zosilňovali všetky externé zdroje svetla, vďaka čomu oko videlo aj to, čo inak vyzeralo ako hustá tma.

Druhé dvere viedli do spálne. Posteľ zostala neustlaná, Løken zrejme patril k menšine cudzincov, ktorí nemajú upratovačku. Stála pritom len pár korún a aj Harry už pochopil, že sa takmer očakáva, že cudzinec takto prispeje k zvyšovaniu zamestnanosti v krajine.

Súčasťou spálne bola aj kúpeľňa.

Zasvietil a ihneď pochopil, prečo k Løkenovi nechodí upratovačka.

Kúpeľňa očividne fungovala ako miestnosť na vyvolávanie fotografií. Smrdelo tu chemikáliami, steny pokrývali čiernobiele fotografie a ďalšie sa sušili nad vaňou. Bol na nich muž od hrude nadol a Harry už videl, že mu telo nezakrýva parapet, ale dôkladne prepracovaná sklená mozaika s motívmi lotosov a buddhov.

Chlapec, nemohol mať ešte ani desať, mu to robil ústami a vďaka veľkému priblíženiu mu Harry videl do očí. Mal prázdny pohľad, akoby sa ho svet okolo vôbec netýkal, a oblečené tričko so známym symbolom Nike.

„Just do it,“ zamrmlal Harry. Pokúšal sa predstaviť si, na čo myslel ten chlapec.

Od pása dole bol nahý. Harry podišiel k zrnitej fotografii. Muž mal jednu ruku na chlapcovom boku, druhú mu položil na zátylok. Harry videl za sklenou mozaikou nejaký tieň, no nemal šancu odhaliť v ňom črty tváre. Zrazu mal pocit, akoby sa tesná, zapáchajúca kúpeľňa ešte scvrkla a fotografie zo steny začali naňho padať, podľahol impulzu a začal strhávať fotografie zo steny, zápasiac so zúrivosťou a strašným zúfalstvom. Krv mu búšila v žilách. Zahliadol v zrkadle svoju tvár a v mrákotách sa vytackal do obývačky s niekoľkými fotografiami pod pazuchou. Sadol si.

„Prekliaty amatér!“ zanadával, keď sa konečne trochu upokojil.

Toto sa nikdy nemalo stať. Nemali povolenie na prehliadku, a preto sa dohodli, že nezanechajú nijaké stopy, len zistia, čo je v byte. Ak niečo nájdu, prídu aj s potrebnými papiermi.

Harry sa pokúšal zamerať pohľad na pevný bod v stene a uvažoval, či na to, aby presvedčil Lizinho pribrzdeného šéfa, potrebuje mať v ruke aj dôkaz. Ak budú rýchli, stihnú ešte dnes večer kontaktovať prokurátora a počkajú si na Løkena, keď sa bude vracať z večere. Zvažoval všetky možnosti, vytiahol ďalekohľad a zadíval sa z okna. Bolo obrátené do dvora. Podvedome hľadal parapet a sklenú mozaiku, no v zelenkavom svetle ďalekohľadu videl iba omietnuté steny.

Pozrel sa na hodinky. Nemal na výber, tie fotografie zavesí naspäť. Riaditeľovi musí stačiť jeho slovo. Vtedy zmeravel.

Počul zvuk. Teda, počul stovky zvukov, no tento jeden nepatril do už známej kakofónie ulice. Prišiel spoza dverí. Kliknutie. Olej a kov. Zacítil prievan a uvedomil si, že niekto otvoril dvere. Najprv mu napadlo, že prišiel Sunthorn, no potom si uvedomil, že dotyčný sa usiluje kráčať čo najtichšie. Z miesta, kde Harry sedel, mu výhľad zakrývali dvere. Zadržal dych a mozog sa mu šialeným tempom prehrabával v zvukovom archíve Zvukový expert v Austrálii mu raz prezradil, že ušná membrána zachytí rozdiel medzi miliónom rôznych frekvencií. Toto nebolo cvaknutie zámky, ale nabíjanej naolejovanej pištole.

Harry stál pred bielou stenou na konci miestnosti ako živý terč. Spínač bol na opačnej stene. Schmatol zo stola veľké nožnice, sklonil sa a pozdĺž kábla z lampy sa dohmatal až k zástrčke. Vytiahol kábel a celou silou vrazil nožnice do zástrčky.

Krátke zablysnutie a tichá rana. Vzápätí nastala tma.

Kopnutie prúdu mu ochromilo plece. Nadýchol sa smradu spáleného plastu a kovu a skrivený bolesťou sa vydal k dverám.

Načúval, no počul len autá a tlkot vlastného srdca. Búšilo tak, že ho cítil až v hrdle. Ako keby sedel na koni v plnom cvale. Počul, ako niekto niečo odkladá, dotyčný sa zrejme vyzul. Ešte mal v rukách nožnice. Pohol sa tieň? Ťažko povedať, lebo v tme, čo zavládla, zmizli aj biele steny. Zavŕzgali dvere spálne, nato sa ozvalo kliknutie. Harry pochopil, že muž sa pokúsil rozsvietiť svetlo, no skrat vyhodil prúd v celom byte. Dotyčný sa tu však očividne orientoval. Ak by to bol Løken, Sunthorn by mu volal. Alebo nie? Hlavou sa mu prehnala predstava Sunthornovej hlavy opretej o bočné sklo. Za uchom mal malú dierku.

Harry uvažoval, že sa zakradne k dverám, no čosi mu hovorilo, že ten druhý čaká len na takýto jeho krok. Len čo otvorí dvere, jeho silueta sa zmení na terč na strelnici. Doriti! Zrejme sedí na dlážke a mieri na dvere. Vyčkáva.

Keby to len mohol dať vedieť Sunthornovi! V tej chvíli si uvedomil, že má na krku ďalekohľad. Priložil si ho k očiam, ale videl iba zelenú kašu, akoby mu niekto zamazal šošovky. Chvíľu ostril. Nebolo to dokonalé, rozoznával však obrysy postavy pri stene na druhom konci stola. V ohnutej ruke držala pištoľ a mierila na strop. Od steny po kraj stola boli možno dva metre.

Harry sa rozbehol, oboma rukami chytil dosku stola a vrazil ňou vpred ako baranidlom. Počul ston a buchot, pištoľ padla na dlážku. Skočil vpred a chytil čosi, čo veril, že bude hlava. Prehmatal sa ku krku a pritlačil.

„Polícia!“ zareval. Muž zmeravel, lebo zacítil na líci ľadovú oceľ nožníc. Chvíľu tak sedeli, zakliesnení do seba, dvaja neznámi v nepreniknuteľnej tme, a lapali po dychu ako maratónci.

„Hole?“ zastonal muž.

Harry si uvedomil, že slovo polícia skríkol po nórsky.

„Prosím, pusť ma. Som Ivar Løken, nebudem nič skúšať.“

34/

Løken zapálil sviečku. Harry zatiaľ skúmal jeho pištoľ, upravený Glock 31. Vytiahol z neho zásobník a strčil si ho do vrecka. Aj tak v živote nedržal v ruke ťažšiu pištoľ.

„Zohnal som si ju, keď som slúžil v Kórei.“

„Čo si tam robil?“

Løken odložil škatuľku zápaliek do zásuvky a sadol si k stolu oproti Harrymu.

„Nórsko tam pod vlajkou OSN viedlo poľnú nemocnicu. Bol som mladý podporučík, pevne presvedčený, že mi v živote chýba vzrušenie. V roku 1953 som po podpísaní mieru zostal v OSN. Pracoval som pre novozriadený úrad vysokého komisára pre utečencov. Prichádzali ich cez hranicu celé húfy, panovalo tam trochu bezvládie. Spával som s ňou pod vankúšom.“ Kývol k pištoli.

„Bože. Čo si robil potom?“

„Bangladéš a Vietnam. Hlad, vojna a lode plné utečencov. Život v Nórsku pôsobil neopísateľne triviálne. Vydržal som len pár rokov a musel som znovu vyraziť do sveta. Chápeš.“

Harry nechápal. Netušil, čo si má myslieť o chudom chlapovi oproti. Vyzeral ako starý indiánsky náčelník, mal zakrivený orlí nos a intenzívny pohľad hlboko vpadnutých očí. Biele vlasy, hnedá zvráskavená tvár. Okrem toho pôsobil na prvý pohľad dokonale uvoľnene. Harry bol o to viac v strehu.

„Prečo si sa vrátil domov? Ako sa ti podarilo prejsť cez môjho kolegu?“

Bielovlasý Nór sa prešibane usmial a v mihotavom svetle sviečky sa zablýskal jeho zlatý zub.

„Vaše auto sa nehodí do tejto štvrte. Na ulici tu parkujú len tuktuky, taxíky a staré kraksne. Všimol som si, že v aute sedia dvaja ľudia, obaja trochu priveľmi v strehu. Zašiel som za roh a vbehol do kaviarne, odkiaľ som vás chvíľu sledoval. Po chvíli sa rozsvietilo v aute svetlo, vystúpili ste. Predpokladal som, že jeden z vás zostane dávať pozor v aute. Dopil som kávu, objednal si taxík a nechal sa zaviezť až do garáže. To s tým skratom bol celkom dobrý trik.“

„Bežní ľudia si nevšímajú autá na ulici, ak nie sú na to cvičení alebo nemajú dôvod byť v strehu.“

„Jasné. Tonje Wiigová by asi nevyhrala Oscara.“

„Fajn, čo vlastne robíš v Thajsku?“

Løken kývol na fotografie rozhádzané na dlážke.

„Živíš sa fotografovaním… tohto?“ spýtal sa Harry.

„Presne tak.“

Harry cítil, ako sa mu opäť rozbúchalo srdce.

„Tušíš, ako dlho budeš za toto sedieť? Mám dosť dôkazov, aby ti naparili aspoň desať rokov.“

Løken sa posmešne zarehotal. „Pokladáš ma za úplného idiota? Keby si mal povolenie na prehliadku, nemusel si sa sem vlámať. Ak mi niekedy hrozilo, že budem sedieť za to, čo mám v byte, práve si ma zbavil všetkých obvinení. Každý sudca odmietne dôkazy získané takýmto spôsobom. Nie je to len v rozpore s regulami, je to vyslovene protizákonné. Neviem, či naopak ty nezostaneš dlhšie v Thajsku, než si plánoval.“

Harry sa zahnal pištoľou. Akoby otočil kohútik – z Løkenovho nosa sa začala valiť krv.

Løken sa ani nepohol, len sklopil zrak a sledoval, ako sa mu kvietkovaná košeľa a biele nohavice farbia dočervena.

„Toto je pravý thajský hodváb, Harry,“ zamračil sa. „Nebol lacný.“

Násilie ho malo upokojiť, no Harry cítil, ako v ňom ďalej rastie zúrivosť.

„Asi naň máš, ty odporný pederast. Predpokladám, že ho za to svinstvo dobre platia.“ Harry rozkopol fotografie na dlážke.

„Neviem,“ poznamenal Løken a priložil si k nosu bielu vreckovku. „Plat štátneho zamestnanca. Plus diéty.“

„O čom to hovoríš?“

Opäť sa zablýskal zlatý zub. Harry si uvedomil, že stíska pištoľ tak mocne, až ho začína bolieť ruka. Ešteže vybral zásobník.

„Harry, pár vecí ti nepovedali. Možno to bola chyba, no tvoji nadriadení usúdili, že netreba, keďže nesúvisia s vyšetrovaním vraždy. Odhalil si ma, a tak ti rovno môžem povedať všetko. Oslo ma informovalo o fotografiách z Molnesovho kufríka. Už zrejme vieš, že boli moje.“ Mávol rukou. „Tie fotografie a všetky ostatné zábery, čo tu vidíš, sú súčasťou vyšetrovania prípadu pedofílie, ktorý z istých dôvodov zostáva utajený. Sledujem ho už šesť mesiacov. A tieto zábery sú dôkazový materiál.“

Harry nemusel premýšľať, vedel, že Løken hovorí pravdu. Všetko zapadalo na svoje miesto a on akoby to po celý čas vedel. Tajnosti okolo Løkenovej práce, fotografická výbava, ďalekohľad, takzvané výlety do Vietnamu a Laosu, všetko. Krvácajúci chlap oproti zrazu nebol nepriateľ, ale kolega, spojenec, ktorému sa pred chvíľou pokúsil zlomiť nos.

Pomaly prikývol a odložil pištoľ.

„V poriadku, verím ti. Prečo to tajíte?“

„Vieš o dohode Švédska a Dánska o možnosti vyšetrovať zločiny spáchané v Thajsku?“

Harry prikývol.

„Nórsko pracuje na takej dohode, no ešte ju neuzatvorilo. Do tej chvíle je naša činnosť prísne neoficiálna. Máme dosť dôkazov, ale musíme čakať. Ak by sme páchateľa zatkli, odhalili by sme, že sme sa venovali nelegálnemu vyšetrovaniu na thajskom území, a to je politicky neakceptovateľné.“

„Pre koho teda pracuješ?“

Løken mykol plecom. „Pre ambasádu.“

„To viem, no kto ti dáva pokyny? Kto je za tebou? Čo parlament? Vie o tom?“

„Si si istý, že to potrebuješ vedieť, Harry?“ Intenzívny pohľad modrých očí. Chcel niečo povedať, ale iba zavrtel hlavou.

„Radšej mi povedz, kto je ten chlap na fotografiách.“

„To nemôžem. Prepáč.“

„Je to Atle Molnes?“

Løken sklopil zrak a usmial sa. „Nie, nie je to veľvyslanec. On inicioval vyšetrovanie.“

„Je to…“

„Už som povedal, že ti nesmiem viac prezradiť. Ak sa ukáže, že naše dva prípady sa prelínajú, možno sa to zmení. Musia to však posúdiť naši nadriadení.“

Vstal. „Som unavený.“

„Ako to dopadlo?“ spýtal sa Sunthorn, keď Harry nastúpil do auta.

Harry si od neho vypýtal cigaretu, zapálil si ju a vdýchol nikotín hlboko do pľúc.

„Nič. Omyl. Ten chlap je čistý.“

Harry sedel v byte.

Takmer polhodinu telefonoval so sestrou. Teda, hovorila najmä ona. Neuveriteľné, čo všetko sa stihne udiať v jednom ľudskom živote za týždeň. Volala otcovi a v nedeľu k nemu pôjde na obed. Urobí mu fašírky. Verí, že jej niečo povie. Aj Harry veril.

Potom otvoril zápisník a vyťukal ďalšie číslo.

„Haló,“ ozval sa hlas.

Zadržal dych.

„Haló?“ zopakovala žena.

Harry položil. V Runinom hlase bolo až čosi prosebné. Naozaj netušil, prečo jej volal. Chvíľu nato mu zazvonil telefón. Vzal slúchadlo a čakal, že sa ozve jej hlas. Bol to Jens Brekke.

„Práve som si spomenul,“ spustil vzrušene. „Keď som sa viezol výťahom z garáže do kancelárie, na prízemí ku mne pristúpilo dievča. Vystúpilo na piatom, zrejme si ma bude pamätať.“

„Prečo by malo?“

Rozpačitý smiech. „Pozval som ho na drink.“

„Pozval si ho na drink?“

„Áno. Pracuje pre McEllis, už som si tú dievčinu chvíľu všímal. Boli sme vo výťahu sami, pekne sa usmievala, a tak to zo mňa vypadlo.“

Zavládlo ticho.

„A na to si si spomenul až teraz?“

„Nie. Až teraz viem, kedy sa to stalo, bolo to cestou od veľvyslancovho auta. Neviem prečo, ale doteraz som si myslel, že to bolo o deň skôr. Kým som si neuvedomil, že nastupovala na prízemí, čo znamená, že som musel ísť z garáže. A do garáže inak nechodím.“

„Čo ti povedala?“

„Prijala to a ja som to hneď oľutoval. Mal to byť len neškodný flirt, a tak som si vypýtal jej vizitku, že sa jej ešte ozvem a dohodneme si čas. Samozrejme, že z toho nič nebolo, no určite si ma bude pamätať.“

„Máš aj jej vizitku?“ Harry v šoku takmer nedýchal.

„Áno, nie je to úžasné?“

Harry sa zamyslel. „Počúvaj, Jens, znie to fajn, no nie je to až také jednoduché. Ešte vždy nemáš alibi. Teoreticky si sa mohol vrátiť do výťahu a odviezť sa dole. Mohol si si len ísť po čosi, čo si zabudol v kancelárii, chápeš?“

„Aha,“ vydýchol. „Ale…“

Odmlčal sa a vzápätí si zhlboka vzdychol.

„Dočerta. Máš pravdu, Harry.“

35/

Harry vyskočil z postele. Monotónny hukot z mosta Taksin prerušilo zahučanie štartujúceho motora lode z rieky Chao Phraya. Loď trúbila, svetlo ho pálilo v očiach. Posadil sa, dal si hlavu do dlaní a čakal, kým mu prestane pípať v mozgu. Až potom si uvedomil, že to zvoní telefón. S nevôľou siahol po slúchadle.

„Zobudil som ťa?“ Opäť Jens.

„Počúvam,“ odsekol Harry.

„Som idiot. Som taký idiot, až neviem, či sa ti to odvážim povedať.“

„Tak mi to nehovor.“

Ticho prerušila minca, čo padla do automatu.

„Žartujem. Čo si chcel?“

„Počúvaj, Harry. Celú noc som premýšľal a snažil sa spomenúť si, čo som v ten večer robil v kancelárii. Chápeš, ja si pamätám na desatinné miesta hodnotu obchodov, čo som robil pred niekoľkými mesiacmi, no neviem si spomenúť ani na najjednoduchšiu vec, lebo sedím vo väzení a mám na krku obvinenie z vraždy. Vieš si to predstaviť?“

„Možno práve preto. Nebavili sme sa už o tom?“

„Veď áno, ale teraz ti niečo poviem. Pamätáš si, že som si v ten večer vypol telefón. Hovorím si, veď to je ako naschvál. Keby som ho nechal zapnutý a niekto by mi zavolal, spustil by sa záznamník a potvrdil by moju nevinu. S tými časovými údajmi sa nedá hrať ako so záznamami parkovacej služby.“

„A pointa?“

„Uvedomil som si, do riti, že predsa ja som mohol volať niekomu, aj keď som si vypol telefón. Kontroloval som to s recepčnou. Našla záznam rozhovoru a na všetko som si spomenul. O ôsmej som volal sestre do Osla. Over si to.“

Harry vedel, že to nepotrebuje.

„Tvoja sestra ti môže potvrdiť alibi a ty si si to nepamätal?“

„Nie. A vieš prečo? Pretože nebola doma. Nechal som jej odkaz na záznamníku.“

„A to si si nepamätal?“ zopakoval Harry.

„Harry, do riti, ty si naozaj pamätáš každý telefonát, keď ti volaný nezdvihol?“

Harry mu musel dať za pravdu.

„Hovoril si s advokátom?“

„Ešte nie. Chcel som to najprv povedať tebe.“

„Fajn, Jens. Zavolaj advokátovi. Pošlem kolegu do tvojej kancelárie, aby si to overil.“

„Taký zvukový záznam slúži ako dôkaz aj na súde, to vieš, že?“ Jeho hlas znel zvláštne nástojčivo.

„Upokoj sa, Jens, ešte chvíľu vydrž. Budú ťa musieť pustiť.“

V slúchadle zapraskalo, Brekke si vydýchol. „Prosím, povedz to ešte raz, Harry.“

„Budú ťa musieť pustiť.“

Jens sa zvláštne zasmial. Akosi sucho. „V tom prípade ťa pozývam na večeru.“

„Radšej nie.“

„Prečo nie?“

„Som policajt.“

„Nazvi to výsluch.“

„Nie je to dobrý nápad, Jens.“

„Ako chceš.“

Z ulice sa ozval výbuch. Pirát alebo defekt.

„Porozmýšľam.“

Harry položil, odišiel do kúpeľne a zadíval sa do zrkadla. Sám sa čudoval, ako je možné byť tak dlho v trópoch a vôbec sa neopáliť. Odjakživa nemal rád slnko, no nikdy mu netrvalo tak dlho chytiť farbu. Možno mu jeho životný štýl posledných rokov zastavil výrobu pigmentu. Opláchol si tvár, mysliac na opálených ožranov v Schrøderi, a opäť sa zadíval do zrkadla. Minimálne mal od slnka červený nos.

„Začíname odznova,“ konštatovala Liz. „Brekke má alibi a toho Løkena môžeme predbežne vyškrtnúť zo zoznamu podozrivých.“

Oprela sa o stoličku a zaklonila hlavu.

„Máte návrh, ľudia moji? Ak nie, ukončujem túto poradu. Venujte sa, čomu chcete, no ešte mi chýba od vás pár správ a počítam, že ich budem mať najneskôr zajtra ráno na stole.“

Policajti vykročili k dverám. Harry zostal sedieť.

„Áno?“ pozrela sa naňho.

„Nič,“ odvetil a vložil si medzi pery nezapálenú cigaretu. Inšpektorka vydala prísny zákaz fajčiť v jej kancelárii.

„Veď vidím, že niečo máš.“

Harry sa usmial. „Len som si chcel overiť, že vidíš, že niečo mám.“

Nad očami sa jej zjavila vráska. „Ak mi chceš niečo povedať, vieš, kde ma nájdeš.“

Harry si vytiahol cigaretu z úst a zasunul ju späť do škatuľky.

„Áno,“ vstal. „Viem.“

36/

Jens sa usmieval v kresle. Mal rozpálené líca a krk mu zdobil motýlik. Harrymu pripomínal malého chlapca na vlastnej narodeninovej oslave.

„Takmer som rád, že som tam chvíľu sedel. Zrazu si oveľa viac vážim aj jednoduché veci. Napríklad fľašku Domu Pérignonu z roku 1985.“

Luskol na čašníka, ktorý hneď dobehol k stolu, vybral z ľadu šampanské a dolial mu.

„Milujem takéto služby. Pripadám si trochu ako nadčlovek. Čo povieš, Harry?“

Harry sa pohrával s pohárom. „Veď fajn. Nie je to celkom moja šálka kávy.“

„Sme rôzni, Harry.“

Jens to konštatoval s úsmevom. Oblek mu opäť sedel na mieru. Možno si ho len vymenil za iný, takmer identický. Harry netušil.

„Niektorí ľudia potrebujú luxus tak ako iní vzduch,“ pokračoval Jens. „Pre mňa sú drahé auto, drahé šaty a istá miera opatery jednoducho potrebné, aby som sa cítil dobre a vedel, že existujem. Pochopíš to?“

Harry zavrtel hlavou.

„Čo už.“ Jens chytil pohár za stopku. „Ja som z nás dvoch ten dekadentný. Mal si veriť svojmu prvému dojmu, Harry. Som sviňa. A kým je na svete dosť miesta pre nás, svine, hodlám ňou byť aj naďalej. Na zdravie.“

Chvíľu podržal šampanské v ústach a potom prehltol. Vyceril zuby a s pôžitkom zavzdychal. Harry sa musel usmiať. Zdvihol svoj pohár, no Jens sa naňho pohŕdavo zadíval.

„Voda? Nie je načase, aby si si začal trochu užívať život, Harry? Aký zmysel má, že si na seba taký prísny?“

„Občas to má zmysel.“

„Hlúposť. Všetci ľudia sú vo svojej podstate hedonisti, len niektorým trvá dlhšie, kým to pochopia. Máš ženu?“

„Nie.“

„Nie je najvyšší čas?“

„Určite je. Nechápem však, ako to súvisí s užívaním si života.“

„To je pravda.“ Jens sklopil zrak do pohára. „Spomínal som ti už moju sestru?“

„Čo si jej volal?“

„Áno. Je nezadaná.“

Harry sa zasmial. „Nič mi nedlhuješ. Neurobil som nič, okrem toho, že som ťa zatkol.“

„Nežartujem. Je to super baba. Pracuje ako redaktorka vo vydavateľstve. Podľa mňa však trávi priveľa hodín v práci na to, aby mala čas na chlapov. Okrem toho každého odplaší, je prísna a tvrdohlavá – tak ako ty. Inak všimol si si, že všetky mladé Nórky, zvolené za takú čí onakú missku, sa pri predstavovačke pochvália, že vedia čo chcú? Bože, väčšina z nich pritom nevie nič iné.“

Jens sa tváril zamyslene.

„V deň, keď dovŕšila plnoletosť, prijala rodné meno svojej matky.“

„Nie som si istý, že by sme sa k sebe až tak hodili.“

„Prečo nie?“

„Som zbabelec. Hľadám dievča ochotné obetovať sa pre mňa, také krásne, že sa mu to ešte nikto neodvážil povedať.“

Jens sa zasmial. „Pokojne sa ožeň s mojou sestrou. Nič sa nedeje, ak sa ti nebude páčiť. Pracuje toľko hodín, že ju aj tak neuvidíš.“

„Prečo si jej teda volal domov a nie do práce? V Nórsku boli dve hodiny popoludní.“

Jens zavrtel hlavou. „Nikomu to nehovor, ale doteraz som sa nenaučil rozlišovať tie časové zóny. Či mám hodiny ubrať, alebo pripočítať. Je to trápne, podľa otca ide o prejav predčasnej senilnosti, vraj to mám po mame.“

Uškrnul sa a rýchlo Harryho ubezpečil, že uňho si nevšimol podobné príznaky, skôr naopak.

„Stačí, Jens, radšej mi povedz o sebe. Začal si už premýšľať nad svadbou?“

„Pst, ani to nevyslov nahlas, už len pri tej predstave sa mi zastavuje srdce. Manželstvo…“ Striaslo ho. „Problém je, že nie som stavaný na monogamiu, a okrem toho som romantik. Ak sa raz ožením, nebudem si predsa kaziť manželstvo s inou ženskou, chápeš? A nezdá sa ti šialená predstava, že budeš do smrti spávať len s manželkou?“

Harry premýšľal.

„Zober si to dievča z výťahu. Prečo som ho podľa teba pozval na drink? Z čírej paniky, aby som sám sebe dokázal, že som schopný prejaviť záujem o iné ženy. A v podstate som zlyhal. Hilde je…“

Hľadal slová.

„Má v sebe čosi, čo som u nijakej inej ženy nenašiel. A ver mi, že som hľadal. Neviem, či sa mi podarí vysvetliť ti to, no bojím sa jej vzdať, lebo viem, aké ťažké by bolo znovu to nájsť.“

Harry to považoval za rovnako dobrý dôvod ako mnoho iných, čo v živote počul. Jens sa chvíľu pohrával s pohárom a potom sa uškrnul.

„Ten pobyt za mrežami na mne očividne zanechal stopu, nezvyknem hovoriť o takýchto veciach. Sľúb mi, že o tom nepovieš ani jednému z mojich kamarátov.“

K stolu pristúpil čašník a kývol Jensovi.

„Poď, už sa to začalo,“ vyzval Jens Harryho.

„Čo sa začalo?“

Čašník ich previedol reštauráciou cez kuchyňu a dole po úzkych schodoch. Vedrá s handrami na upratovanie ležali v chodbe, naskladané jedno na druhom. Nejaká starena sa na nich usmievala čiernymi zubami.

„Betel,“ vysvetlil mu Jens. „Odporný zlozvyk. Ak ho žuváš, zhnije ti mozog a vypadajú všetky zuby.“

Harry začul spoza dverí krik. Čašník ich otvoril a vošli do veľkej miestnosti bez okien. Dvadsať či tridsať chlapov stálo v úzkom kruhu. Divoko gestikulovali a pokrčené bankovky menili majiteľa. Väčšinou boli bieli, pár z nich si oblieklo svetlé bavlnené obleky. Harrymu sa zdalo, že spoznal niekoľko tvárí z lóže hotela Oriental.

„Kohútie zápasy,“ vysvetlil mu Jens. „Súkromné podujatie.“

„Prečo?“ Harry musel kričať. „Marí sa mi, že som niekde čítal, že kohútie zápasy sú v Thajsku ešte povolené.“

„Ako sa to vezme. Úrady povolili ich upravenú verziu, kde kohútom okrem iného obrúsia pazúry tak, aby si neublížili. Bojujú na čas, nie je to súboj na život a na smrť. Tu sa zápasí podľa starých pravidiel a nie je limitovaná ani výška stávky. Ideme bližšie?“

Harry bol o hlavu vyšší ako muži pred ním a videl priamo do ringu. Dva hnedočervené kohúty sa obchádzali, mykali hlavou, očividne nejavili o seba záujem.

„Ako ich dostanú do seba?“ nechápal Harry.

„Neboj sa. Tie dva kohúty sa nenávidia oveľa viac, než si my dvaja vieme predstaviť.“

„Prečo?“

Jens sa naňho pozrel. „Sú v jednom ringu. A sú to samce.“

Náhle sa ako na povel do seba pustili. Harry videl len mávanie krídel a lietajúce perie. Muži kričali nadšením, niektorý z nich občas aj poskočil. V miestnosti sa vznášala zvláštna sladko-horká vôňa adrenalínu a potu.

„Vidíš toho s rozčesnutým hrebeňom?“ spýtal sa Jens.

Harry nevidel nič.

„Ten vyhrá.“

„Podľa čoho to rozoznáš?“

„Nerozoznáš to. Ja to viem. Vedel som to už predtým.“

„Ako…“

„Nepýtaj sa ma.“ Jens sa usmial.

Krik náhle ustal. V ringu zostal ležať kohút. Niekto zanadával, muž v sivom ľanovom obleku od zúrivosti šmaril klobúk na zem. Harry sa zadíval na umierajúce ho kohúta. Chvíľu mu trhalo svalom ukrytým kdesi pod perím, potom zostal nehybne ležať. Bolo to absurdné, vyzeralo to ako nejaká hra, len kopa krídel, kostí a prenikavý škrekot.

Popred tvár mu preletelo zakrvavené pierko. Thajčan v širokých nohaviciach vybral kohúta z ringu. Zdalo sa, že má plač na krajíčku. Druhý kohút ďalej vypínal hruď. Harry si až teraz všimol jeho rozčesnutý hrebeň.

Čašník podišiel k Jensovi so zväzkom bankoviek. Pár ľudí ho sledovalo, niektorí pokývali hlavou, ale nikto nič nehovoril.

„Občas aj prehráš?“ spýtal sa Harry, keď si opäť sadli do reštaurácie. Jens si zapálil cigaru a objednal koňak, starý Richard Hennessy. Čašník si to pre istotu dvakrát overil. Neuveriteľné, že to bol ten istý Jens, ktorého Harry ešte včera utešoval v telefóne.

„Vieš, prečo je gamblerstvo choroba a nie povolanie, Harry? Gambleri milujú riziko. V srdci im bije túžba po neistote.“

Vyfukoval dym vo veľkých prstencoch.

„So mnou je to naopak. Som ochotný zájsť až na hranu, aby som eliminoval riziko. Z peňazí, čo si dnes videl, odrátaj náklady a vlastné pracovné nasadenie. Ver mi, že to nie je málo.“

„Nikdy neprehráš?“

„Mám slušné výnosy.“

„Slušné výnosy? Veď si sám tvrdil, že gambleri skôr či neskôr všetko prehrajú.“

„Čosi také.“

„Nestráca sa čaro hry tým, že poznáš výsledok?“

„Čaro?“ Jens mu podstrčil bankovky. „Toto pokladám za dosť čarovné. Vďaka tomu mám zasa toto.“ Mávol okolo seba.

„Som jednoduchý chlap.“ Študoval dymiacu cigaru. „Poviem to inak. Som dosť prízemný.“

Naraz vybuchol do hlasného rehotu. Harry sa neubránil úsmevu.

Jens sa pozrel na hodinky a vyskočil.

„Amerika otvára. Hnusné turbulencie. Zavoláme si. A mysli na tú ponuku s mojou sestrou.“

Zmizol. Harry zostal sedieť, zapálil si cigaretu a myslel na Brekkeho sestru. Neskôr sa taxíkom odviezol na Patpong. Nevedel, čo hľadá, no vošiel do go-go-baru. Už sa chystal dať si pivo, no vzápätí rýchlo vyšiel. V reštaurácii Le Boucheron si objednal žabie stehienka a majiteľ mu veľmi zlou angličtinou vysvetlil, že túži vrátiť sa do Normandie. Harry mu prezradil, že jeho dedo sa zúčastnil slávneho vylodenia. Nebola to celkom pravda, no Francúzovi tým urobil veľkú radosť.

Harry zaplatil a prešiel do druhého baru. Dievča v topánkach so smiešne vysokými opätkami sa naňho dívalo veľkými hnedými očami a spýtalo sa ho, či nechce vyfajčiť. Jasné, že chcem, povedal si v duchu, a zavrtel hlavou. Všimol si, že v televízore nad barom hrá Manchester United. V zrkadle videl tancovať dievčatá na malej intímnej scéne. Boli polepené zlatými papierovými hviezdičkami, čo im ledva zakrývali bradavky, aby bar neporušoval zákon o nahote. Na miniatúrnych nohavičkách malo každé z dievčat číslo. Polícia sa nepýtala, načo slúži. Všetci vedeli, že má zabrániť nedorozumeniam pri vykupovaní dievčat z baru. Harry ju už videl. Číslo dvadsať. Dim stála vedľa štyroch tancujúcich dievčat a unaveným pohľadom skenovala rady chlapov pri bare. Občas sa jej na perách mihol ľahký úsmev, no nedotkol sa očí. Zdalo sa, že nadviazala kontakt s chudým chlapom v nepísanej uniforme trópov. Nemec, hádal Harry, hoci netušil prečo, študoval jej boky, ako sa lenivo hýbu zo strany na stranu, žiarivé čierne vlasy, čo jej poskakovali na chrbte, keď sa otočila, a hladkú, lesklú pokožku, akoby ožiarenú zvnútra. Nebyť jej očí, bola by naozaj pekná, uvedomil si Harry.

Na okamih sa ich pohľady stretli v zrkadle a Harry sa okamžite cítil trápne. Nezdalo sa, že ho spoznala, on však rýchlo uhol pohľadom k obrazovke, kde práve ukazovali chrbát futbalistu pripraveného nastúpiť do hry. To isté číslo. SOLSKJÆR, napísané na drese. Harry akoby sa zobudil zo sna.

„Kurva!“ zareval, prevrátil pohár a vylial kolu do lona neodbytnej Thajčanky. Dral sa k dverám a za chrbtom počul jej urazený krik: „You not my friend!“

Ivara Løkena nezohnal, preto zavolal Tonje Wiigovej.

„Harry, snažila som sa ti dovolať!“ nečakala na jeho vysvetlenie. „Løken včera vôbec neprišiel. Dnes mi v práci tvrdil, že si pomýlil reštauráciu a čakal ma niekde úplne inde. Čo sa deje?“

„Raz ti to objasním,“ odvetil Harry. „Vieš, kde je teraz?“

„Nie. Vlastne áno, počkaj, veď je streda. S ďalšími kolegami sa išli baviť do FCCT. Je to Klub zahraničných korešpondentov v Bangkoku, no jeho členmi je veľa expatov.“

„Expatov?“

„Prepáč, Harry. Ex-patriots. Cudzinci, čo sa tu usadili a pracujú tu.“

„Takže prisťahovalci?“

Zasmiala sa. „My sa tak nevoláme.“

„Kedy sa im to začalo?“

„Deväť minút po siedmej.“

„Deväť minút?“

„V buddhizme je deviatka šťastné číslo.“

„Panebože!“

„To ešte nič nie je. Mal by si tu byť, keď sa rozhoduje o dôležitých veciach. Než z Hongkongu prišli podpísať dohodu o projekte BERTS, štyria veštci hľadali dva týždne najvhodnejší dátum a čas na podpísanie zmluvy. Nič proti Aziatom, sú zlatí a pracovití, no občas máš pocit, že ešte nezliezli zo stromov.“

„Zaujímavé…“

„Harry, musím bežať. Môžeme to prebrať inokedy?“ Harry zavrtel hlavou nad tým, ako celému svetu šibe, a položil. V tejto súvislosti šťastné číslo neznelo zvlášť absurdne.

Zavolal na policajnú stanicu a zohnal Rangsana, ktorý mu nadiktoval súkromné telefónne číslo profesora z múzea Benchamabophit.

37/

Dvaja muži v zelenom sa predierali kríkmi. Jeden z nich mal cez plece prehodeného zraneného kamaráta. Uložili ho za prevrátený kmeň, rýchlo nabili zbrane a začali páliť do kríkov. Neutrálny hlas informoval divákov, že vidia beznádejný boj Východného Timoru proti prezidentovi Suhartovi a jeho teroristickému režimu.

Na pódiu sa nejaký chlap nervózne prehrabával v papieroch. Precestoval pol Ázie, aby hovoril o svojej krajine, a dnešok bol dôležitý. V sále Klubu zahraničných korešpondentov sedelo síce len štyridsať či päťdesiat ľudí, no boli veľmi významní a spolu môžu osloviť milióny čitateľov. Tento film videl už stokrát a vedel, že má presne dve minúty. Potom začne páliť on.

Ivar Løken sa podvedome strhol, keď na pleci zacítil niečiu ruku. Ktosi zašepkal: „Musím s tebou hovoriť. Ihneď.“

V prítmí rozoznával Holého tvár. Vstal a spolu vyšli z miestnosti, zatiaľ čo partizán so spálenou tvárou vysvetľoval divákom, prečo strávil posledných osem rokov v indonézskej džungli.

„Ako si ma našiel?“ spýtal sa, len čo vyšli von.

„Hovoril som s Tonje Wiigovou. Chodievaš sem často?“

„Chodievam, ako chodievam. Rád mám prehľad o tom, čo sa deje. Okrem toho tu vždy stretnem zaujímavých ľudí.“

„Napríklad z dánskej a zo švédskej ambasády?“

Zlatý zub sa zablýskal.

„Ako som povedal, mám rád prehľad. Čo sa stalo?“

„Všetko.“

„Prosím?“

„Viem, o koho vám ide. A viem, že naše prípady spolu súvisia.“

Løkenov úsmev zmizol.

„Zvláštne, že krátko po príchode do Bangkoku som sa nachádzal len pár krokov od miesta, odkiaľ ho sleduješ.“

„Naozaj?“ Bolo ťažké určiť, či z Løkenovho hlasu počuje sarkazmus.

„Inšpektorka Crumleyová sa ponúkla, že mi ukáže mesto z rieky. Plavili sme sa okolo domu Nóra, ktorý si nechal do Bangkoku preniesť celý barmský chrám. Poznáš Oveho Klipru, však?“

Løken neodpovedal.

„Fajn. Tú súvislosť som si uvedomil včera pri sledovaní futbalu.“

„Pozeral si futbal?“

„Najznámejší Nór na svete hrá náhodou za Kliprov obľúbený klub.“

„A čo?“

„Vieš, s akým číslom hrá Ole Gunnar Solskjær?“

„Prečo by som to mal, preboha, vedieť?“

„Vedia to chlapci na celom svete, jeho dres dostaneš kúpiť od Kapského Mesta až po Vancouver. Občas ho nosia aj dospelí.“

Løken nespúšťal zrak z Harryho. Prikývol. „Dvadsať.“

„Ako na fotografii. Vďaka tomu som pochopil aj ďalšie veci. Rukoväť noža, čo sme našli v Molnesovom chrbte, mala zvláštnu sklenú mozaiku. Profesor histórie umenia mi prezradil, že ide o veľmi starý nôž zo severného Thajska, zrejme dielo Šánov. Dnes večer som s ním hovoril. Potvrdil mi, že príslušníci tohto kmeňa bývajú aj vo veľkých častiach Barmy, kde okrem iného stavajú chrámy. Zvláštnou črtou ich chrámov je zdobenie okien a dverí rovnakou sklenou mozaikou, akú sme našli na noži. Ukázal som mu jednu z tvojich fotografií. Nepochyboval, že ide o okno šanského chrámu.“

Počuli, ako sa rečník ujal slova. Jeho kovový hlas v reproduktoroch driapal uši.

„Dobrá práca, Hole. A čo teraz?“

„Prezradíš mi všetko, čo sa tu deje, a následne sa ujmem ďalšieho vyšetrovania.“

Løken vybuchol do smiechu. „Žartuješ, však?“

Harry nežartoval.

„Zaujímavý návrh, Harry, no asi to nepôjde. Moji nadriadení…“

„Návrh nie je správne slovo. Skús ultimátum.“

Løken sa neprestával smiať. „Máš gule, Harry, to ti neberiem. Prečo si myslíš, že si v pozícii klásť niekomu ultimátum?“

„Ak poviem môjmu thajskému riaditeľovi, čo sa tu deje, máte vážny problém.“

„Vyhodia ťa.“

„Za čo? Prišiel som sem vyšetrovať vraždu a nie zachraňovať ríte byrokratom z Osla. Nemám nič proti, keď sa snažíte zavrieť pederasta, no nenesiem za to zodpovednosť. Predpokladám, že ak sa v parlamente dozvedia, že poslancov neinformovali o nelegálnom vyšetrovaní, pár ľudí poletí ešte predo mnou. Skôr by som povedal, že pravdepodobne skončím na ulici, ak si to nechám pre seba. Zapáliš si?“

Harry mu ponúkol čerstvo otvorenú škatuľku kameliek. Løken najprv zavrtel hlavou, napokon si to rozmyslel. Harry zapálil obom a sadli si. Spoza dverí sa ozval hlasný potlesk.

„Prečo si sa na to nevykašľal, Harry? Už dávno si predsa pochopil, že si sem neprišiel nič vyšetrovať. Prečo si sa nenechal unášať prúdom a neušetril seba aj nás kopy problémov?“

Harry sa zhlboka nadýchol a pomaly vydychoval. Väčšina dymu mu zostala v pľúcach.

„Túto jeseň som sa vrátil ku kamelkám,“ potľapkal sa po vrecku. „Fajčila ich moja bývalá. Nikdy mi ich nepožičala, vraj si na to človek rýchlo zvykne. Cestovali sme vlakom po Európe a vo vlaku z Pamplony do Cannes som zistil, že mi došli cigarety. Tvrdila, že to bude pre mňa dobrá škola. Cesta trvala takmer desať hodín. Musel som obchádzať kupé a žobrať od cestujúcich, kým ona si spokojne fajčila svoje kamelky. Zvláštne, že?“

Zdvihol cigaretu a fúkol na jej žeravý koniec.

„Ani po príchode do Cannes som neprestal obchádzať neznámych ľudí. Spočiatku sa na tom smiala, ale otravoval som hostí aj v parížskych reštauráciách a prestalo sa jej to páčiť. Ponúkla mi zo svojich. Odmietol som. V Amsterdame sme stretli jej nórskych známych a ja som si bral cigarety od nich, hoci jej škatuľka ležala na stole. Tvrdila mi, že som detinský. Kúpila mi vlastnú škatuľku, ale nechal som ju v hoteli. Pokračoval som v tom aj po návrate do Osla a vtedy vyhlásila, že som chorý.“

„Má tento príbeh aj pointu?“

„Áno, prestala fajčiť.“

Løken sa uškrnul. „Takže happy ending.“

„Približne v tom čase odišla s nejakým hudobníkom do Londýna.“

Løken prekvapene zdvihol zrak.

„Zrejme si zašiel priďaleko.“

„Samozrejme.“

„Nepoučil si sa.“

„Nie.“

Ďalej fajčili mlčky.

„Chápem,“ prikývol Løken a zahasil cigaretu. Ľudia začali vychádzať.

„Poďme niekam na pivo, poviem ti celý príbeh.“

„Ove Klipra stavia cesty. Inak o ňom nevieme takmer nič. Ako dvadsaťpäťročný odišiel do Thajska s neukončeným inžinierskym vzdelaním a so zlou povesťou. Zmenil si meno Pedersen na Klipru, čo je názov mestskej časti v Ålesunde, kde vyrastal.“

Sedeli v hlbokej koženej pohovke. Spoločnosť im robili prehrávač, televízor a stôl s pivom, fľaškou vody, dvoma mikrofónmi a katalógom piesní. Harry si najprv myslel, že Løken žartuje, keď navrhol bar s karaoke. Vzápätí mu však Løken vysvetlil dôvod. Tieto bary prenajímajú zvukotesné miestnosti na hodinovej báze. Človek neuvedie meno, len povie, čo chce piť, a nechajú ho na pokoji. Okrem toho sa tam premelie dosť ľudí, aby mohli nepozorovane prísť a odísť. Jednoducho, bolo to dokonalé miesto na tajné schôdzky a zdalo sa, že Løken tu nie je prvý raz.

„Prečo mal zlú povesť?“ spýtal sa Harry.

„Začali sme sa mu venovať a odhalili sme pár epizód s maloletými chlapcami v Ålesunde. Nikto ho neudal, no chýr sa šíril a Klipra pochopil, že bude lepšie, ak vypadne. Po príchode do Bangkoku si nechal zaregistrovať inžiniersku spoločnosť, dal si vytlačiť vizitky, kde sa tituloval ako doktor, a začal obchádzať ľudí, aby im povedal, že vie čosi o stavbe ciest. Vtedy – pred dvadsiatimi rokmi – sa v Thajsku dalo dostať k stavaniu ciest len dvoma spôsobmi. Buď mal človek príbuzného vo vláde, alebo bol dosť bohatý, aby mohol ľudí vo vláde podplatiť. Klipra nepatril ani do jednej skupiny a zdalo sa, že má zlé karty. Naučil sa však dve veci a môžeš vziať jed, že práve tie položili základ jeho bohatstva: thajčinu a vtieranie sa. Na to vtieranie som neprišiel ja, sám sa mi s tým niekoľkokrát chválil. Tvrdí, že sa vie tak dobre usmievať, až sa to samým Thajčanom zdá priveľa. Okrem toho zdieľal záujem o mladých chlapcov s niekoľkými politikmi, s ktorými sa začal postupne stýkať. Spoločné bremeno nemuselo byť nevýhodou, keď sa rozdávali kontrakty na stavbu projektov, ako Hopewell Bangkok Elevated Road and Train Systems.“

„Cesta a vlaky?“

„Presne tak. Iste si si všimol obrovské oceľové stĺpy, čo tlčú do zeme po celom meste.“

Harry prikývol.

„Zatiaľ je ich šesťtisíc, ďalšie ešte pribudnú. Neslúžia len pre diaľnicu, má nad nimi viesť aj nová železnica. Hovoríme o päťdesiatich kilometroch najmodernejšej diaľnice a šesťdesiatich kilometroch železničných koľají za tri miliardy amerických dolárov, ktoré majú zachrániť toto mesto pred udusením. Chápeš? Ide zrejme o najväčší mestský projekt v histórii ľudstva. Mesiáš z asfaltu a koľajníc.“

„Týka sa Klipru?“

„Zdá sa, že nikto presne nevie, koho sa týka a koho nie. Je však jasné, že pôvodný investor z Hongkongu sa stiahol a rozpočet aj termíny čoskoro budú len zdrap papiera.“

„Prekročia rozpočet? Som v šoku,“ sucho poznamenal Harry.

„Minimálne to znamená, že viac práce sa ujde iným, a tipujem, že Klipra už priložil ruku k dielu. Niekto vycúval a politici zrejme musia akceptovať fakt, že ostatní trochu zvýšia ponuky. Ak má Klipra finančnú kapacitu na ponúknutý diel koláča, razom sa zaradí medzi najvýznamnejších hráčov v regióne.“

„Dobre, ale ako to súvisí s jeho zneužívaním detí?“

„Mocipáni vedia ohýbať paragrafy vo svoj prospech. Nemám dôvod pochybovať o integrite súčasnej vlády, no šance na jeho vydanie určite nezvýši fakt, že muž má politický vplyv a jeho zatknutie spomalí dokončenie výstavby celého projektu.“

„Čo urobíte?“

„Pracujeme na tom. Po prípade Nóra, ktorého začiatkom roka zatkli v Pattayi, sa naši politici konečne zobudili a finišujú na uzatvorení podobnej dohody, akú majú Švédi a Dáni. Potom chvíľu počkáme, zatkneme Klipru a thajským úradom vysvetlíme, že všetky fotografie sme, pochopiteľne, urobili až po podpísaní dohody.“

„Odsúdia ho za obcovanie s maloletými?“

„Možno za vraždu.“

Harry sa strhol.

„Zrejme si si myslel, že ako jediný si našiel súvislosť medzi nožom a Kliprom. Mýlim sa?“ spýtal sa Løken a zapálil si fajku.

„Čo vieš o tom noži?“

„Viezol som Tonje Wiigovú do motela identifikovať veľvyslanca. Stihol som urobiť pár fotografií.“

„Hoci tam bola kopa policajtov?“

„Poslúžil mi miniatúrny fotoaparát. Zmestí sa aj do takýchto hodiniek.“ Løken sa usmial. „V obchode ho nekúpiš.“

„Našiel si súvislosť medzi sklenou mozaikou a Kliprovým domom?“

„Bol som v kontakte s chlapíkom, ktorý predával Kliprovi ten chrám, pongyi v Mahasi centre v Rangúne. Nôž bol súčasťou vybavenia chrámu, Klipra ho dostal ako bonus. Podľa mnícha sa tieto nože vyrábajú vždy v pároch. Niekde ešte existuje jeho identické dvojča.“

„Počkaj,“ zamyslel sa Harry. „Kontaktoval si toho mnícha, teda si musel vopred tušiť, že ten nôž nejako súvisí s chrámami v Barme.“

Løken mykol plecom.

„Prestaň,“ naliehal Harry. „Nie si aj kunsthistorik. My sme potrebovali profesora, aby nám potvrdil, že ide o šanský predmet. Ty si upodozrieval Klipru, než si sa kohokoľvek spýtal.“

Løken si popálil prsty a nahnevane odhodil zhorenú zápalku.

„Mal som dôvodné podozrenie, že Klipra je zapletený do vraždy. Sedel som totiž v byte oproti v ten deň, keď zavraždili veľvyslanca.“

„Čo si videl?“

„Atle Molnes tam prišiel okolo siedmej. Okolo ôsmej odišli vo veľvyslancovom aute.“

„Si si istý, že to boli oni? Videl som to auto, má nepriehľadné sklá.“

„Sledoval som Klipru teleobjektívom. Auto zaparkovalo v garáži, odkiaľ vedú dvere priamo do domu. Videl som najprv Klipru vstávať a otvárať dvere. Chvíľu som nevidel nikoho, no potom sa zjavil veľvyslanec a párkrát sa prešiel po miestnosti. Chvíľu nato odišlo auto a Klipra bol preč.“

„Nemôžeš vedieť, že to bol veľvyslanec,“ usúdil Harry.

„Prečo nie?“

„Z tvojho miesta ho vidíš len od polovice chrbta nadol, zvyšok zakrýva mozaika.“

Løken sa zasmial.

„Nuž, to stačilo,“ uškrnul sa a konečne sa mu podarilo zapáliť fajku. Spokojne si potiahol. „V Thajsku nenájdeš iného človeka, ktorý by chodil v takých oblekoch.“

Za iných okolností by sa Harry možno uškrnul, no v tejto chvíli sa mu v hlave preháňalo priveľa myšlienok.

„Prečo o tom neinformovali Oslo?“

„Kto tvrdí, že nie?“

Harry cítil, ako ho nadúva od zlosti. Rýchlo sa rozhliadol po niečom, čo by mohol rozbiť.

38/

Bjarne Møller sa díval z okna. Zdalo sa, že zima sa len tak ľahko nevzdá. Chlapci to pokladali za čosi úžasné a na večeru prišli červenolíci s omrznutými prstami, hádajúc sa, kto ďalej doskočil.

Čas beží tak rýchlo. Ešte nedávno ich držal medzi nohami, keď plúžikom schádzali svahy Grefsenkollenu. Včera za nimi prišiel do ich izby a ponúkol sa, že im bude čítať. Iba sa naňho čudne pozreli.

Trine mu povedala, že vyzerá unavene. Je unavený? Možno. Má plnú hlavu problémov, možno je to horšie než čakal, keď prijal miesto riaditeľa oddelenia. Ak ho chvíľu netrápili správy, porady a rozpočet, zaklopal mu na dvere kolega s problémom, ktorý nevie vyriešiť – chce sa s ním rozviesť manželka, má privysokú hypotéku alebo toho začína mať dosť.

Policajná práca, na ktorú sa v začiatkoch tešil a ktorá spočívala v riadení vyšetrovania, sa zrazu zmenila na čosi druhoradé. Ešte vždy sa neorientoval v mocenských hrách, nevedel čítať medzi riadkami, nebudoval si kariéru. Občas si kládol otázku, či nemal zostať tam, odkiaľ prišiel, no vedel, že Trine ocenila preradenie do vyššieho platového stupňa. A chlapci chcú nové lyže, na ktorých sa dá skákať. Možno nadišiel čas, aby im kúpil aj počítač. Na sklo sa prilepilo pár snehových vločiek. Kedysi bol ozaj dobrý policajt.

Zazvonil telefón.

„Møller.“

„Tu je Hole. Vedel si to od začiatku?“

„Prosím? Harry, to si ty?“

„Vedel si, že ma vybrali, aby mali istotu, že vyšetrovanie uviazne?“

Møller stíšil hlas. Zabudol na lyže aj počítač. „Teraz asi celkom nechápem, o čom hovoríš.“

„Chcem z tvojich úst počuť, že si nevedel, že ľudia z Osla mali od začiatku podozrenie, kto je vrah.“

„V poriadku, Harry. Nevedel som… chcem povedať, ja stále neviem, o čom hovoríš.“

„Policajná prezidentka a Dagfinn Torhus od začiatku vedeli, že Nór menom Ole Klipra a veľvyslanec odišli spolu z Kliprovho domu polhodinu predtým, než Molnes dorazil do motela. Okrem toho vedia, že Klipra má čertovsky dobrý motív na zabitie veľvyslanca.“

Møller sa posadil. Hlboko si vzdychol.

„Aký?“

„Klipra patrí medzi najbohatších obyvateľov Bangkoku. Veľvyslanec sa dostal do finančných problémov a osobne inicioval značne nelegálne vyšetrovanie Klipru v prípade zneužívania detí. Keď ho našli, v kufríku mal fotografie Klipru s malým chlapcom. Nie je až také ťažké predstaviť si obsah ich návštevy. Molnesovi sa muselo podariť presvedčiť Klipru, že ide o jeho súkromnú iniciatívu a nikto iný tie fotografie nevidel. Potom mu zrejme ponúkol cenu za všetky kópie. Samozrejme, nikto nezaručí obeti vydierania, že dostala naozaj všetky kópie. Klipra pravdepodobne pochopil, že vydierač v podobe nevyliečiteľného gamblera mu čoskoro opäť zaklope na dvere. A potom znova. Preto asi Molnesovi navrhol, aby sa išli spolu previezť. Vyskočil pri banke a poslal Molnesa, aby ho počkal v moteli. Veď za ním príde aj s peniazmi. Nemusel ani hľadať izbu, veľvyslancovo auto parkovalo rovno pred dverami. Doriti, veď aj tomu chlapovi sa podarilo nájsť súvislosť medzi Kliprom a tým nožom!“

„Akému chlapovi?“

„Løkenovi. Ivarovi Løkenovi. Starý vyšetrovateľ, ktorý v regióne pôsobí už niekoľko rokov. Vraj pracoval pre OSN, staral sa o utečencov, ale čo ja viem. Predpokladám skôr, že ho platí NATO. Už niekoľko mesiacov Klipru sleduje.“

„Veľvyslanec o tom nevedel? Veď si spomínal, že to vyšetrovanie inicioval on.“

„Ako to myslíš?“

„Tvrdíš, že veľvyslanec išiel za Kliprom, aby od neho vymámil peniaze, hoci vedel, že ho Løken sleduje.“

„Samozrejme, že to vedel. Veď od neho mal aj tie fotografie. A čo? Nie je nič zvláštne, ak nórsky veľvyslanec vykoná zdvorilostnú návštevu u najbohatšieho Nóra v Bangkoku, alebo nie?“

„Možno máš pravdu. Čo ti ešte povedal ten Løken?“

„Prezradil mi skutočný dôvod, prečo ma sem poslali.“

„A ten je aký?“

„Počkaj chvíľu.“

Møller počul, ako ruka zakryla slúchadlo, nórske a anglické nadávky. Nato sa opäť ozval Harry.

„Prepáč, šéfe, no sedíme tu hlava na hlave a sused si položil stoličku priamo na môj kábel. Čo si sa pýtal?“

„Dôvod, prečo ťa vybrali.“

„Aha. Tí, ktorí sa venovali Kliprovi, stavili všetko na jednu kartu. Ak ich odhalia, svet sa obráti hore nohami, krajinu čaká politické zemetrasenie a stoličky sa budú triasť aj na najvyšších miestach, však? Našli zavraždeného veľvyslanca a mali relatívne jasnú predstavu, kto to bol. Museli sa postarať, aby vyšetrovanie neodhalilo ich prácu. Potrebovali nájsť zlatú strednú cestu, urobiť niečo, no nerozvíriť prach. Vyslali teda nórskeho policajta a nikto im nemôže vytknúť, že nekonali. Tvrdili mi, že nechceli tím, aby sa thajská polícia neurazila.“

Harryho smiech sa miešal s iným rozhovorom niekde medzi satelitom a zemeguľou.

„Namiesto toho vybrali chlapa, ktorého pokladali za najmenej nebezpečného, že tu niečo nájde. Dagfinn Torhus si dal záležať a našiel dokonalého kandidáta, ktorý im zaručene nebude robiť problémy. Večery strávi nad plechovkami piva a cez deň bude dospávať opicu. Harry Hole bol super, lebo bol takmer dobrý tip. Ak sa niekto spýta, ľahko odôvodnia výber, majú predsa referencie z Austrálie. Okrem toho sa zaňho postavil aj jeho priamy nadriadený Bjarne Møller, ktorý mal vedieť o tom, že chľastá, či nie?“

Harryho slová sa Møllerovi vôbec nepáčili. O to viac, že pochopil pohľad policajnej prezidentky pri tej otázke a nepatrne zdvihnuté obočie. Bol to pokyn.

„Prečo by však riskovali svoju kariéru, len aby chytili úbohého pederasta?“

„Dobrá otázka.“

Zavládlo ticho. Ani jeden sa neodvážil vysloviť to nahlas.

„Tak čo teraz, Harry?“

„Spúšťame operáciu save ass.“

„Čo to znamená?“

„Nikto nechce, aby mu zostal v rukách čierny Peter. Ani Løken a ani ja. Dohodli sme sa, že dočasne budeme obaja držať hubu a spoločne chytíme Klipru. Predpokladám, že máš záujem v tej chvíli prevziať prípad. A ihneď sa obrátiť na parlament. Aj ty si potrebuješ zachrániť riť.“

Møller sa zamyslel. Nebol si istý, či sa chce zachraňovať. V najhoršom prípade sa vráti k policajnej práci.

„Harry, toto nie je smiešne. Musím porozmýšľať. Zavolám ti, dobre?“

„Dobre.“

Tiché signály iného hovoru vo vesmíre ustali zároveň s ich rozhovorom. Chvíľu počúvali vesmírny šum.

„Harry?“

„Áno?“

„Seriem na premýšľanie. Idem do toho s tebou.“

„Počítal som s tým, šéfe.“

„Zavolaj mi, keď ho zatknete.“

„Aha, zabudol som ti niečo povedať. Od vraždy veľvyslanca nikto Klipru nevidel.“

Napokon prišiel deň, keď Harry nerobil nič.

Vyfukoval krúžky dymu a uvažoval, či mu niečo pripomínajú.

Jens mu volal a pýtal sa, ako napredujú s vyšetrovaním. Harry mu odvetil, že ho viaže štátne tajomstvo, a Jens pochopil. Poznamenal, že by sa mu lepšie spalo, keby už mali iného podozrivého. Prerozprával mu vtip, čo práve počul – o gynekológovi, ktorý sa sťažuje kolegovi na pacientku, že má klitoris ako údenáč. Taký veľký? spýtal sa kolega. Nie, odvetil. Taký slaný.

Jens sa ospravedlnil, že vo svete financií kolujú také prasaciny.

Harry sa pokúsil pretlmočiť vtip Nhoovi, no buď zlyhala jeho angličtina, alebo Nho nechápal. Bolo to dosť trápne.

Potom zašiel za Liz a spýtal sa jej, či u nej môže len tak chvíľu sedieť. Po hodine ju začalo jeho mlčanie otravovať a požiadala ho, aby vypadol.

Opäť sa najedol v Le Boucheron. Francúz sa mu prihováral po francúzsky a Harry mu s úsmevom odpovedal po nórsky.

Domov sa vrátil až o jedenástej.

„Máte návštevu,“ oznámil mu vrátnik.

Harry sa vyviezol výťahom, ľahol si na chrbát na kraj bazéna a počúval rytmické čľapkanie Runiných plaveckých temp.

„Choď domov,“ povedal po chvíli. Neodpovedala. Vstal a po schodoch vyšiel do bytu.

39/

Løken podal Harrymu ďalekohľad.

„Jasné, že to mám odsledované. Teraz si strážnik čupne pod výjazd k bráne. Na ďalšiu obchôdzku vyrazí o dvadsať minút.“

Sedeli na povale domu asi sto metrov od Kliprovho sídla. Dom mal zadebnené okná, no medzi dvoma doskami sa našlo akurát dosť miesta na ďalekohľad alebo fotoaparát. Medzi povalou a Kliprovým tíkovým palácom ležali prízemné domce, cesta a vysoký biely múr zakončený ostnatým drôtom.

„Je to malina,“ poznamenal Løken.

„Jediný problém tohto mesta spočíva v množstve ľudí, čo sa tu motá. Nonstop. Musíme teda preliezť múr za tou búdou.“

Kývol rukou a Harry si priložil k očiam ďalekohľad.

Løken ho požiadal, aby si obliekol niečo obtiahnuté a čierne. Nech vyzerá nenápadne. Harry si vybral čierne rifle a staré čierne tričko Joy Division. Obliekal si ho a myslel na Kristin. To jediné od neho prebrala – Joy Division. Možno sa tým vyrovnalo, že prestala fajčiť kamelky.

„Poďme na to,“ rozhodol Løken.

Vzduch sa nehýbal, prach sa voľne vznášal nad prašnou cestou. Partia chlapcov sa hrala takraw. Stáli v kruhu a kopmi udržiavali vo vzduchu gumenú loptičku. Nemali čas všímať si dvoch farangov v čiernom. Prešli ulicu vošli medzi domy a nepozorovane sa dostali až k múru Na zahmlenej večernej oblohe sa odrážali milióny malých a veľkých svetiel, vďaka ktorým v Bangkoku nikdy nebýva celkom tma. Løken prevesil cez múr svoj malý plecniak, rozmotal úzku, tenkú karimatku a prevesil ju cez ostnatý plot.

„Ideš prvý,“ rozhodol a spojil si dlane. Harry na ne položil nohu.

„A čo ty?“

„Na mňa kašli, lez.“

Zdvihol Harryho, aby sa mohol zachytiť stĺpa nad múrom. Prehodil nohu cez múr a cítil, ako ostne medzi nohami trhajú gumu karimatky. Rýchlo prehodil aj druhú nohu. Snažil sa nemyslieť na príbeh o chlapcovi z ich doliny, ktorý sa kĺzal po vlajkovom stožiari na trhu a zabudol na hák, kde sa upevňovalo lanko. Krik vykastrovaného chlapca bolo podľa deda počuť aj na druhej strane fjordu.

Løken stál vedľa neho.

„Si rýchly,“ zašepkal Harry.

„Aj dôchodca sa musí udržiavať vo forme.“

Harry sa prikrčený rozbehol za dôchodcom. Prebehli popri stene a zastali na rohu. Løken vytiahol ďalekohľad a počkal, kým si nebol istý, že sa strážnik díva iným smerom.

„Teraz!“

Harry sa rozbehol a snažil sa nahovoriť si, že je ne viditeľný. Ku garáži to bol len kúsok, no strážnik mal osvetlený chodník ako na dlani. Løken mu bežal v pätách.

Harry nepredpokladal, že existuje veľa spôsobov, ako sa vlámať do domu, no Løken trval na tom, aby si všetko naplánovali do posledného detailu. Rozhodol, že posledný kritický úsek prebehnú spolu. Harry sa začudoval. Považoval za rozumnejšie rozdeliť sa. Ten druhý bude vždy dávať pozor.

„Na čo budeš dávať pozor?“ nahnevane odsekol Løken. „Zistíme to, keď nás zbadá. Ak pobežíme osve, šanca, že nás uvidí, je presne dvojnásobná. Počúvaj, to vás dnes policajtov naozaj už nič neučia?“ K zvyšnej časti plánu Harry nemal nijaké námietky.

Garáži kraľoval Lincoln Continental. Bočné dvere z garáže naozaj viedli do domu. Løken predpokladal, že sa doň najjednoduchšie dostanú z garáže, lebo ich neuvidia od brány.

Vytiahol pakľúč a pustil sa do práce.

„Stopuješ?“ zašepkal. Harry prikývol. Podľa rozvrhu im zostávalo do začatia ďalšej obchôdzky šestnásť minút.

Po dvanástich minútach ho začalo svrbieť celé telo.

Po trinástich minútach túžil, aby sa tu zjavil Sunthorn.

Po štrnástich minútach cítil, že musia operáciu prerušiť.

„Padáme,“ zašepkal.

„Ešte chvíľu,“ zamrmlal Løken sklonený k zámke. „Nemáme čas.“

„Pár sekúnd.“

„Poď!“ precedil cez zaťaté zuby.

Løken nereagoval. Harry sa nadýchol a položil mu ruku na plece.

Løken sa naňho pozrel, pohľady sa im stretli. Zablýskal sa zlatý zub. „Hotovo,“ zašepkal Løken.

Dvere sa nehlučne otvorili. Vkradli sa dnu a potichu ich za sebou zatvorili. V tej chvíli sa z garáže ozvali kroky. Cez okno presvitlo svetlo baterky, niekto prudko pomykal kľučkou. Stáli chrbtom k stene. Harry ani nedýchal. Cítil, že srdce mu búcha tak mocne, až mu krv strieka po celom tele. Kroky sa opäť vzdialili.

Harry mal čo robiť, aby hovoril potichu. „Povedal si dvadsať minút!“

Løken mykol plecom. „Na nejakej minúte predsa nezáleží.“

Harry nezatvoril ústa. Narátal v duchu do dvadsať, aby sa upokojil.

Obaja zažali svoje baterky a vykročili do bytu. Pod Harryho topánkou niečo zapraskalo.

„Čo to je?“ Zasvietil na dlážku. Na tmavých parketách ležali malé biele hrudky.

Løken osvietil bielu omietnutú stenu.

„Pozrime sa. Klipra podvádzal. Tvrdil, že celý dom je z dreva. Namojveru, teraz som už naozaj stratil všetok rešpekt,“ poznamenal sarkasticky. „Poďme, Harry, čas beží!“

Rýchlo a systematicky prezreli dom podľa Løkenových pokynov. Harry sa sústredil, aby robil presne to, o čo ho Løken žiada. Uvedomil si, ako veci ležia, než ich vzal. Nedotýkal sa končekmi prstov bielych dverí a hľadal kúsky lepiacej pásky. Až potom otvoril zásuvku alebo skriňu. Po takmer troch hodinách si sadli ku kuchynskému stolu. Løken našiel pár časopisov s detskou pornografiou a revolver, z ktorého sa na prvý pohľad niekoľko rokov nestrieľalo. Oboje odfotil.

„Ten chlap musel mať naponáhlo,“ konštatoval. „V spálni má dva prázdne kufre, v kúpeľni tašku na hygienické potreby, skrine sú plné šiat.“

„Nemá tretí kufor?“ spýtal sa Harry.

Løken sa naňho pozrel pohľadom, v ktorom sa miešal odpor a pohŕdanie. Určite rovnako hľadel aj na úslužných, no nie práve bystrých brancov, usúdil Harry. „Harry, nijaký chlap nemá dve toaletné tašky.“

Branec, zopakoval v duchu Harry.

„Zostala nám jediná miestnosť,“ uzavrel Løken. „Kancelária na poschodí je zamknutá a zámka je nejaký nemecký netvor, ktorý sa nedá vypáčiť.“ Vytiahol z plecniaka sochor.

„Veril som, že ho nebudeme potrebovať,“ nadýchol sa. „V dverách po nás zostane veľká diera.“

„Už je to jedno,“ mykol plecom Harry. „Aj tak sa mi zdá, že som mu papuče vrátil na nesprávne miesto.“ Løken sa spokojne uškrnul.

Zapreli sa sochorom pri pántoch. Harry reagoval neskoro a ťažké dvere sa zrútili do izby s obrovským rachotom. Niekoľko sekúnd stáli nehybne, akoby čakali na strážnikov krik.

„Podľa teba niečo počul?“ zašepkal Harry. „Pochybujem. V tomto meste je toľko decibelov na obyvateľa, že ďalší rachot už nič nedelí ani nenásobí.“

Kužele ich bateriek behali po stenách ako žlté šváby.

Nad písacím stolom visela červeno-biela vlajka Manchestru United so zarámovanou fotografiou celého tímu. Pod tým červeno-biely mestský erb a plachetnica vyrezaná z dreva.

Svetlo sa zastavilo pri fotografii. Bol na nej muž so širokým úsmevom, slušnou dvojitou bradou a s veselým pohľadom. Ove Klipra vyzeral ako človek, ktorý sa rád smeje. Plavé kučery mu rozfúkal vietor. Zrejme fotografia z lode.

„Nevyzerá ako typický pedofil,“ zamračil sa Harry.

„Máloktorý pedofil tak vyzerá,“ odsekol Løken. „Čo je toto?“

Harry sa zvrtol. Løken svietil na kovovú skrinku v kúte. Harry ju ihneď spoznal.

„To ti vysvetlím zasa ja,“ nadýchol sa Harry, celý šťastný, že konečne môže niečím prispieť. „Záznamník za pol milióna nórskych korún. Presne taký istý má aj Brekke. Nahráva telefonáty, záznam ani časový údaj sa nedá manipulovať, a tak je použiteľný aj v prípadných súdnych sporoch. Zíde sa, keď sa cez telefón uzatvárajú obchody v miliónových hodnotách.“

„A keď niekto telefonuje s ľuďmi z najskorumpovanejšej brandže v najskorumpovanejšej krajine sveta,“ dodal Løken.

Harry rýchlo prelistoval dokumenty na písacom stole. Videl hlavičkové papiere s názvami japonských a amerických firiem, zmluvy, kontrakty, návrhy dohôd a ich zmien. Niekoľkokrát sa v nich spomínal projekt BERTS. Všimol si aj zošit s názvom banky Barclay na titulnej strane. Očividne analýza spoločnosti Phuridell. Pohol baterkou. Pri pohľade na stenu zmeravel.

„Bingo! To musí byť ten druhý nôž, o ktorom si hovoril!“

Løken neodpovedal, stál chrbtom k Harrymu.

„Počul si…“

„Harry, musíme vypadnúť. Ihneď!“

Harry sa otočil a videl, ako Løken svieti baterkou na malú skrinku, v ktorej blikala červená kontrolka. V tej chvíli akoby mu niekto do ucha zapichol ihlicu. Zavýjanie alarmu ho okamžite ohlušilo.

„Poplašný systém!“ zareval Løken a vybehol z izby. „Zhasni baterku!“

Harry sa tackal za ním po schodoch v tme. Bežali k bočným dverám garáže. Harry položil ruku na kľučku, ale Løken ho zastavil.

„Počkaj.“

Zvonka počuli hlasy a štrnganie kľúčov.

„Sú pri hlavných dverách,“ konštatoval Løken.

„Tak vypadnime!“

„Nie, ak pôjdeme teraz, uvidia nás,“ zašepkal Løken. „Len čo vojdú, padáme, deal?“

Harry prikývol. Pás mesačného svetla, sfarbený domodra sklenou mozaikou v okne nad dverami, dopadol na parkety.

„Čo to stváraš?“

Harry kľačal na kolenách a rukami zhŕňal hrudky vápna z podlahy. Nestihol odpovedať, lebo v tej chvíli sa otvorili dvere. Løken ho potiahol a Harry vybehol. Skrčení bežali od domu a hysterické zavýjanie za chrbtom pomaly tíchlo.

„Close call,“ prikývol Løken, keď zastali za múrom. Harry sa naňho pozrel. Mesačný svit sa odrážal v zlatom zube. Løken nebol ani len zadýchaný.

40/

Keď Harry zabodol nožnice do zásuvky, niekde v stene zhorel elektrický kábel. Opäť teda sedeli len pri sviečkach. Løken práve vytiahol zátku z fľašky. Jim Beam. „Prečo krčíš nos, Harry? Smrdí ti to?“

„Naopak.“

„A čo chuť?“

„Chutí výborne. S Jimom sme starí kamaráti.“

„Ach tak,“ Løken si nalial po okraj. „Už ste sa trochu rozkmotrili, však?“

„Vraj má na mňa zlý vplyv.“

„A kto ti teraz robí spoločnosť?“

Harry zdvihol fľašku s kolou. „Americký kultúrny imperializmus.“

„Si celkom nasucho?“

„Na jeseň bolo nejaké pivo.“

Løken sa usmial. Mal neobyčajný, vrúcny úsmev, ktorý šíril teplo.

„Tak to máme. Skutočne som sa čudoval, prečo si Torhus vybral práve teba.“

Harry pochopil, že to je nepriamy kompliment. Torhus si mohol vybrať aj väčších idiotov. Nemohlo to byť tým, že nenašiel neschopnejšieho policajta.

Harry kývol k fľaši. „Tlmí to beznádej?“

Løken sa naňho spýtavo pozrel.

„Zabúdaš vďaka nej na prácu? Na tých chlapcov, na fotografie, na celé to svinstvo?“

Løken obrátil do seba pohárik a nalial si druhý. Upil si, odložil pohár a oprel sa do kresla.

„Na túto prácu mám osobitnú kvalifikáciu, Harry.“

Harry začal tušiť, kam mieri.

„Viem, ako rozmýšľajú, čo ich ženie vpred a čo vzrušuje, akým pokušeniam sú schopní odolať a akým nie.“ Vytiahol fajku. „Ani netuším, odkedy to už viem.“

Harry hľadal slová. Márne. A tak držal hubu.

„Takže nasucho, Harry? Zvládaš to? Vieš sa zrieknuť vecí? Ako v tom príbehu o cigaretách. Jednoducho sa rozhodneš a ideš, nech sa deje čokoľvek?“

„Nuž, áno. Asi áno,“ prikývol Harry. „Akurát tie rozhodnutia nie sú vždy správne.“

Løken sa opäť usmial. Harry si spomenul na dávneho kamaráta, ktorý sa usmieval tak isto. Pochovali ho v Sydney, no odvtedy Harryho v noci pravidelne navštevuje.

„V tom sme rovnakí,“ usúdil Løken. „Nikdy v živote som sa ani nedotkol dieťaťa. Sníval som o tom, fantazíroval, túžil som, no nikdy neprešiel k činu. Chápeš to?“

Harry prehltol. Bili sa v ňom protichodné pocity.

„Nepamätám si, koľko som mal rokov, keď ma otčim prvý raz znásilnil, no nie viac než päť. V trinástich som mu zaťal sekerou do stehna. Zasiahol som tepnu, dostal šok a takmer zdochol. Zostal pripútaný na vozíku. Všetkým tvrdil, že to bolo nešťastie, že si zaťal do nohy, keď rúbal drevo. Zrejme usúdil, že sme si kvit.“

Løken zdvihol pohár a pohŕdavo skúmal hnedú tekutinu.

„Asi si povieš, že to je slušný paradox,“ povedal potichu. „Dieťa, ktoré sexuálne zneužívajú, má štatisticky najvyššiu šancu robiť v dospelom veku to isté iným deťom.“

Harry sa zamračil.

„Je to pravda,“ pokýval hlavou Løken. „Pedofili presne vedia, aké utrpenie spôsobujú deťom. Mnohí z nich zažívajú hrôzu, zmätok a pocity viny. Vedel si, že viacerí psychológovia tvrdia, že medzi sexuálnym vzrušením a túžbou po smrti je istá príbuznosť?“

Harry zavrtel hlavou. Løken dopil whisky a zahryzol si do pery.

„Je to ako pohryznutie upíra. Človek by uveril, že zomrel, no zobudí sa a sám je upír. Nesmrteľný a s neutíšiteľnou túžbou piť krv.“

„A s večnou túžbou zomrieť?“

„Presne tak.“

„A v čom si ty iný?“

„Každý je iný, Harry.“ Løken si napchal fajku a položil ju na stôl. Vyzliekol si čierny rolák, na nahom trupe sa mu ligotali kvapky potu. Bol šľachovitý a dobre stavaný, ale ovisnutá koža a unavené svaly naznačovali, že telo mu starne a raz zomrie.

„Na manévroch vo Vardo mi našli časopis s detským pornom a zavolal si ma veliteľ. Asi sa na mňa vtedy usmialo šťastie. Neoznámili to, lebo nemali dôvod upodozrievať ma z iného prečinu, iba že si rád pozerám obrázky. Preto to ani nenájdeš v mojom registri trestov. Vyzvali ma však, aby som opustil prostredie leteckej obrany. Vďaka svojej vyšetrovateľskej práci som sa dostal do kontaktu s organizáciou Special Services, predchodkyňou dnešnej CIA. Poslali ma na kurz do Spojených štátov a následne do Kórey pod zámienkou, že pracujem pre nórsku polikliniku.“

„A pre koho vlastne pracuješ teraz?“

Løken mykol plecom, aby dal najavo, že je to jedno.

„Nehanbíš sa?“ spýtal sa Harry.

„Samozrejme, že sa hanbím,“ smutne sa usmial Løken. „Každý deň. To je moja slabosť.“

„Prečo mi to teda hovoríš?“

„Jednak preto, že som už pristarý, aby som sa skrýval. Okrem toho nemám na koho brať ohľad. A po tretie: hanbím sa skôr v emocionálnej než intelektuálnej rovine.“

Kútik úst sa mu zdvihol v sarkastickom úškrne. „Kedysi som odoberal časopis Archives of Sexual Behavior, aby som zistil, či sa vedcom nepodarilo určiť, čo za príšeru to je. Skôr zo zvedavosti než z hanby. Prečítal som si článok o švajčiarskom pedofilnom mníchovi, ktorý síce nič nespáchal, no v polovici článku sa zatvoril v izbe a vypil rybí olej s črepinami skla. Ten článok som nedočítal. Radšej sa vnímam ako produkt výchovy a prostredia, no predsa som morálny človek. Darí sa mi žiť so sebou samým, Harry.“

„Ako môže pedofil pracovať v oblasti detskej prostitúcie? Veď ťa to vzrušuje!“

Løken zamyslene sklopil zrak.

„Sníval si niekedy o tom, že znásilňuješ ženu? Nemusíš ani odpovedať, určite áno. Neznamená to však, že to aj chceš. Ani to, že sa nehodíš na vyšetrovanie prípadov znásilnenia. A to aj napriek tomu, že vieš pochopiť, že chlap sa niekedy prestane ovládať. Je to úplne ľahké, ale zlé. A protizákonné. Svine musia pykať.“

Tretí pohárik. Hladina klesla pod vrch etikety.

Harry zavrtel hlavou. „Prepáč, no mám s tým istý problém. Kupuješ si detské porno, si súčasťou toho svinstva. Bez ľudí ako ty by trh neexistoval.“

„To je fakt.“ Løkenovi sa už zastieral pohľad. „Nie som svätec. Je pravda, že som prispel k tomu, že tento svet je dnes slzavým údolím. Čo ti poviem? Ako sa spieva v tej piesni: Som taký ako iní, keď prší, premoknem…“

Harry sa zrazu cítil starý. Starý a unavený.

„Čo znamenali tie hrudky vápna?“ Plietol sa mu jazyk.

„Spontánny nápad. Uvedomil som si, že sa podobajú na omietku, čo sme našli na skrutkovači v Molnesovom kufri. Dám ich na analýzu a porovnám.“

„A čo by to znamenalo?“

Harry pokrčil plecom. „Nikdy nevieš. Deväťdesiatdeväť percent informácií zozbieraných počas vyšetrovania nemá cenu. Treba dúfať, že budeme v strehu, keď sa nám pod nosom zjaví to jedno percento.“

„To je pravda.“ Løken privrel oči a oprel sa o stenu.

Harry vyšiel na ulicu a od bezzubého chlapa s čiapkou FC Liverpool si kúpil polievku s rezancami a kráľovskými krevetami. Prelial mu ju z čierneho hrnca do igelitového vrecka, uviazal naň uzol a odhalil bezzubé ďasná.

V kuchyni našiel dva taniere. Zobudil Løkena a mlčky sa najedli.

„Myslím si, že viem, kto dal pokyn spustiť vyšetrovanie,“ prerušil ticho Harry.

Løken neodpovedal.

„Chápem, prečo ste nemohli čakať na uzatvorenie dohody s Thajskom. Ponáhľalo to, však? Potrebovali ste výsledky, preto ste začali tajne.“

„Nevykašleš sa na to?“

„Mal by som?“

Løken si pofúkal polievku.

„Zháňanie dôkazov nejaký čas trvá,“ pripomenul Harrymu. „Niekedy aj roky. Časový aspekt bol veľmi dôležitý.“

„Predpokladám, že neexistuje nijaký písomný dôkaz, to by nás priviedol k zadávateľovi úlohy. Ak sa to prevalí, Torhus zostane obetným baránkom. Mám pravdu?“

Løken si vložil do úst krevetu a pomaly prežúval. „Šikovní politici si vždy vedia kryť chrbát, však? Na špinavú prácu majú svojich tajomníkov. A tí nedávajú pokyny. Stačí spomenúť podriadenému, čo potrebuje na rozbehnutie svojej stagnujúcej kariéry.“

„Askildsen?“

Løken prežúval ďalej.

„Čo ponúkli Torhusovi, ak sa ujme operácie? Povýšenie?“

„Neviem. O takých veciach sa nehovorí.“

„A čo policajná prezidentka? Veď predsa dosť riskuje.“

„Predpokladám, že je vzorná sociálna demokratka.“

„Má politické ambície?“

„Možno. A možno nikto z nich neriskuje toľko, ako si myslíš. To, že mám kanceláriu v jednej budove s veľvyslanectvom, ešte neznamená…“

„… že ťa platia? Pre koho teda pracuješ? Si na voľnej nohe?“

Løken sa usmial na svoj obraz v polievke. „Harry, radšej mi prezraď, čo sa stalo s tou tvojou babou.“

Harry sa naňho nechápavo pozrel.

„S tou, čo prestala fajčiť.“

„Veď som ti to povedal. Odišla do Anglicka s nejakým muzikantom.“

„A potom?“

„Kto povedal, že bolo nejaké potom?“

„Ty. Spôsob, ako o nej hovoríš.“ Løken sa zasmial. Odsunul tanier a spokojne sa oprel. „Prestaň, Harry. Naozaj prestala fajčiť? Navždy?“

„Nie,“ potichu odvetil Harry. „Vlastne už áno. Navždy.“

Zadíval sa na fľašu s Jimom Beamom, privrel oči a pokúšal sa spomenúť si na teplo z celkom prvého drinku.

Sedel pri Løkenovi, kým nezaspal. Potom ho odtiahol do postele, prehodil cez neho deku a odišiel.

Aj strážnik v River Gardene spal. Harry ho chcel zobudiť, no rozmyslel si to. Dnes v noci si každý zaslúži odpočinok. Pod dverami našiel list. Neotvorený ho odložil do nočného stolíka k ostatným, postavil sa k oknu a sledoval čiernu nákladnú loď, ako nehlučne prechádza popod most Taksin.

41/

Harry prišiel do kancelárie až o desiatej. Nho práve odchádzal.

„Už si to počul?“

„Čo?“ zívol si Harry.

„Odkaz od šéfa.“

Harry zavrtel hlavou.

„Dozvedeli sme sa to na raňajšej porade. Najvyšší vraj spolu komunikovali.“

Liz vyskočila zo stoličky, lebo Harry vletel do dverí bez akýchkoľvek formalít.

„Dobré ráno, Harry.“

„Nie je veľmi dobré. Do postele som sa dostal až o piatej. Počul som správne, že máme poľaviť vo vyšetrovaní?“

Liz si vzdychla.

„Zdá sa, že naši šéfovia opäť spolu hovorili. Tvoj spomínal obmedzený rozpočet a nedostatok ľudí. Vraj ťa už netrpezlivo očakáva. Náš začína prskať pre iné vraždy, ktorým sa nevenujeme, odkedy vás máme na krku. Jasné, že nikto nehovorí o založení prípadu, len o tom, aby mal rovnakú prioritu ako mnohé ďalšie.“

„Čo to znamená?“

„Znamená to, že mi dali pokyn postarať sa, aby si v priebehu pár dní nastúpil do lietadla.“

„Čo si im povedala?“

„V januári sú lety plné, potrvá to aspoň týždeň.“

„Takže máme týždeň?“

„Nie, ak je plná turistická trieda, máš vraj letieť biznisom.“

Harry sa zasmial. „Tridsaťtisíc nórskych korún. Obmedzený rozpočet? Ani náhodou, začínajú byť poriadne nervózni.“

Liz sa zaklonila, zavŕzgala stolička.

„Chceš o tom hovoriť, Harry?“

„A ty?“

„Neviem, či chcem,“ vzdychla si. „Niekedy je lepšie nerýpať do niektorých vecí, nemyslíš si?“

„Prečo to teda robíme?“

Vstala, vyzrela na chodbu pomedzi žalúzie a vrátila sa k nemu. Z miesta, kde stál, sa mu zdalo, že jej holú lebku zdobí biela svätožiara.

„Vieš, koľko je bežný nástupný plat thajských policajtov, Harry? Stopäťdesiat dolárov mesačne. Na polícii pracuje stodvadsaťtisíc policajtov, ktorí sa snažia živiť svoje rodiny, no my im neplatíme ani len toľko, aby uživili samých seba. Nezdá sa ti normálne, že niektorí z nich sa pokúšajú prilepšiť si tým, že nerýpu do istých vecí?“

„Máš pravdu.“

Vzdychla si.

„Ja som to nikdy nevedela. Boh mi je svedok, že by sa mi tie peniaze zišli, ale ja jednoducho nie som taká. Chápem, že to znie ako skautský sľub, no niekto naozaj musí robiť aj svoju prácu.“

„Okrem toho je to tvoja…“

„… zodpovednosť, presne tak.“ Unavene sa usmiala. „Človek má niesť svoj kríž.“

Harry začal hovoriť. Doniesla mu kávu a oznámila spojovateľke, že neprijíma hovory. Občas si niečo zapísala, išla po ďalšiu kávu, gúľala očami, nadávala a napokon požiadala Harryho, aby vypadol, lebo potrebuje premýšľať.

Po hodine ho opäť zavolala. Zúrila.

„Doriti, Harry, uvedomuješ si, o čo ma žiadaš?“

„Áno. A vidím, že si to pochopila.“

„Ak sa rozhodnem kryť ťa aj s tým tvojím Løkenom, hrozí, že skončím na ulici.“

„Gratulujem, že si to pochopila.“

„Do riti s tebou!“

Harry sa uškrnul.

Thajčanka, ktorá prijala hovor v obchodnej komore, položila, len čo začal Harry hovoriť po anglicky. Preto poprosil Nhoa, aby skúsil zavolať, a vyhláskoval mu názov firmy z titulnej strany Kliprovej analýzy. „Predovšetkým zisti, čomu sa venuje a komu patrí.“

Nho zmizol a Harry chvíľu bubnoval prstami po stole. Potom opäť vzal slúchadlo.

„Hole,“ ozval sa hlas v telefóne. Harry vedel, že keď sa otec predstavuje do telefónu, naďalej sa vníma ako reprezentant celej domácnosti. Chce, aby to vyzeralo tak, že mama sedí v zelenom kresle v obývačke, čosi pletie alebo číta. Harry by uveril, že otec sa s ňou ďalej rozpráva.

Otec práve vstal. Harry sa ho spýtal, čo plánuje robiť cez deň, a prekvapilo ho, že otec sa chystá na chatu v Raulande.

„Idem narúbať drevo,“ dodal otec. „Začína sa mi míňať.“

Od maminej smrti otec nechodil na chatu.

„Ako sa darí?“ spýtal sa otec.

„Dobre. Čoskoro som doma. Ako sa má sestra?“

„Ujde to. Nebude z nej kuchárka.“

Obaja sa zasmiali. Harry si predstavil, ako vyzerá kuchyňa po príprave nedeľného obeda.

„Dones jej niečo pekné,“ pripomenul mu otec.

„Niečo vymyslím. A čo ty? Túžiš po niečom?“

Zavládlo ticho. Harry v duchu zanadával, vedel, že obaja myslia na to isté. Túži po niečom, čo mu Harry z Bangkoku neprinesie. Stalo sa to vždy, keď mal chvíľu pocit, že otec sa dostáva nad hladinu. Harry povedal alebo urobil niečo, čo mu pripomenulo mamu, a otec skĺzol späť do svojej dobrovoľnej mĺkvej samoty. Sestra to znášala ešte ťažšie, s otcom boli najsamlepší kamaráti, a keď bol Harry preč, bola dvojnásobne sama.

Otec si odkašlal.

„Mohol by si… veď mi prines takú tú thajskú košeľu.“

„Chceš?“

„Aj áno. A poriadne tenisky Nike, vraj sú v Thajsku za pár korún. Včera som vytiahol tie staré, už sú nanič. Inak, ako si na tom s behaním? Vyskúšame vybehnúť na Hansekleivu?“

Harry po chvíli položil a cítil, ako ho zvláštne zviera v hrudi.

Harry opäť sníval o nej. Ojej ryšavých vlasoch a pokojnom pohľade. Čakal na to, čo príde. Vždy to prišlo, z úst a z očí jej začali vyrastať chaluhy. Tentoraz čakal zbytočne.

„Tu je Jens.“

Harry sa prebudil a pochopil, že v spánku zdvihol slúchadlo.

„Jens?“ Uvažoval, prečo sa mu srdce naraz tak rozbúchalo. „Začínaš si zvykať na volania vo veľmi zvláštnych hodinách.“

„Prepáč, Harry, no horí. Runa zmizla.“

V tej chvíli ho spánok prešiel.

„Hilde šalie. Runa mala prísť na večeru, už sú tri hodiny ráno. Volal som políciu, vyslala odkaz hliadkam, no chcel som poprosiť o pomoc aj teba.“

„Ako ti mám pomôcť?“

„Ako? Neviem. Neprídeš na chvíľu sem? Nedarí sa mi ju utíšiť.“

Harry si ju predstavil. Nechcel vidieť viac.

„Počúvaj, Jens, dnes večer ti aj tak nepomôžem. Ak nie je namol, daj jej válium a obvolaj Runine kamarátky.“

„To isté mi povedala aj polícia. Hilde tvrdí, že nemá kamarátky.“

„Kurva!“

„Prosím?“

Harry sa rýchlo posadil. Aj tak už nezaspí. „Prepáč. Som tam do hodiny.“

„Ďakujem, Harry.“

42/

Hilde Molnesová bola na válium jednoznačne príliš opitá. Lepšie povedané, bola príliš opitá na čokoľvek – okrem ďalšieho pitia.

Jens akoby to nevnímal, behal ako vyplašený králik a nosil jej z kuchyne kocky ľadu.

Harry sedel na pohovke a jedným uchom počúval jej bľabotanie.

„Bojí sa, že sa stalo niečo hrozné,“ tlmočil mu Jens.

„Povedz jej, že viac než osemdesiat percent takýchto prípadov sa skončí tým, že nezvestný príde domov bez akejkoľvek ujmy,“ požiadal ho Harry, akoby potreboval, aby Jens prekladal jeho slová do ženinho bľabotu.

„Veď som jej to už povedal. Tvrdí, že Rune niekto ublížil, vraj to cíti.“

„Kraviny!“

Jens sedel na kraji kresla a trel o seba dlane. Pôsobil dokonale bezradne. Prosebne sa zadíval na Harryho:

„Runa a Hilde sa v poslednom čase dosť hádali, Napadlo mi…“

„…že odišla bez oznámenia, aby tak mamu potrestala? Nie je to vylúčené.“

Hilde Molnesová sa rozkašľala, s námahou sa posadila a kopla do seba ďalší džin. Tonik sa už minul.

„Občas je taká,“ konštatoval Jens, akoby tam ani nebola. Veď v podstate ani nie je, uvedomil si Harry. Ústa sa jej otvorili, ticho chrápala. Jens sa na ňu pozrel.

„Keď som ju spoznal, tvrdila mi, že pije tonik, aby nedostala maláriu. Obsahuje totiž chinín. Bez džinu však vraj chutí hrozne.“ Smutne sa usmial a opäť zdvihol slúchadlo, aby skontroloval, či majú signál.

„Ak by…“

„Chápem,“ prikývol Harry.

Vyšli na terasu a počúvali mesto. V ruchu premávky rozoznávali aj zúrivé údery zbíjačky.

„Nová nadúrovňová diaľnica,“ vysvetlil mu Jens. „Pracujú na nej vo dne v noci. Povedie krížom cez tamtú štvrť.“

„Počul som, že do projektu je zapletený aj jeden Nór. Ove Klipra, poznáš ho?“ Harry sa díval na Jensa kútikom oka.

„Ove Klipra, bože. Som predsa jeho hlavný maklér. Robil som preňho množstvo valutových obchodov.“

„Naozaj? Vieš, čomu sa venuje teraz?“

„Venuje… Minimálne nedávno skupoval množstvo firiem.“

„Akých firiem?“

„Všetko boli drobní podnikatelia. Zrejme si buduje kapacitu, aby mohol prevziať väčšiu časť projektu BERTS skúpením subdodávateľov.“

„Je to múdre?“

Jens ožil. Očividne bol rád, že môže myslieť na iné veci. „Kým zvláda financovať nákupy, tak áno. A kým spoločnosti neskrachujú, skôr než dostanú pridelené očakávané zákazky.“

„Poznáš firmu Phuridell?“

„Samozrejme.“ Jens sa zasmial. „Klipra nás poveril jej analýzou. Odporučili sme mu, aby ju kúpil. Spýtam sa, kde si o nej počul ty.“

„Nebolo to veľmi šťastné odporúčanie, však?“

„Veľmi nie…“ Jens sa tváril zmätene.

„Včera sa jej chvíľu venoval kolega. Firma už v podstate skrachovala.“

„Máš pravdu, ale prečo ťa to zaujíma?“

„Povedzme, že ma zaujíma Klipra. Máš slušný prehľad o jeho financiách. Ako veľmi mu ublíži ten krach?“

Jens mykol plecom. „Za normálnych okolností by to nebol problém, no v súvislosti s akciou BERTS si napožičiaval toľko peňazí, že celý systém je ako domček z kariet. Prvý závan vetra môže sfúknuť celú stavbu. A vtedy padne aj Klipra.“

„Takže kúpil Phuridell na vaše – respektíve tvoje – odporúčanie. O dva týždne neskôr firma skrachovala. A teraz mu hrozí, že všetko, čo vybudoval, sa zrúti v dôsledku zlej rady makléra. Neviem toho veľa o analýzach firiem, no tuším, že tri týždne sú veľmi krátky čas. Musí mať pocit, že si mu predal ojazdené auto bez motora.

A že banditi ako ty patria za mreže.“

Jens zrejme začínal tušiť, kam Harry mieri.

„Takže Ove Klipra…? Žartuješ!“

„Nuž, mám teóriu.“

„Počúvam.“

„Ove Klipra zabil veľvyslanca v moteli a postaral sa, aby podozrenie padlo na teba.“

Jens vstal. „Harry, poriadne si uletel.“

„Sadni si a počúvaj ma, Jens.“

Jens s nevôľou poslúchol. Harry sa predklonil.

„Ove Klipra je agresívny chlap, však? Takzvaný muž činu.“

„Súhlasím.“

„Predstav si, že Atle Molnes by naňho niečo mal a začal by od neho pýtať peniaze práve vo chvíli, keď sa Klipra zo všetkých síl usiloval udržať nad hladinou.“

„Aké peniaze?“

„Povedzme, že Molnes potreboval peniaze a disponoval materiálom, ktorý bol pre Klipru veľmi nepríjemný. Za inej situácie by to Klipra možno zvládol, no v takej vypätej situácii sa cítil ako potkan zahnaný do kúta. Zatiaľ stíhaš?“

Jens prikývol.

„Odišli z Kliprovho bytu vo veľvyslancovom aute, lebo Klipra trval na tom, aby mu za kompromitujúce zábery zaplatil na diskrétnejšom mieste. Veľvyslanec nemal dôvod nesúhlasiť. Predpokladám, že vo chvíli, keď Klipra vystúpil z auta pri banke a poslal veľvyslanca do motela, ešte si nebol súčasťou plánu. Chcel sa len dostať do motela nepozorovane. Mal čas premýšľať. Mohol zabiť dve muchy jednou ranou. Vedel, že veľvyslanec bol v to popoludnie u teba v kancelárii a polícia ťa bude nepochybne vypočúvať. A tak sa začal pohrávať s myšlienkou, že Brekke možno nebude mať na ten večer alibi.“

„Odkiaľ by to vedel?“ namietol Jens.

„Objednal si od teba ďalšiu analýzu. Pracuješ už preňho dosť dlho a pozná tvoj štýl. Možno ti dokonca volal z telefónnej búdky a overil si, že máš vypnutý telefón. V ústach cítil chuť krvi, chcel ísť ďalej a presvedčiť políciu, že klameš.“

„Záznam bezpečnostných kamier?“

„Si jeho stabilný maklér, určite ťa niekoľkokrát navštívil a pozná systém v garáži. Molnes možno medzi rečou spomenul, že si ho odprevadil k autu. Pochopil, že to uvedieš počas výsluchu ako dôkaz. Každý aspoň priemerne bystrý vyšetrovateľ skontroluje záznam.“

„Takže Ove Klipra podplatil toho strážnika a následne ho zabil kyanovodíkom? Prepáč, Harry, no neviem si celkom predstaviť, ako Ove Klipra vyjednáva s negrom, kupuje ópium a doma pripravuje jedovatý olovrant.“

Harry vytiahol zo škatuľky cigaretu, ktorú si odkladal do poslednej chvíle. Pozrel sa na hodinky. Nemal dôvod predpokladať, že Runa zavolá domov o piatej ráno. Aj tak podvedome sledoval telefón. Jens mu podal zapaľovač, skôr než Harry nahmatal ten svoj. Prikývol

„Ďakujem. Jens, poznáš Kliprovu minulosť? Vedel si, že do Thajska prišiel ako polovzdelanec a z Nórska ušiel pred škaredými chýrmi, čo začali o ňom kolovať?“

„Viem, že nemá z domu formálne ukončené vzdelanie. To ostatné je pre mňa novinka.“

„Podľa teba by sa takýto utečenec, ktorý je už vyvrheľom spoločnosti, zdráhal siahnuť po akýchkoľvek prostriedkoch, aby sa presadil? Najmä keď ich spoločnosť viac či menej akceptuje? Klipra sa tridsať rokov pohybuje v možno najskorumpovanejšej brandži v azda najskorumpovanejšej krajine planéty. Nepoznáš pieseň Som taký ako iní, keď prší, premoknem?“

Jens zavrtel hlavou.

„Nepochybujem, že obchodník Klipra hrá podľa rovnakých pravidiel ako ostatní. Dbá o to, aby si nezašpinil ruky, preto iní zaňho robia špinavú robotu. Predpokladám, že ani netuší, ako zomrel Jim Love.“

Harry si potiahol z cigarety. Nechutila tak dobre, ako si vysníval.

„Chápem,“ povedal pomaly Jens. „Poznám dôvod toho krachu, preto netuším, prečo by hádzal vinu na mňa. Kúpili sme spoločnosť od multinárodného koncernu, ktorý nemal poistenú dolárovú pôžičku, lebo dcérske spoločnosti mali príjmy v dolároch.“

„A čo?“

„V skratke. Len čo sa spoločnosť dostala ku Kliprovi, bola brutálne vystavená pohybom dolára. Funguje to ako časovaná bomba. Ihneď som ho prosil, aby si to poistil, no on tvrdil, že dolár je nadhodnotený a radšej počká. Pri normálnych pohyboch na burze by sme hovorili maximálne o vysokom riziku. Toto však bolo horšie než zlé. V priebehu troch týždňov sa hodnota dolára k bahtu takmer zdvojnásobila a tým sa zdvojnásobil aj dlh spoločnosti. Firma neskrachovala za tri týždne, ale za tri dni!“

Hilde Molnesovú prebral Jensov krik a čosi zamrmlala zo spánku. Jens sa na ňu vyplašene pozrel, počkal, kým sa prevráti na bok a začne chrápať.

„Tri dni!“ zopakoval šeptom a palcom a ukazovákom naznačil, ako je to krátko.

„Takže podľa teba by bolo od neho nefér viniť ťa z omylu?“

Jens prikývol. Harry zahasil cigaretu, zážitok z nej sa skončil fiaskom.

„Z toho, čo viem o Kliprovi, usudzujem, že slovo fér nepatrí do jeho slovníka. Nepodceňuj vplyv iracionality na ľudskú povahu, Jens.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Ak pribíjaš klinec a trafíš si kladivom palec, čo šmaríš do kúta?“

„Kladivo.“

„Presne tak. Aký je pocit byť kladivom, Jens?“

O pol šiestej Harry zavolal na policajnú stanicu a na štvrtý pokus sa prebil k človeku, ktorý hovoril slušne po anglicky. Harrymu prezradil, že nemajú nijaké nové správy o nezvestnej.

„Veď ešte príde,“ chlácholil ho policajt.

„O tom vôbec nepochybujem,“ prikývol Harry. „Predpokladám, že si práve v nejakom hoteli objednáva raňajky.“

„Prosím?“

„Predpokladám… nechajme to tak. Ďakujem za pomoc.“

Jens ho vyprevadil na schody. Harry zdvihol zrak k oblohe, ktorá začínala blednúť.

„Len čo sa to všetko skončí, chcel by som ťa o niečo poprosiť,“ povedal potichu Jens. Smutne sa usmial. „Hilde mi povedala áno. Budem potrebovať svedka.“

Harrymu chvíľu trvalo, kým pochopil. V šoku netušil, čo má povedať.

Jens pokračoval so sklopeným zrakom. „Viem, že je čudné brať sa tak krátko po manželovej smrti, no má to svoje dôvody.“

„Veď áno, ale ja…“

„Chceš povedať, že ma ani nepoznáš? Viem, Harry, no nebyť teba, nebol by som teraz na slobode.“ Zdvihol oči a usmial sa. „Aspoň nad tým pouvažuj.“

Keď Harry nastupoval do taxíka, nad strechami na východe sa už rozvidnelo. Výfukové plyny, ktoré akoby sa počas noci rozplynuli, si len zdriemli medzi domami. Teraz vstávali súčasne so slnkom a maľovali červené majestátne zore. Harry sa viezol po ulici Silom Road, stĺpy novej diaľnice vrhali dlhé mĺkve tiene na krvavočervený asfalt. Pripomínali spiace dinosaury.

Harry sedel na posteli a civel na zásuvku nočného stolíka. Až teraz mu napadlo, že v listoch od Runy môže byť skrytý odkaz. Vytiahol list zo zásuvky a otvoril ho kľúčom od bytu. Možno preto, že obe obálky boli identické, pokladal za samozrejmé, že obe sú od Runy. Krátky a hutný list bol napísaný na počítači a vytlačený na laserovej tlačiarni.

Harry Hole. Vidím ťa. Nepribližuj sa. Len čo nastúpiš na palubu lietadla, vráti sa domov bez ujmy. Neutečieš mi. Si sám, veľmi sám. Číslo 20.

Akoby mu niekto zovrel hrdlo. Prudko vstal, aby sa nadýchol. To nie je pravda. Toto nemôže byť pravda – znova.

Vidím ťa. Číslo 20.

Vie, čo vedia. Kurva!

Si sám.

Niekto mu to povedal. Schmatol slúchadlo a opäť ho položil Uvažuj, uvažuj. Woo sa ničoho nedotkol. Opäť zdvihol slúchadlo a odskrutkoval kryt. Vedľa mikrofónu bol malý čierny čip. Harry ho poznal. Ruský model, ešte lepší, než používa CIA.

Bolesť v nohe na chvíľu prehlušila všetku ostatnú bolesť. Kopol do nočného stolíka, ktorý so strašným hrmotom preletel izbou.

43/

Liz si priložila k perám šálku s kávou a usrkla si tak hlasno, že Løken zdvihol obočie. Harry čítal v jeho pohľade otázku, čo za bytosť to sem dotiahol. Sedeli v podniku Millie’s Karaoke. Z fotografie na stene na nich hladno civela platinová Madonna a do toho veselo vyhrávala digitalizovaná verzia piesne I Just Called To Say I Love You. Harry zúfalo stláčal gombíky na diaľkovom ovládači, aby vypol zvuk. Prečítali si list, nikto nič nehovoril. Harry našiel konečne správny gombík a hudba stíchla.

„Chcel som, aby ste to vedeli,“ uzavrel Harry. „Iste chápete, že z nášho tímu unikajú informácie.“

„A čo mikrofón, ktorý ti namontoval ten Woo?“ spýtal sa Løken.

„To nevysvetľuje, ako dotyčný vie, že sme mu na stope. Ten telefón som takmer nepoužil. Aj tak však navrhujem, aby sme sa odteraz stretávali už len tu. Ak odhalíme jeho človeka, možno nás dovedie ku Kliprovi. Podľa mňa začnime z iného konca.“

„Prečo?“ nechápala Liz.

„Myslím si, že je rovnako dobre zamaskovaný ako Klipra.“

„Ako to súvisí?“

„Klipra si uvedomuje, že vďaka tomu listu pochopíme, že dostáva informácie z prostredia polície. Nikdy by to neurobil, ak by sme mali šancu nájsť jeho zdroj.“

„Nemôžem ti nepoložiť tú najsamozrejmejšiu otázku,“ zamračil sa Løken. „Odkiaľ berieš istotu, že to nie je jeden z nás dvoch?“

„Nemám istotu. Ak by to tak bolo, som stratený, a tak sa môžem rovno tváriť, že vy dvaja to nie ste.“

Obaja prikývli.

„Nemusím vám pripomínať, že čas pracuje proti nám a situácia dievčaťa sa každou minútou zhoršuje. Sedemdesiat percent takýchto únosov sa končí zavraždením obete.“ Pokúsil sa to povedať čo najchladnejšie a nezdvihol zrak. Uvedomoval si, že z jeho očí by všetko vyčítali.

„Kde začneme?“ spýtala sa Liz.

„Začneme vylučovacou metódou. Kde určite nie je?“

„Kým má to dievča, určite neprekročil hranice,“ zamyslel sa Løken. „A neubytoval sa v hoteli.“

Liz súhlasila. „Zrejme je niekde, kde ho môže ukrývať dlhší čas.“

„Je sám?“ spýtal sa Harry.

„Klipra nepatrí do nijakého z miestnych klanov,“ uvažovala Liz. „Nevenuje sa organizovanej kriminalite, kde by únosy boli bežná vec. Je hračka nájsť človeka, ktorý odprace z cesty narkomana Jima Lova. Zorganizovať únos bieleho dievčaťa, dcéry veľvyslanca, je o čomsi inom. Zrejme sa pokúšal najať si profesionálov a určite s nimi komunikoval. Tí vždy zvážia riziko, skôr než sa rozhodnú. V tomto prípade pochopili, že ak sa ujmú zákazky, v pätách budú mať policajné jednotky z celého Thajska.“

„Takže predpokladáme, že je sám. Kde?“

„Je nekonečne veľa možností,“ uvažovala Liz. „Jeho firmy vlastnia množstvo nehnuteľností, mnohé z nich sú prázdne.“

Løken sa rozkašľal, chvíľu lapal po dychu a prehltol.

„Už dlho ho podozrievam, že má svoje tajné hniezdočko lásky. Občas vzal nejakého chlapca do auta a vracal sa až na druhý deň ráno. Nikdy sa mi ho nepodarilo vystopovať, nie je naňho registrovaná nijaká nehnuteľnosť. Je však jasné, že ide o bezpečné miesto neďaleko Bangkoku.“

„Podarí sa nám vystopovať niektorého z tých chlapcov a spýtať sa ho, kde bol?“

Løken pokrčil plecom a pozrel sa na Liz.

„Bangkok je veľké mesto,“ odvetila zaňho. „A zo skúseností vieme, že len čo začneme hľadať, tí chlapci zmiznú ako gáfor. Okrem toho by sme museli zapojiť kopu ďalších ľudí.“

„Nechajme to tak,“ súhlasil Harry. „Nesmieme riskovať, že sa niečo donesie ku Kliprovi.“

Harry rytmicky ťukal perom po stole. S hrôzou si uvedomil, že mu v mozgu ďalej znie I Just Call To Say I Love You.

„Tak si to zhrňme. Vychádzame z toho, že Klipra organizoval únos sám a nachádza sa na pokojnom mieste neďaleko Bangkoku.“

„Čo urobíme?“

„Idem do Pattaye,“ odvetil Harry.

Roald Bork ho už čakal pri bráne. Harryho veľká toyota zastala pred domom. Kým sadal rozvírený prach, Harry zápasil s bezpečnostným pásom a kľúčom do zapaľovania. Horúčava ho, ako zvyčajne, zastihla nepripraveného. Len čo otvoril dvere, zalapal po dychu. Vzduch mal slanú príchuť, more sa začínalo hneď za nízkym kopčekom.

„Počul som vás prichádzať,“ pochválil sa Bork. „Poriadne fáro.“

„Prenajal som si najväčšie auto, čo mali,“ odvetil Harry. „Zistil som, že poskytuje človeku prednosť jazdy. A to potrebujem, veď títo blázni jazdia po ľavej strane.“

Bork sa zasmial. „Našli ste výjazd na novú diaľnicu, čo som vám spomínal?“

„Jasná vec. Ešte ju nestihli dokončiť, na niektorých miestach ju prehradili vrecami s pieskom. Ostatní šoféri ich ignorovali, tak som si ich nevšímal ani ja.“

„Klasika,“ prikývol Bork. „Nie je to celkom dovolené a ani celkom zakázané. Čudujete sa, že sa človek tak ľahko zaľúbi do tejto krajiny?“

Vyzuli sa a vošli do domu. Studená kamenná podlaha pálila Harryho na bosých nohách. V obývačke viseli fotografie Fridtjofa Nansena, Henrika Ibsena a nórskej kráľovskej rodiny. Z fotografie nad komodou sa usmieval chlapec. Nemohol mať ešte ani desať, pod pazuchou si niesol futbalovú loptu. Na písacom stole a na klavíri leža H v úhľadných kôpkach papiere a noviny.

„Pokúšam sa zrekapitulovať si život,“ vysvetlil mu Bork. „Zistiť, čo sa stalo a prečo sa to stalo.“

Kývol na jednu z kôpok. „Rozvodové konanie. Listujem v papieroch a snažím sa spomenúť si.“

Do miestnosti vošlo dievča s táckou. Harry ochutnal kávu, čo im nalialo, a spýtavo sa na dievčinu pozrel, keď zistil, že je studená.

„Ste ženatý, pán Hole?“ spýtal sa Bork.

Harry zavrtel hlavou.

„Dobre. Stráňte sa toho. Skôr či neskôr sa vás pokúsia dostať. Mal som manželku, ktorá ma priviedla na mizinu, a mám syna, ktorý sa teraz pokúša o to isté. A ja nechápem, čo som im urobil.“

„Ako ste skončili v Thajsku?“ spýtal sa Harry a upil si. Vlastne nechutila až tak zle.

„Pracoval som tu pre nórskeho operátora, ktorý budoval pár centrál pre lokálnu spoločnosť. Z tretej služobnej cesty som sa už nevrátil.“

„Nikdy?“

„Rozviedol som sa, našiel som tu všetko, čo som potreboval. Samozrejme, že som mal chvíľu pocit, že mi chýba nórske leto, fjordy a hory a veď viete – všetko.“ Kývol na fotografie na stenách, akoby mali dopovedať zvyšok.

„A tak som dvakrát zašiel do Nórska, no vždy som sa po týždni vrátil. Nevydržal som to tam, túžil som po Thajsku od chvíle, ako som sa dotkol nohou zeme. Pochopil som, že môj domov je teraz tu.“

„Čomu sa venujete?“

„Čoskoro odchádzam do dôchodku. Som konzultant v telekomunikačnom odvetví. Občas sa ujmem nejakej zákazky, no nepretrhnem sa. Snažím sa vypočítať, koľko času mi ešte zostáva a koľko peňazí na to ešte potrebujem. Tým supom nenechám ani cent.“

Zasmial sa a mávol rukou na rozvodové papiere, akoby odháňal smrad.

„A čo Ove Klipra, prečo zostal v Thajsku?“

„Klipra? Zrejme by vám rozpovedal podobný príbeh. Nikto z nás nepozná dosť dobrý dôvod na návrat do Nórska.“

„Klipra mal, naopak, veľmi dobrý dôvod nevrátiť sa.“

„Ach, viem, na čo narážate,“ zamračil sa Bork. „Tie reči sú poriadny nezmysel. Ak by bolo na tom čo len trochu pravdy, nikdy by som sa s ním nestýkal.“

„Ste si istý?“

Borkovi sa rozžiarili oči. „Viem o niekoľkých Nóroch, čo prišli preto do Pattaye. Zrejme ste pochopili, že fungujem ako akýsi nestor miestnej nórskej komunity a cítim istú zodpovednosť za ich skutky. Väčšinou sme poriadni ľudia a presne vieme, čo treba. Tí pedofilní hajzli tak pošpinili chýr Pattaye, že keď sa dnes opýtate miestnych Nórov, kde bývajú, budú radšej spomínať mestské časti, ako Jomtien alebo Naklua.“

„Čo máte na mysli pod tým, že viete, čo treba?“

„Poviem to tak, že dvaja sa vrátili do Nórska a tretí sa nedostal ani tak ďaleko.“

„Nevypadol z okna?“ napadlo Harrymu.

Bork zaburácal smiechom. „Nie, tak ďaleko zasa nejdeme. Predpokladám, že išlo o prvý anonymný telefonát miestnej polícii v thajčine so severonórskym prízvukom.“

Harry sa usmial.

„To je váš syn?“ Kývol na fotografiu nad komodou.

Bork sa zarazil, no prikývol.

„Vyzerá super.“

„Kedysi aj bol super.“

Bork sa smutne usmial a zopakoval. „Kedysi.“

Harry sa pozrel na hodinky. Cesta z Bangkoku trvala takmer tri hodiny, no kým sa nezačal cítiť v premávke istejšie, šoféroval ako pribrzdený. Cestu späť možno zvládne za dve. Vytiahol z fascikla tri fotografie a rozložil ich po stole. Løken ich zväčšil dvadsaťštyrikrát, aby dosiahol želaný efekt.

„Predpokladáme, že Ove Klipra má nehnuteľnosť v blízkosti Bangkoku. Pomôžete nám?“

44/

Sestra bola v telefóne veselá, vraj spoznala chlapca. Volá sa Anders. Práve sa nasťahoval do Sognu. Bývajú na jednej chodbe, je od nej o rok mladší.

„Nosí okuliare. To však neprekáža, je totiž veľmi múdry.“

Harry sa zasmial. Snažil sa predstaviť si sestrinho nového Einsteina.

„Úplne mu šibe. TVrdí, že nám dovolia mať spolu deti. Len si to predstav.“

Harry si to predstavil a pochopil, že ich zrejme čaká Pár náročných rozhovorov. Nateraz mu však úplne stačilo, že sestra je šťastná.

„Prečo si smutný?“ Otázka prišla znenazdajky ako prirodzené pokračovanie informácie, že ju navštívil otec.

„Som smutný?“ spýtal sa Harry. Uvedomil si, že vždy vedela určiť jeho náladu skôr než on sám.

„Áno, niečo ti je. To kvôli tej Švédke?“

„Nie, nie je to kvôli Birgitte. Niečo sa deje, no už čoskoro to bude v poriadku. Vyriešim to.“

„Fajn.“

Zmĺkol, ani sestra nehovorila nič. Prišiel čas rozlúčiť sa.

„Harry?“

„Áno?“

Cítil, ako sa odhodláva. „Nemohli by sme už podľa teba na to zabudnúť?“

„Na čo?“

„Na to. Na to s tým chlapom. S Andersom sme… je nám tak dobre. Už na to nechcem myslieť.“

Harry sa odmlčal. Po chvíli sa nadýchol.

„On ťa rezal.“

Hlas sa jej začal ihneď chvieť.

„Viem. Nemusíš to dokola opakovať. Hovorím ti, že už nechcem na to myslieť.“

Vzlykla a Harry cítil, ako mu stislo srdce.

„Prosím, Harry.“

Zvieral slúchadlo, až mu zbeleli hánky. „Nemysli na to. Nemysli na to, prosím. Všetko bude v poriadku.“

Dve hodiny čakali vo vysokej tráve na západ slnka. Sto metrov od nich stál na kraji čistinky neveľký domček postavený z bambusu a dreva v tradičnom thajskom štýle s nádvorím uprostred. Nemal bránu, priamo k dve rám viedla štrková cestička. Pred domom stálo na stĺpe čosi, čo pripomínalo farebnú vtáčiu búdku. Phra phum, dom duchov mal chrániť obyvateľov domu pred zlými prízrakmi.

„Majiteľ im musí postaviť vlastný príbytok, aby sa mu nenasťahovali do domu,“ vysvetľovala Liz. „Potom si ich musí ďalej udobrovať jedlom, vonnými tyčinkami a cigaretami.“

„A to stačí?“

„V tomto prípade to nestačilo.“

Nevideli ani nepočuli prejav života. Harry sa snažil myslieť na niečo iné, aby si nepredstavoval, čo môže byť v dome. Cesta z Bangkoku im trvala hodinu, no aj tak akoby vstúpili do iného sveta. Zaparkovali za malým domom pri ceste. Vedľa chlieva našli chodník, čo ich vyviedol strmým, zalesneným svahom na plošinu, kde podľa Roalda Borka stojí Kliprov dom. Les bol prenikavo zelený, obloha dokázateľne modrá a vtáky vo všetkých farbách dúhy poletovali nad Harrym, ktorý ležal na chrbte a počúval ticho. Uveril by, že má v ušiach vatu. Takéto ticho nezažil, odkedy opustil Oslo.

Sadla tma a bol koniec. Začalo sa to náhodným zapraskaním a zahúkaním, ako keď symfonický orchester ladí nástroje. Nato sa spustil koncert kvákania a bzučania, ktorý prešiel do crescenda, keď sa k orchestru pridal prenikavý, srdcervúci škrekot z korún stromov.

„Tie zvieratá tu boli po celý čas?“ nechápal Harry.

„Mňa sa nepýtaj,“ uškrnula sa Liz. „Som dievča z mesta.“

Harry zacítil na pokožke čosi studené. Rýchlo stiahol ruku.

Løken sa uškrnul.

„To len žaby vyrážajú na nočnú prechádzku,“ vysvetlil Harrymu. A naozaj – o chvíľu všade okolo nich zdanlivo bezcieľne poskakovali žaby.

„Dobre, kým sa na lov vydali len žaby, až tak mi to neprekáža,“ vydýchol si Harry.

„Aj žaby sú jedlo,“ vysvetlil mu Løken. Na hlavu si natiahol čiernu kapucňu. „Tam, kde sú žaby, sú aj hady.“

„Žartuješ!“

Løken mykol plecom.

Harry nemal chuť pýtať sa ďalej, no neodolal. „Aké hady?“

„Päť či šesť rôznych druhov kobier, vretenica zelená, vretenica retiazková a mnoho ďalších. Dávaj pozor, z tridsiatich najrozšírenejších druhov hadov v Thajsku je dvadsaťšesť jedovatých.“

„Kurva,“ vykĺzlo Harrymu. „Ako vieš, ktorý je jedovatý?“

Løken sa naňho pozrel sústrastným pohľadom.

„Harry, pri tom kurze radšej vychádzaj z toho, že všetky sú jedovaté.“

Osem hodín.

„Som pripravená,“ netrpezlivo precedila pomedzi zuby Liz a po tretí raz skontrolovala, či má nabitý svoj Smith & Wesson 650.

„Bojíš sa?“ spýtal sa Løken.

„Bojím sa len možnosti, že to nestihneme vybaviť, skôr než šéf odhalí, čo sa tu deje,“ odsekla. „Viete, koľko rokov sa priemerne dožíva dopravný policajt v Bangkoku?“

Løken jej položil ruku na plece.

„Tak fajn. Poďme na to.“

Liz sa skrčila, prebehla vysokou trávou a zmizla v tme.

Løken študoval dom ďalekohľadom, Harry mieril na fasádu domu puškou, čo Liz vzala z policajného skladu zbraní aj s pištoľou Ruger SP-100. Tá mala puzdro na stehne, lebo tradičné puzdrá nie sú praktické v krajine, kde sako predstavuje zbytočný a predovšetkým nápadný doplnok. Spln mesiaca vysoko na oblohe odrážal dosť svetla, aby rozoznával obrysy okien a dverí.

Liz blikla baterkou na znak toho, že zaujala pozíciu pod oknom.

„Si na rade, Harry,“ vyzval ho Løken, pretože si všimol, že zaváhal.

„Doriti, naozaj si musel spomínať tie hady?“ zamračil sa Harry a skontroloval, či má nôž za opaskom.

„Nemáš ich rád?“

„Nuž. Tie, čo som stretol, na mňa zatiaľ neurobili dobrý dojem.“

„Ak ťa had pohryzne, určite ho chyť. Nech ti dajú správne sérum. Vtedy už je jedno, či ťa pohryzne znova.“

Harry nevidel v tme, či sa Løken usmieva, no predpokladal, že áno.

Rozbehol sa. Dom pred ním rýchlo rástol. Pripadal si, akoby sa rútil do rozďavenej dračej tlamy. Pôsobil vymreto a porisko sekery v plecniaku ho udieralo do chrbta. Už nemyslel na hady.

Dobehol k druhému oknu, dal signál Løkenovi a sadol si. Už dávno nebežal taký kus, zrejme preto mu tak búši srdce. Vedľa seba začul pokojný dych. Løken.

Harry navrhol, aby použili slzný plyn, no Løken to rozhodne odmietol. V tme by nič nevideli a Klipra zrejme aj tak nečaká s nožom priloženým k Runinmu hrdlu.

Løken ukázal Harrymu zaťatú päsť. Môžu pokračovať Harry prikývol. Cítil, ako mu vyschlo v hrdle, neklamný znak, že adrenalín mu prúdi do žíl vo veľkých dávkach.

V dlani zvieral pištoľ. Skonštatoval, že dvere sa otvárajú dnu. Løken sa zahnal sekerou.

Mesačný svit sa odrazil v čepeli a Løken chvíľu vyzeral ako podávajúci tenista. Nato sekera plnou silou zasiahla zámku.

Harry vbehol dnu, kužeľ svetla pobehoval po izbe. Zbadal ju hneď, no svetlo nezastalo, akoby malo vlastnú vôľu. Kuchynské skrinky, chladnička, lavica, krucifix. Už nepočul zvuky zvierat, len rinčanie reťaze a údery vĺn o trup lode v prístave v Sydney. Škrekot čajok.

Možno preto, že Birgitta leží na palube a je tak nekonečne mŕtva.

Stôl so štyrmi stoličkami, skriňa, dve fľašky od piva, nehybný muž na dlážke, krv okolo jeho hlavy. Ruku mu zakrývajú jej vlasy, pištoľ pod stoličkou, obraz misky s ovocím a prázdna váza. Zátišie. Nehybný život. Stilleben. Náture morte. Svetlo prebehlo po jej tele a opäť to zbadal: ruka smerovala nahor, opierala sa o nohu stola. Počul jej hlas: Cítiš to? Môžeš mať večný život! Akoby zúfalo čerpala energiu na posledný protest proti smrti. Dvere, chladnička, zrkadlo. Kým ho oslepilo svetlo, zbadal sám seba – postavu v čiernych šatách s kapucňou na hlave. Vyzeral ako kat. Pustil baterku.

„Si v poriadku?“ Liz mu položila ruku na rameno. Chcel odpovedať, otvoril ústa, no nevyšlo mu z nich jediné slovo.

„Áno, toto je Ove Klipra,“ konštatoval Løken. Čupel pri mŕtvom tele, scénu ožarovala jediná holá žiarovka. „Zvláštne. Sledoval som ho celé mesiace.“

Položil mu ruku na čelo.

„Nedotýkaj sa ho!“

Harry ho schmatol za golier a ťahal preč. „Ne…!“ Rýchlo ho pustil. „Prepáč, ja… len sa ničoho nedotýkaj. Zatiaľ.“

Løken nepovedal nič, iba sa mlčky naňho pozrel. Liz sa na čele opäť zjavili hlboké vrásky.

„Harry?“

Sadol si na stoličku.

„Je koniec, Harry. Je mi to ľúto, všetkým nám to je ľúto, ale je koniec.“

Harry len zavrtel hlavou.

„Chceš mi niečo povedať, Harry?“

Naklonila sa k nemu a na zátylok mu položila veľkú teplú ruku. Tak to robievala aj jeho mama. Kurva! Kurva!

Vstal, odstrčil ju od seba a vyšiel von. Liz a Løken sa potichu zhovárali. Zdvihol zrak k oblohe a hľadal hviezdu, no nevedel ju nájsť.

Už bola takmer polnoc. Harry zazvonil pri dverách a Hilde Molnesová otvorila. Sklopil zrak. Neohlásil sa vopred, z rytmu jej dychu cítil, že sa čoskoro rozplače.

Sedeli oproti sebe v obývačke. Nevidel fľašku džinu, Pôsobila triezvo. Osušila si slzy. „Vedeli ste, že mala na to, aby vyhrávala súťaže?“

Prikývol.

„Nedovolili jej zúčastňovať sa na normálnych pretekoch. Rozhodcovia by ju vraj nevedeli hodnotiť. Niekto tvrdil, že s jednou rukou sa ľahšie skáče, vraj by to nebolo fér.“

„Je mi to ľúto,“ povedal potichu. Boli to prvé slová, čo povedal.

„Nevedela o tom,“ pokračovala. „Ak by to vedela, rozprávala by sa so mnou inak.“ Tvár sa jej zvraštila a vzlykla si. Slzy jej stekali okolo vrások pri ústach ako malé potôčiky.

„Čo nevedela, pani Molnesová?“

„Netušila, že som chorá!“ vykríkla a skryla si tvár do dlaní.

„Vy ste chorá?“

„Prečo sa podľa vás tak otupujem? Telo už mám takmer zožraté, zmenilo sa na zhnitý zhluk mŕtvych buniek.“

Harry nepovedal nič.

„Chcela som sa jej zveriť,“ zašepkala pomedzi prsty. „Lekár mi dáva šesť mesiacov. Čakala som na správny deň.“

Takmer nepočul jej slová: „Nijaký správny deň neprišiel.“

Harry vstal, už nemohol sedieť. Pristúpil k veľkému oknu do záhrady. Vyhýbal sa rodinným fotografiám, lebo vedel, čo tam nájde. Mesiac sa zrkadlil v bazéne.

„Ešte vám telefonovali? Tí chlapi, ktorým váš manžel dlhoval peniaze?“

Odkryla si tvár. Mala uplakané, škaredé oči.

„Telefonovali, no bol tu práve Jens a všetko im vysvetlil. Odvtedy sa neozvali.“

„Takže dáva na vás pozor.“

Harry netušil, prečo vyslovil práve toto. Možno išlo o ťarbavý pokus utešiť ju, pripomenúť jej, že ešte niekoho má.

Mlčky prikývla.

„A teraz sa budete brať?“

„Máte niečo proti tomu?“

Harry sa na ňu pozrel. „Nie, prečo by som mal mať?“

„Runa…“ Nedostala sa ďalej, slzy jej stekali po lícach.

„Pán Hole, v živote som nezažila veľa lásky. Žiadam až toľko, ak chcem pár mesiacov životného šťastia, než sa všetko skončí? Nemohla mi dožičiť ani to?“

Harry si všimol, ako v bazéne pláva lupienok. Spomenul si na nákladné lode z Malajzie.

„Ľúbite ho, pani Molnesová?“

V tichu, čo nastalo, počúval trúbenie.

„Či ho ľúbim? A záleží na tom? Darí sa mi nahovoriť si, že ho ľúbim. Vedela by som ľúbiť každého, kto ľúbi mňa. Chápete to?“

Harry sa zadíval na barovú skrinku. Stačia mu tri kroky. Tri kroky, dve kocky ľadu a jeden pohár. Privrel oči a počul, ako v pohári štrngajú tancujúce kocky, žblnkot vo fľaši, len čo ich zalial hnedou tekutinou, a napokon prskanie, keď sa s alkoholom zmiešavala sóda.

45/

Harry sa o siedmej ráno vrátil na miesto činu. O piatej sa vzdal pokusov zaspať, obliekol sa a sadol si za volant Prenajatého auta, čo ešte vždy stálo v garáži. V dome nikto nebol, technici už dokončili prvé kolo a vrátia sa až o hodinu. Prekročil oranžové policajné pásky a vošiel dnu.

V dennom svetle všetko vyzeralo inak, pokojne a upratané. Len krv a kriedové obrysy dvoch tiel na hrubej drevenej podlahe svedčili o tom, že ide o tú istú miestnosť čo včera.

Nenašli nijaký list, ale aj tak nikto nepochyboval, čo sa stalo. Zostávalo vyriešiť, prečo Ove Klipra najprv zastrelil Runu a potom seba. Pochopil, že prehral? Prečo ju nenechal odísť? Možno to neplánoval, možno ju zastrelil pri pokuse o útek alebo povedala niečo, čo ho vykoľajilo. A potom zastrelil seba? Harry sa poškrabal za uchom.

Skúmal obrysy jej tela, ešte neumytú krv. Zasiahol ju do krku, našli guľku. Dan Wesson. Guľka jej preletela skrz hrdlo a preťala tepnu. Krv vystrekla až k umývadlu a srdce prestalo biť. Podľa lekára odpadla ihneď. Mozog nedostával kyslík, zomrela po troch či štyroch úderoch srdca. Dierka v okennej tabuli im prezradila, kde stál pri streľbe Klipra. Harry sa postavil do obrysu Kliprovho tela. Uhol bol správny.

Pozrel sa na dlážku.

Zrazená krv kreslila čiernu gloriolu na mieste, kde ležala jeho hlava. To bolo všetko. Strelil si do úst. Harry si všimol, že technici zakreslili kriedou miesto, kde guľka vnikla do dvojitej bambusovej steny. Predstavoval si, ako si Klipra líha, otáča hlavu a díva sa na ňu. Možno ju chvíľu hľadal, než stlačil spúšť.

Vyšiel von a našiel dieru po guľke z opačnej strany. Priložil si k nej oko a videl maľbu na protiľahlom múre.

Zátišie. Zvláštne, čakal by, že uvidí obrys Kliprovho tela. Pokračoval k miestu, kde ležali včera, dupal, aby vyplašil prípadné plazy. Zastal až pri domčeku pre duchov. Trónila v ňom malá soška usmiateho Buddhu s guľatým bruchom, okrem nej zopár vyschnutých kvetov vo váze, štyri cigarety a pár nezhorených sviečok. Biela dierka v keramike naznačovala, kadiaľ vnikla guľka. Harry vytiahol švajčiarsky nôž a vyškrabol zdeformovaný kúsok olova. Vrátil sa pohľadom k oknu. Guľka letela v horizontálnej línii. Jasné, že Klipra stál, keď sa zastrelil. Prečo mal Harry doteraz pocit, že ležal?

Vrátil sa do domu. Niečo tu nesedelo. Všetko pôsobilo tak upratané a pekne. Otvoril chladničku. Bola prázdna, nebolo v nej nič, z čoho by sa najedli dvaja ľudia. Otvoril skriňu, vypadol naňho vysávač. Zanadával a zatlačil ho späť do skrine, no vysávač sa tlačil von, skôr než Harry stihol zatvoriť. Zadíval sa pozornejšie a objavil háčik, na ktorý ho mal zavesiť.

Systém, uvedomil si. V dome je systém. A niekto ho porušil.

Zložil pivové fľašky z mraziaceho boxu a otvoril ho. Svietilo naňho bledočervené mäso. Nebolo zabalené, ktosi ho len nahádzal dnu vo veľkých kusoch. Na niektorých miestach krv primrzla k stene mrazničky. Zdvihol kus mäsa a chvíľu ho študoval. Napokon preklial svoju morbídnu fantáziu a hodil ho späť. Vyzeralo ako obyčajná nudná bravčovina.

Začul zvuky a rýchlo sa zvrtol. Na prahu zmeravela Postava. Løken.

„Kurva, Harry, naľakal si ma. Bol som si istý, že tu nikoho nenájdem. Čo tu robíš?“

„Nič. Chcel som sa len trochu poobzerať. A čo ty?“

„Prišiel som skontrolovať, či tu nenájdem nejaké dôkazy použiteľné v prípade pedofílie.“

„Načo? Prípad sa uzatvoril smrťou páchateľa.“

Løken pokrčil plecom.

„Potrebujeme stopercentné dôkazy, že sme sa nemýlili. Treba počítať, že naša práca sa teraz prevalí.“

Harry sa pozrel na Løkena. Nie je prehnane nervózny?

„Preboha, veď máš fotografie. Aké ďalšie dôkazy potrebuješ?“

Løken sa usmial, no nie tak široko, aby odhalil svoj zlatý zub. „Možno máš pravdu, Harry. Som vyplašený starec, ktorý potrebuje istotu. Našiel si niečo?“

„Len toto,“ odvetil Harry a nastrčil mu olovenú guľku.

„Hm,“ študoval ju Løken. „Kde si ju našiel?“

„V domčeku duchov. A nesedí mi to.“

„Čo ti nesedí?“

„Klipra sa zastrelil postojačky.“

„No a čo?“

„Krv musela striekať po celej kuchyni. Našli sme ju však len okolo jeho hlavy. Aj to len trochu.“

Løken chytil guľku medzi prsty. „Nepočul si o vákuovom efekte pri strele do úst?“

„Čo s ním?“

„Obeť vyfúkne vzduch z pľúc a privrie ústa okolo hlavne. Vytvorí sa vákuum, čo spôsobí, že krv potečie do úst a nie z rany. Stečie obeti do brucha a zanechá nám len pár drobných tajomstiev.“

Harry sa skepticky zadíval na Løkena. „To počujem prvý raz.“

„Život by bol nudný, keby tridsiatnik vedel už všetko.“ Tonje Wiigová ich informovala, že sa ozvali všetky nórske médiá a tie najkrvilačnejšie ohlásili svoj príchod do Bangkoku. V Nórsku sa titulky novín zatiaľ sústredili na dcéru nedávno zosnulého veľvyslanca. Napriek svojej pozícii v Bangkoku bol Ove Klipra v Nórsku neznámou osobou. Samozrejme, že ekonomický časopis Kapitál ho pred pár rokmi spovedal v interview, no keďže ani raz nebol hosťom v televíznej diskusii, Nóri netušili, kto je.

Podľa médií dcéru veľvyslanca aj neznámeho nórskeho magnáta zastrelili. Zrejme sa stali obeťou ozbrojenej lúpeže alebo iných banditov.

Naopak, thajským novinám dominovala fotografia Klipru. Novinár z denníka Bangkok Post spochybnil teóriu thajskej polície, že išlo o ozbrojený prepad. Uviedol, že sa nedá vylúčiť, že Klipra najprv zastrelil Runu Molnesovú a potom spáchal samovraždu. Špekulovalo sa aj o vplyve posledných udalostí na projekt BERTS. Harry uznanlivo pokýval hlavou nad novinárovými úvahami.

Miestne médiá však svorne podčiarkovali fakt, že informácie zo strany thajskej polície sú zatiaľ mimoriadne strohé.

Harry zastal pred bránou do Kliprovho domu a zatrúbil. Nerád si priznával, že sa mu začína jeho obrovský džíp páčiť. Vyšiel strážnik a Harry spustil okienko.

„Hovorili sme spolu, som z polície,“ predstavil sa. Strážnik mu venoval obligátny pohľad a otvoril bránu.

„Otvoríte mi aj dvere?“ spýtal sa Harry.

Strážnik mu vyskočil na schodík a Harry cítil, ako ho prevŕtava pohľadom. Zaparkoval v garáži. Chlap zaštrngal kľúčmi.

„Hlavný vchod je na druhej strane,“ vysvetlil Harrymu. Harry by sa mu takmer pochválil, že to vie. Strážnik vopchal kľúč do zámky, odomkol a pozrel sa na Harryho.

„Nevidel som vás už niekde, sil?“

Harry sa usmial. Čím to je? Vodou po holení? Sprchovacím gélom? Mozog si vraj najlepšie pamätá vône.

„Ťažko.“

Strážnik mu opätoval úsmev. „Prepáčte, sil Medzi farangmi nevidím rozdiel.“

Harry zagúľal očami, no potom zvážnel. „Prezraďte mi. Pamätáte si modré veľvyslanecké auto, čo tu bolo krátko pred odchodom pána Klipru?“

Strážnik prikývol. „Autá si pamätám. Aj tam sedel farang.“

„Ako vyzeral?“

Strážnik sa usmial. „Ako som spomínal…“

„Čo mal oblečené?“

Zavrtel hlavou.

„Oblek?“

„Asi áno.“

„Žltý? Ako kura?“

Strážnik zvraštil čelo a zadíval sa naňho. „Kura? Nikto nemá oblek ako kura.“

Harry mykol plecom. „Niekto áno.“

Stál v chodbe, ktorou vnikli s Løkenom, a díval sa na malú okrúhlu dierku v stene. Akoby sa tam niekto pokúšal zavesiť obraz, no potom si to rozmyslel. Alebo to bolo niečo iné.

Vyšiel do pracovne, prelistoval pár papierov a zapol počítač, ktorý si vypýtal heslo. Skúsil MAN U. Incorrect. Nesprávne.

Angličtina je zdvorilý jazyk.

OLD TRAFFORD. Opäť incorrect.

Posledný pokus a stroj ho nemilosrdne zablokuje. Poobzeral sa okolo seba, hľadal pomoc v miestnosti. Čo používa on? Uškrnul sa. Samozrejme. Najpoužívanejšie heslo v Nórsku. Pozorne naťukal písmená PASSWORD a stlačil enter.

Počítač akoby na chvíľu zaváhal. Obrazovka zhasla a po chvíli sa na nej zjavil už menej zdvorilý oznam, že mu zablokovali prístup.

Kurva.

Pokúsil sa vypnúť a zapnúť počítač, no odpoveďou mu bola len biela obrazovka.

Listoval v papieroch a našiel aktualizovaný zoznam akcionárov Phuridellu. Nový akcionár Ellem Ltd. vlastní tri percentá. Ellem. Hlavou sa mu blysla myšlienka, rýchlo ju však zahnal.

V poslednej zásuvke našiel manuál na záznamník hovorov. Pozrel sa na hodinky a vzdychol si. Nezostáva mu nič iné, len začať čítať. Po polhodine sa odhodlal na prehrávanie záznamov. Kliprov hlas čosi bľabotal po thajsky, niekoľkokrát spomenul Phuridell. Po troch hodinách sa vzdal. Rozhovor s veľvyslancom z osudného dňa jednoducho nenahrali. Mimochodom, ani nijaké iné telefonáty z toho dňa. Vopchal si kazetu do vrecka, zhasol a cestou von uštedril počítaču kopanec.

46/

Necítil nič. Účasť na pohrebe vnímal ako reprízu programu. To isté miesto, ten istý kňaz, tá istá urna, ten istý šok pre oči, keď opäť vyšli von, a tí istí ľudia, ktorí na seba na schodoch bezradne hľadeli. Takmer tí istí ľudia. Harry pozdravil Roalda Borka.

„Našli ste ich,“ konštatoval stroho. Na bystrých očiach sa zjavila sivá blana.

Vyzeral inak, akoby mu posledné udalosti pridali niekoľko rokov života.

„Našli.“

„Bola taká mladá.“

Znelo to ako otázka. Akoby potreboval vysvetlenie, ako je to možné.

„Je teplo,“ zmenil tému Harry.

„Tam, kde je Ove, je ešte teplejšie.“ Povedal to akoby bez záujmu, no hlas mal tvrdý. Vreckovkou si osušil čelo. „Inak, zistil som, že si potrebujem od tohto tepla oddýchnuť. Rezervoval som si letenku domov.“

„Domov?“

„Teda, do Nórska. Volal som chlapcovi, že sa chcem s ním stretnúť. Chvíľu mi trvalo, kým som pochopil, že nehovorím s ním, ale s jeho synom. Hehe. Starnem. Senilný dedo, to teda bude zábava.“

V tieni kostola stáli bokom od ostatných Sanphet s Ao. Harry podišiel k nim a opätoval im ich pozdrav wai.

„Ao, smiem vám položiť jednoduchú otázku?“

Pozrela sa na Sanpheta a rýchlo prikývla.

„Triedite poštu na veľvyslanectve. Spomínate si, či ste niekedy dostali list od spoločnosti Phuridell?“

Zamyslela sa, napokon sa ospravedlňujúco usmiala: „Nepamätám si, chodí nám veľa listov. Ak chcete, hneď zajtra to skontrolujem v kancelárii pána veľvyslanca. Chvíľu to potrvá, nebol práve poriadkumilovný.“

„Nemyslel som na veľvyslanca.“

Nechápavo sa naňho pozrela.

Harry si vzdychol. „Ani neviem, či to je dôležité. Ozvete sa mi, ak niečo nájdete?“

Pozrela sa na Sanpheta.

„Ozve sa vám, pán inšpektor,“ povedal Sanphet.

Harry sedel v jej kancelárii a čakal, kým nevbehne zadýchaná Liz. Na čele mala kropaje potu.

„Panebože,“ vzdychala. „Aj cez topánky cítiš, aký je asfalt rozpálený.“

„Ako dopadol brífing?“

„Dobre. Šéfstvo nám gratulovalo k vyriešeniu prípadu a na nič sa nepýtalo. Dokonca prijalo aj vysvetlenie, že nás na stopu Kliprovi priviedol anonymný tip. Ak riaditeľ tuší, čo sa dialo, rozhodol sa nerobiť rozruch.“

„Vlastne som s tým počítal. Nemá tým čo získať.“

„Pán Hole, počujem z vášho hlasu sarkazmus?“

„Vôbec nie, slečna Crumleyová. Akurát len mladý naivný policajt začína chápať pravidlá hry.“

„Možno. Všetky strany sú happy, že Klipra to má za sebou. Súdny proces by nepochybne viedol k množstvu nepríjemných odhalení. Nielen pre samotných šéfov, ale aj pre úrady oboch krajín.“

Liz si vyzula topánky a spokojne sa oprela. Pružiny v kresle zapraskali a miestnosťou sa niesol nezameniteľný smrad spotených nôh.

„Veru, niektorým ľuďom sa to až nápadne hodí, nezdá sa ti?“ zamračil sa Harry.

„Čo tým chceš povedať?“

„Neviem. Iba mi to smrdí.“

Liz sa pozrela na svoje nohy, potom na Harryho.

„Harry, už ti niekto hovoril, že trpíš paranojou?“

„Veľakrát. To ešte neznamená, že tí malí zelení mužíčkovia po tebe nejdú, však?“

Nechápavo naňho pozrela. „Už sa uvoľni, Harry.“

„Pokúsim sa.“

„Kedy odchádzaš?“

„Len čo sa porozprávam s lekárom a technikmi.“

„Čo s nimi chceš?“

„Zbaviť sa paranoje. Chápeš… pár šibnutých myšlienok.“

„Veru,“ prikývla Liz. „Už si jedol?“

„Áno,“ zaklamal Harry.

„Dopekla, neznášam jesť sama. Nebudeš mi robiť spoločnosť?“

„Nabudúce, dobre?“

Harry vstal a vyšiel z kancelárie.

Mladý policajný lekár si pri odpovediach na Harryho otázky čistil okuliare. Prestávky medzi slovami boli občas také dlhé, až mal Harry pocit, že sa jeho pomalý tok slov celkom zastavil. Po chvíli však prišlo ďalšie slovo, nato ďalšie, zápcha sa uvoľnila a lekár pokračoval. Akoby mal strach, že Harry mu bude vyčítať jeho angličtinu.

„Muž tam ležal maximálne dva dni,“ vysvetľoval, „v tomto teple by už stačilo len málo a jeho telo…“

Nafúkol si líca a rukami naznačil, čo by sa dialo.

„…by sa zmenilo na veľký plynový balón. Cítili by ste ten smrad. S tým dievčaťom…“

Pozrel sa na Harryho a nafúkol líca.

„…to isté.“

„Ako dlho umieral Klipra?“

Lekár si navlhčil pery a Harry mal pocit, že cíti, ako plynie čas.

„Rýchlo.“

„A ona?“

Lekár si vopchal vreckovku do vrecka.

„Ihneď. Pretrhol sa jej chrbticový stavec.“

„Spýtam sa inak. Mohol sa niekto z nich po výstrele pohnúť, napríklad v posmrtnom kŕči?“

Lekár si nasadil okuliare, skontroloval, že mu sedia, a opäť ich sňal.

„Nie.“

„Čítal som, že počas francúzskej revolúcie, keď ešte pred vynálezom gilotíny stínali ručne, odsúdencov na smrť varovali, že kat občas netrafí, a ak sa im podarí vstať a zísť z popraviska, sú slobodní. Niektorým sa aj podarilo vstať bez hlavy a za obrovského aplauzu publika prejsť pár krokov. Ak sa nemýlim, nejaký vedec to vysvetľoval tým, že vieme mozog naprogramovať a svaly môžu pracovať aj nadčas, ak človek napumpuje do tela veľké množstvo adrenalínu, než mu odtnú hlavu. To isté sa deje aj so sliepkami.“

Lekár sa uškrnul.

„Vtipné, pán inšpektor. Obávam sa, že to sú vymyslené príbehy.“

„Tak ako vysvetlíte toto?“

Podal lekárovi fotografiu, na ktorej ležali Klipra s Runou. Lekár sa na ňu dlho díval, potom si nasadil okuliare a študoval ju pozornejšie.

„Čo vám mám vysvetliť?“

Harry ukázal na fotografiu. „Toto. Ruku mu zakrývajú jej vlasy.“

Lekár zažmurkal, akoby mu špinka v oku bránila pochopiť Harryho slová.

Harry odohnal dotieravú muchu. „Isto viete, ako podvedomie automaticky vyvodzuje závery, však?“

Lekár mykol plecom.

„Nuž. Ani som si to neuvedomil, no podvedome som dospel k názoru, že Klipra sa musel zabiť poležiačky, lebo inak by nevopchal ruku pod jej vlasy. Chápete? Uhol výstrelu však svedčí o tom, že stál. Ako ju mohol zastreliť, potom zastreliť seba a vsunúť ruku pod jej vlasy?“

Lekár si sňal okuliare a čistil ich ďalej.

„Možno ich zastrelila ona,“ zamrmlal, no Harry bol už dávno preč.

Harry si zložil slnečné okuliare a žmúril boľavými očami do tmavej reštaurácie. Odkiaľsi mu zamávala ruka. Harry zamieril k stolu pod palmou. Slnečný lúč sa odrazil od oceľového rámu okuliarov muža, ktorý vstal, aby ho pozdravil.

„Vidím, že ste dostali môj odkaz,“ konštatoval namiesto pozdravu Dagfinn Torhus. Pod pazuchami mal veľké tmavé stopy potu, sako si prevesil cez stoličku.

„Inšpektorka Crumleyová spomínala, že ste volali. Čo vás sem privádza?“ spýtal sa Harry a stisol podávanú ruku.

„Administratívne úlohy na ambasáde. Prišiel som upratať v rôznych dokumentoch. A vybrať nového veľvyslanca.“

„Tonje Wiigová?“

Torhus sa smutne usmial. „Uvidíme. Musíme brať ohľady na všetky strany. Čo sa tu jedáva?“

Čašník už stál pri ich stole a Harry spýtavo zdvihol zrak.

„Úhor,“ odvetil čašník. „Vietnamská špecialita. S vietnamským vínom a…“

„Nie, ďakujem,“ zastavil ho Harry, nazrel do jedálneho lístka a vybral si polievku s kokosovým mliekom. „A minerálku.“

Torhus pokrčil plecom a súhlasne prikývol. „Gratulujem.“ Torhus si vopchal medzi zuby špáradlo. „Kedy odchádzate?“

„Ďakujem, pán Torhus, no obávam sa, že na to je ešte priskoro. Ešte nám zostáva pár voľných nitiek.“

Torhus zmeravel. „Nitky? Pán Hole, lízanie smotany už nie je vaša úloha. Prišiel čas zbaliť si veci a vrátiť sa domov.“

„Nie je to také jednoduché.“

V ostrom pohľade modrých očí sa zablýskalo. „Je koniec, nepochopili ste? Všetko sa prevalilo. Je to na titulných stránkach všetkých nórskych novín. Klipra zabil veľvyslanca aj jeho dcéru. Prežijeme to, pán Hole. Odvolávajú sa na policajnú prezidentku, ktorá tvrdí, že nevidí motív. Pán Klipra zrejme trpel duševnou chorobou. Také jednoduché a zároveň také nepochopiteľné. Podstatné je, že to ľudia žerú. A oni to žerú.“

„Takže škandál je fakt?“

„Áno aj nie. Podarilo sa nám utajiť ten motel. Najdôležitejšie je, že tieň podozrenia nepadol na predsedu vlády. Musíme myslieť na iné veci. Novinári začali vyvolávať na ambasádu a pýtajú sa, ako je možné, že sme až doteraz tajili, že veľvyslanca zavraždili.“

„A čo im hovoríte?“

„Čo im tak máme asi povedať? Jazykové problémy a nedorozumenia, thajská polícia nám spočiatku poskytovala nedostatočné informácie. Čosi na ten spôsob.“

„A tomu veria?“

„Nie. Nemôžu nám však vyčítať, že sme ich zavádzali. V tlačovej správe sa písalo, že sme veľvyslanca našli mŕtveho v hoteli, a to je pravda. Čo ste hovorili, pán Hole? Ako ste našli Klipru s veľvyslancovou dcérou?“

„Nehovoril som nič.“ Harry zhlboka dýchal. „Pán Torhus, počúvajte ma. V Kliprovom dome som objavil pár pornografických časopisov, ktoré svedčia o tom, že bol pedofil. V policajných správach sa to nespomína.“

„Ešte aj to? No teda.“ Hlas ani náznakom neprezradil, že zavádza. „Nech je, ako chce, už nemáte mandát na pokračovanie vyšetrovania v Thajsku. Pán Møller vás chce mať čím skôr doma.“

Na stole pristála horúca kokosová polievka a Torhus sa skepticky zadíval do taniera. Okuliare sa mu zarosili.

„Bulvár vám po pristátí v Osle určite urobí pár pekných fotografií,“ dodal.

„Ochutnajte najmä tie červené,“ poradil mu Harry.

47/

Liz tvrdila, že Supawadee vyriešil najviac prípadov vrážd v Thajsku. Jeho hlavným pracovným náradím bol mikroskop, pár skúmaviek a lakmusový papierik. Usmieval sa ako slniečko.

„Správne, Hally. Kúsky omietky obsahujú to isté farbivo ako omietka na skrutkovači v kufri veľvyslancovho auta.“

Namiesto strohej odpovede áno alebo nie odpovedal vždy pekne celou vetou, aby zabránil akýmkoľvek nedorozumeniam.

Supawadee bol jazykovo zdatný, a tak vedel, že v angličtine sa z nejakého dôvodu používa dvojitý zápor.

Keby Harry nastúpil v Thajsku do zlého autobusu a spýtal by sa spolucestujúceho: Nie je toto autobus do Hualamphongu?, dotyčný Thajčan by mu zrejme odpovedal áno, v zmysle áno, máte pravdu, toto nie je autobus do Hualamphongu. Farangovia, ktorí vedia aspoň trochu po thajsky, si to uvedomujú, no nedorozumenie vzniká, keď Thajčan ovládajúci slušne angličtinu, odvetí no. Supawadee zo skúsenosti vedel, že väčšina farangov nepochopí, keď sa to bude pokúšať vysvetliť. Preto sa rozhodol, že im bude odpovedať ako menej inteligentným bytostiam.

„Aj to je správne, Hally. Obsah vrecka vo vysávači z Kliprovho domu je mimoriadne zaujímavý. Našli sme v ňom tkanivá z koberca v kufri veľvyslancovho auta, z veľvyslancovho obleku aj z Kliprovho saka.“

Harry si zapisoval s rastúcim záujmom. „A čo tie dve kazety? Poslali ste ich do Sydney?“

Supawadee sa usmial ešte širšie, lebo práve toto riešenie ho nadmieru hrialo.

„Pán kolega, žijeme v dvadsiatom storočí. Neposielame kazety, dorazili by do cieľa až o štyri dni. Nahrali sme ich do počítača a poslali mailom tomu vášmu zvukovému expertovi.“

„To sa naozaj dá?“ prekvapene sa spýtal Harry, aby potešil Supawadeeho. Zároveň si uvedomil, že pri počítačových fanatikoch si vždy pripadá starý. „A čo povedal Jesús Marquez?“

„Pokúšal som sa mu vysvetliť, že na základe telefonického záznamu sa nijako nedá určiť, odkiaľ dotyčný volá. Váš priateľ pôsobil mimoriadne presvedčivo, spomínal nejaké frekvenčné polia a hertze. Veľa som sa dozvedel. Vedeli ste napríklad, že ucho dokáže v priebehu mikrosekundy rozlíšiť milión rôznych zvukov? Podľa mňa by sme spoločne…“

„Záver, pán Supawadee?“

„Jeho záver znie, že záznam zachytáva s najväčšou pravdepodobnosťou dvoch rôznych ľudí, ktorí však telefonujú z tej istej miestnosti.“

Harry cítil, ako sa mu rozbúchalo srdce.

„A čo to mäso v mrazničke? Bola to bravčovina?“

„Máte pravdu, čo hovoríte, Hally. Mäso v mrazničke bola bravčovina.“

Supawadee privrel oči a plesal nadšením. Harry tušil, že má ešte čosi.

„Ďalej?“

„Krv však nebola len prasacia. Bola tam aj ľudská krv.“

„Viete, komu patrila?“

„Na konečnú odpoveď testov DNA si budeme musieť počkať pár dní, takže zatiaľ to viem konštatovať len s deväťdesiatpercentnou pravdepodobnosťou.“

Ak by mal Supawadee trúbu, nepochybne by teraz zazneli fanfáry.

„Krv patrila nášmu kamarátovi, pánu Kliprovi.“

Harrymu sa konečne podarilo spojiť s Jensom.

„Ako sa darí, Jens?“

„Darí sa.“

„Si si istý?“

„Nechápem.“

„Znieš tak…“ Harry neprišiel na to, ako Jens znie.

„Znieš tak smutne.“

„Áno. Nie. Nie je to také jednoduché. Prišla o celú rodinu a ja…“

Hlas sa mu zlomil.

„A ty?“

„Nechajme to tak.“

„Hovor, Jens.“

„Ak by som aj niekedy mal chuť vycúvať z tej svadby, teraz to už nejde.“

„Prečo nie?“

„Panebože, Harry, veď som jej zostal len ja. Uvedomujem si, že by som mal brať ohľady, veď prežila hrozné veci, no myslím len na seba a na čo som sa dal. Som nepochybne zlý človek, no mám z toho veľké obavy. Chápeš ma?“

„Asi áno.“

„Doriti. Keby išlo len o peniaze. V tom sa aspoň vyznám. Tieto…“ Hľadal slovo.

„City?“ navrhol Harry.

„Presne tak. To je na hovno.“ Smutne sa zasmial. „Veď uvidíme. Rozhodol som sa, že aspoň raz v živote urobím niečo, čo nie je len o mne. A chcem, aby si tam bol a pri najmenšom náznaku váhania ma nakopal do riti. Hilde potrebuje prísť na iné myšlienky, a tak sme si už vybrali aj dátum. Štvrtého apríla. Veľká noc v Bangkoku, čo na to povieš? Hilde už začína vnímať svet pozitívnejšie, v podstate sa rozhodla prestať chľastať. Letenku ti pošlem poštou, Harry. Nezabudni, že s tebou počítam. Nevyzuješ sa z toho!“

„Ak som najlepší kandidát na úlohu svedka, ani sa neodvážim pomyslieť, aký je tvoj spoločenský život.“

„Všetkých, ktorých poznám, som aspoň raz ogabal. Také príbehy nepatria do slávnostného príhovoru, nemyslíš?“

Harry sa zasmial. „Tak fajn, daj mi ešte pár dní na rozhodnutie. Volal som ti, aby som ťa o niečo poprosil. Snažím sa zistiť čosi o jednom z majiteľov Phuridellu, o spoločnosti Ellem Limited. V obchodnom registri je uvedená len poštová schránka v Bangkoku a potvrdenie o splatení akciového kapitálu.“

„Musí ísť o relatívne nového majiteľa, to meno som ešte nepočul. Samozrejme, že obvolám pár ľudí a zistím, čo sa dá. Zavolám ti.“

„Nie, Jens. Je to prísne tajné. Vie o tom len Liz, Løken a ja. Nikomu to nespomínaj. Nevedia o tom ani len kolegovia policajti. Dnes večer sa naše trio stretáva na tajnom mieste, bolo by fajn, keby si dovtedy niečo mal. Zavolám ti odtiaľ, platí?“

„Bože na nebi. Hovoríš tak vážne. Nie je už náhodou celý prípad vyriešený?“

„Dnes večer ho vyriešime.“

Buchot niekoľkých zbíjačiek o kameň im trhal bubienky. „Ste pán George Walters?“ zakričal Harry do ucha mužovi v žltej prilbe, ktorého mu ukázala partia v pracovných kombinézach.

Pozrel sa na Harryho. „Áno. A kto ste vy?“

Desať metrov pod nimi sa hadila premávka. Ďalšie popoludnie dopravných zápch.

„Inšpektor Hole. Nórska polícia.“

Walters zroloval výkres a podal ho jednému z kolegov.

„Ach tak. Prišli ste kvôli pánu Kliprovi?“

Mužovi so zbíjačkou naznačil, aby ju vypol. Relatívne ticho chránilo bubienky ako filter.

„Wacker LHV5,“ konštatoval Harry.

„Vyznáte sa?“

„Pár rokov som chodieval na letné brigády. Istý čas som si takou zbíjačkou masíroval obličky.“

Walters prikývol. Mal spálenú bielu pokožku a vyzeral unavene. Hoci bol len v strednom veku, v tvári sa mu už zjavili hlboké vrásky.

Harry kývol na betónovú cestu, čo sa kľukatila kamennou púšťou domov a mrakodrapov ako rímsky akvadukt. „Takže toto je BERTS, spása Bangkoku?“

Walters prikývol. „Práve na ňom stojíte.“

Bázeň v jeho hlase a fakt, že pracuje tu a nie v kancelárii, Harrymu naznačili, že šéf Phuridellu má radšej inžinierske práce než účtovníctvo. Je oveľa vzrušujúcejšie sledovať, ako sa projekt mení na realitu, než sa zapájať do boja s dolárovým dlhom.

„Pripomína mi to Veľký čínsky múr,“ poznamenal Harry.

„Ibaže ľudí spája, nevyháňa ich von.“

„Prišiel som vám položiť pár otázok o Kliprovi a o tomto projekte. A na tému Phuridell.“

„Veľká tragédia,“ vzdychol si Walters a Harry netušil, na ktorý z tých bodov odpovedá.

„Poznali ste Klipru, pán Walters?“

„Netvrdil by som, že som ho poznal. Zhovárali sme sa párkrát na poradách vedenia, občas mi zavolal.“ Walters si nasadil slnečné okuliare. „To je všetko.“

„Občas vám zavolal? Nie je Phuridell pomerne veľká spoločnosť?“

„Má osemsto zamestnancov.“

„A ledva ste komunikovali s majiteľom firmy, ktorej šéfujete?“

„Vitajte vo svete biznisu.“ Walters sa díval na cestu a mesto, akoby sa ho to ostatné ani netýkalo.

„Do Phuridellu investoval poriadnu sumu peňazí. A podľa vás sa nestaral o jej chod.“

„Minimálne nenamietal nič proti spôsobu, akým sme firmu viedli.“

„Poznáte spoločnosť Ellem Limited?“

„Všimol som si ju v zozname akcionárov. V poslednom čase nás však trápia celkom iné problémy.“

„Dolárový dlh?“

Walters sa opäť pozrel na Harryho. V jeho okuliaroch videl svoj zrkadlový obraz.

„Čo o tom viete, mister?“

„Viem, že vašu spoločnosť má zachrániť refinancovanie dlhu. Nevedú vás na burze, neviaže vás povinnosť poskytovať informácie, a tak ešte chvíľu môžete tajiť svoje problémy pred svetom. Veríte, že sa čoskoro zjaví záchranca s novým kapitálom. Bolo by nepredstaviteľné, keby ste museli hodiť uterák do ringu práve teraz, keď sa vám črtajú ďalšie kontrakty na projekte BERTS. Mýlim sa?“

Walters naznačil inžinierom, že ich už nebude potrebovať.

„Podľa mňa sa ten záchranca aj zjaví,“ pokračoval Harry. „Kúpi firmu za lacný peniaz a po podpísaní zmlúv neuveriteľne zbohatne. Koľkí ľudia vedia o situácii vo firme?“

„Počúvajte ma, mister…“

„Inšpektor. Samozrejme, že šéfovia o tom vedia. Kto ešte?“

„Informujeme všetkých majiteľov, no nemáme povinnosť roztrubovať do sveta veci, do ktorých nikoho nič nie je.“

„Kto podľa vás kúpi firmu, pán Walters?“

„Reprezentujem akcionárov, nemiešam sa do otázok vlastníctva,“ odsekol Walters.

„Hoci to môže znamenať vyhodenie pre vás aj pre ďalších osemsto zamestnancov? Hoci v takom prípade skončíte aj s týmto?“ Harry kývol k betónovej ceste miznúcej v smogu.

Walters neodpovedal.

„Krása,“ pochválil ho Harry. „Takmer mi to pripomína príbeh Čarodejníka z krajiny Oz. Poznáte ho?“

George Walters pomaly prikývol.

„Počúvajte ma, pán Walters, volal som s Kliprovým advokátom a s niekoľkými ďalšími akcionármi. Firma Ellem Limited skupovala v posledných dňoch ich akcie v Phuridelli. Nikto z nich by nezvládol refinancovať Phuridell, a tak sú len radi, že sa dostali z firmy bez straty celej investície. Tvrdíte, že výmena majiteľov sa vás netýka, pán Walters, no pôsobíte na mňa ako zodpovedný človek. Ellem je váš nový majiteľ.“

Walters si opäť sňal okuliare a hánkami si šúchal oči.

„Prezradíte mi, kto sa skrýva za firmou Ellem Limited, pán Walters?“

Opäť sa spustili zbíjačky a Harry sa musel nakloniť, aby ho počul.

Prikývol. „Chcel som to počuť od vás,“ zakričal.

48/

Harry nevedel zaspať. Odvšadiaľ sa ozýval šuchot, no keď rozsvietil, razom ustal. Vzdychol si, naklonil sa z postele a pustil prehrávanie na odkazovači. Z reproduktora sa opäť ozval nosový hlas:

„Ahoj, tu je Tonje. Chcela som ťa len počuť.“

Prehral si jej odkaz už aspoň desiatykrát, no vždy znova sa zháčil. Znelo to ako veta z lacnej telenovely. Opäť zhasol. Prešla minúta.

„Kurva!“ vykríkol a rozsvietil.

Pred malým, no pekným domom, ktorý obklopoval nízky biely múrik, zastal o polnoci taxík. Tonje Wiigová znela v domovom vrátnikovi prekvapene, a kým otvorila dvere, stihla sa celá zapýriť. Ospravedlňovala sa za neporiadok v dome aj v okamihu, keď z nej Harry strhával šaty. Bola tenká a biela ako krieda. Videl, ako jej pod pokožkou vyplašene bije srdce. Napokon stíchla a mlčky kývla na dvere spálne. Harry ju nadvihol. Zaklonila sa, vlasy jej tancovali na parketách. Položil ju na posteľ.

Vzdychla si, a keď jej rozopínal podprsenku, zadržala dych. Kľakol si na posteľ a pritiahol ju k sebe. Zľahka protestovala.

„Pobozkaj ma,“ zašepkala, no Harry si ju nevšímal a vnikol do nej so zatvorenými očami.

Schmatla ho za nohavice, chcela, aby si ich celkom vyzliekol. Odstrčil ju. Na nočnom stolíku stála fotografia staršieho manželského páru, zrejme jej rodičov. Harry zaťal zuby, cítil, ako mu pod viečkami skáču iskry, a pokúšal sa predstaviť si ju.

„Čo si hovoril?“ spýtala sa a zdvihla hlavu. Nerozumela jeho mrmlavým zaklínadlám. Snažila sa nasledovať jeho pohyby. Vyrážal jej dych, akoby bola jazdkyňa na rodeu, ktorú sa chvíľu pokúša zhodiť a chvíľu udržať v sedle.

Vyvrcholil v neartikulovanom ryčaní. Práve vtedy mu zaťala nechty do chrbta, obmotala ho nohami a vykríkla. Potom si ho pritiahla k sebe. Ukryl jej tvár do pleca.

„Bolo to krásne,“ zašepkala, no slová zostali visieť vo vzduchu ako absurdná a zbytočná lož. Neodpovedal.

Cítil, že pravidelne dýcha, vstal a potichu sa obliekol. Obaja vedeli, že vedia, že nespí. Vyšiel na ulicu.

Zdvíhal sa vietor a rozháňal jej vôňu. Harry kráčal po štrkovej ceste. O vlajkový stožiar pri bráne búchal špagát. Možno tento rok príde monzún predčasne. Možno je to El Niño. Alebo je to len normálna variácia bežnej reality.

Pri bráne si všimol známe auto. Za tmavými sklami videl obrysy muža, no nebol si istý, kým nezachytil elektrický zvuk otvárania okna a tichú Griegovu symfóniu C-mol.

„Idete domov, pán Hole?“

Harry prikývol. Dvere sa otvorili a nastúpil. Šofér si napravil sedadlo.

„Čo tu robíte tak neskoro, pán Sanphet?“

„Práve som odviezol pána Torhusa. Nemá zmysel ísť domov spať, už o pár hodín vyzdvihujem slečnu Wiigovú.“ Naštartoval a potichu prechádzali nočnými ulicami.

„Kam sa vybral pán Torhus takto neskoro?“

„Chcel vidieť Patpong.“

„Aha. Odporučili ste mu niektorý z barov?“

„Nie, zdalo sa mi, že vie, kam ide. Každý pozná najlepšie, akú medicínu potrebuje.“ Harry si všimol jeho pohľad v spätnom zrkadle.

„Asi máte pravdu,“ zadíval sa z okna.

Vyšli na ulicu Rama V a premávka zastala. Z nákladnej plošiny dodávky ich pozorovala stará bezzubá žena. Harrymu sa zdala povedomá. Žena sa usmiala. Až po chvíli si uvedomil, že ho nevidela. Hľadela na vlastný zrkadlový obraz v tmavých oknách veľvyslancovho auta.

49/

Ivar Løken vedel, že hra sa skončila, jeho telo sa ešte nevzdávalo, no bol koniec. Panika prichádzala vo vlnách, na chvíľu ho zaplavila, aby sa potom rýchlo stiahla. V každej chvíli si uvedomoval, že zomrie. Mozog nemohol dospieť k inému záveru, ten fakt ho však mrazil ako ľadový kúpeľ. Vo Vietname vbehol do pasce pri My Lai. Jedna smradľavá bambusová tyč mu prepichla stehno a druhá prenikla cez podošvu až ku kolenu. Vtedy ani na chvíľu nepochyboval, že prežije. Blúznil v horúčkach v Japonsku a lekári tvrdili, že mu musia amputovať nohu. Bránil sa, že radšej zomrie, no smrť nebola alternatíva, neprichádzala do úvahy. Ošetrovateľke, ktorá ho prišla uspať, vyrazil injekciu z rúk.

Idioti. Napokon mu dovolili nechať si nohu. Kým ťa to bolí, žiješ, napísal na stenu nad posteľ. Rok preležal v nemocnici v Okabe, až napokon zvíťazil v boji s vlastnou infikovanou krvou.

Teraz presviedčal sám seba, že prežil dlhý život. Naozaj dlhý. To už čosi znamená. Stretol mnohých ľudí, ktorí na tom boli horšie. Prečo by sa mal brániť osudu? Napriek všetkému sa bránil. Telo sa odmietalo poddať, tak ako on odmietal kapitulovať celý život. Odmietal prekročiť hranicu neskrotnej túžby, odmietal nechať sa zlomiť po vyhodení z armády, ľutovať sa pre poníženie, ktoré mu otváralo ešte nezahojené rany. Prijal všetko, vojnu, utrpenie, hrôzy, odvahu aj ľudskosť. Prijal toľko, že si mohol teraz dovoliť tvrdiť, že prežil dlhý život. Ani teraz nezatváral oči, ledva žmurkol. Løken vedel, že zomrie. Ak by mal slzy, plakal by.

Liz sa pozrela na hodinky. Pol deviatej, s Harrym už sedeli v Millie’s Karaoke takmer hodinu. Aj Madonna na plagáte sa začínala tváriť skôr netrpezlivo než hladne.

„Kde trčí?“ zavrčala.

„Løken príde,“ odsekol Harry. Stál pri okne, vytiahol žalúzie a díval sa na svoj zrkadlový obraz prevŕtaný reflektormi áut predierajúcich sa po upchatej Silom Road.

„Kedy si s ním hovoril?“

„Len čo som dotelefonoval s tebou. Práve si doma balil fotografie a všetky prístroje. Løken príde.“

Pritlačil si hánky k očiam. Ráno po prebudení ich mal červené a podráždené.

„Začnime,“ povedal potichu.

„S čím chceš začať? Ešte si mi nepovedal, čo plánuješ.“

„Prejdeme to všetko odznova,“ rozhodol Harry. „Posledná rekonštrukcia prípadu.“

„Chápem. Aký to má zmysel?“

„Od začiatku sme sa mýlili.“

Pustil šnúrku. Zvuk padajúcej žalúzie mu pripomínal pád ťažkého listnatého stromu s hustou korunou.

Løken sedel v kresle. Na stole pred ním ležalo niekoľko nožov. Každý z nich by bol schopný za sekundu zabiť človeka. Je veľmi ľahké zabiť. Až je zvláštne, že toľko ľudí sa dožíva takého vysokého veku. Stačí urobiť pohyb, ako keď šúpete pomaranč, a človeku podrežete hrdlo. Krv vystrekne a v priebehu niekoľkých sekúnd spôsobí smrť, najmä ak vraždu vykoná znalec svojho remesla.

Bodnutie do chrbta si vyžaduje väčšiu precíznosť. Človek môže bodnúť aj dvadsať či tridsaťkrát a nezasiahne nič okrem ľudského mäsa. Ten, kto ovláda anatómiu, vie, ako prebodnúť pľúca alebo zasiahnuť srdce. Ostatné je hračka. Ak bodáte spredu, je lepšie útočiť zdola nahor, aby ste sa vyhli rebrám a prenikli k životne dôležitým orgánom. Ľahšie to je zozadu, stačí sa vyhnúť chrbtovej kosti.

Aké ľahké je zastreliť človeka? Veľmi ľahké. Løken zabil prvého človeka poloautomatom v Kórei. Namieril, stlačil spúšť a sledoval, ako muž padá. Nič viac. Nikdy ho netrápilo svedomie, neprenasledovali ho nočné mory ani nervové výbuchy. Možno preto, že bola vojna, to však nevysvetľovalo všetko. Žeby mu chýbala empatia? Psychológ tvrdil, že je pedofil, lebo má ranenú dušu. Rovno mohol povedať, že je zlý.

„Dobre, teraz ma pozorne počúvaj.“ Harry sa posadil oproti Liz. „Veľvyslancovo auto prišlo v deň vraždy do domu Oveho Klipru o siedmej, no nešoféroval veľvyslanec.“

„Prosím?“

„Nešoféroval veľvyslanec. Strážnik si nepamätá žltý oblek.“

„No a čo?“

„Liz, videla si ho, aj čerpacia stanica v púšti pri ňom vyzerá diskrétne. Podľa teba by naň zabudol?“

Pomaly zavrtela hlavou a Harry pokračoval:

„Vodič zaparkoval v garáži, zazvonil pri bočnom vchode, a keď Klipra otvoril, díval sa zrejme priamo do hlavne pištole. Návštevník vošiel, zatvoril za sebou dvere a zdvorilo požiadal Klipru, aby otvoril ústa.“

„Zdvorilo?“

„Snažím sa dať celému príbehu trochu šťavy. Mohla by si to oceniť.“

Liz zovrela pery a priložila si ukazovák k perám na znak toho, že už bude počúvať.

„Vopchal Kliprovi do úst pištoľ, prikázal mu, aby zahryzol do hlavne, a chladnokrvne ho zabil. Guľka vyletela z Kliprovho zátylku a zaryla sa do omietky. Vrah osušil krv a… vieš si predstaviť, ako to vyzeralo.“

Liz prikývla a naznačila mu, aby pokračoval.

„Skrátka, dotyčný zotrel všetky stopy. Napokon si z kufra priniesol skrutkovač a vyškrabol ním guľku zo steny.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Našiel som omietku na dlážke v chodbe a stopu po guľke. Technici potvrdili, že ide o tú istú omietku ako na skrutkovači v kufri.“

„Ďalej.“

„Vrah sa vrátil do auta. Musel odtiahnuť mŕtvolu veľvyslanca, aby vložil skrutkovač na miesto.“

„Veľvyslanec bol vtedy už mŕtvy?“

„Vrátim sa k tomu neskôr. Vrah sa prezliekol do veľvyslancovho žltého obleku, zamieril do Kliprovej kancelárie, zobral si šanský nôž a kľúče od chaty. Zatelefonoval z jeho kancelárie a vzal so sebou záznam rozhovoru. Naložil Kliprovu mŕtvolu do auta a okolo ôsmej vyrazil.“

„Harry, prestávam stíhať.“

„O pol deviatej sa ohlásil u Wanga Leeho.“

„Harry, počúvaj ma. Wang Lee identifikoval veľvyslanca ako muža, ktorý si uňho pýtal izbu.“

„Wang Lee nemal najmenší dôvod predpokladať, že mŕtvy muž na posteli nebude ten, ktorý si objednával služby prostitútky. Preňho to bol jednoducho farang v žltom obleku. Nevidí roz…“

„…rozdiel medzi farangmi. Doriti!“

„Najmä ak skrývajú tvár za veľkými slnečnými okuliarmi. A nezabúdaj, že pri identifikácii pozornosť Wanga Leeho priťahovala najmä dýka vo veľvyslancovom chrbte.“

„A čo ten nôž?“

„Veľvyslanca naozaj zabili nožom, ale dávno predtým, ako sa dostal do motela. Bol to nožík Laponcov, potreli ho sobím lojom. Dostaneš ho kúpiť v celom severnom Nórsku.“

„Lekár tvrdil, že rana zodpovedala nožíku Šanov.“

„Pointa je v tom, že šanský nôž je dlhší a širší ako nôž Laponcov. Preto nevidíš, že ide o druhý vpich. Teraz dávaj pozor. Vrah prišiel do hotela s dvoma mŕtvolami v kufri, zobral si izbu čo najďalej od recepcie, aby tam mohol zacúvať autom a nepozorovane preniesť Molnesa tých pár metrov do miestnosti. Požiadal recepčného, aby ho nikto nerušil, kým sa sám neozve. V izbe sa prezliekol a natiahol oblek na veľvyslanca. Ponáhľal sa však a trochu to odflákol. Pamätáš si, ako som poznamenal, že veľvyslanec očividne čakal ženu, lebo si utiahol opasok o dierku silnejšie?“

Liz mľaskla jazykom o podnebie: „Vrah mu pri obliekaní zabudol skontrolovať dierky na opasku.“

„Bezvýznamná chyba, určite by ho neusvedčila. Je to len jedna z drobností, čo tvoria mozaiku. Kým Molnes ležal na posteli, opatrne mu vsunul šanský nožík do starej rany, utrel porisko a zmazal všetky stopy.“

„To vysvetľuje aj fakt, že v izbe bolo tak málo krvi. Zabili ho inde. Prečo si to nevšimli lekári?“

„Vždy je ťažké určiť, aké množstvo krvi je po takomto bodnutí normálne. Závisí to od toho, aké žily pretneš a do akej miery nôž zablokuje krvný obeh. Možné je všetko. Okolo deviatej opustil motel s Kliprom v kufri a zamieril do jeho chaty.“

„Vedel, kam má ísť? To znamená, že poznal Klipru.“

„Poznal ho dobre.“

Na stole sa zjavil tieň. Oproti Løkenovi sa posadil muž. Z otvoreného balkóna hučala premávka a v izbe páchlo výfukovými plynmi.

„Si pripravený?“ spýtal sa Løken.

Obor s dlhým vrkočom sa naňho pozrel, očividne prekvapený, že hovorí po thajsky.

„Som pripravený,“ prikývol.

Løken sa smutne usmial. Cítil šialenú únavu.

„Tak na čo čakáš? Začni.“

„Prišiel do chaty, hodil Klipru do mrazničky, umyl a povysával celý kufor auta, aby sa zbavil všetkých stôp.“

„Ako to všetko vieš?“

„Technici našli Kliprovu krv v mrazničke a tkanivá z kufra a šiat oboch obetí vo vrecku vysávača.“

„Namojveru. Takže veľvyslanec nebol poriadkumilovný chlap, ako si tvrdil pri prezeraní auta.“

Harry sa usmial. „Pochopil som to, keď som videl jeho kanceláriu.“

„Počujem správne? Takže si sa mýlil?“

„Uznávam.“ Harry zdvihol ukazovák. „Klipra však miloval poriadok. Celá jeho chata pôsobila až chorobne usporiadane, spomínaš si? Dokonca mal v skrini háčik na zavesenie vysávača. Na druhý deň som otvoril dvere skrine a vysávač vypadol. Akoby ho naposledy použil človek, ktorý sa v dome nevyzná. Preto mi napadlo poslať vrecko na kontrolu technikom.“

Liz nechápavo vrtela hlavou. Harry pokračoval:

„Keď som objavil mäso v mrazničke, uvedomil som si, že sa tam dá skladovať aj mŕtvola bez toho, aby…“ Harry nafúkol líca a naznačil, že ide prasknúť.

„Nie si normálny,“ zamračila sa Liz. „Mal by si sa dať vyšetriť.“

„Chceš počuť aj zvyšok?“

Chcela.

„Vrátil sa do motela, zaparkoval auto, vošiel do izby a vložil kľúče Molnesovi do vrecka. Bez stopy zmizol. Doslova.“

„Moment! Cesta na chatu nám trvala pol druha hodiny jedným smerom. Naša kamarátka Dim ho objavila o pol dvanástej, teda dve a pol hodiny po tom, ako tvoj údajný vrah opustil motel. Nemohol to stihnúť do chvíle, kým objavili Molnesovu mŕtvolu. Nezabudol si na niečo?“

„Nie. Dokonca som si prešiel celú trasu. Vyrazil som o deviatej, polhodinu som strávil na chate a šoféroval späť.“

„A čo si zistil?“

„Bol som späť o štvrť na jednu.“

„Tak to potom nesedí.“

„Pamätáš si, čo povedala Dim na výsluchu?“

Liz si zahryzla do pery.

„Nepamätala si auto,“ pripomenul jej Harry. „Nebolo tam. O štvrť na jednu čakali na recepcii na príchod polície a nevšimli si príchod veľvyslancovho auta.“

„Bože, a to sme si mysleli, že čelíme opatrnému vrahovi. Veď riskoval, že vbehne rovno do náručia polície.“

„Bol opatrný, no nemohol predpokladať, že vraždu objavia už pred jeho návratom. Dim predsa nemala chodiť, kým jej nezavolá. Netrpezlivý Wang Lee mu takmer zničil plán. Vrah pravdepodobne vôbec netušil, čo mu hrozí.“

„Takže mal šťastie?“

„Skôr by som to nazval štipkou šťastia v ohromnej smole. Tento chlap sa nespolieha na šťastie.“

Musí byť z Mandžuska, uvedomil si Løken. Možno z provincie Ťi-lin. Za kórejskej vojny koloval chýr, že Červená armáda tam robí nábor vojakov pre výšku tamojších chlapov. Možno výška bola v istom smere ich výhodou, no zároveň hlbšie zapadali do blata a predstavovali ľahší terč. Chlap stál za ním a čosi si nôtil. Løken by nedal za to ruku do ohňa, no znelo to ako I Wanna Hold Your Hand.

Číňan vzal zo stola nôž, ak sa sedemdesiatcentimetrová ohnutá šabľa dá ešte nazývať nožom. Poťažkal ho v ruke ako bejzbalista, ktorý si vyberá vhodnú pálku. Potom ho bez slova zdvihol nad hlavu. Løken zaťal zuby. V tej chvíli z neho spadla príjemná otupenosť z kyseliny barbiturovej, krv mu zmrzla v žilách a prestal sa ovládať. Zareval a začal trhať remeňmi, ktorými mal ruky pripútané k stolu. Nôtenie sa blížilo zozadu. Ruka ho schmatla za vlasy, zaklonila mu hlavu a druhá mu do úst napchala tenisovú loptičku. Cítil jej chlpy na jazyku a podnebí, nasávala jeho sliny ako pijavý papier. Jeho krik sa zmenil na bezmocný ston.

Remeň mal tak mocne obviazaný okolo predlaktia, že už dávno stratil cit v ruke. Zasiahla ho šabľa, no nič necítil. Chvíľu si myslel, že muž netrafil. Zbadal však svoju pravú ruku na druhej strane čepele. Bola zviazaná, teraz sa pomaly otvárala. Rez bol dokonale hladký. Videl dve krížom preseknuté biele kosti – vretennú aj lakťovú. Študoval ich už u iných ľudí, u seba ešte nie. Vďaka remeňu netieklo veľa krvi. Tí, ktorí tvrdia, že náhla amputácia nebolí, nehovoria pravdu. Bolesť sa nedala zniesť. Čakal na šok, ochromujúci stav prázdna, no muž mu ihneď zablokoval únikovú cestu. Pichol mu cez košeľu injekciu, ani sa neusiloval nájsť žilu. Morfín má tú výhodu, že účinkuje, nech ho človek pichne kamkoľvek. Pochopil, že prežije. Bude žiť dlho. Tak dlho, ako sa rozhodnú.

„A čo Runa Molnesová?“ Liz sa pohrávala na jazyku so zápalkou.

„Mohol ju uniesť kedykoľvek,“ mykol plecom Harry. „Napríklad cestou zo školy.“

„Aby ju odviezol ku Kliprovi. Čo sa dialo potom?“

„Krv a diera v okne svedčia o tom, že ju zastrelil v chate. Nepochybne hneď po príchode.“

Hovoriť o nej ako o obeti vraždy mu takmer nerobilo problém.

„Nechápem,“ zamračila sa Liz. „Prečo by ju uniesol a ihneď zabil? Doteraz som si myslela, že jeho cieľom bolo zastaviť vyšetrovanie. To sa mu mohlo podariť, len kým Runa Molnesová bola nažive. Musel predsa predpokladať, že budeš žiadať dôkaz, že je v poriadku, kým splníš jeho požiadavky.“

„Ako by som ich splnil?“ spýtal sa Harry. „Pobral by som sa svojou cestou a Runa by utekala šťastná domov?

Únosca by si s úľavou vydýchol, hoci prišiel o predmet, ktorým ma vydieral, len preto, že som mu sľúbil, že ho nechám na pokoji? Tak si si to predstavovala? Naozaj si verila, že ju nechá…“

Harry sa pozrel na Liz a uvedomil si, že zvyšuje hlas. Opäť sa upokojil.

„Nehovorím o sebe, ale o vrahovi,“ odvetila Liz, nespúšťajúc z neho zrak. Opäť mala medzi očami tú smutnú vrásku.

„Prepáč, Liz.“ Stlačil si prstami čeľuste. „Som strašne unavený.“

Vstal a podišiel k oknu. Chlad vnútri a teplý, vlhký vzduch za oknom vytvárali na skle jemný sivý opar.

„Neuniesol ju preto, lebo sa bál, že začínam chápať. Nemal dôvod, nechápal som totiž ani mäkké f.“

„Čo ho k tomu teda viedlo? Chcel nám potvrdiť teóriu, že Klipra stojí za vraždou veľvyslanca aj Jima Lova?“

„To bol sekundárny motív,“ povedal s pohľadom upreným do skla. „Primárny bol ten, že potreboval zabiť aj dcéru…“

Z vedľajšej izby sa ozvali tiché basy.

„Áno, Harry?“

„Keď som ju stretol prvý raz, už bola odsúdená na smrť.“

Liz sa nadýchla. „Harry, o chvíľu je deväť. Nechceš mi prezradiť, kto je vrah, kým príde Løken?“

Løken zamkol o siedmej dvere svojho bytu a vyšiel na ulicu, aby si zastavil taxík cestou do Millie’s Karaoke. Ihneď si všimol to auto. Toyota Corolla, muž za volantom vypĺňal takmer celú kabínu. Na sedadle spolujazdca zbadal obrysy druhého chlapa. Napadlo mu, že podíde k autu a zistí, čo chcú, no rozhodol sa ich najprv vyskúšať. Myslel si, že vie, o čo im ide a kto ich poslal.

Zastavil taxík a už po niekoľkých blokoch sa jeho podozrenie potvrdilo. Toyota mu bola v pätách.

Taxikár ihneď vycítil, že farang na zadnom sedadle nie je turista, a rozhodol sa neponúknuť mu masáž. No Løken ho požiadal, aby išiel okľukou, a tak si to rozmyslel. Løken si všimol jeho pohľad v spätnom zrkadle.

„Sightseeing, sil?“

„Áno, sightseeing.“

Po desiatich minútach už nepochyboval. Očividne má oboch policajtov doviesť na tajné miesto schôdzky. Už uvažoval len nad otázkou, ako sa o ich stretnutí dozvedel policajný riaditeľ. A prečo mu tak prekáža, že jeden z jeho inšpektorov spolupracuje s cudzincami. Možno to nie je celkom podľa regúl, no prináša to výsledky.

Na ulici Sua Pa Road uviazli v zápche. Šofér sa zaradil za dva autobusy a kývol k stĺpom, čo stavali medzi pruhmi. Minulý týždeň sa zrútil oceľový pilier a zabil vodiča auta. Čítal o tom. Zverejnili aj fotografie. Taxikár zavrtel hlavou, vytiahol handru a utrel palubnú dosku, okná, sošku Buddhu aj fotografiu kráľovskej rodiny. Nakoniec vytiahol noviny a nalistoval športovú prílohu.

Løken sa obzrel. Medzi ním a toyotou boli dve autá. Pozrel sa na hodinky. Pol ôsmej. Ak bude mrhať časom na to, aby sa zbavil týchto bláznov, príde neskoro. Rozhodol sa a potľapkal šoféra po pleci.

„Vidím známeho,“ povedal po anglicky a kývol kamsi za seba.

Šofér sa tváril skepticky, zrejme predpokladal, že farang sa pokúša ujsť bez platenia.

„Hneď som späť,“ dodal Løken a ledva sa vytlačil z dverí.

O deň kratší život, pomyslel si, len čo sa nadýchol oxidu uhličitého, ktorý by zahlušil priemernú potkaniu rodinu. Pomaly vykročil k toyote. Jeden reflektor bol zrejme poškodený, svietil mu priamo do tváre. Pripravil si úvodnú reč a už sa tešil na ich šokované pohľady. Bol len pár krokov od nich a rozoznával ich tváre. Zneistel. Niečo tu nesedelo. Policajti síce zväčša nepatria medzi intelektuálnu elitu národa, minimálne však chápu, že pri sledovaní protivníka je najdôležitejšia diskrétnosť. Muž na sedadle spolujazdca mal slnečné okuliare, hoci slnko už dávno zašlo za obzor. Číňania v Bangkoku síce bežne nosia dlhé vrkoče, muž za volantom však budil pozornosť ako málokto. Løken sa pripravil na ústup. Vtom sa dvere toyoty náhle otvorili.

„Mistel,“ povedal mäkký hlas. Niečo tu nesedelo. Løken sa pokúsil vrátiť do taxíka, no cestu mu zahradilo auto, čo sa natlačilo pred neho. Obrátil sa k toyote. Číňan už kráčal k nemu. „Mistel,“ zopakoval. Autá v protismere sa pohli. Mužov hlas znel ako šepot v orkáne.

Løken raz zabil človeka holými rukami. Zlomil mu väzy jedným úderom, ako ich učili v tréningovom tábore vo Wisconsine. Bolo to už dávno, zamladi. Cítil sa vtedy na smrť vyplašený. Teraz nie je vyplašený, len zúri.

Aj tak by to zrejme nič nezmenilo.

Zacítil zovretie a nohy sa mu odlepili od zeme. Bol si istý, že by to nič nezmenilo. Pokúsil sa zarevať, no vzduch, ktorý hlasivky potrebovali na rozvibrovanie, sa mu stratil z pľúc. Videl, ako sa nad ním pomaly točí hviezdna obloha, nato ju zakryl čalúnený strop auta.

Cítil na zátylku teplý smradľavý dych, hľadel cez predné sklo toyoty. Muž v slnečných okuliaroch stál pri taxíku a podával šoférovi peniaze. Zovretie o čosi povolilo a Løken sa napil roztraseným dychom špinavého vzduchu ako pramenistej vody.

Okienko taxíka sa opäť zatvorilo a muž v slnečných okuliaroch sa vracal k nim. Práve si sňal okuliare a vyšiel na svetlo z pokazeného reflektora. Vtedy ho Løken spoznal.

„Jens Brekke?“ zašepkal prekvapene.

50/

„Jens Brekke?“ vybuchla Liz.

Harry prikývol.

„Vylúčené! Veď má alibi. Už si nepamätáš ten jeho prekliaty nesfalšovateľný záznam? Potvrdil, že o trištvrte na osem volal sestre.“

„Veď aj volal, ale nie zo svojej kancelárie. Pýtal som sa ho, ako mu napadlo telefonovať sestre vorkoholičke domov počas pracovného času. Tvrdil mi, že zabudol, koľko je v Nórsku hodín.“

„No a?“

„Počula si už o burzovom maklérovi, ktorý by zabúdal koľko je kde hodín?“

„Možno nie, no ako to súvisí s naším prípadom?“

„Zavolal sestre na odkazovač, lebo nemal čas ani chuť s ňou hovoriť.“

„Nechápem.“

„Uvedomil som si to, keď som zistil, že Klipra má rovnaký prístroj ako Brekke. Zastrelil Klipru, zavolal jej z jeho kancelárie a vzal kazetu. Ukazuje nám, kedy volal, nie však odkiaľ. Nikdy nám nenapadlo, že by mohla pochádzať z iného stroja. Viem dokázať, že niekto z Kliprovej kancelárie vzal kazetu.“

„Ako?“

„Spomínaš si, že veľvyslanectvo zaznamenalo Kliprov telefonát na Molnesov mobil tretieho januára ráno? Nemá ho nahratý.“

Liz sa nahlas zasmiala.

„Harry, to je šialené. Ten sviniar si vybudoval nepriestrelné alibi, nechal sa zatvoriť a čakal, kedy vytiahne svoj tromf, aby znel ešte presvedčivejšie!“

„Inšpektorka, počujem v tvojom hlase nadšenie?“

„Z čisto profesionálneho hľadiska. Podľa teba to od začiatku plánoval?“

Harry sa pozrel na hodinky. Mozog mu začínal vysielať signály, že niečo nie je v poriadku.

„Dám krk na to, že Brekke naplánoval každý svoj krok. Ani najmenší detail nenechal na náhodu.“

„Odkiaľ berieš tú istotu?“

„Nuž,“ nadýchol sa a priložil si prázdny pohár na čelo. „Povedal mi to sám. Neznáša riziko, nepúšťa sa do hry, kým si nie je istý víťazstvom.“

„Predpokladám, že už aj vieš, ako zabil veľvyslanca.“

„Naozaj ho odprevadil do garáže, to nám potvrdila recepčná. Potom sa odviezol výťahom naspäť do kancelárie. Dosvedčí mu to dievča, ktoré pozval na drink. Zrejme zabil veľvyslanca v garáži, vrazil mu nôž do chrbta, keď sa Molnes otočil, aby nastúpil. Vzal mu kľúče, naložil ho do kufra, zamkol, vrátil sa do výťahu a čakal, kým niekto pristúpi, aby mal istotu, že získa svedka.“

„Pozval dievča na drink, aby si ho zapamätalo.“

„Presne tak. Ak by nastúpil chlap, vymyslel by si niečo iné. Potom si vypol telefón, aby to vyzeralo, že tvrdo pracuje, zviezol sa výťahom do garáže a vyrazil za Kliprom vo veľvyslancovom aute.“

„Ak zabil veľvyslanca v garáži, máme to na videu.“

„Prečo podľa teba zmizla tá kazeta? Samozrejme, že nikto sa neusiloval zničiť Brekkeho alibi. Sám Brekke si ju vyžiadal od Jima Lova. V ten večer sme ho stretli na štadióne, ponáhľal sa do kancelárie. Nenaháňali ho americkí klienti, bol dohodnutý s Jimom, že mu otvorí a premažú záznam, na ktorom zabíja veľvyslanca. Prestavili hodiny na časomiere, aby to vyzeralo, že niekto sa usiluje zničiť jeho alibi.“

„Prečo jednoducho nevzal originálnu pásku?“

„Je perfekcionista. Tušil, že aspoň priemerne príčetný inšpektor skôr či neskôr zistí, že sa záznam a časový údaj nezhodujú.“

„Ako?“

„Keďže použil záznam z iného večera, aby premazal pôvodnú nahrávku, vedel, že polícia skôr či neskôr osloví zamestnancov v budove, ktorí potvrdia, že tretieho januára medzi piatou a pol šiestou prechádzali popred kameru. A fakt, že nie sú na zázname, dokáže, že nahrávka je podvrh. Dážď a vlhké pneumatiky sa postarali o to, že sme na to prišli o niečo skôr.“

„Takže si nebol bystrejší, než chcel, aby si bol?“

Harry mykol plecom. „Vôbec nie. Prežijem to. Jim Love to nemal prežiť. Dostal odmenu v podobe otráveného ópia.“

„Ako nepríjemný svedok?“

„Spomínal som, že Brekke neznáša riziko.“

„A čo motív?“

Harry vyfúkol vzduch nosom, znelo to ako zafučanie bŕzd kamióna.

„Ešte si pamätáš, ako sme debatovali, či je možnosť disponovať šesť rokov päťdesiatimi miliónmi korún dostatočný dôvod na vraždu veľvyslanca? Nie je. Prístup k tým peniazom až do smrti však stačil Jensovi Brekkemu na to, aby zabil troch ľudí. Podľa testamentu zdedí po dovŕšení plnoletosti všetky peniaze Runa, no keďže sa v ňom nič nehovorí o tom, čo sa stane, keď zomrie, platí, samozrejme, zákon o dedičstve. To znamená, že celý majetok pripadne Hilde Molnesovej. Testament jej nebráni v tom, aby disponovala peniazmi už teraz.“

„Ako ju chcel Brekke prinútiť vzdať sa tých peňazí?“

„Nemusel robiť nič. Hilde Molnesová má pred sebou posledných šesť mesiacov života. Dosť na to, aby sa stihla zaňho vydať, a zároveň dosť krátky čas, aby Brekke zvládol hrať svoju úlohu dokonalého džentlmena.“

„Odstránil manžela a dcéru, aby po Molnesovej smrti zdedil celý majetok?“

„Nielen to,“ odvetil Harry. „On tie peniaze už minul.“

Liz sa naňho nechápavo pozrela.

„Prevzal takmer skrachovanú spoločnosť Phuridell. Ak sa naplnia predpoklady banky Barclay Thailand, spoločnosť bude mať o pár rokov dvadsaťkrát vyššiu hodnotu, než za ňu zaplatil.“

„Prečo mu ju druhá strana predala?“

„Podľa šéfa Phuridellu Georga Waltersa predstavujú druhú stranu drobní akcionári. Ove Klipra skúpil väčšinu akcií. Vtedy odmietali predať svoje aktíva, lebo tušili, že sa pripravuje niečo veľké. Klipra však zmizol a dozvedeli sa, že dolárový dlh zráža firmu na kolená. Preto vďačne prijali Brekkeho ponuku. To isté sa týka aj advokátskej firmy, ktorá sa stará o Kliprovu pozostalosť. Celková kúpna cena je asi sto miliónov nórskych korún.“

„Brekke však ešte nemá tie peniaze.“

„Walters mi vysvetlil, že polovicu sumy treba splatiť teraz, druhú polovicu o šesť mesiacov. Neviem, ako chcel zaplatiť prvú splátku, musel získať peniaze inak.“

„A čo ak Molnesová nezomrie tak rýchlo?“

„Myslím si, že Brekke by si poradil. Veď on jej mieša drinky…“

Liz sa zamyslene zadívala do stropu. „Nebál sa, že to bude vyzerať podozrivo, keď práve teraz vystúpi na scénu ako nový vlastník Phuridellu?“

„Bál sa. Preto kúpil akcie v mene spoločnosti Ellem Limited.“

„Ľahko zistíš, kto je za ňou.“

„On to nie je. Spoločnosť patrí Hilde Molnesovej. Samozrejme, že aj ju zdedí.“

Vyšpúlila pery do nemého písmena o.

„A toto všetko si zistil sám?“

„Pomohol mi Walters. Brekkeho som však začal podozrievať, keď som u Klipru našiel zoznam akcionárov Phuridellu.“

„Ako to?“

„Ellem,“ usmial sa Harry. „Najprv som podozrieval Ivara Løkena. Jeho prezývka z vietnamskej vojny bola LM. Riešenie je oveľa jednoduchšie.“

Liz odovzdane zavrtela hlavou. „Vzdávam sa.“

„Ak čítaš Ellem zozadu, dostaneš Melie. Priezvisko Hilde Molnesovej zaslobodna.“

Liz sa dívala na Harryho, akoby bol atrakciou v zoologickej záhrade.

„Neverím,“ zamrmlala.

Jens študoval papáju, položenú v dlani.

„Niečo sa ťa spýtam, Løken. Už si si niekedy uvedomil, že keď zahryzneš do papáje, smrdí ako vývratky?“ Zahryzol sa do dužiny. Šťava mu tiekla po brade.

„A chutí ako kunda.“ Spokojne sa zasmial.

„Chápeš, tu v Chinatowne stojí papája päť bahtov. To je zadarmo, každý na to má. Papája patrí medzi takzvané jednoduché životné potešenia. A tak to chodí, že človek si ich neváži, kým mu ich nevezmú. Je to ako…“ Jens mával rukou, akoby hľadal vhodné slovo.

„… ako utierať si vlastnú riť. Alebo sa urobiť sám. Na to človek potrebuje aspoň jednu zdravú ruku.“

Chytil Løkenovu odťatú ruku za ukazovák a mával mu ňou pred očami.

„Ešte jedna ti zostala. Mysli na to. Pamätaj na všetko, čo bez rúk nezvládneš. Už som nad tým chvíľu uvažoval, a tak ti pomôžem. Nemôžeš ošúpať pomaranč, nemôžeš pripevniť návnadu na udicu, nemôžeš sa dotýkať ženského tela ani si zapnúť nohavice. Nemôžeš sa ani len zastreliť, ak by si sa rozhodol to skončiť. Potrebuješ pomoc pri všetkom. Mysli na to.“

Kvapky krvi z ruky sa odrážali od stola a vytvárali na Løkenovej košeli malé červené fliačky. Jens odložil ruku. Prsty mierili k stropu.

„Na druhej strane, s dvoma zdravými rukami môže človek čokoľvek. Zadusiť človeka, ktorého nenávidí, pritiahnuť si tanier, čo leží na stole, alebo vziať golfovú palicu. Vieš, ako ďaleko už dnes pokročila medicína?“

Jens počkal, kým si nebol istý, že Løken neodpovie.

„Doktori môžu človeku prišiť ruku a nepoškodiť pritom jediný nerv. Vniknú ti do pleca a potiahnu nervy ako gumičky. O šesť mesiacov si už ani nebudeš pamätať, že si ju mal niekedy odseknutú. Samozrejme, že to závisí od toho, ako rýchlo sa dostaneš k lekárovi a či mu nezabudneš priniesť ruku.“

Postavil sa Løkenovi za chrbát, naklonil sa a zašepkal mu rovno do ucha.

„Len sa pozri na tú peknú ruku. Krásna, že? Takmer ako z Michelangelovej maľby. Ako sa to len volá?“

Løken neodpovedal.

„Nepamätáš si? Použili ju aj v reklame na Levi’s.“

Løken sa díval na nejaký bod v stene. Jens si vzdychol.

„My dvaja asi nebudeme znalci umenia, čo? Možno si kúpim pár slávnych obrazov, keď bude po všetkom. Azda to vo mne prebudí záujem. Apropo po všetkom. Ako dlho podľa teba potrvá, kým bude neskoro na prišívanie ruky? Pol hodiny? Hodinu? Možno dlhšie, ak ju naložíme do ľadu, no, žiaľ, ten sa nám práve minul. Máš šťastie, do nemocnice Answut je to len štvrťhodinka.“

Opäť sa naklonil k Løkenovi a zareval mu do ucha: „KDE JE HOLE A TÁ ŽENSKÁ?“

Løken sa strhol a vyceril zuby v bolestivom úškrne.

„Prepáč,“ usmial sa Jens. Utrel mu z líca kúsok papáje. „Nechal som sa uniesť. Isto však chápeš, ako veľmi to potrebujem vedieť. Veď len vy ste pochopili, o čo tu vlastne ide, však?“

Zo starcových pier sa ozval zachrípnutý šepot.

„Máš pravdu…“

„Čo?“ prekvapil sa Jens. Takmer sa mu uchom dotýkal pier. „Čo si povedal? Hovor!“

„Máš pravdu o tej papáji. Smrdí ako vývratky.“

Liz si spojila ruky za hlavou.

„To s tým Lovom. Neviem si predstaviť Brekkeho, ako v kuchyni mieša do ópia kyanovodík.“

Harry sa uškrnul. „To isté povedal Brekke o Kliprovi. Máš pravdu. Pomáhal mu profík.“

„Títo ľudia neinzerujú svoje služby v novinách.“

„Veru nie.“

„Možno naňho narazil náhodou. Chodieva občas medzi gamblerov. Alebo…“

Zmĺkla, keď sa na ňu pozrel. „Áno?“ spýtala sa potichu. „Čo som povedala zle?“

„Ty to ozaj nevidíš? A čo náš starý dobrý Woo? Spolupracovali od začiatku. Jens mu dal pokyn namontovať do môjho telefónu ten mikrofón.“

„Pripadá mi to ako priveľká náhoda, že by človek, ktorý pracoval pre Molnesových veriteľov, zároveň robil aj pre Brekkeho.“

„Samozrejme, že to nie je náhoda. Hilde Molnesová mi prezradila, že ľudia, ktorí jej volali po smrti veľvyslanca, sa odmlčali, len čo telefón zdvihol Brekke. Pochybujem, že ich vyľakal. Pri návšteve Thai Indo Travellers nám Sorensen tvrdil, že Molnes už uňho nemá dlhy. Zrejme hovoril pravdu, predpokladám, že Brekke splatil veľvyslancove dlžoby. Samozrejme, za protislužbu.“

„Objednal si Woove služby.“

„Presne tak.“ Harry sa pozrel na hodinky. „A kde je, do riti, Løken?“

Liz vstala. Vzdychla si. „Skúsme mu zavolať. Možno zaspal.“

Harry sa zamyslene poškrabal po brade.

„Možno.“

Løkena pichalo v hrudi. Nikdy nemal problémy so srdcom, no poznal symptómy. Ak to je infarkt, bude azda dosť silný, aby ho zabil. Beztak zomrie, aspoň pripraví Brekkeho o potešenie. Hoci ktovie, možno to Brekkeho ani neteší. Možno to vníma ako úlohu, čo jednoducho musí splniť. Tak ako Løken. Jeden výstrel, muž padá, to je všetko. Pozrel sa na Brekkeho. Videl, ako sa mu hýbu pery. Uvedomil si, že nič nepočuje.

„Ove Klipra ma požiadal, aby som poistil dolárový dlh v Phuridelli. Urobil to počas obeda a nie cez telefón,“ vysvetľoval Jens. „Nemohol som tomu uveriť. Pokyn v hodnote pol miliardy a on si ho nenahrá! Na takúto šancu môže človek čakať celý život a nedočká sa.“ Jens si osušil pery servítkou.

„Vrátil som sa do kancelárie a nakúpil som doláre v mojom mene. Vedel som, že ak dolár padne, prevediem celý obchod na Phuridell a vysvetlím Kliprovi, že to bola dohodnutá poistka. Ak stúpne, zoberiem celý zisk a popriem, že ma Klipra o niečo žiadal. Nemal to ako dokázať. Hádaj, čo sa stalo, Ivar? Môžem ťa volať Ivar?“

Pokrčil servítku a namieril na smetný kôš pri dverách. „Teda, Klipra sa mi vyhrážal, že sa obráti na vedenie Barclay Thailand. Vysvetlil som mu, že ak mu dajú za pravdu, budú mu musieť vynahradiť stratu. Okrem toho prídu o svojho najlepšieho makléra. Jednoducho povedané, nemajú na výber. Musia sa postaviť na moju stranu. Preto mi hrozil svojimi politickými konexiami. Vieš čo? Nikdy sa tak ďaleko nedostal. Zistil som, že sa môžem zbaviť problému, Oveho Klipru, a zároveň prevziať jeho spoločnosť Phuridell, ktorá o chvíľu vzlietne ako raketa. Nehovorím ti to preto, že tomu verím a nádejam sa ako tí patetickí špekulanti. Ja to viem Postarám sa o to. Ono sa to stane!“ Oči mu žiarili.

„Tak ako viem, že Harry Hole a tá jeho plešatá štetka dnes večer zomrú. Zomrú!“ Pozrel sa na hodinky. „Prepáč mi melodramatickú vsuvku, no čas beží. Mal by si myslieť na svoje záujmy, čo povieš?“

Løken sa naňho pozrel prázdnym pohľadom.

„Nebojíš sa, čo? Si hrdina?“ Løken si prekvapene potiahol nitku v gombíkovej dierke. „Chceš vedieť, ako ich nájdu? Priviazaných k stĺpom v rieke, s guľkou v tele a s gorilou papuľou. Ešte si pamätáš ten výraz, Ivar? Nie? Vy ste ho zamladi nepoužívali? Nikdy som nevedel, čo presne znamená. Až kým mi môj kamarát Woo neprezradil, že lodná vrtuľa doslova zoderie pokožku na tvári a odhalí červené mäso pod ňou. Najlepšie je, že to je metóda mafie. Samozrejme, že niekto si položí otázku, čím stúpili mafii na otlak, no nikdy sa to nedozvie. Ty to určite neprezradíš. Veď dostaneš zdarma operáciu a päť miliónov dolárov za to, že mi hneď teraz vyklopíš, kde sú. Máš dobrý tréning v tom, ako zmiznúť a zaobstarať si novú identitu. Čo povieš?“

Ivar Løken sledoval, ako sa Brekkemu hýbu pery, a počul ozvenu jeho hlasu niekde v diaľke. Slová, ako vrtuľa lode, päť miliónov, identita. Nikdy sa nepokladal za hrdinu a ani netúžil zomrieť ako hrdina. Rozoznával však rozdiel medzi dobrom a zlom a v rámci možností sa usiloval konať dobro. Nikto okrem Brekkeho a Wooa sa nedozvie, že čelil smrti so vztýčenou hlavou, nikto nebude na Løkena spomínať pri pive medzi veteránmi tajnej služby alebo ministerstva. Løken na to sral. Nepotrebuje, aby o ňom ľudia hovorili. Jeho život bol dobre ukryté tajomstvo, preto je len prirodzené, že zomrie rovnako. Možno prišiel čas na veľké gestá. Vedel, že ak Brekkemu dá, čo chce, získa rýchlejšiu smrť. Už ho však nič nebolí. Nestojí to za to. Ak by aj počul detaily Brekkeho návrhu, nič by sa nezmenilo. Nič sa nezmení. Práve v tej chvíli mu začal za opaskom zvoniť mobilný telefón.

51/

Harry sa už chystal zložiť, no ozvalo sa kliknutie a nové zvonenie. Pochopil, že hovor sa presmeroval z Løkenovej pevnej linky. Počkal, nechal telefón zazvoniť sedemkrát, kým sa vzdal, a poďakoval sa dievčaťu s mašľou myšky Minnie za požičanie telefónu.

„Máme problém,“ konštatoval po návrate do izby Liz si vyzula topánky a kontrolovala si suchú pokožku.

„Premávka,“ zahundrala. „Vždy je to o tom istom.“

„Prepojilo ma na mobil, no nedvíha ani ten. Nepáči sa mi to.“

„Nestresuj. Čo by sa mu stalo v tomto bezpečnom meste? Určite si zabudol mobil doma.“

„Urobil som chybu,“ uvedomil si Harry. „Prezradil som Brekkemu, že sa chystáme večer stretnúť, a požiadal som ho, aby mi zistil, kto stojí za Ellem Limited.“

„Čo si urobil?“ Liz si zložila nohy zo stola.

Harry buchol päsťou po stole, až šálky poskočili. „Kurva! Chcel som vidieť, ako bude reagovať!“

„Reagovať? Šibe ti, Harry? Toto nie je hra!“

„Ja sa ani nehrám. Sľúbil som, že mu zavolám zo stretnutia a dohodneme sa, kde sa stretneme. Plánoval som Lemon Grass.“

„Tú reštauráciu, kde sme boli?“

„Je to hneď vedľa a zdalo sa mi to lepšie než riskovať, že mu vbehneme do pasce. Sme traja, plánoval som zatknúť ho tak, ako sme dali dole Wooa.“

„A potom si ho musel odplašiť tým, že si spomenul Ellem?“

„Brekke nie je hlúpy. Už dlhšie mu to smrdelo. Spomínal, že ma chce za svedka. Iba ma skúšal. Hádal, či ho mám na muške.“

Liz vybuchla. „Čo sú toto za pridrbané boje samcov? Ak riešiš niečo osobné, vyser sa na to! Harry, fakt som si myslela, že si profík. A pritom si totálny idiot!“

Harry neodpovedal. Vedel, že Liz má pravdu. Správal sa ako amatér. Prečo mu, preboha, spomenul ten Ellem Limited? Mohol si nájsť sto iných zámienok na stretnutie. Možno platí to, čo povedal Jens. Niektorí ľudia majú radi riziko pre riziko, možno jednoducho patrí medzi patetických gamblerov. Nie, o tom to nie je. Aspoň nie iba o tom. Dedo mu kedysi vysvetlil, prečo nikdy nestrieľa tetrovy, keď si sadnú na zem. Nie je to pekné.

Takže preto? Akási zdedená etika lovca, ktorý vyplaší korisť, aby ju zastrelil na úteku a dal jej symbolickú možnosť uniknúť?

Liz ho vytrhla z myšlienok.

„Tak čo teraz, pán policajt?“

„Počkáme,“ rozhodol Harry. „Dajme Løkenovi polhodinu. Ak nedorazí, zavolám Brekkemu.“

„A keď sa mu nedovoláš?“

Harry sa nadýchol. „Oslovím policajného riaditeľa a vyhlásim poplach.“

Liz zamrmlala čosi írečité cez zaťaté zuby: „Už som ti spomínala, aké je to byť dopravný policajt?“

Jens sa zadíval na displej Løkenovho telefónu a vybuchol do smiechu. Dozvonil.

„Pekný telefón, Ivar,“ smial sa. „Ericsson odviedol slušnú prácu, súhlasíš? Vidíš číslo volajúceho, a keď ti volá niekto, s kým nechceš hovoriť, jednoducho nezdvihneš. Ak sa nemýlim, niekto si začína lámať hlavu, kde si. Zrejme nemáš toľko kamarátov, ktorí by ti volali v takomto pokročilom čase. Alebo áno, Ivar?“

Zahodil telefón za seba. Woo ho zručne chytil.

„Zavolaj na informácie a zisti, čie je to číslo a kde je. Ihneď.“

Jens si prisadol k Løkenovi. „Ivar, tvoja operácia začína byť akútna.“

Chytil sa za nos a sklopil zrak k mláčke, čo sa začínala tvoriť okolo stoličky.

„Ivar! To sa patrí?“

„Millie’s Karaoke,“ ozvalo sa mu spoza chrbta lámanou angličtinou. „Viem, kde to je.“

Jens potľapkal Løkena po pleci.

„Ľutujem, no musíme bežať. Len čo sa vrátime, pôjdeme do tej nemocnice. Sľubujem, dobre?“

Løken počul vibrácie vzďaľujúcich sa krokov a čakal na závan vetra po buchnutí dverí. Neprichádzal. Namiesto toho opäť začul vzdialenú ozvenu hlasu pri uchu:

„Ach, ešte som zabudol, Ivar.“ Teplý dych na spánku.

„Potrebujeme čosi, čím by sme ich priviazali k tým stĺpom. Požičiaš mi tento remeň? Sľubujem, že ti ho vrátim.“

Løken otvoril ústa a cítil, ako sa mu v hrdle uvoľnili hlieny, keď zareval. Niekto iný už prevzal velenie v mozgu, uvedomoval si, ako trhá koženými remeňmi, a na stôl vystrekla krv. Rukáv ju nasával, kým nebol celý červený. Závan vzduchu od dverí už necítil.

Harry vyskočil. Ozvalo sa tiché zaklopanie na dvere. Chvíľu nato sa už mračil na dievča s mašľou.

„You Hally, sil?“

Prikývol.

„Telephone.“

„Čo som ti hovorila?“ usmiala sa Liz. „O sto bahtov, že za to môže premávka.“

Kráčal za dievčaťom na recepciu a zamyslene konštatoval, že má také isté havranie vlasy a štíhly krk ako Runa. Civel na jej kratučké čierne chĺpky na zátylku. Dievčina sa zvrtla, krátko sa usmiala a podala mu slúchadlo.

„Áno?“

„Harry? To som ja.“

Harry cítil, ako sa mu rozšírili žily, keď do nich srdce začalo silnejšie pumpovať krv. Párkrát sa zhlboka nadýchol a zreteľne vyslovoval každú slabiku:

„Kde je Løken, Jens?“

„Ivar? Počúvaj, má plné ruky. Nemohol prísť.“

Harry cítil z jeho hlasu, že pretvárka sa skončila. Teraz sa mu prihováral ten istý človek, s ktorým sa rozprával prvý deň v kancelárii. Skutočný Jens Brekke. Rovnaký provokačný, vyzývavý tón muža, ktorý si je istý víťazstvom a už len vychutnáva ten pocit, skôr než zasadí úder z milosti. Harry sa snažil odhaliť, čo zasa obrátilo osud v jeho neprospech.

„Harry, čakal som, že mi zavoláš.“ Nebol to hlas zúfalého chlapa, ale muža, ktorý má auto pod kontrolou a jednou rukou nonšalantne pridržiava volant.

„Nuž, predbehol si ma, Jens.“

Jens sa zachrípnuto zasmial. „Vždy ťa predbehnem, Harry, čo povieš? Aký je to pocit?“

„Únavný. Kde je Løken?“

„Chceš vedieť, čo hovorila Runa pred smrťou?“

Harry cítil, ako mu na čelo vystúpil pot.

„Nie,“ počul vlastný hlas. „Chcem len vedieť, kde je Løken, čo si s ním urobil a ako ťa nájdeme.“

„Veď to sú tri želania naraz!“

Membrána slúchadla sa otriasala Brekkeho smiechom. Harryho mozog sa snažil sústrediť na čosi iné, čo doteraz nevedel identifikovať. Smiech prudko ustal.

„Harry, vieš ty vôbec, koľko sebaobetovania si vyžaduje takýto plán? Všetko musíš mať dvakrát poistené, nesmieš zabudnúť na jediný detail. A to ani nehovorím o fyzickej nepohode. Zabiť človeka je jedna vec, podľa teba som si ten pobyt v base užíval? Možno mi neveríš, no keď som ti opisoval svoje pocity za mrežami, hovoril som pravdu.“

„Tak prečo si to urobil?“

„Už som ti vysvetľoval náklady spojené s eliminovaním rizika. Námaha sa ti však vráti. Napríklad všetka tá oštara, čo mala zabezpečiť, aby ste za vinníka považovali Klipru.“

„Prečo si si to nezjednodušil? Prečo si ich jednoducho neodbachol a nenasmeroval políciu na mafiu?“

„Harry, uvažuješ ako jeden z tých zúfalcov, ktorých zvyčajne prenasleduješ. Ste ako gambleri, zabúdate vnímať celok, že čosi príde aj potom. Samozrejme, že som mohol zabiť Molnesa, Klipru aj Runu oveľa jednoduchšie, aby som nezanechal po sebe stopy. To by však nestačilo. Prevzatím majetku Molnesovcov a ovládnutím firmy Phuridell by som všetkým dokázal, že som mal motív. Tri vraždy a jeden človek s motívom, to by zvládla vyriešiť aj polícia, však? Hoci by ste nenašli jednoznačný dôkaz, vedeli by ste mi poriadne znepríjemniť život. Preto som musel pripraviť alternatívny scenár, v ktorom bola jedna z obetí zároveň páchateľ. Dosť jednoduché riešenie, aby ste ho odhalili, a zároveň dosť zložité, aby ste sa s ním uspokojili. Harry, mal by si sa mi poďakovať. Nezdá sa ti, že som ti umožnil zažiariť, keď si prišiel na stopu Kliprovi?“

Harry ho počúval len jedným uchom. Vrátil sa o rok v čase. Aj vtedy počúval vrahov hlas. Prezradila ho voda v pozadí. Teraz počul len tichú hudbu, ktorá mohla znieť kdekoľvek.

„Čo chceš, Jens?“

„Čo chcem? Hm, čo chcem? Asi si len chvíľu poklebetiť.“

Zdržiava ma, uvedomil si Harry. Naťahuje čas. Prečo? Ľahké syntetické bubny, nato klarinet.

„Ak sa teda pýtaš, zavolal som ti, aby som ti povedal…“

I Just Called To Say I Love You!

„… že tá tvoja kolegyňa by potrebovala plastiku. Čo povieš, Harry? Harry?“

Slúchadlo vykreslilo oblúk a hompáľalo sa tesne nad zemou.

Harry cítil sladkú chuť adrenalínu. Akoby mu ho vstrekli injekciou. Bežal po chodbe. Predtým však pustil slúchadlo, vytiahol požičaný Ruger SP-101 a v behu ho nabil. Dievča s mašľou vystrašene ustúpilo. Počulo vôbec, že naň reve, aby zavolalo políciu? Nemal čas na to myslieť, Brekke je tu. Rozkopol prvé dvere a díval sa na štyri vydesené tváre okolo hľadáčika pištole.

„Ospravedlňujem sa.“

V ďalšej izbe takmer začal v šoku strieľať. Uprostred miestnosti stál rozkročený maličký tmavý Thajčan v strieborných nohaviciach a v okuliaroch z pornofilmu Harrymu chvíľu trvalo, kým pochopil, čo stvára, no v tom čase sa už Hound Dog dávno zasekol v hrdle thajského Elvisa.

Harry študoval chodbu. Päťdesiat miestností. Zavolá Liz? Kdesi v mozgu sa mu rozozvučal alarm, mal ho však už taký preťažený, že sa mu ho podarilo vypnúť. Teraz ho počul jasne. Liz! Kurva, kurva, Jens ho predsa zdržiaval!

Rozbehol sa chodbou a len čo zabočil za roh, zbadal otvorené dvere. Už nerozmýšľal, nebál sa, nedúfal, len bežal, uvedomujúc si, že dávno prekročil hranicu, kde bude mať problém zabiť. Už to nie je zlý sen, nezápasí s vodou. Vletel do dverí a videl, ako sa Liz chúli za posteľou. Zvrtol sa príliš neskoro. Čosi ho zasiahlo do obličiek, vyrazilo mu dych a už cítil, ako mu niekto zovrel krk. Zbadal záblesk kábla od mikrofónu a ovalil ho pach karí.

Harry sa zahnal lakťom. Cítil, že čosi zasiahol, a počul vzdych.

„Tay,“ ozval sa hlas a zaťatá päsť ho zasiahla pod ucho. Zatmelo sa mu pred očami. Ihneď cítil, že jeho chrup čaká drahá operácia. Vzápätí opäť zosilnelo zovretie okolo krku. Snažil sa vopchať prst pod kábel, no márne. Jazyk sa mu bezvládne tisol z úst, akoby ho niekto bozkával zvnútra. Možno ušetrí peniaze za zubára. Už strácal vedomie.

V mozgu mu šumelo. Nevládal, pokúšal sa zomrieť, ale telo ho nepočúvalo. Podvedome zdvihol ruku, nenahmatal však spásu v podobe sieťky pri bazéne. Akoby len stál na moste nad Siam Square a prosil o večný život.

„Hej!“

Kábel sa uvoľnil, kyslík sa mu valil do pľúc. Viac, potrebuje viac! V miestnosti nebolo dosť vzduchu, pľúca sa mu drali z hrude.

„Pusť ho!“ Liz sa podarilo kľaknúť si a mierila na Harryho svojím revolverom.

Harry cítil, ako sa mu Woo kryje za chrbtom. Opäť utiahol kábel. Harry stihol vopchať pod kábel prsty ľavej ruky.

„Zastreľ ho!“ Harry rozprával ako káčer Donald.

„Pusť ho! Hneď!“ Liz sčerneli oči od strachu a zúrivosti. Z ucha jej tiekol pramienok krvi a stekal za golier.

„Nepustí ma, musíš ho zastreliť,“ zachrípnuto šepkal Harry.

„Pusť ho!“ zarevala Liz.

„Strieľaj!“ prosil Harry.

„Drž hubu!“ Liz mávala pištoľou, aby nestratila rovnováhu.

Harry sa zaklonil k Woovi. Mal pocit, akoby sa oprel o stenu. Liz sa leskli v očiach slzy a hlava sa jej knísala. Harry to už videl predtým. Má ťažký otras mozgu, strácajú čas.

„Liz, poslúchni ma!“

Zovretie zosilnelo. Harry počul, ako sa mu trhá pokožka na prstoch.

„Liz, máš široké zreničky, o chvíľu upadneš do šoku. Počuješ? Musíš strieľať, kým nebude neskoro. Liz, odpadneš!“

Z úst sa jej vydral ston.

„Kurva, Harry! Nezvládnem to! Ja…“

Kábel mu prenikal do mäsa ako nôž maslom. Snažil sa zaťať päsť, no Woo mu očividne porušil nervy.

„Liz! Pozri sa na mňa, Liz!“

Liz zažmurkala. Dívala sa na Harryho neprítomným pohľadom.

„Liz, zvládneš to! Ani ty nechápeš, prečo do armády verbujú Číňanov zo severu? Doriti, veď na svete neexistujú väčšie terče. Pozri sa naňho, Liz. Ak sa ti podarí netrafiť mňa, nemôžeš ho minúť!“

Dívala sa naňho s otvorenými ústami. Zrazu spustila zbraň a vybuchla do smiechu. Harry sa pokúsil zastaviť Wooa, ktorý už vykročil vpred, no akoby chcel zahradiť cestu lokomotíve. Padal na Liz aj s ním. Harrymu niečo vybuchlo v tvári. Telom mu prebehla prenikavá bolesť. Nová, pálčivá bolesť. Cítil jej voňavku, jej telo, čo ustupovalo, keď ich Woo tlačil k zemi. Ozvena hromu sa vyvalila otvorenými dverami a vyletela na chodbu. Potom zavládlo ticho.

Harry dýchal. Ležal vtisnutý medzi Liz a Woom, cítil, ako sa mu dvíha a klesá hruď. Znamenalo to len jedno. Žije. Niečo kvapkalo na dlážku. Pokúsil sa zahnať myšlienku. Teraz nemá čas, mokré lano, studené, slané kvapky na palube. Toto nie je Sydney. Kvapky dopadali na Lizino čelo a viečka. Opäť sa ozval jej smiech a otvorila oči. Zmenili sa na dve čierne okná s bielym rámom na červenej stene. Počul dedov úder sekerou, suché, tupé údery, keď poleno dopadlo na udupanú zem. Obloha bola modrá, tráva ho šteklila v uchu, občas po obzore preletela čajka. Chcelo sa mu spať, no tvár mu horela a cítil pach vlastného mäsa a pušného prachu, čo mu prenikol do pórov.

S námahou sa vygúľal z ľudského sendviča. Liz sa ďalej smiala s očami otvorenými dokorán. Dovolil jej smiať sa.

Prevrátil Wooa na chrbát. Číňanova tvár zmeravela v prekvapenom výraze, pootvorené ústa akoby chceli protestovať proti čiernej dierke v čele. Obrátil sa k stene za nimi a pochopil, že si to nenamýšľa. Madonna opäť zmenila farbu vlasov. Woov vrkoč sa prilepil na obraz a vytvoril jej pankáčsku ofinu, z ktorej kvapkala zmes bielka a červenej šťavy. Dopadol na hrubý koberec s vlhkým plesknutím.

Liz sa ďalej smiala.

„Takže tu máte žúr?“ ozval sa od dverí hlas. „A nepozvali ste Jensa? Myslel som si, že sme kamaráti.“

Harry sa za ním neobzrel. Zúfalo hľadal pištoľ. Musela sa skotúľať pod stôl alebo pod stoličku, keď ho Woo udrel do chrbta.

„Hľadáš toto, Harry?“

Samozrejme. Zvrtol sa a civel do hlavne svojho Rugera SP-101. Chcel otvoriť ústa a niečo povedať, vtedy však pochopil. Jens strieľa. Držal pištoľ v oboch rukách, už sa predklonil, aby prijal spätný úder.

Videl policajta hojdajúceho sa na stoličke v Schrøderi, jeho vlhké pery a pohŕdavý úsmev. Ten istý neviditeľný úsmev, s ktorým policajný riaditeľ vyzve na minútu ticha za Harryho Holého.

„Game over, Jens,“ počul vlastný hlas. „Z tohto sa už nevyvlečieš.“

„Game over? Naozaj sa to hovorí?“ Jens si vzdychol a zavrtel hlavou. „Harry, pozeráš priveľa zlých kriminálok.“

Prst sa dotkol spúšte.

„Dobre teda, máš pravdu. Hra sa skončila. Práve ste sa postarali o to, že to vyzerá ešte lepšie, než som plánoval. Koho podľa teba obvinia, keď nájdu mŕtve telá mafiánskej gorily a dvoch policajtov po vzájomnej prestrelke?“

Jens privrel oko. Ani nemusel. Veď stojí len tri metre od Harryho. Nie je gambler, uvedomil si Harry, zavrel oči a podvedome zadržal dych, aby prijal úder.

Bubienky mu praskli. Trikrát. Nie je gambler. Harry cítil, ako vrazil chrbtom do steny, možno spadol na dlážku. Netušil, pach pušného prachu ho štípal v nose. Cítil ho. Nechápal. Nevystrelil azda Jens trikrát, nemal už dávno prestať čokoľvek cítiť?

„Kurva!“ Akoby niekto kričal spod hrubého paplóna. Zvírený prach sa rozptýlil. Videl Liz, ako sa opiera o stenu a v ruke drží pištoľ. Druhou rukou si držala brucho.

„Kurva, trafil ma! Počuješ, Harry?“

Počuje? Matne si pamätal kopanec do boku, ktorý ho zhodil na zem.

„Čo sa stalo?“ zareval polohluchý.

„Vystrelila som prvá. Trafila som ho. Viem, že som ho trafila. Harry, kurva, ako mohol ujsť?“

Harry s námahou vstal. Šálky sa rozbili na dlážke. Ľavú nohu neovládal. Neovládal ju? Položil si ruku na bok, nohavice mal premočené. Nechcel to vidieť. Vystrel ruku. „Liz, daj mi pištoľ.“

Pohľad uprel na dvere. Krv. Na linoleu bola krv. Tadiaľ. Tadiaľ musíš ísť von, Hole. Stačí ti sledovať vyznačenú trasu. Pozrel sa na Liz. Na modrej košeli jej medzi prstami rástla červená ruža. Kurva! Kurva!

Vzdychla si a podala mu svoj Smith & Wesson 650.

„Dones, Harry.“

Zaváhal.

„Doriti, je to rozkaz!“

52/

Kládol nohu pred nohu a veril, že ho nesklamú. Zatmievalo sa mu pred očami, vedel, že mozog sa pokúša uniknúť pred bolesťou. Prebehol popri dievčati na recepcii. Napadlo mu, že vyzerá ako modelka pózujúca pre obraz Výkrik. Nehýbala sa, z úst jej nevyšiel jediný zvuk.

„Zavolajte sanitku,“ zakričal Harry. „Doktora!“

Vybehol von. Prestalo fúkať, bolo len teplo, hrozne teplo. Cestu križovalo auto, na asfalte boli stopy po brzdení a v otvorených dverách gestikuloval šofér. Kýval kamsi nad seba. Harry zamával rukami a vybehol na cestu. Vedel, že ak bude ignorovať autá, možno zastavia. Zapískali pneumatiky. Harry sa zadíval smerom, ktorým ukazoval muž. Pod hviezdnou oblohou sa týčila karavána sivých siluet slonov. Mozog chytal a strácal signál ako zlé rádio. Nocou sa ozývalo osamelé trúbenie. Harry mal pocit, že vákuum z trúbiaceho kamióna mu strhne košeľu. Ošuchlo mu päty.

Opäť chytil signál a očami skúmal betónové stĺpy. Nadúrovňová Yellow Brick Road. BERTS. Prečo nie? V podstate to bolo logické.

Železný rebrík viedol do diery v betóne vysoko nad jeho hlavou. Pätnásť, možno šestnásť metrov. Presvital ňou cíp mesiaca. Chytil pištoľ do zubov a všimol si svoj roztrhnutý opasok. Zahnal predstavu, čo urobí guľka, ktorá mu roztrhla opasok, s kosťami. Vyskočil na rebrík. Železo sa mu zarylo do rán po kábli.

Nič necítim, opakoval si Harry, a zanadával. Ruka sa mu šmykla na krvi, čo sa mu na ňu prilepila ako gumená rukavica. Položil pravú nohu na priečku rebríka a odrazil sa. Prehmatol rukami a opäť sa odrazil. Už to išlo lepšie. Len aby neodpadol. Pozrel sa nadol. Desať metrov? Naozaj by nemal odpadnúť. Ďalej. Zotmelo sa. Najprv si myslel, že sa mu len zatmelo pred očami. Prestal liezť, no keď pozrel nadol, videl autá a počul hukot policajných sirén, čo pretínal vzduch ako list píly. Opäť zdvihol zrak. Diera, v ktorej sa končil rebrík, sčernela, už nevidel mesiac. Zamračilo sa? Čosi naňho kvaplo. Búrka Mango? Harry sa pokúsil nahmatať ďalší schodík. Cítil, ako mu búši srdce, preskočilo pár úderov a tĺklo ďalej. Aj jeho srdce bojovalo zo všetkých síl.

Aký to má zmysel? zamyslel sa. Čoskoro dorazí prvé policajné auto. Jens už určite prebehol po ľudoprázdnej ceste, s rehotom schádza po rebríku dva bloky odtiaľto a mizne v dave ako šibnutím čarovného prútika. Čarodejník z prekliatej krajiny Oz.

Kvapka stiekla po pažbe medzi Harryho zaťaté zuby.

Ihneď mu napadli tri myšlienky. Jens ho videl vybiehať z Millie’s Karaoke, inak by neutekal. Nemá na výber, musí dokončiť prácu.

Dažďové kvapky nechutia sladko a kovovo.

Nezamračilo sa, niekto zakryl dieru. Krváca.

Potom sa opäť začali diať veci.

Veril, že mu v ľavej ruke zostalo dosť nervov, aby sa udržal na rebríku. Schmatol pištoľ do pravej ruky. Videl, ako z rebríka odskakujú iskry. Guľka mu presvišťala okolo hlavy, druhá mu roztrhla nohavicu. Namieril na čiernu dieru. Prázdna nábojnica mu vrazila do zničenej čeľuste. Vyprázdnil zásobník. Stláčal ďalej spúšť. Klik. Klik. Prekliaty amatér.

Pustil pištoľ a kým dopadla na zem, už liezol ďalej. Až bol hore. Cesta, debny s náradím aj stroje stavbárov sa kúpali v žltom svetle zo smiešne veľkého balóna, ktorý naň ktosi priviazal. Jens sedel na kope piesku, ruky si skrížil na bruchu a odušu sa smial.

„Harry, kurva, čo si to urobil? Len sa pozri.“

Rozpažil ruky a odhalil zakrvavené brucho.

„Je čierna. Zasiahol si mi pečeň, Harry. Čo ak mi lekár zakáže piť? To nie je dobre.“

Policajné sirény zosilneli. Harry sa snažil dýchať zhlboka.

„Jens, nebral by som to tak tragicky. Počul som, že koňak v thajských väzniciach aj tak nestojí za veľa.“

Kríval k Jensovi, ktorý naňho namieril.

„Hop, hop, nehraj frajera. Len to trochu bolí. Nie je to nič, čo by sa nedalo za pár bahtov dať do poriadku.“

„Už nemáš náboje,“ povedal Harry a kráčal ďalej.

Jens sa zasmial a vzápätí sa rozkašľal.

„Dobrý pokus, Harry, no náboje došli len tebe. Viem totiž počítať.“

„Naozaj?“

„Hehe, mal som pocit, že som ti to vysvetlil. Čísla. Živia ma.“

Vypočítaval na voľnej ruke.

„Dva výstrely na teba a tú lesbu v Karaoke, tri na rebríku. Harry, jeden náboj som si nechal pre teba. Chápeš občas sa oplatí myslieť aj na horšie časy.“

Harrymu zostávali dva kroky.

„Jens, pozeráš priveľa kriminálok.“

„Pamätné posledné slová.“

Jens sa zatváril smutne a stlačil spúšť. Klik bol ohlušujúci. Jensov výraz tváre sa zmenil na neveriaci pohľad.

„Jens, len v zlých kriminálkach majú všetky pištole šesť nábojov. Ruger SP-101 ich má päť.“

„Päť?“ Jens civel na zbraň. „Päť? Odkiaľ si to vedel?“

„Takéto poznanie ma živí.“

Harry už videl pod nohami majáky. „Jens, radšej mi ju daj. Policajti zvyknú strieľať, keď vidia pištoľ v rukách páchateľa.“

Jens mu neveriacky podal pištoľ. Harry si ju vopchal za opasok. Možno za to mohol opasok, že sa mu skĺzla do nohavíc. Možno bol len unavený alebo poľavil v ostražitosti. Zazrel čosi, čo pochopil ako Jensovu rezignáciu. Zatackal sa, keď ho zasiahol úder. Šokovalo ho, že Jens bol schopný hýbať sa tak rýchlo. Cítil, že ho zradila ľavá noha. Zátylkom dopadol na betón.

Na okamih nevnímal svet okolo. Nesmie odpadnúť. Rádio zúfalo vyhľadávalo stanice. Najprv zbadal záblesk zlatého zuba. Zažmurkal. Nebol to zlatý zub, ale mesiac zrkadliaci sa na čepelí laponského noža. Smädná oceľ sa nebezpečne blížila.

Nikdy nezistí, či konal inštinktívne, alebo to naozaj chcel. Ľavá ruka mu vyletela s vystretými prstami proti ligotavej oceli. Nôž mu vnikol do dlane, trčala mu z nej len rukoväť. Mykol rukou a zahnal sa zdravou nohou. Zasiahol miesto zmáčané čiernou krvou. Jens sa schúlil, zastonal a spadol do piesku. Harrymu sa podarilo kľaknúť si. Jens sa krčil v bolestiach a oboma rukami sa držal za brucho. Zavýjal. Ani teraz by Harry neuhádol, či sa smeje, alebo plače od bolesti.

„Kurva, Harry. Bolí to úplne úžasne.“

Striedavo vzdychal, chrčal a hurónsky sa smial.

Harry sa postavil. Zadíval sa na nôž zapichnutý v dlani. Netušil, či ho má vytiahnuť, alebo nechať ako zátku. Počul, že z ulice ktosi kričí do megafónu.

„Vieš, čo si spôsobil, Harry?“ Jens zavrel oči.

„Celkom nie.“

Jens chvíľu zbieral sily. „Vysvetlím ti teda, čo si spôsobil, Harry. Dal si zarobiť hromade policajtov, právnikov aj sudcov. Choď do riti, Harry, toto ma bude stáť celý majetok.“

„Ako to myslíš?“

„Ako to myslím? Naozaj ťa ešte baví hrať sa na nórskeho skauta? Všetko sa dá kúpiť, ak má človek peniaze. A ja ich mám. Okrem toho…“ Rozkašľal sa.

„… pár politikov so záujmami v stavebníctve dohliadne na to, aby projekt BERTS neskrachoval.“

Harry zavrtel hlavou. „Jens, tentoraz sa mýliš. Nemáš pravdu.“

Jens vyceril zuby v zmesi úsmevu a bolesti.

„Stavíme sa?“

Kroť sa, napomenul sa v duchu Harry. Neurob nič, čo budeš neskôr ľutovať! Pozrel sa na hodinky, choroba z povolania. V duchu si poznačil časový údaj do neskoršej policajnej správy.

„Jens, rozmýšľam nad jednou vecou. Inšpektorka Crumleyová ma presviedčala, že som nás prezradil, keď som sa ťa spýtal na Ellem Limited. Možno má pravdu. Vedel si to už oveľa skôr, však? Tušil si, že viem, že si to bol ty.“

Jens prižmúril oči.

„Áno. Preto som nechápal, prečo sa ma tak zúfalo snažíš dostať z väzenia. Prečo, Harry?“

Harry zacítil, ako sa mu zatočila hlava, a sadol si na debnu s nástrojmi.

„Nuž. Možno som vtedy ešte naozaj nevedel, že si to ty a chcel som vidieť tvoj ďalší ťah. Možno som ťa chcel len vyplašiť, aby si vzlietol. Netuším, čo prezradilo mňa?“

„Niekto mi to povedal.“

„Neverím. Prvý raz som to vyslovil nahlas až dnes večer.“

„Niekto to pochopil aj bez slov.“

„Runa?“

Jensovi trhlo lícom a v kútiku sa mu zjavila slina. „Vieš čo, Harry? Runa mala čosi, čo sa volá intuícia. Ja to nazývam schopnosť pozorovať. Musíš sa naučiť lepšie skrývať, čo si myslíš. Pred nepriateľom taj svoje pocity. Neveril by si, koľko ti toho žena prezradí, keď jej pohrozíš, že jej odrežeš to, čo z nej robí ženu. Stihla sa stať ženou, že? Harry, ty…“

„Čím si sa jej vyhrážal?“

„Bradavkami, že jej ich odrežem. Čo na to povieš, Harry?“

Harry zdvihol zrak k oblohe, akoby čakal dážď.

„Povedal som niečo zlé, Harry?“

Harry cítil, ako mu do nosných dierok prúdi teplý vzduch.

„Čakala na teba, Harry.“

„V ktorom hoteli spávaš, keď si v Osle?“ zašepkal Harry.

„Runa sa mi vyhrážala, že ju prídeš zachrániť. Vraj vieš, že som ju uniesol ja. Plakala ako dieťa, zaháňala sa svojou protézou. Bolo to smiešne. Potom…“

Zvuk trasúceho sa železa. Kling, kling. Vystupujú k nim po rebríku. Harry študoval nôž zapichnutý v dlani. Nie. Díval sa okolo seba. Jensov hlas mu škrípal v uchu. Sladké šteklenie vychádzalo niekde z brucha, vnímal ľahký bzukot v hlave ako pripitosť šampanským. Nerob to, Harry, vydrž. Už však cítil extázu z voľného pádu. Podľahol.

Na druhý pokus zámka na debne povolila. Tlaková vŕtačka značky Wacker bola ľahká, isto nevážila viac než dvadsať kilogramov. Spustila sa, len čo stlačil gombík. Jens zavrel ústa a zreničky sa mu rozšírili. Pochopil, čo sa deje.

„Harry, nesmieš…“

„Otvor papuľu.“

Hukot roztraseného kovu prehlušil premávku pod nimi, zavýjajúci megafón aj železo rebríka. Harry sa rozkročil, zdvihol tvár k oblohe a privrel oči. Začalo pršať. Pritlačil.

Klesol do piesku. Ležal na chrbte a díval sa na oblohu. Bol na pláži a pýtal sa, či jej môže natrieť chrbát, veď má takú citlivú pokožku. Nech sa nespáli. Nesmie sa spáliť. Zanedlho prišli, počul krik, dupot na betóne a zvuk odisťovania zbraní. Otvoril oči, oslepil ho reflektor. Svetlo sa pohlo, rozoznával Rangsanovu siluetu.

„Čo je?“

„Bez kazu,“ odvetil Harry a stihol zacítiť žlč v ústach, kým obsah žalúdka nevyvrátil na chodník.

53/

Liz sa prebudila. Len čo otvorí oči, uvidí žltý strop s červenou prasklinou v omietke. Už dva týždne ju pozoruje. V dôsledku zlomeniny lebky nesmie čítať ani pozerať televíziu, môže len občas počúvať rádio. Rany po guľkách sa hoja rýchlo, nezasiahli životne dôležité orgány.

Aspoň nie tie, čo sú pre ňu dôležité.

Lekár sa jej pýtal, či plánovala mať deti. Rozhodne zavrtela hlavou, aby nepočula zvyšok. Ušetril ju pokračovania. Ešte bude čas na zlé správy. Teraz sa musí sústrediť na tie dobré. Nebude musieť riadiť premávku. Policajný prezident jej doprial niekoľko týždňov voľna.

Pohľadom prešla na okenný parapet. Pokúsila sa pohnúť hlavou, no upevnili jej ju čímsi, čo vyzeralo ako ropná veža. Nesmela hýbať krkom.

Nechcela byť sama, nikdy nemala rada samotu. Včera sa zastavila Tonje Wiigová. Pýtala sa, kam sa podel Harry. Akoby mohol kontaktovať Liz telepaticky, kým ležala v kóme. Liz však pochopila, že Wiigová sa nepýta len kvôli práci, a tak bola milá. Utešila ju, že sa čoskoro isto zjaví.

Wiigová vyzerala opustene a utrápene. Akoby práve pochopila, že jej ušiel posledný vlak. Určite to však zvládne. Veď sa má na čo tešiť. Už jej potvrdili, že v máji nastúpi na post veľvyslankyne.

Ktosi zakašľal. Otvorila oči.

„Ako sa máš?“ spýtal sa zachrípnutý hlas.

„Harry?“

Klikol zapaľovač a zacítila smrad cigariet.

„Vrátil si sa?“

„Len na chvíľu.“

„Čo robíš?“

„Experimentujem. Snažím sa nájsť definitívny spôsob, ako zostať v bezvedomí.“

„Vraj si ušiel z nemocnice.“

„Už mi nemali ako pomôcť.“

Opatrne sa zasmiala. Vypúšťala vzduch v krátkych stonoch.

„Čo povedal?“ spýtal sa Harry.

„Bjarne Møller? V Osle prší a zdá sa, že jar príde skôr než zvyčajne. Inak sa nič nezmenilo, mám ťa pozdravovať. Všetci sa tešia a sú spokojní. Torhus mi doniesol kvety, pýtal sa na teba. Mám ti zablahoželať.“

„Čo povedal Møller?“ zopakoval Harry.

Liz si vzdychla.

„Veď dobre. Odovzdala som mu tvoj odkaz, overil to.“

„A čo?“

„Uvedomuješ si, aká malá je pravdepodobnosť, že Brekke mal niečo spoločné s tým znásilnením, však?“

„Áno.“ Počula praskanie tabaku.

„Harry, možno by si mal na ten prípad zabudnúť.“

„Prečo?“

„Brekkeho bývalá netušila, na čo sa jej pýtajú. Odišiel od nej, lebo ho nudila, nemal iný dôvod. A…“

Nadýchla sa.

„A keď sa to stalo tvojej sestre, ani nebol v Osle.“ Pokúšala sa zachytiť, ako to prijal.

„Je mi to ľúto,“ dodala.

Počula, že cigareta padla na zem. Gumená podrážka ju pritlačila k podlahe.

„Dobre. Chcel som ťa len prísť pozrieť,“ odvetil. Zaškrípala stolička.

„Harry?“

„Počúvam.“

„Posledná vec. Ešte sa vráť. Sľúb mi to. Nezostaň tam.“

Počula, ako sa nadychuje.

„Vrátim sa,“ povedal potichu, akoby opakoval únavný refrén.

54/

Sledoval rozvírený prach v osamelom lúči svetla, čo prenikalo cez špáru v drevenej podlahe nad nimi. Košeľa sa mu lepila k telu ako vyplašená žena, pot ho pálil na perách a z pachu hliny ho napínalo. Dostal však fajku, ruka pridržala ihlu a zamazala dieru čiernou smolou. Pridržal fajku nad plameňom a všetko bolo naraz prijateľnejšie. Po druhom vdýchnutí prišli: Ivar Løken, Jim Love aj Hilde Molnesová. Po treťom sa vynorili aj ostatní. Chýbala len ona. Vdýchol hlboko do pľúc. Držal vzduch v pľúcach tak dlho, až mal pocit, že mu prasknú. Vtedy sa konečne zjavila. Stála vo dverách na terasu a slnko jej ožarovalo tvár. Urobila dva kroky a vzniesla sa do vzduchu, prehnutá v mäkkom oblúku. Neuveriteľne pomaly prerazila hladinu, akoby ju len zľahka pobozkala, a vnikla do vody, čo sa za ňou pomaly zatvorila. Na hladinu vystúpilo pár bubliniek, vlna sa preliala cez kraj bazéna. Napokon zavládlo ticho a na zelenej hladine sa odrážala obloha, akoby to dievča nikdy neexistovalo. Posledný raz sa nadýchol, ľahol si na bambusovú podložku a privrel oči. Vzápätí začul mäkké čľapnutia plaveckých záberov.

JO NESBØ

ŠVÁBY

Z nórskeho originálu Kakerlakkene (H. Aschehoug &. Co., Oslo 1998, 2001) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 4 351. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 3H Creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4244-9

Šváby sú v poradí druhou časťou krimisérie s populárnym detektívom Harrym Holem. Dej sa tentoraz prenesie do Bangkoku, kde v jednom bordeli nájdu zavraždeného nórskeho veľvyslanca v Thajsku. V chrbte má zapichnutý nôž a v taške fotografie s detským pornom. Keďže veľvyslanec udržiaval blízky kontakt s nórskym premiérom, na ministerstve zahraničia sa šíri panika. Ako čo najskôr zabrániť politickému škandálu? Harry Hole nasadá do lietadla s jasným zadaním: prípad vyriešiť, no veľmi sa nemiešať do tejto ošemetnej záležitosti. Harry sa však nedá zmanipulovať a hneď sa so svojou thajskou kolegyňou púšťa do vyšetrovania. Čoskoro sa ukáže, že nejde len o náhodnú vraždu. Za stenami sa totiž niečo hmýri a šramotí. Niečo, čo neznáša denné svetlo.

JO NESBØ (1960) – súčasný nórsky spisovateľ, pôvodným povolaním ekonóm a finančný analytik. Patrí medzi najprekladanejších autorov na svete. Jeho knihy vyšli vo vyše 40 jazykoch. Vo svete aj u nás si získal čitateľov sériou desiatich krimipríbehov so svojráznym inšpektorom Harrym Holem. Autor strávil dva mesiace v Bangkoku, aby lepšie pochopil zvrátený svet drogových dílerov, fungovanie sexpriemyslu a obchodu s detskou pornografiou. Výsledkom je opäť mrazivý príbeh plný napätia a nečakaných zvratov.

Vo vydavateľstve Ikar od autora vyšlo:

Séria s Harrym Holem: Netopierí muž (2014), Zrada (2008), Bohyňa pomsty (2010), Diablova hviezda (2010), Spasiteľ (2012), Snehuliak (2012), Pancierové srdce (2013), Prízraky (2013), Polícia (2014)

Samostatné krimiromány:

Headhunters – Lovci mozgov (2012), Syn (2014)