Netopýří muž

Jo Nesbø

(1998)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Harry Hole, policista z Osla, je poslán do Sydney, aby zde objasnil vraždu mladé norské herečky Inger Holterové. S případem mu má pomoci jeho australský kolega Andrew Kensington, Aborigin. Oba nekonvenční policisté se brzy spřátelí a Hole se od Kensingtona dozvídá mnoho zajímavostí o Austrálii, její historii i o životě v samotném Sydney. Vražda Inger Holterové navíc není ojedinělým případem. Na celém západním pobřeží Austrálie jsou znásilňovány – a občas i zardoušeny – mladé blondýnky. Úkolem obou kriminalistů je dopadnout psychopatického vraha co nejdříve...

VYCHÁZÍ V EDICI SEVERSKÁ KRIMI

Jo Nesbø

NETOPÝŘÍ MUŽ

Z němčiny přeložil Marek Pavka

Odpovědný redaktor Lukáš Kratochvíl

Technický redaktor Z. S. Krejčí

Název norského originálu: Flaggermusmannen

Poprvé vydáno v H. Aschenhoug & Co., Norsko

DTP a grafická úprava Studio MOBA

Obálka Studio MOBA

Tisk Finidr, s. r. o., Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno www.mobaknihy.cz

© The author and H. Aschehoug & Co.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008

Vydání první

ISBN 978-80-243-3044-0

Cena včetně DPH 279 Kč

Published in arrangement with SALOMONSON AGENCY, Stockholm.

JO NESBØ

NETOPÝŘÍ MUŽ

Norská detektivka

MOBA

It rose into space, its wings spread wide,

then fell, its wings now a fluttering

cape wrapped tight about the body of a man.

Frank Miller

WALLA

1

Sydney, pan Kensington a tři hvězdy

Něco nebylo v pořádku.

Úřednice na pasové kontrole se nejdřív usmívala. „How are you, mate?“

„I’m fine,“ lhal Harry Hole. Více než třicet hodin cestoval z Osla přes Londýn a už od Bahrajnu, kde musel přesednout do jiného letadla, seděl celou dobu na tom zatraceném místě před nouzovým východem. Z bezpečnostních důvodů se sedadlo téměř nedalo sklopit dozadu a už před Singapurem mu začala páteř vypovídat službu.

Teď už se žena na pasové kontrole neusmívala.

Studovala jeho pas s nápadným zájmem. Jestli to zavinila fotografie nebo způsob psaní jména, které ji ze začátku pobavilo, se nedalo odhadnout.

„Business?“

Harry Hole měl za to, že celníci ve většině jiných zemí na světě za tuto otázku připojí „Sir“, ale četl, že tento typ zdvořilostních frází není v Austrálii příliš rozšířen. To mu bylo celkem jedno, Harry nebyl ani nijak zvlášť zcestovalý, ani namyšlený, jen si přál dostat se co nejdřív do hotelového pokoje.

„Yes,“ odpověděl a zabubnoval přitom prsty po pultu.

Právě v té chvíli žena vyšpulila rty a ostrým hlasem řekla: „Why isn’t there a visa in your passport, Sir?“

Sevřelo se mu srdce, jako vždy, když se blížila katastrofa. Sir se zřejmě používalo jen tehdy, když se situace vyhrotila.

„Sorry, I forgot,“ zamumlal Harry a začal si horečně prohledávat vnitřní kapsu svého kabátu. Proč mu nedali speciální vízum do pasu jako vždycky? V řadě za sebou slyšel bzučení walkmanu a dobře věděl, že to je soused z letadla. Po celý let poslouchal tu samou kazetu.

Proč si nikdy nevzpomene na to, do které kapsy si co strčil? Navíc bylo horko, a to přesto, že už bylo deset večer. Harry cítil, jak mu začalo hučet v hlavě.

Konečně nalezl ten papír a položil ho na pult.

„Police officer, are you?“

Úřednice vzhlédla od speciálního víza a pohlédla na něho, její rty se uvolnily.

„Doufám, že nebyla zavražděna nějaká blondýna z Norska?“

Rozesmála se a s dobrou náladou mu dala razítko na vízum.

„Well, just one,“ odpověděl Harry Hole.

Příletová hala byla plná zástupců cestovních kanceláří a lidí s cedulemi s různými jmény, na žádné však nebylo „Hole“. Už si chtěl vzít taxi, když tu spatřil černocha v džínách a havajské košili, s neobvykle širokým nosem a krátkými, tmavými vlasy, který se prodíral mezi cedulemi a pomalu kráčel k němu.

„Mr. Håo-li, I presume!“ triumfoval.

Harry Hole se na okamžik podivil. Čekal, že první část svého pobytu v Austrálii stráví opravováním výslovnosti svého příjmení, aby si ho nepletli s dírou. Pan Svatý mu bylo milejší.

„Andrew Kensington, how are you?“ představil se ten muž a natáhl k němu svou velkou ruku.

Harrymu bylo, jako by ji strčil do presu.

„Welcome to Sydney – hope you enjoyed the flight,“ srdečně řekl ten muž jako ozvěna stevardky před dvaceti minutami. Vzal Holeovy ošoupané kufry a vydal se s nimi k východu, aniž by se jedinkrát ohlédl. Harry se držel těsně za ním.

„Pracujete pro policii v Sydney?“ začal.

„Sure do, mate. Watch out!“

Létací dveře Harryho uhodily do nosu, takže mu do očí vhrkly slzy. Začátek této špatné komedie ani nemohl být horší. Promnul si nos a nahlas zaklel norsky. Kensington na něho soucitně pohlédl.

„Bloody doors, ay?“ prohodil.

Harry neodpověděl. Nevěděl, co na něco takového místní odpovídají.

Na parkovišti otevřel Kensington kufr staré toyoty a naložil do ní zavazadlo.

„Do you wanna drive, mate?“ překvapeně se otázal.

Harry pochopil, že stojí na straně u řidiče. Sakra, tady se jezdí vlevo, pomyslel si. Na sedadle spolujezdce leželo tolik novin, kazet a harampádí, že si Harry sedl raději dozadu.

„You must be an aborigine,“ řekl, když vyjeli na dálnici.

„Guess there’s no foolin‘ you, officer,“ odpověděl Kensington a pohlédl do zpětného zrcátka.

„In Norway we call you ‚australneger‘ – Australian negro.“

Kensington si ho prohlížel ve zpětném zrcátku. „Really?“

Harry se začal cítit nesvůj.

„Ach, myslel jsem tím jen to, že vaši předkové očividně nepatřili k trestancům, které sem před dvěma sty lety poslali z Anglie,“ omlouval se, aby ukázal, že má alespoň určité základní znalosti o dějinách této země.

„That’s right Håo-li, moji předkové tu byli už trochu dřív. Čtyřicet tisíc let, abych byl přesný.“

Kensington se v zrcátku usmál a Harry se rozhodl být chvíli zticha.

„I see. Říkejte mi Harry!“

„O. K., já jsem Andrew.“

Zbytek cesty mluvil Andrew. Vezl Harryho do King’s Cross a všechno mu vysvětloval. Tato čtvrť byla domovem prostitutek, centrem obchodu s drogami a jiných pochybných aktivit. Vypadalo to, že každý druhý skandál je spojen s některým z hotelů či stripbarů v této čtvrti.

„A jsme tady,“ řekl náhle Andrew. Přijel k chodníku, vystoupil z auta a vytáhl Harryho zavazadlo z kufru.

„See ya tomorrow,“ řekl Andrew a pak on i auto zmizeli. Se strnulými zády a ospalostí, která se hlásila stále zřetelněji, náhle Harry stál s kufrem na chodníku ve městě, jehož počet obyvatel se přibližně rovnal počtu obyvatel celého Norska. Za ním stál hotel Crescent. Vedle názvu se blyštěly tři hvězdy. Policejní prezidentka Osla byla známá tím, že při ubytovávání svých podřízených nebyla právě velkorysá. Ale možná to tentokrát nebude tak špatné. Asi je tu sleva pro státní zaměstnance a hodně malé pokoje, pomyslel si Harry.

A tak to i bylo.

2

Tasmánský ďábel, klaun a Švédka

Harry opatrně zaklepal na dveře policejního šéfa okresu Sydney South.

„Pojďte dovnitř,“ ozvalo se z kanceláře.

Za dubovým psacím stolem u okna stál vysoký muž s úctyhodným břichem. Měl řídké vlasy a šedé, husté obočí. Usmíval se.

„Harry Hole z Osla, z Norska, Sir,“ představil se Harry.

„Posaďte se, Holy. Vypadáte zatraceně čile tak brzo ráno. Doufám, že jste se už nepotkal s našimi narkomany?“ Neil McCormack se rozesmál.

„Časový posun. Už čtyři hodiny jsem vzhůru, Sir,“ vysvětloval Harry.

„Samozřejmě. To byl jen takový malý vtip. Měli jsme tu před pár lety opravdu závažný korupční skandál, rozumíte? Deset policistů bylo odsouzeno, mimo jiné i kvůli prodeji drog. Podezření tehdy vzniklo proto, že někteří z nich byli neskutečně čilí – po celý den. Vlastně by se o tom nemělo žertovat,“ zabručel, nasadil si brýle a začal listovat papíry, které ležely před ním na stole.

„Takže jste sem byl vyslán proto, abyste nás podpořil ve vyšetřování vraždy Inger Holterové, norské občanky s australským pracovním vízem. Blonďaté, hezké děvče, alespoň podle fotografií. Třiadvacet let, že ano?“

Harry přikývl. McCormack byl nyní naprosto vážný.

„Byla nalezena rybáři na pláži ve Watson Bay, přesněji řečeno pod Gap Parkem. Skoro nahá, podle všeho byla nejprve znásilněna a pak uškrcena, ale nenalezli se žádné stopy spermatu. Pak ji vrah pod rouškou noci přivezl do parku a hodil z útesu do moře.“ Zašklebil se. „Při trochu horším počasí by ji dozajista odnesly vlny, ale takto zůstala ležet mezi kameny, až ji následujícího rána našli. Jak jsem řekl, nemáme žádné stopy spermatu. Pachatel jí nařízl pochvu, ale slaná mořská voda zřejmě smyla veškeré otisky prstů. Máme jen přibližnou dobu smrti.“ McCormack si sundal brýle a promnul si tvář. „A chybí nám vrah. Tak co chcete dělat, pane Holy?“

Holly chtěl něco odpovědět, ale McCormack mu vpadl do řeči. „Ano, ano, vím, co jste si předsevzal: být při tom, až toho bastarda vyslídíme, a napsat norskému tisku zprávu o tom, jak výtečně funguje naše spolupráce. Samozřejmě budete dávat pozor i na to, aby nikoho neobtěžovali na velvyslanectví nebo v jeho blízkosti, ale jinak pro vás platí to, že si máte udělat dovolenou a poslat jeden nebo dva pohledy vaší půvabné policejní prezidentce. Jak se jí vlastně vede?“

„Dobře, pokud vím.“

„Úžasná žena. Jistě vám vysvětlila, co se od vás očekává.“

„V hrubých rysech. Mám se spoluúčas…“

„Výborně! Zapomeňte na to. My tu máme jiná pravidla. Zaprvé: odteď budete poslouchat mě a jenom mě. Zadruhé: nezúčastníte se ničeho, o co vás předtím výslovně nepoprosím. A zatřetí: jedna chyba a pošlu vás prvním letadlem domů.“

Všechno to řekl s úsměvem, ale poselství bylo jasné. Ano, měl se držet od případu dál, byl tu jen divák. To si mohl sbalit i plavky a fotoaparát.

„Pokud jsem to správně pochopil, byla Inger Holterová nějakou známou osobností z norské televize?“

„Vlastně ano. Před několika lety moderovala jeden pořad pro mladé. Než došlo k té vraždě, už se na ni začalo zapomínat.“

„Ano, slyšel jsem, že vaše noviny z té vraždy udělali senzaci. Některé sem dokonce poslaly své reportéry. Dali jsme jim to, co máme, ale není toho moc, a myslím, že brzy je to omrzí a odletí domů. Nevědí o tom, že jste tady. Máme naše vlastní chůvy, které se starají o takové záležitosti, s tím si nemusíte dělat starosti.“

„Díky, Sir,“ řekl Harry. Horliví norští žurnalisté byli to poslední, co právě potřeboval.

„O.K., Holy, řeknu vám pravdu. Můj nadřízený mi dal jasně na srozuměnou, že představitelé města Sydney mají velký zájem na tom, aby se ta věc co nejrychleji objasnila. Jako obvykle jde o politiku a hospodářství.“

„Hospodářství?“

„No, počítám s tím, že nezaměstnanost v tomto roce v Sydney překročí deset procent, město potřebuje každý dolar z turistického ruchu. V roce 2000 se tu konají olympijské hry a přijíždí stále více turistů ze Skandinávie. Proto jsou vraždy, obzvlášť neobjasněné vraždy, špatnou reklamou. Proto děláme, co můžeme, máme tým čtyř vyšetřovatelů, kteří pracují na této záležitosti a kteří mají prioritu, pokud jde o policejní kapacity – databanky, technický personál, laboranty a tak dál.“

McCormack vytáhl jeden dokument a pohlédl na něj se svraštělým čelem.

„Vlastně vás měl doprovázet Wadkins, ale když jste výslovně poprosili o spolupráci s Kensingtonem, nevidím důvod to odmítnout.“

„Sir, pokud vím, tak jsem…“

„Kensington je dobrý chlap. Jen nemnoho původních obyvatel to dotáhlo tak daleko.“

„Opravdu?“

McCormack pokrčil rameny.

„Je to tak. Dobrá, Holy, kdyby něco, víte, kde mě najdete. Ještě nějaké otázky?“

„Jen taková malá formalita, Sir. Chci se zeptat, jestli je u vás Sir správným oslovením nadřízeného, nebo jestli to není příliš…?“

„Formální? Ano, je to tak. Ale mně se to líbí. Připomíná mi to dobu, kdy jsem tu byl opravdový šéf.“ McCormack se rozesmál a ukončil setkání pevným stiskem ruky.

„V lednu v Austrálii vrcholí sezona,“ vysvětloval Andrew, zatímco se prodírali v hustém provozu na Circular Quay. „To se sem všichni nahrnou, aby si prohlédli operu, udělali okružní jízdu okolo přístavu a pak ještě mrkli na děvčata na Bondi Beach. Škoda, že musíš pracovat.“

Harry pokrčil rameny.

„To je v pořádku. U tohoto případu mě čeká jen pot a návaly hněvu.“

Odbočili na New South Head Road a toyota zrychlila směrem na východ k Watson Bay.

„Východní Sydney není zrovna východní Londýn,“ řekl Andrew, zatímco míjeli jednu luxusní vilu za druhou. „Této oblasti se říká Double Bay. My jí říkáme Double Pay.“

„Kde bydlela Inger Holterová?“

„Nějakou dobu bydlela se svým přítelem v Newtownu, ale když se rozešli, odstěhovala se do malého apartmá v Glebe.“

„S přítelem?“

„Je to Australan, počítačový odborník. Seznámil se s ní, když sem před dvěma lety jela na prázdniny. Má na noc, kdy se stala vražda, alibi, a kromě toho to není zrovna prototyp vraha. But ya never know, do ya?“

Zaparkovali před vchodem do Gap Parku, který patřil k mnoha zeleným plicím Sydney. K větrem bičovanému parku, který se rozkládal vysoko nad Watson Bay na severu a Tichým oceánem na východě, vedly strmé kamenné schody. Když otevřeli dveře auta, ucítili příšerné vedro. Andrew si nasadil velké sluneční brýle. Harrymu v nich připomínal nějakého místního pornokrále. Z nějakého důvodu měl dnes jeho kolega oblek a Harrymu ten svalnatý, černý muž, který kráčel po schodech k vyhlídce, připadal poněkud komický.

„To je Tichý oceán, Harry. Nejbližší pevnina Nový Zéland, asi dva tisíce kilometrů odtud.“

Harry se rozhlížel. Na západě bylo vidět centrum s přístavním mostem, na severu pláž a jachty ve Watson Bay a úplně na konci zátoky malá, zelená osada Manly. Směrem na východ se táhlo spektrum nejrůznějších modrých odstínů. Útesy před nimi byly kolmé, dole končily vlny svou dlouhou pouť v bouřlivém crescendu mezi kameny.

„O.K., Harry, teď stojíš na historické půdě,“ řekl Andrew. „V roce 1788 vyslali Angličané do Austrálie první loď s trestanci. Chtěli se usídlit na Botany Bay, o něco dál na jih odtud, ale kapitán Philipp si po připlutí řekl, že je tam země příliš pustá, a poslal člun na sever podél pobřeží. Člun obeplul poloostrov, na kterém teď stojíme, a našel nejlepší přístav na světě. O něco později připlul kapitán Philipp se zbytkem flotily, kterou tvořilo jedenáct lodí, 750 trestanců, žen a mužů, 400 námořníků, čtyři setniny vojáků a potrava na dva roky. Ale tato krajina je nemilosrdnější, než by se na první pohled zdálo. Angličanům se nepodařilo využít místní přírodu tak, jak se to naučili domorodci. Než za dva a půl roku připlula další zásobovací loď, hrozilo Angličanům vyhladovění.“

„Vypadá to, že se to v průběhu času zlepšilo.“ Harry kývl na zelené kopce a cítil, jak mu po zádech stéká pot. V tom vedru mu naskočila husí kůže.

„Pokud jde o Angličany, tak ano,“ řekl Andrew a plivl z útesu dolů. Sledovali slinu, dokud nezmizela.

„Může být ráda, že nezažila ten pád,“ poznamenal. „Musela při pádu narážet do skal, z jejího těla byly vytrhány kusy masa, když ji našli.“

„Jak dlouho už byla mrtvá?“

Andrew se zašklebil. „Policejní lékař tvrdí, že 48 hodin. Jenže…“

Přiložil si palec ke rtům. Harry přikývl. Policejní lékař asi hodně pil.

„A ty jsi skeptický, poněvadž je to příliš kulaté číslo?“

„Byla nalezena v pátek ráno, čili vycházejme z toho, že zemřela v průběhu noci ze středy na čtvrtek.“

„Jsou nějaké stopy?“

„Jak sám vidíš, mohou auta parkovat přímo tady dole. V noci se tu nesvítí a je to poměrně opuštěné místo. Nejsou žádní svědkové a upřímně řečeno ani žádné neočekávám.“

„Co teda budeme dělat?“

„Teď uděláme to, co mi přikázal šéf. Půjdeme do restaurace a trochu odlehčíme státnímu rozpočtu. Jsi přece nejvyšší představitel norské policie v okruhu přes dva tisíce kilometrů. Nejméně.“

Andrew a Harry seděli u slavnostně prostřeného stolu. Rybí restaurace Doyle’s byla úplně dole u Watson Bay. Od moře ji oddělovala jen pláž.

„To je až kýčovité, že?“ poznamenal Andrew.

„Ideální pohlednice.“ Malý hoch a děvčátko přímo před nimi stavěli hrad z písku. Za nimi se rozkládala azurová zátoka, potom zelené kopce a o něco dál hrdé panorama Sydney.

Harry si objednal mušle a tasmánské pstruhy, Andrew australského platýse, o kterém Harry nikdy předtím neslyšel. Andrew poprosil o láhev Chardonnay Rosemount, „které se vůbec nehodí k tomuto jídlu, ale je bílé a dobré a vejde se do rozpočtu.“ Vypadal překvapeně, když Harry řekl, že nepije alkohol.

„Jsi kvaker?“

„Ne, s tím to nemá nic společného,“ odvětil.

Doyle’s byl starý rodinný podnik, který byl považován za jednu z nejlepších rybích restaurací v Sydney. Byla hlavní sezona a všechny stoly byly obsazené. Harry se proto nedivil, že je číšník nechal čekat.

„Číšníci jsou tu jako planeta Pluto,“ rozčileně poznamenal Andrew. „Obíhají po periferii, v centru se objeví jen každý dvacátý rok, a ani potom nejsou viditelní pouhým okem.“

Harryho to nemohlo rozčílit, a tak se se spokojeným povzdechem opřel.

„Ale mají dobré jídlo,“ řekl. „To je tedy důvod pro tvůj oblek.“

„Mimo jiné. Vidíš, že to tu není moc formální. Ale mám zkušenosti s tím, že do takových lokálů je lepší nechodit v džínách a tričku. Musím trochu kompenzovat svůj zevnějšek.“

„Jak to myslíš?“

Andrew mu pohlédl do očí.

„Domorodci v této zemi nemají nijak zvlášť vysoký status, jak sis už možná všiml. Už na začátku psali Angličané v dopisech domů, že domorodci mají slabost pro alkohol a krádeže,“ vysvětloval. Harry ho se zájmem poslouchal.

„Tvrdili, že je to dáno geny. To jediné, k čemu se hodí, je dělat randál tak, že foukají na duté tyče, kterým říkají didgeridoo, napsal jeden z nich. Austrálie je země, která se chlubí tím, jak úspěšně spojila mnoho kultur do fungující společnosti. Může to být výhoda i problém – podle toho, jak se na to díváš. Jisté je to, že domorodce vůbec nikdo nebere na vědomí.

Domorodci se v podstatě neúčastní společenského života v Austrálii, pokud se odhlédne od politických debat, v nichž jde o zvláštní zájmy nebo kulturu domorodců. Na jedné straně si Australané kupují jejich umění, na straně druhé jsou domorodci zatraceně dobře zastoupeni ve frontách na sociálním úřadě, ve statistikách sebevražd a ve vězeních. Když jsi domorodec, tvá šance, že skončíš ve vězení, je šestadvacetkrát vyšší než u Australana. Přemýšlej o tom, Harry Hole.“

Andrew vypil zbytek vína, zatímco Harry přemýšlel. I nad tím, že právě snědl pravděpodobně nejlepší rybí pokrm v životě.

„A přesto není Austrálie rasističtější než ostatní země, jsme přece multikulturní národ s lidmi z celého světa. Znamená to jen to, že se vyplatí hodit na sebe oblek, když jde člověk do restaurace.“

Harry opět přikývl. K tomu nebylo co dodat.

„Inger Holterová pracovala v baru?“

„Ano, samozřejmě. The Albury na Oxford Street v Paddingtonu. Říkal jsem si, že bychom se tam dnes večer mohli jít podívat.“

„Proč ne rovnou teď?“ Harry si všiml, že ho místní tempo začíná zneklidňovat.

„Protože nejdřív máme navštívit jejího domácího.“ Pluto se objevilo na hvězdné obloze bez varování.

Glebe Point Road se ukázala jako příjemná, nepříliš frekventovaná ulice, na níž po obou stranách stály všemožné etnické restaurace.

„Toto dřív bývala bohémská čtvrť Sydney,“ vyprávěl Andrew. „Tady jsem bydlel v sedmdesátých letech. Bylo to během studia. Jsou tu ještě pořád typické vegetariánské restaurace pro ochránce životního prostředí a vyznavače New Age, knihkupectví pro lesbičky a podobně. Ale staří hippies a jiné podivné existence zmizeli. Od té doby, co je Glebe in, stouplo nájemné o tolik, že bych si ani teď s mým policejním platem nemohl dovolit tu bydlet.“

Odbočili doprava na Hereford Street, zaparkovali auto a šli ke vchodu číslo 54. Přiběhlo k nim malé, černé, chundelaté zvíře, které vycenilo ostré, špičaté zuby. To malé monstrum vypadalo rozzuřeně a vykazovalo až zarážející podobnost s fotografií tasmánského ďábla v turistické brožuře. „Agresivní a navýsost podrážděný, když se někomu pověsil na krk,“ psalo se tam. Tento druh málem vyhynul a Harry doufal, že je to pravda. Když chtěl na něj tento exemplář s otevřeným chřtánem vyskočit, zvedl Andrew nohu a poslal to ječící stvoření volejem do keře u plotu.

Vyšli po schodech ke vchodu. V něm stál jeden kysele se tvářící obtloustlý muž, který vypadal tak, jako by se právě probudil. „Kde je pes?“

„Obdivuje růže,“ řekl Andrew s mnohoznačným úsměvem. „Jsme od policie, oddělení vražd. Pan Robertson?“

„Ano, ano. Co zase chcete? Řekl jsem vám přece, že jsem vám už řekl všechno, co vím.“

„A teď jste řekl, že jste řekl, že už všechno…“ Vznikla dlouhá pauza, když se Andrew dál usmíval a Harry přenesl svou váhu z levé na pravou nohu.

„Je mi líto, pane Robertsone, nechceme vás svým šarmem oblažovat déle, než je nezbytně nutné, ale tento muž je bratr Inger Holterové a rád by viděl její pokoj, pokud vám to nedělá velké potíže.“

Robertsonův postoj se rázem změnil.

„Och, omlouvám se, neměl jsem tušení… Pojďte dovnitř!“ Otevřel dveře a šel před nimi po schodech.

„Nevěděl jsem, že Inger měla bratra. Ale teď, když to říkáte, vidím tu podobu.“

Harry se za ním otočil k Andrewovi a obrátil oči v sloup.

V pokoji byl hrozný nepořádek. Všude ležely šaty, časopisy, plné popelníky a prázdné láhve od vína.

„Policie mě poprosila, abych se zatím ničeho nedotýkal,“ řekl omluvně Robertson.

„To je samozřejmé.“

„Prostě jednoho dne nepřišla domů. Jako by se do země propadla.“

„Děkujeme, pane Robertsone, četli jsme vaši výpověď.“

„Řekl jsem jí, že nemá v noci chodit po Bridge Road a okolo rybího trhu. Je tam tma jak v pytli a jen se to tam hemží černými a žlutými…“ Vyděšeně pohlédl na Andrewa Kensingtona. „Omlouvám se, nemyslel jsem to tak…“

„To je v pořádku. Můžete jít, pane Robertsone.“

Robertson sešel po schodech dolů. Krátce nato se z kuchyně ozvalo cinkání láhví.

Nábytek v pokoji sestával z postele, několika polic a psacího stolu. Harry se rozhlížel po pokoji a pokoušel se udělat si o Inger Holterové obrázek. Chtěl se vžít do role oběti. Jen nejasně si vzpomínal na tu poněkud chlapecky působící dívku na televizní obrazovce s jejím dobře míněným pořadem pro mladé a nevinným pohledem.

Očividně nepatřila k oněm domácím puťkám, které svůj volný čas tráví jen péčí o své hnízdečko. Kromě filmového plakátu „Braveheart“ s Melem Gibsonem a malé, špendlíkem připíchnuté fotografie na stěnách, nevisely žádné obrazy. Harry si na ten film vzpomínal, protože z nějakého nevysvětlitelného důvodu obdržel Oscara za nejlepší film. No ano, pomyslel si, takže měla, pokud jde o filmy, špatný vkus. I pokud jde o muže. On sám patřil k těm, kdo se cítili být osobně uraženi, když se Mad Max stal hollywoodskou hvězdičkou.

Na fotce byla Inger na lavičce před pestrobarevnými, jakoby westernovými fasádami, obklopená skupinou dlouhovlasých, fousatých mladých lidí. Měla široké, fialové šaty. V její tváři byl vážný výraz. Mladý muž, kterého držela za ruku, měl na klíně malé dítě.

Na polici ležel balíček tabáku, několik knih o astrologii a hrubě vyřezaná dřevěná maska s dlouhým, zobákovitým, ohnutým nosem. Harry ji otočil. Made in Papua New Guinea stálo na cenovce.

Ty šaty, které neležely na podlaze nebo na posteli, visely v malé skříni. Nebylo jich mnoho. Několik bavlněných halenek, jeden ošoupaný kabát a velký slaměný klobouk na věšáku.

Andrew vytáhl z šuplíku psacího stolu krabičku s cigaretovými papírky.

„King Size Smoking Slim. Válela si cigarety.“

„Našli jste nějaké drogy?“ zeptal se Harry.

Andrew zavrtěl hlavou a ukázal na cigaretový papír.

„Ale myslím, že bychom nalezli stopy marihuany, kdybychom prozkoumali ty popelníky.“

„Proč jste to neudělali? To tu ještě nebyli technici?“

„Zaprvé: neexistuje žádná indicie o tom, že toto je místo činu. Zadruhé: kouření marihuany tu není nic zvláštního. Tady v Novém Jižním Walesu máme vůči marihuaně poněkud pragmatičtější postoj, než jaký vládne v mnoha jiných státech Austrálie. Nemohu vyloučit, že ta vražda má něco společného s drogami, ale jeden nebo dva jointy jsou v této souvislosti nedůležité. To, jestli brala něco jiného, nemůžeme říct s jistotou. V Albury se prodávají syntetické drogy, ale nikdo, s kým jsme mluvili, nic nenaznačoval, a ani krevní zkoušky nic takového neukázaly. Tvrdé drogy každopádně nebrala. Neměla žádné vpichy a ve tvrdých drogách se vyznáme celkem dobře.“

Harry na něho pohlédl. Andrew si odkašlal.

„To je každopádně oficiální verze. Je tu mimochodem jedna věc, s kterou bys nám možná mohl pomoct.“

Byl to norsky psaný dopis. Začínal slovy Drahá Elisabeth, ale očividně nebyl dopsán do konce. Harry ho přeletěl očima.

Ano, vede se mi opravdu dobře, a co je důležitější: Jsem zamilovaná! Samozřejmě je krásný jako řecký bůh, s dlouhými kudrnatými, tmavými vlasy, malým zadkem a pohledem, který ti ukáže všechno, co ti právě šeptal:

To, že tě chce – teď hned – za nejbližším rohem, na záchodě, na stole, na zemi, všude. Jmenuje se Evans, je mu 32 let, byl už (jaké překvapení) jednou ženatý a má sladkého, malého, jedenapůlročního chlapce, který se jmenuje Tom-Tom. Teď nemá žádnou opravdovou práci, pracuje spíš jen pro sebe.

Ano, ano, vím. Už zase tušíš těžkost, ale já ti slibuju, že se nenechám strhnout. Každopádně zatím určitě ne.

Dost o Evansovi. Ještě pořád pracuju v Albury. „Mr. Bean“ mě konečně přestal zvát, když byl Evans jednou večer v baru, a to je v každém případě pokrok. Ale ještě stále mě pronásleduje tím svým lepkavým pohledem. Sakra! Vlastně už mám té pitomé práce plné zuby, ale měla bych pokračovat, dokud mi neprodlouží pobyt. Mluvila jsem s norskou televizí. Plánují pro příští podzim pokračování pořadu a asi existuje možnost, že bych v tom mohla být, kdybych chtěla. Decision, decisions!

Na tomto místě byl dopis ukončen, bez podpisu nebo nějakého znaku.

Když odcházeli, podal Harry Robertsonovi ruku a nato se Robertson uklonil a vyjádřil svůj soucit. Inger byla fajn dívka a výtečná nájemnice, ano, byla pýchou celého domu, pokud ne celé ulice. Ale kdo ví?

Táhlo z něho pivo a jeho výslovnost už nebyla zřetelná. Když vyšli z domu, ozvalo se zpod růžového keře kňučení. Hleděly odtud ustrašené oči.

Posadili se do jedné vietnamské restaurace v Darling Harbour, kde byli kromě nich téměř výlučně Asiaté. Většinou to zřejmě byli stálí hosté. Vedli nesrozumitelné debaty s číšníkem zvláštním tónem, který zcela náhle a nepředvídatelně stoupal a klesal.

„To zní, jako by v určitých intervalech inhalovali helium, mají hlas jak kačer Donald,“ poznamenal Harry.

„Ty nemáš rád Asiaty?“ zeptal se Andrew.

Harry pokrčil rameny. „Mám, nebo nemám! Žádného neznám. Nemám důvod je nemít rád. Vypadá to, že jsou to poctiví a tvrdě pracující lidé. A ty?“

„Mnoho Asiatů chce do Austrálie a spoustě lidí se to nelíbí. Já proti nim nic nemám. Jen ať přijdou, říkám vždycky.“

Harry jako by mezi řádky slyšel: Beztak je pozdě, můj lid už svou zemi ztratil.

„Ještě před několika lety bylo pro Asiaty takřka nemožné dostat povolení k pobytu. Vláda chtěla, aby země zůstala pokud možno bílá. Všechno pod záminkou vyhnutí se velkým kulturním konfliktům. Zkušenosti s integrací domorodců koneckonců nejsou, eufemisticky řečeno, právě pozitivní. Jenže pak nabídli Japonci, že Austrálii finančně pomohou, a náhle se začalo hrát na jinou notu. Takže najednou je třeba dbát na to, abychom se neizolovali, musí se zohledňovat to, že Asie je náš nejbližší soused a hospodářské styky se zemí jako je Japonsko jsou již důležitější než s Evropou nebo USA. Takže japonské koncerny mohly vybudovat své turistické hrady na Gold Coast směrem na Brisbane a japonští manažeři si k nám mohli vzít kuchaře a recepční, zatímco Australané mohou pracovat jako pokojské nebo poslíčci. Dříve nebo později to vyvolá reakci. Nikdo se ve vlastní zemi nechce stát čističem bot.“

„A to asi platí i pro tvůj národ, že?“ Andrew se smutně usmál.

„Evropané domorodce nikdy nepožádali o povolení k pobytu.“

Harry pohlédl na hodinky. Trvalo to ještě několik hodin, než Albury otevíralo.

„Chceš ještě zajet domů?“ zeptal se.

Andrew zavrtěl hlavou. „Tam momentálně nepotkávám nikoho jiného než sebe.“

„Momentálně?“

„Vlastně v posledních deseti letech. Jsem rozvedený. Má žena žije s dětmi v Newcastlu. Pokouším se je navštěvovat co nejčastěji, ale je to hodně daleko a děvčata brzy budou tak velká, že budou mít o víkendech vlastní plány. Brzy zřejmě poznám, že už nejsem jediný muž v jejich životě. Jsou to hezké holky. Mají čtrnáct a patnáct. Kruci, měl bych všechny ty otrapy, co se potulují kolem jejich dveří, vypráskat.“

Andrew se usmál. Harrymu se tento náhlý výlev jeho kolegy líbil.

„Well, that’s the way it goes, Andrew.“

„That’s right, mate. How about you?“

„No, nemám ženu, děti ani psa… To jediné, co mám, je šéfka, otec a několik týpků, kterým ještě pořád říkám přátelé, i když mezi jejich telefonáty uplynou roky. Nebo mezi mými.“

„V tomto pořadí?“

„V tomto pořadí.“ Rozesmáli se, zůstali sedět u stolu a pozorovali odpolední shon. Andrew objednal ještě jeden Victoria Bitter. Z obchodů a bank proudili lidé; šedovlasí Řekové s orlími nosy, brýlatí Asiaté v tmavých oblecích, Holanďané a nosaté, zrzavé dívky, které byly nepochybně britského původu. Všichni spěchali na autobus do Paramatty nebo na metro do Bondi Junction. Obchodníci v krátkých kalhotách – typický australský fenomén, Andrew by o tom mohl vyprávět – mířili k nábřežím, k přívozům, které pluly na předměstí na severním břehu zátoky Port Jackson.

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se Harry.

„Půjdeme do cirkusu! Je hned nahoře na ulici a já jsem slíbil jednomu příteli, že se tam někdy podívám. A dnes by to šlo, ne?“

V Powerhouse již jedna malá cirkusová skupina začala své odpolední představení pro ne právě početné, nicméně nadšené mladé obecenstvo. Budova dřív bývala elektrárnou a později, když ještě v Sydney jezdily tramvaje, depem. Nyní sloužila jako jakési technické muzeum. Několik artistek právě dokončilo jedno nijak zvlášť bombastické číslo na hrazdě. Přesto však zazněl nadšený potlesk.

Do manéže, do které právě přivezli obrovskou gilotinu, vešel jeden klaun. Měl na sobě pestrou uniformu a pruhovanou čepici. Vše bylo ve stylu francouzské revoluce. Klopýtal a k radosti dětí dělal různé nesmysly. Potom se objevil druhý klaun s dlouhou, bílou parukou a Harry poznal, že má představovat Ludvíka XVI.

„Většinou jednoho hlasu se odsuzuje k smrti,“ řekl klaun v pruhované čepici.

Odsouzený byl přiveden na popraviště, kde byla jeho hlava – ještě stále za jásotu dětí – strčena na gilotinu, pod nůž. Ozvalo se víření bubnů, nůž k překvapení všech – včetně Harryho – spadl a oddělil hlavu monarchy od těla se zvukem, který připomínal sekání dřeva v zimě. Hlava i s parukou spadla do koše. Zhaslo světlo, a když se znovu rozsvítilo, stál bezhlavý král s vlastní hlavou pod paží uprostřed manéže. Jásot dětí nebral konce. Pak se opět zhaslo a když se znovu rozsvítilo, stál celý ansámbl v manéži a ukláněl se. Představení skončilo.

Zatímco návštěvníci proudili k východu, šli Andrew a Harry do zákulisí. V provizorní šatně artisté svlékali své kostýmy a odličovali se.

„Otto, rád bych ti představil jednoho přítele z Norska!“ zvolal Andrew.

Jeden z artistů se otočil. Ludvík XVI. bez paruky a s rozmazanými šminkami nevypadal příliš majestátně. „Tuka the Indian!“

„Harry, to je Otto Rechtnagel.“

Otto mu podal ruku hřbetem nahoru, a vypadalo to, že je poněkud uražen tím, když si lehce zmatený Harry vystačil s tím, že ji slabě stiskl.

„No kiss, handsome?“

„Otto se cítí jako žena. Žena šlechtického původu,“ vysvětloval Andrew.

„To jsou nesmysly, Tuko. Otto ví velice dobře, že je muž. Vypadáte zmateně, mladý muži. Možná se o tom chcete sám přesvědčit?“ Otto se smál vysokým hlasem.

Harry cítil, jak mu rudnou uši. Artista vyčítavě zakmital falešnými očními řasami na Andrewa. „A tvůj přítel i mluví?“

„Omlouvám se, jmenuji se… Harry… ech… Holy. Bylo to ohromné představení. Hezké kostýmy. Velmi… živé. Neobvyklé.“

„To číslo s Ludvíkem XVI? Neobvyklé? Právě naopak. To je stará klasika. Poprvé bylo uvedeno klaunskou rodinou Jandaschewských pouhé dva týdny po skutečné popravě v lednu 1793. Lidé to milovali. Veřejné popravy byly velmi oblíbené. Víte, kolikrát vysílají americké televizní stanice každý rok atentát na Kennedyho?“

Harry zavrtěl hlavou.

Otto zamyšleně pohlédl na strop.

„Mnohokrát.“

„Otto se považuje za následníka velkého Jandyho Jandaschewského,“ řekl Andrew.

„Is that so?“ Slavní klauni nebyli právě Harryho specialita.

„Myslím, že tvůj přítel se v tom moc nevyzná, Tuko. Rodina Jandaschewských byl potulný ansámbl klaunů, kteří na přelomu století připluli do Austrálie a usadili se tu. Prováděli cirkusová představení až do roku 1971, kdy Jandy zemřel. Viděl jsem Jandyho poprvé, když mi bylo šest. Od té doby jsem věděl, čím jednou budu. Tedy tím, kým jsem teď.“

Otto na něho vrhl smutný klaunský úsměv.

„Odkud se znáte?“ otázal se Harry. Otto a Andrew na sebe rychle pohlédli. Harry viděl, jak jim cuká v koutcích úst, a došlo mu, že vstoupil na tenký led.

„Chtěl jsem říct… policista a klaun… to není právě…“

„Je to dlouhá historie,“ odpověděl Andrew. „Dá se říct, že jsme spolu vyrůstali. Otto by za kousek mého zadku prodal vlastní matku, ale já jsem už v mládí byl přitahován k dívkám a k těm odporným heterosexuálním hrám. Musí to mít něco společného s geny a s prostředím, nemám pravdu, Otto?“

Andrew se zasmál a uhnul pohlavku, který mu chtěl dát Otto.

„Nemáš vkus ani peníze a tvůj zadek je přeceňovaný,“ prohodil Otto. Harry si prohlížel ostatní členy ansámblu, ale ti Andrewův a Ottův výstup ignorovali. Jedna z urostlých dam z hrazdy na něho mrkala.

„Harry a já dnes večer půjdeme do Albury, půjdeš s námi?“

„Víš přece, že tam už nechodím, Tuko!“ opáčil rozzlobený Otto.

„Měl bys to přejít, Otto, život jde dál.“

„Život druhých, myslíš tím. Můj život přestal tady, právě tady. Když zemře láska, zemřu i já.“ Otto si teatrálně položil ruku na čelo.

„Jak chceš.“

„Kromě toho musím nejdřív jít domů nakrmit Waldorfa. Jen běžte, možná přijdu o něco později.“

„See you soon,“ řekl Harry a vychovaně políbil Otta na ruku.

„Looking forward to it, Harry Handsome.“

Slunce zapadlo, když přijeli na Oxford Street v Paddingtonu a nechali auto na kraji jednoho malého parku. „Green Park“ stálo na jedné ceduli, ale tráva byla spálená dohněda a jediná zelená věc tam byl malý pavilon uprostřed parku. Pod stromem v trávě ležel jeden muž, domorodec. Jeho šaty byly roztrhané a byl tak špinavý, že vypadal spíš šedý než černý. Když uviděl Andrewa, zvedl ruku na pozdrav, ale Andrew ho ignoroval.

V Albury bylo tak plno, že se museli prodírat mezi návštěvníky. Harry zůstal několik vteřin stát u dveří, aby získal přehled. Osazenstvo sestávalo z pestré směsice nejrůznějších typů lidí, většinou šlo o mladé muže: vlasatí v sepraných džínách, nakrátko ostříhaní yuppies v oblecích, umělci s knírky a kruhy pod očima, hezcí, světlovlasí chlapečci se svůdným úsměvem a motorkáři – neboli bikies, jak jim říkal Andrew – v černých kožených kombinézách. V hospodě, za vlastním barem, byla v plném proudu show. Pohupovaly se tam dlouhonohé, polonahé ženy v červených halenkách s hlubokým výstřihem a pohybovaly svými širokými, rudými rty k „I will survive“ od Glorie Gaynorové. Dívky se střídaly, takže ty, které se nezúčastňovaly představení, obsluhovaly hosty a zcela očividně s nimi flirtovaly.

Harry se proboxoval k baru a objednal si pití.

„Coming up right away, Blondie,“ řekl číšník v římské helmě hlubokým basem a laškovně se usmál.

„Řekni, to jsme v tomto městě jediní normální?“ zeptal se Harry, když se vrátil s pivem a sklenicí džusu.

„Po San Franciscu není nikde na světě tolik gayů jako v Sydney,“ vysvětloval Andrew. „Australské obyvatelstvo je známo svou tolerancí k sexuálním menšinám. A když se rozšířila zpráva, že tu je ten největší výběr, není divu, že do Sydney chtějí všichni homosexuální farmářští synkové z Austrálie. A nejenom z Austrálie, každý den sem přijíždějí gayové z celého světa.“

Šli k druhému baru na zadním konci lokálu, kde Andrew zavolal na dívku za pultem. Byla k nim otočená zády a měla ty nejzrzavější vlasy, jaké kdy Harry viděl. Sahaly jí až ke kapsám těsných džín, ale nezakrývaly její klenutá záda a harmonicky kulaté boky. Otočila se a usmála se na ně, přičemž ukázala své bílé zuby. Její tvář byla úzká a hezká. Měla azurově modré oči a bezpočet pih. Neodpustitelné plýtvání, jestli to není žena, pomyslel si Harry.

„Vzpomínáte si na mě?“ zvolal Andrew do ohlušujícího rachot hudby ze sedmdesátých let. „Byl jsem tady a ptal se na Inger. Můžeme si promluvit?“

Zrzka zvážněla. Přisvědčila, řekla něco další dívce a kývla k jedné místnosti za kuchyní.

„Any news about what happened?“ otázala se a už při těchto několika slovech bylo Harrymu jasné, že zřejmě mluví lépe švédsky než anglicky.

„Jednou jsem potkal jednoho starého muže,“ řekl Harry norsky. Překvapeně na něho pohlédla.

„Byl kapitánem parníku na Amazonce. Po třech slovech, která řekl portugalsky, jsem věděl, že to je Švéd. Bydlel tam už třicet let. A já neumím portugalsky ani slovo.“

Zrzka byla zprvu zmatená, ale pak se rozesmála. Byl to vysoký, jasný smích, který Harrymu připomínal nějakého vzácného lesního ptáka.

„To je opravdu tak slyšet?“ otázala se švédsky. Měla hluboký, klidný hlas a „r“ vyslovovala poněkud hrdelně.

„Intonace,“ odpověděl Harry. „Své intonace se nikdy nezbavíte.“

„Do you know each other?“ skepticky se zeptal Andrew.

Harry pohlédl na dívku. „Nope,“ řekla.

Není to škoda? pomyslel si Harry.

Zrzka se jmenovala Birgitta Enquistová, byla v Austrálii už čtyři roky a v Albury pracovala již rok.

„Samozřejmě jsme spolu při práci mluvily, ale vlastně jsem s Inger neměla žádný osobní kontakt, většinou se starala jen o sebe. My z baru večer někdy něco podnikneme, takže se tu a tam objevila, ale jen málokdy. Než tady začala, tak se právě rozešla s jedním chlapem z Newtownu. To jediné, co o ní vím, je to, že ten vztah ji časem začal omezovat. Asi potřebovala nové impulzy.“

„Víte, s kým chodila?“

„Vlastně ne. Jak říkám, mluvily jsme sice spolu, ale nikdy jsem o jejím životě moc nevěděla. Ani mě to nijak zvlášť nezajímalo. Jednou v říjnu jela do Queenslandu, kde narazila na nějakou partu ze Sydney, se kterou od té doby udržovala styky. Myslím, že tam potkala nějakého chlapa, jednou večer tu byl. Ale to už jsem vám přece řekla.“

„Já vím, drahá slečno Enquistová, chtěl jsem jen, aby to můj norský kolega slyšel přímo od vás a aby se podíval na místo, kde Inger pracovala. Harry Hole je považován za nejlepšího vyšetřovatele v Norsku a je možné, že my v Sydney jsme přehlédli něco, co by rád prozkoumal.“

Harry se rozkašlal.

„Kdo je Mr. Bean?“ zeptal se přidušeným, cize znějícím hlasem.

„Mr. Bean?“ Brigitta na něho tázavě pohlédla.

„Nebo někdo, kdo je podobný tomu anglickému komikovi, Rowanu Atkinsonovi.“

„Ech, Mr. Bean – ano,“ řekla Birgitta a opět se rozesmála. To je dobré, jen tak dál, pomyslel si Harry.

„To je Alex, šéfbarman. Přijde až později.“

„Máme důvod se domnívat, že se o Inger zajímal.“

„Ano, Alex ji okukoval. Ale nejen Inger, většina dívek u baru byla konfrontována s jeho víceméně zoufalými pokusy o sblížení. Pilohřbet pruhovaný, tak mu tady říkáme. Na Mr. Beana přišla Inger. Nemá to lehké, chudák. Je mu přes třicet a bydlí doma u matky. Je nemožný. Ale jako šéf je docela v pořádku. A je úplně neškodný, jestli jde o to, na co myslíte.“

„Jak to víte?“

Birgitta si promnula nos.

„Není to v něm.“

Harry předstíral, že si něco píše do notýsku.

„Víte, zajímalo by mě, jestli Inger znala někoho, v kom… to bylo?“

„Ano, sem chodí nejrůznější lidi. Nejsou to jenom homosexuálové a o Inger se určitě zajímali mnozí, je přece tak hezká – teda byla. Ale nikdo konkrétní mě nenapadá. Jen…“

„Ano?“

„Ne, nic.“

„Četl jsem ve zprávě, že Inger toho večera, kdy byla údajně zavražděna, pracovala tady. Šla po práci na nějakou schůzku, nebo šla přímo domů?“

„Vzala si nějaké zbytky z kuchyně, pro kočky, jak říkala. Věděla jsem, že neměla psa, a proto jsem přemýšlela, kam je nese. Ale řekla jenom, že chce domů. Víc nevím.“

„Tasmánský ďábel,“ zamumlal Harry. Tázavě na něho pohlédla. „Její domácí má psa,“ vysvětloval. „Asi ho musela podplatit, aby ji pustil domů.“

Harry poděkoval za výpověď. Když chtěli odejít, Birgitta řekla: „Všichni tady v Albury jsme rozrušení tím, co se stalo. Jak to přijali její rodiče?“

„Myslím, že to nemají lehké,“ řekl Harry, „oba samozřejmě prožili šok a kladou si za vinu to, že připustili, aby Inger odjela sem. Rakev bude zítra převezena do Norska. Mohu vám dát jejich adresu v Oslu, pokud tu chce někdo poslat květiny na pohřeb.“

„Děkuji, to by bylo velmi hezké.“

Harry se chtěl otázat ještě na něco jiného, ale po všech těch slovech o smrti a pohřbu to prostě nešlo. Po cestě ven ho na sítnici pálil její úsměv na rozloučenou. Věděl, že ho bude pálit ještě nějakou dobu.

„Sakra,“ zamumlal.

V hospodě už mezitím stáli na stolech transvestité a mnoho dalších hostů a tančili na Katrina & The Waves Walking on Sunshine.

„Na takovém místě člověk nemá moc času k přemýšlení a zármutku,“ řekl Andrew.

„Asi je to tak,“ přisvědčil Harry, „život jde dál.“

Poprosil Andrewa, aby chvíli počkal, načež se vydal k baru a kývl na Birgittu.

„Omlouvám se, ještě jednu otázku.“

„Ano?“

Harry se zhluboka nadechl. Okamžitě toho litoval, ale už bylo pozdě.

„Znáte ve městě nějakou dobrou thajskou restauraci?“ Birgitta uvažovala.

„Ano, na Bent Street, v centru. Víte, kde to je? Prý je to tam velmi dobré.“

„Tak dobré, že byste si dokázala představit, že půjdete s námi?“

To opravdu nezní špatně, pomyslel si Harry. Ale bylo to značně neprofesionální. O tom nebylo pochyb. Birgitta si rezignovaně povzdechla, ale tak, že se Harry cítil spíš povzbuzen. Kromě toho se ještě snažila potlačit úsměv.

„Uchylujete se k těm žvástům často, strážmistře?“

„Celkem ano.“

„Fungují?“

„Ze statistického hlediska moc ne.“

Zasmála se, naklonila hlavu a prohlédla si ho. Pak pokrčila rameny.

„Proč ne? Ve středu mám volno. V devět? A platíš ty, poldo!“

3

Biskup, boxer a medúza

Když Harry otevřel oči, byly teprve čtyři hodiny ráno. Pokoušel se znovu usnout, ale myšlenky na neznámého vraha Inger Holterové a na to, že v Oslu je teď osm večer, mu to nedovolily. Kromě toho se mu pořád před očima zjevoval ten pihovatý obličej, se kterým mluvil jen dvě minuty, ale který ho přinutil se tak ztrapnit.

„Ty idiote“ šeptal v tichu hotelového pokoje a proklínal se.

V šest chtěl vstát. Po osvěžující koupeli šel ven, aby někde posnídal. Na azurové obloze svítilo nenápadné slunce. Procházel se po centru, ale ranní zácpa ještě nedorazila k červeným lampám a černě namalovaným očím tady nahoře. King’s Cros měl jistý šarm nenucenosti, žitou krásu, která ho přiměla si prozpěvovat. Kromě několika opozdilých nočních ptáků, jednoho páru, který spal na schodech, a bledé, jen lehce oblečené prostitutky na ranní směně byly ulice prázdné.

Před jednou kavárnou močil jakýsi muž na chodník. Harrymu se povedlo si s úsměvem objednat snídani. Když jedl, vítr mu málem odnesl ubrousky.

„Jste tu brzy, Holy,“ prohodil McCormack. „To je dobře, mozek nejlépe pracuje mezi půl sedmou a jedenáctou hodinou. Pak je většinou k ničemu. Kromě toho je tu ráno klid. Když to po deváté začne, nedokážu ani spočítat, kolik je dva a dva. Vy to zvládnete? Můj syn vždycky tvrdí, že mu musí řvát přehrávač, když se učí, ticho ho prý hrozně rozptyluje. Šílené, co?“

„To ano…“

„To je jedno, každopádně jsem toho začal mít plné zuby, přišel jsem k němu a vypnul to. ‚Musím přemýšlet,‘ řval. Řekl jsem mu, že se má učit jako normální lidé. ‚Lidé jsou různí, otče,‘ odsekl. Ano, je prostě v tom věku.“

McCormack se zarazil a pohlédl na jednu fotografii na stole.

„Máte děti, Holy? Ne? Někdy se ptám, co jsem to vlastně udělal. Mimochodem, v jakém kutlochu vás ubytovali?“

„Crescent, King’s Cross, Sir.“

„King’s Cross, jasně. To nejste první Nor. Před několika lety jsme tu měli na oficiální návštěvě norského biskupa nebo co, už přesně nevím. Jeho úřad mu každopádně rezervoval pokoj v hotelu King’s Cross. Mysleli si, že ten název má nějaký biblický význam. Když šel biskup se svým doprovodem večer do hotelu, uviděla ho jedna stará coura a dala mu necudnou nabídku. Myslím, že biskup se velmi rychle stěhoval…“

McCormack se smál, až se za břicho popadal.

„Ano, ano, Holy, co dnes chcete dělat?“

„Zajímalo by mě, zda by bylo možné prohlédnout si tělo Inger Holterové, než ho převezou do Norska, Sir.“

„Kensington vás může doprovodit k soudnímu lékaři, až přijde. Ale dostal jste přece kopii pitevní zprávy?“

„Ano, ano, Sir, ale…“

„Nu?“

„Bude mi to lépe přemýšlet, když to tělo budu mít před sebou.“

McCormack se otočil k oknu a zamumlal něco, co si Harry vyložil jako O. K.

Ve sklepě South Sydney Morgue bylo osm stupňů, venku na ulici osmadvacet.

„Jsi teď moudřejší?“ zeptal se Andrew. Chvěl se zimou a ruce si schoval pod sako.

„Moudřejší? Ne,“ poznamenal Harry, který pozoroval ostatky Inger Holterové. Tvář pád přečkala celkem bez újmy. Jedna nosní dírka byla roztržená, jedna lícní kost byla stlačena dovnitř, ale nebylo pochyb o tom, že ta voskově bledá tvář patří té samé dívce, která se tak vesele usmívala na fotce v policejní zprávě. Na krku měla černé skvrny. Na zbytku těla byly všude modřiny, tržné rány a více či méně hluboké řezné rány. Jedna z nich byla tak hluboká, že bylo vidět na kost.

„Rodiče chtěli vidět fotografie. Norské velvyslanectví poukazovalo na to, že by to nebylo rozumné, ale jejich advokát na tom trval. Matka by neměla vidět dceru takto.“ Andrew zavrtěl hlavou.

Harry pozoroval lupou stopy po škrcení na krku.

„Vrah ji uškrtil holýma rukama. Není lehké takto zabít člověka. Pachatel musel být buďto velmi silný, nebo nesmírně motivovaný.“

„Nebo to už někdy udělal.“

Harry pohlédl na Andrewa.

„Jak to myslíš?“

„Pod nehty se nenašly žádné zbytky kůže, na šatech žádné vlasy vraha, na prstech nejsou žádné stopy boje. Musela být zavražděna tak rychle a efektivně, že se vůbec nedostala k tomu, aby kladla odpor.“

„Nepřipomínají ti tyto skutečnosti něco, s čím jste se už někdy setkali?“

Andrew pokrčil rameny.

„Když člověk na něčem pracuje dlouho, připomínají mu všechny vraždy něco, co už kdysi viděl.“

Ne, pomyslel si Harry. Naopak. Když člověk na něčem pracuje dlouho, naučí se rozeznávat i ty nejmenší nuance, detaily každého zločinu, kterými se odlišuje od ostatních.

Andrew pohlédl na své hodinky.

„Za půl hodiny začne naše ranní porada. Měli bychom si pospíšit.“

Vedoucím vyšetřovací komise byl Larry Wadkins, komisař s právnickou fakultou, který rychle šplhal po kariérním žebříku. Měl úzké rty, řídké vlasy a hovořil rychle a věcně, bez emocí nebo zbytečných adjektiv.

„Nebo sociálního cítění,“ řekl Andrew bez okolků. „Zatraceně dobrý vyšetřovatel, ale nesmíš ho poprosit o to, aby rodičům sdělil, že jejich dcera byla nalezena mrtvá. A když je ve stresu, okamžitě začne nadávat,“ dodal Andrew.

Wadkinsovou „pravou rukou“ byl Sergej Lebie, holohlavý, vždy dobře oblečený Jugoslávec s černým knírkem, díky němuž vypadal jako Mefisto v obleku. Andrew řekl, že muži, kteří takto dbají na svůj vzhled, v něm vždy vzbuzují skepsi. „Ale Lebie není žádný frajírek, jenom to bere příliš vážně. Například má zlozvyk prohlížet si nehty, když s ním někdo mluví, ale nemyslí to špatně. A po přestávce na oběd si vždycky čistí boty. Hlavně nečekej, že bude hodně mluvit o sobě nebo o něčem jiném.“

Nejmladším členem týmu byl Yong Sue, malý chlapík, hubený jak tříska, který se pořád usmíval. Jeho rodina se do Austrálie přistěhovala před třiceti lety z Číny. Před deseti let, Yong Sueovi bylo tenkrát devatenáct, odjeli jeho rodiče na návštěvu Číny. Už nikdy se však nevrátili. Dědeček si myslí, že jeho syn se namočil do něčeho „politického“, ale nechtěl to zkoumat. Sue nikdy nezjistil, co se doopravdy stalo. Teď se musel starat o prarodiče a o dva mladší sourozence, pracoval dvanáct hodin denně a z toho se nejméně deset usmíval. „Jestli znáš nějaký špatný vtip, tak ho řekni Sueovi, ten se směje všemu,“ řekl Andrew. Nyní byli všichni v malé, těsné kanceláři, v níž v rohu bzučel ventilátor. Wadkins stál před tabulí a představoval Harryho.

„Náš norský kolega přeložil dopis, který jsme nalezli v bytě Inger. Chcete k tomu něco říct, Hole?“

„Holy!“

„Sorry, Holy.“

„No, podle všeho právě začala chodit s jistým Evansem. Podle toho, co je v tom dopise, lze předpokládat, že jde o toho muže na fotce na psacím stole.“

„To jsme zkontrolovali,“ řekl Lebie. „Myslíme si, že to je Evans White.“

„Aha?“ Wadkins pozvedl jedno obočí.

„Moc toho o něm nevíme. Jeho rodiče přijeli na konci šedesátých let z USA a získali tu povolení k pobytu. Tenkrát to nebyl problém,“ dodal Lebie.

„Jezdili s mikrobusem po Austrálii a živili se, jak to tenkrát bylo obvyklé, vegetariánským jídlem, marihuanou a LSD. Potom měli dítě, rozvedli se, a když bylo Evansovi osmnáct, vrátil se otec do USA. Matka se zabývá léčitelstvím, scientologií a astrální mystikou. Provozuje obchod s názvem Crystal Castle na jednom ranči na Gold Coast. Prodává tam kameny s karmou a věci dovážené z Thajska turistům a jiným hledajícím duším. Evans se v osmnácti rozhodl dělat to, co všichni mladí Australané,“ řekl a otočil se k Harrymu. „Nic.“

Andrew se k němu naklonil a tiše řekl: „Austrálie je ideální na to, aby si člověk trochu zasurfoval a pak si užíval života. Je tu skvělá sociální síť a příjemné klima. Žijeme v úžasné zemi.“ Opět se opřel.

„V současné době neznáme jeho adresu,“ pokračoval Lebie, „ale myslíme si, že až donedávna žil s bílou chudinou v jednom baráku na kraji Sydney. Lidé, s kterými jsme tam mluvili, tvrdili, že ho už nějakou dobu neviděli. Ještě nikdy nebyl ve vězení. Bohužel proto máme jenom jednu jeho fotku, když mu bylo třináct a dostal pas.“

„Neskutečné,“ řekl Harry. „Jak se vám povedlo jenom podle jedné fotky a křestního jména najít někoho bez spisu? A to v zemi, kde žije osmnáct milionů obyvatel?“

Lebie kývl na Andrewa.

„Andrew poznal město na fotce. Odfaxoval tu fotku na místní policejní stanici a kolegové nám dali to jméno. Informovali nás, že hrál jistou roli v místním undergroundu. Tedy, že kouřil marihuanu.“

„To musí být hodně malé město,“ podotkl Harry.

„Nimbin, něco přes tisíc obyvatel,“ řekl Andrew. „Žili hlavně z místní mlékárny, až národní studentská organizace přišla v roce 1973 na nápad tam zorganizovat takzvaný Vodnářský festival.“

Ozval se tlumený smích.

„Vlastně tam jde o idealistické myšlenky, o alternativní životní styl, o návrat k přírodě a podobně. Noviny se však soustřeďují na mladé, drogy a nezávazný sex. Festival trvá víc než deset dnů a pro některé nikdy neskončí. Okolo Nimbinu jsou dobré podmínky pro pěstování všeho možného. Po pravdě řečeno dost pochybuji o tom, že mléčné výrobky jsou tam dnes hlavním zdrojem příjmů. Na hlavní ulici, jen padesát metrů od policejní stanice, je, obávám se, nejotevřenější obchod s marihuanou a LSD v Austrálii.“

„Každopádně,“ skočil mu do řeči Lebie, „ho tamní policie před nedávnem viděla v Nimbinu.“

„Guvernér Nového Jižního Walesu tam mezitím rozjel velkou kampaň,“ dodal Wadkins. „Vláda v Canbeře na něho vyvinula tlak, aby něco dělal proti stále rozšířenějšímu obchodu s drogami.“

„To je pravda,“ poznamenal Lebie, „policie nasadila malá letadla a helikoptéry a fotografovala pole, kde pěstují marihuanu.“

„O.K.,“ řekl Wadkins. „Podíváme se na toho muže. Kensingtone, vy se tam nahoře očividně dobře vyznáte, a vy, Holy, jistě nebudete mít nic proti, když uvidíte něco z Austrálie. Poprosím McCormacka, aby zavolal na místní policejní stanici, aby tam byli informováni o tom, že přijedete. Yongu, vy dál pracujte na počítači a snažte se. Let’s do some good!“

„Let’s have some lunch!“ řekl Andrew.

Vmísili se mezi turisty, jeli jednokolejkou do Darling Harbour, vysedli na Harbourside a posadili se ke stolu s výhledem na přístav.

Kolem prošla dívka s dlouhýma nohama a vysokými podpatky. Andrew vytřeštil oči a navýsost nekorektně si hvízdl. Několik lidí v restauraci se otočilo a zamračeně na ně pohlédlo. Harry zavrtěl hlavou.

„Jak se vede tvému příteli Ottovi?“

„No, je na dně. Opustil ho milenec kvůli jedné ženě. Když se milenci začnou rozhlížet oběma směry, skončí vždy u ženy, nadával. Ale asi to přežije i tentokrát.“

Ke svému překvapení Harry zaregistroval několik dešťových kapek. Od severozápadu nenápadně plula hustá mračna.

„Jaks mohl poznat Nimbin podle fotky jedné fasády?“

„Nimbin? To jsem ti neřekl, že jsem starý hippie?“ usmál se Andrew. „Říká se, že ti, kdo si vzpomínají na Vodnářský festival, tam nebyli. Já si každopádně na ty fasády na hlavní ulici vzpomínám. A taky na to, že to tam vypadá jako město psanců v nějakém starém westernovém filmu, akorát je všechno v psychedelické fialové a žluté. Upřímně řečeno jsem si myslel, že fialově a žlutě jsem viděl díky účinkům nějakých látek na mé smysly, dokud jsem neuviděl tu fotku v bytě Inger.“

Když se vraceli z oběda, svolal Wadkins další poradu v zasedací místnosti. Yong Sue ze svého počítače vytáhl několik zajímavých novinek.

„Prošel jsem všechny neobjasněné vraždy v Novém Jižním Walesu za posledních deset let. Při tom jsem narazil na čtyři vraždy, které vykazují podobnosti s tou naší. Těla byla nalezena na odlehlých místech, dvě na skládce, jedno na kraji lesa u cesty a jedno v Darling River. Všechny oběti byly zabity jinde, než byly nalezeny, a byly sexuálně zneužity, než je vrah odvezl na ta místa. A – a to je klíčové – všechny byly uškrceny a měly na krku stopy prstů.“

Yong Sue se usmíval.

Wadkins si odkašlal. „Nesmíme nic uspěchat. Škrcení není v souvislosti se znásilněním právě neobvyklé. Jak to vypadá s geografickými souvislostmi, Yongu? Darling River je zatraceně daleko, přes tisíc kilometrů od Sydney.“

„No luck, Sir. Nenašel jsem žádný geografický vzorec.“

Yong vypadal tak, jako by mu to opravdu bylo líto.

„Nu, čtyři uškrcené oběti v celém státě a za deset let… to není právě…“

„Ještě něco, Sir. Všechny ženy měly světlé vlasy. Ne zrovna blond, ale světlé, skoro bílé.“

Lebie si tiše hvízdl. Pak se u stolu rozhostilo ticho.

Wadkins ještě stále vypadal skepticky. „Můžete to nějak statisticky vyhodnotit, Yongu? Vypočítat signifikantnost a tyhle věci, abychom zjistili, jestli je pravděpodobnost v rozumném rámci, než začneme dělat rozruch? Pro jistotu byste možná měl zkontrolovat celou Austrálii. A prozkoumat i neobjasněná znásilnění, možná něco najdeme.“

„To ovšem může nějakou dobu trvat. Ale zkusit to můžu, Sir.“ Yong se znovu zasmál.

„O.K., Kensingtone. Holy, proč už nejste na cestě do Nimbinu?“

„Pojedeme zítra, Sir,“ řekl Andrew. „V Lithgow došlo ke znásilnění, na které bych se chtěl podívat. Mám pocit, že by tu mohla existovat nějaká souvislost. Právě jsme byli na cestě tam.“

„Just a hunch, Sir.“

Wadkins si povzdechl.

„Ano, McCormack říká, že máte něco jako šestý smysl…“

„Víte, Sir, my domorodci máme bližší kontakt se světem duchů než vy bledé tváře.“

„V mém oddělení se na tom ale policejní práce stavět nebude…“

Wadkins zavrtěl hlavou. „Ale buďte zítra ráno v tom letadle, ano?“

Po dálnici vyjeli ze Sydney. Lithgow bylo průmyslové město, které mělo asi deset až dvanáct tisíc obyvatel, ale Harrymu připomínalo spíš středně velkou vesnici. Před policejní stanicí byl sloup s majáčkem.

Tamní policejní šéf je srdečně přivítal. Byl to obézní, přátelský pán s několika bradami, který se jmenoval Larsen. Měl vzdálené příbuzné v Norsku.

„Do you know any of the Larsens in Norway, mate?“ otázal se.

„Well, there are quite a few of them,“ odvětil Harry.

„Ano, vím, má babička mi vyprávěla, že tam máme velkou rodinu.“

„Sure do.“

Larsen si dobře vzpomínal na to znásilnění.

„Něco takového se tu v Lithgow naštěstí neděje tak často. Bylo to na začátku listopadu. Šla po noční směně ve firmě, ve které pracovala, domů, v jedné uličce ji někdo přepadl, odvlekl do auta a odvezl pryč. Ohrožoval ji velkým nožem, jel s ní po jedné odlehlé lesní cestě k úpatí Modrých hor, a tam ji znásilnil na zadním sedadle. Násilník ji chytil kolem krku a začal ji škrtit, když tu se za nimi objevilo auto. Ten řidič jel ke své chatě a myslel si, že překvapil milence, proto nechtěl vystoupit. Když se násilník znovu posadil na přední sedadlo a chtěl odjet, podařilo se ženě utéct z auta a přiběhnout k druhému vozu. Násilník viděl, že prohrál, šlápl na plyn a zmizel.“

„Všiml si někdo státní poznávací značky toho auta?“

„Ne, byla příliš velká tma a všechno se to seběhlo příliš rychle.“

„Viděla ta žena toho násilníka pořádně? Máte nějaký popis?“

„Sure. Sort of. Jak říkám, byla tma.“

„Máme s sebou jednu fotografii. Máte adresu, kde bychom tu ženu mohli najít?“

Larsen přišel k regálu se šanony a začal hledat. Ztěžka oddechoval.

„Mimochodem,“ poznamenal Harry, „nevíte náhodou, zda byla světlovlasá?“

„Světlovlasá?“

„Ano, měla světlé, téměř bílé vlasy?“ Larsenovi se začala chvět brada, přičemž dýchal ještě hůř, a Harrymu došlo, že se směje. „Ne, to bych neřekl, mate. Je Koori!“ Harry zkoumavě pohlédl na Andrewa. Andrew hleděl na strop. „Je černá,“ řekl. „Jako uhel,“ řekl Larsen.

„Koori jsou tedy kmen?“ zeptal se Harry, když odjížděli z policejní stanice.

„Ne tak úplně,“ odvětil Andrew. „Ne tak úplně?“

„Je to dlouhá historie, ale když běloši připluli do Austrálie, dělilo se 750 tisíc původních obyvatel na šest set až sedm set kmenů. Původní obyvatelé hovořili více než 250 jazyky, přičemž mnohé z nich se lišily jako angličtina a čínština. Ale střelný prach a olovo, cizí nemoci, proti kterým domorodci neměli protilátky, integrace a jiné výdobytky, které s sebou přivezli bílí, drasticky snížily počet původních obyvatel. Mnohé kmeny úplně vymřely. Když zmizela původní kmenová struktura, začala se hledat obecná označení pro přeživší. Domorodci, kteří žijí tady na jihovýchodě, jsou nazýváni jako Koori.“

„Ale proč jsi nejdřív nezkontroloval, jestli byla blonďatá?“

„Chyba. Musel jsem to špatně přečíst. To se v Norsku nikdy nevlní obrazovky?“

„Ksakru, Andrewe, nemáme čas na takové long shots!“

„Ale máme. A máme čas i na něco, co ti zlepší náladu,“ omlouval se Andrew, který náhle odbočil doprava.

„Kam jedeme?“

„Na australský zemědělský trh, originální artikl.“

„Zemědělský trh? Mám domluvenou večeři, Andrewe.“

„Aha, se slečnou Sverige? Nevzrušuj se, bude to rychlé. Mimochodem, vycházím z toho, že si jako reprezentant obžaloby uvědomuješ, jaké by to mohlo mít důsledky, kdyby ses spustil s potenciální svědkyní?“

„Ta večeře je samozřejmě součástí vyšetřování. Jde o důležité otázky.“

„Ovšem.“

Tržiště se rozléhalo na volném prostranství s několika roztroušenými továrními halami a garážemi. Právě skončil poslední závod traktorů a ve vzduchu se ještě vznášely zplodiny, když zastavili před jedním velkým stanem. Na prostranství panoval čilý ruch, ozýval se tam křik od nejrůznějších stánků a opravdu všichni tam měli v ruce pivo a na rtech úsměv.

„Oslavy a obchod v té nejlepší kombinaci,“ usmál se Andrew. „Něco takového vy v Norsku nemáte.“

„Máme zas něco, čemu říkáme martnad.“

„Maar…,“ snažil se Andrew. „Never mind.“

Na stanu visely velké plakáty. „The Jim Chivers Boxing-Team,“ bylo na nich napsáno velkými rudými písmeny. Pod tím visela fotografie deseti boxerů, kteří očividně tvořili onen team. Vedle byly konkrétní údaje jako jména, věk, místo narození a váha a úplně dole na plakátu stálo: The Challenge. Are you up to it?

Ve stanu se už v ringu zahříval první boxer. Měl na sobě župan z hladké, lesknoucí se látky, zatímco boxoval proti svému vlastnímu stínu. Jeden starší, podsaditý muž v poněkud obnošeném smokingu přišel – za velkého jásotu – do ringu. Podle všeho tam nebyl poprvé, protože lidé začali skandovat jeho jméno: „Ter-ry, Ter-ry!“

Sebevědomým gestem je umlčel a chopil se mikrofonu, který visel ze stropu. „Ladies and Gentleman! Who’ll take the glove?“ Obrovský jásot. Pak následovala delší, vyšperkovaná řeč o the noble art of self-defence, která jako by byla téměř obřadem. Šlo o čest a slávu a neústupný postoj úřadů k boxu, který byl komentován slovy hodnými exorcisty. Celé to však skončilo, když ten muž opakoval svou otázku: „Who’ll take the glove?“

Zvedlo se několik rukou a Terry na ně pokynul, aby přišli za ním. Postavili se za sebou k jednomu stolu a byli požádáni, aby cosi podepsali.

„Co se stane teď?“ zeptal se Harry.

„To jsou mladí muži z okolí, kteří se chtějí pokusit bojovat s některým z boxerů Jima Chiverse a porazit ho. Když se jim to povede, získají velkou prémii a hlavně: čest a slávu. Teď podepisují prohlášení, že jsou zdraví a že jim je známo, že pořadatel odmítá jakoukoli odpovědnost za náhlé zhoršení jejich zdraví,“ řekl Andrew.

„Prokristapána, to je legální?“

„Hm,“ zamumlal Andrew. „V roce 1971 byl vydán jakýsi zákaz, že se musí změnit forma tohoto souboje. Ale je to druh zábavy, který má v Austrálii dlouhou tradici, rozumíš? To jméno ukradli, skutečný Jim Chivers byl šéf boxerského týmu, který po druhé světové válce vystupoval v celé zemi na trzích a jarmarcích. Ten chlápek byl instituce. Mnoho pozdějších mistrů vyšlo z jeho týmu. Vždycky tam bylo mnoho národností: Číňané, Italové, Řekové a domorodci. Lidé, kteří se účastnili souboje, si mohli sami vybrat, proti komu budou boxovat. Takže, pokud jsi byl například antisemita, mohl sis vybrat Žida. I když šance, že ti potom Žid dá nakládačku, byla poměrně velká.“

Harry se musel usmát. „Neposiluje to rasizmus?“

Andrew se poškrábal na bradě.

„Možná, možná ne. Každopádně je to způsob, jak se zbavit potlačované agrese. Lidé v Austrálii jsou zvyklí na soužití s mnoha rasami a různými kulturami – vcelku to funguje dobře. Jenže problémy se najdou vždycky. A pak je lepší je ventilovat v ringu než na ulici. Vezmi si například souboje mezi bělochy a domorodci. Tyto souboje zajímají lidi vždycky nejvíc. Takový domorodec, který v Jimmyho týmu něco dokázal, se mohl ve své vesnici rychle stát hrdinou. Vytvořil cosi jako soudržnost a smysl pro čest, při všem tom ponížení. Nemyslím si, že se tím prohloubila propast mezi rasami. Když nějaký černoch poráží bílé hochy, vede to spíš k respektu než k nenávisti. Z tohoto pohledu jsou Australané sportovní národ.“

„Mluvíš jako buran.“

Andrew se rozesmál. „Skoro, jsem Ocker. Prostý muž z venkova.“

„To určitě nejsi.“

Andrew se smál ještě hlasitěji.

První souboj začal. Jeden podsaditý, zrzavý muž, který si přinesl své vlastní boxerské rukavice a kterého doprovázel jeho soukromý fanclub, bojoval proti ještě menšímu muži z Chiversova týmu.

„Ir proti Irovi,“ řekl Andrew s pohledem znalce.

„Tvůj šestý smysl?“ zeptal se Harry.

„Mé oči. Zrzavé vlasy, takže: Irové. Houževnatí chlapíci, to bude dlouhý souboj.“

„Go-go-Johnny-go!“ skandoval fanclub.

Zvolali to dvakrát, pak souboj skončil. Johnny dostal tři pořádné rány do nosu a už nechtěl dál bojovat.

„Ani Irové už nejsou, co bývali,“ povzdechl si Andrew.

Diváci se již naprosto otevřeně sázeli, kdo v následujícím boji zvítězí. Postavili se okolo dvou mužů s širokými klobouky, kteří byli očividně bookmakeři. Lidé křičeli jeden přes druhého, zatímco bankovky měnily majitele. Chvatně byly uzavírány sázky, aniž by někdo něco zapisoval, přikývnutí bookmakera potvrzovalo, že sázka byla přijata.

„Co takhle kapánek hazardu?“ zabručel Andrew a zvolal tři nebo čtyři slova, kterým Harry nerozuměl.

„Cože?“

„Vsadil jsem sto dolarů na to, že boxer z Chiversova mužstva porazí svého soupeře do dvou kol k.o.“

„To v tom humbuku přece nikdo nemohl slyšet?“

Andrew se bavil. Zřejmě se mu jeho role průvodce životem líbila.

„Neviděls, že bookmaker pozvedl obočí? Tomu se říká simultánní vnímání, Harry. Částečně je to vrozené, částečně se to dá naučit. Umět zároveň slyšet více věcí, a přitom z toho hluku vyfiltrovat to důležité.“

„Slyšet?“

„Ano, slyšet. Zkoušels to už někdy, Harry? V mnoha situacích se to hodí.“

V reproduktorech zapraskalo a Terry přes mikrofon oznámil zápas Robina „The Murriho“ Toowoomby a Bobbyho „The Lobbyho“ Paina, místního harcovníka, který zařval a přeskočil přes provazy do ringu. Vysvlékl si tričko a ukázal svou chlupatou, mohutnou hruď a bicepsy. Před ringem se pohybovala jedna žena v bílém a Bobby jí poslal polibek, než mu dva asistenti pomohli do boxerských rukavic. V sále to zahučelo, když do ringu vešel Toowoomba. Byl to urostlý, neuvěřitelně černý, pohledný muž.

„The Murri?“ zeptal se Harry.

„Domorodec z Queenslandu.“

Johnnyho fanclub se opět přihlásil o slovo. Všimli si, že teď volají „Bobby“. Ozval se gong a oba boxeři přistoupili k sobě. Běloch byl téměř o hlavu vyšší než jeho černý soupeř, ale i nezkušené oči viděly, že se nepohybuje se stejnou elegancí jako Murri.

Bobby vyrazil proti Toowoombovi a rozmáchl se, ale jeho protivník rychle a lehce uhnul. Publikum v sále zasténalo a žena v bílém nadšeně jásala. Bobby ještě několikrát promáchl, než se k němu Toowoomba přiblížil a opatrně, jakoby zkusmo, „The Lobbyho“ udeřil do obličeje. Bobby zavrávoral dva kroky dozadu a vypadalo to, že večer pro něho skončil.

„Měl jsem vsadit dvě stě,“ řekl Andrew.

Toowoomba kroužil okolo Bobbyho a zasadil mu ještě několik lehkých, provokativních úderů. Stejně elegantně zmizel, když se Bobby svýma dřevorubeckýma rukama rozmáchl k háku. Bobby ztěžka oddechoval a rozhněvaně řval, jelikož Toowoomba nikdy nestál tam, kde byl ještě před chvílí. Obecenstvo začalo hvízdat. Toowoomba vypadal tak, jako by chtěl Bobbymu podat ruku na pozdrav, ale praštil ho do břicha, načež se Bobby zkroutil a zůstal stát v rohu ringu. Toowoomba o dva kroky ustoupil. Vypadal skoro ustaraně.

„Finish him off, you black bastard!“ zařval Andrew. Toowoomba se k nim překvapeně otočil, usmál se a zamával na ně.

„Nesměj se jak vůl. Dělej svou práci, ty idiote! Vsadil jsem na tebe!“

Toowoomba se otočil, jako by to chtěl mít za sebou, ale právě, když chtěl dát Bobbymu ránu z milosti, ozval se gong. Oba boxeři šli do svých rohů a konferenciér se chopil mikrofonu. Žena v bílém už čekala v rohu a nadávala, zatímco dva pomocníci mu podávali láhev piva.

Andrew byl rozladěný. „Robin toho bělocha nechce zranit, to je v pořádku. Ale měl by respektovat, že jsem na něho vsadil peníze.“

„Ty ho znáš?“

„Ano, Robina Toowoombu znám,“ odvětil Andrew.

Opět se ozval gong a tentokrát zůstal Bobby stát ve svém rohu a čekal na Toowoombu, který k němu odhodlaně kráčel. Bobby zvedl ruce, aby si chránil obličej, a Toowoomba ho zasáhl lehkým hákem. Bobby klesl do provazů. Toowoomba se otočil a tázavě pohlédl na Terryho, konferenciéra, který zároveň fungoval jako rozhodčí, aby ho vyzval k ukončení boje.

Andrew vykřikl, ale již bylo pozdě.

Bobbyho pěst poslala Toowoombu k zemi. Než se postavil, byl již Bobby u něj. Jeho rány byly tvrdé a přesné a Toowoombovi kmitala hlava sem a tam. Z jedné nosní dírky mu tekla krev.

„Sakra! Podvodník!“ zvolal Andrew.

„Podvodník?“

„Náš přítel Bobby předstíral, že je amatér, je to starý trik, jak vylákat Chiversovy lidi z obrany. Ten chlápek je tu asi místní šampion. Kruci, Robine, obelstil tě!“

Toowoomba držel ruce před obličejem a ustupoval, zatímco Bobby šel za ním. Bobby mu zasadil jednu ránu levačkou, načež následovaly těžký pravý hák a zvedák. Publikum se dostalo do varu, i žena v bílém byla opět na nohou. Křičela jen první hlásku jeho jména a protahovala ji: „Booo…“

Terry zavrtěl hlavou, zatímco fanclub honem zkoušel nový refrén: „Go – go – Bobby – go – go – go. Bobby be good!“

„To by bylo. Je po všem,“ poznamenal Andrew.

„Toowoomba prohraje?“

„Zbláznil ses?“ Andrew na Harryho udiveně pohlédl. „Toowoomba ho zabije. Jenom jsem doufal, že to dnes proběhne celkem hladce.“

Harry se soustředil, aby rozuměl, co Andrew říká. Toowoomba se opřel o provazy a vypadal téměř uvolněně, i když mu Bobby bušil do břicha. Jednu chvíli si Harry myslel, že Toowoomba usne. Žena v bílém za Murrim cloumala provazy. Bobby změnil taktiku a pokusil se zasáhnout hlavu, ale Toowoomba uhýbal jeho úderům, když komíhal tělem jakoby pomalými pohyby sem a tam. Skoro jako brejlovec, pomyslel si Harry, jako… kobra!

Tu Bobby náhle strnul, když se chtěl rozmáchnout k jedné ráně. Hlavu měl pootočenou doleva a jeho tvář vypadala tak, jako by ho náhle napadlo něco, na co zapomněl. Pak obrátil oči v sloup, z úst mu vypadl chránič zubů a z malé ranky na kořeni nosu mu začala téct krev. Měl zlomený nos. Toowoomba čekal, až se Bobby svalí na zem a pak ho praštil ještě jednou. Ve stanu bylo naprosté ticho a Harry mohl zcela zřetelně slyšet odporné plesknutí, když Bobby dostal další ránu do nosu, a ženský hlas, který křičel zbytek Bobbyho jména: „..… byyy!“

Z Bobbyho hlavy se řinul světle červený proud potu a krve.

Terry tam přiběhl a poněkud zbytečně signalizoval, že boj skončil. Ve stanu bylo naprosté ticho, bylo slyšet pouze klapání bot ženy v bílém, která běžela po dřevěných podlážkách ven. Její šaty byly na přední straně od krve a v její tváři byl stejný překvapený výraz, jaký měl Bobby.

Toowoomba se snažil Bobbymu pomoct na nohy, ale jeho sekundanti ho odstrčili stranou. Několik lidí se pokoušelo tleskat, ale potlesk hned utichl. O to silnější byl pískot, když Terry vešel do ringu a zvedl Toowoombovi ruku. Andrew zavrtěl hlavou.

„Ti dnes vsadili na místního mistra,“ poznamenal. „Idioti! Pojď, vezmeme peníze a prohodíme pár slov s tím ťulpasem!“

„Robine, ty kreténe. Měli by tě zavřít – a to myslím vážně!“

Robin „The Murri“ Toowoomba se usmál. K oku si tiskl ručník s ledem.

„Tuko! Slyšel jsem tě vevnitř. Zase ses dal na hazard?“ Toowoomba hovořil tiše. Je zvyklý na to, že mu lidé naslouchají, pomyslel si Harry. Jeho hlas byl vlídný a sympatický a Harry si řekl, že Toowoomba opravdu nemluví jako někdo, kdo právě zlomil nos dvakrát tak vysokému muži.

Andrew si povzdechl. „Hazard? Za mých dob to nemělo s hazardem nic společného, když si člověk vsadil na někoho z Chiversových chlapců. Ale dnes si tím už nejsem jistý. Tak se nechat napálit nicotným bílým Yahooem! Kde to jen skončí?“

Harry si odkašlal.

„Robine, chtěl bych ti představit mého přítele. Toto je Harry Holy. Harry, toto je nejhorší hrubián a násilník v Queenslandu, Robin Toowoomba.“ Pozdravili se a Harry měl pocit, že mu ruku přiskříply dveře. Hlesl „How are you?“ a sklidil široký úsměv a zářivé „Absolutely magnificent, cobber – how are you yourself?“

„Haven’t been better,“ odpověděl Harry, který si masíroval ruku. Tyto australské pozdravy mu šly na nervy. Podle Andrewa při nich šlo hlavně o to popsat, jak neuvěřitelně člověku je. Prosté „děkuji, vede se mi dobře“ mohlo být snadno chápáno jako urážka.

Toowoomba ukázal na Andrewa. „Když jsme u toho hrubiána, vyprávěl ti Tuka, že jednou sám boxoval pro Jima Chiverse?“

„Vypadá to, že je spousta věcí, které o… ehm… Tukovi, nevím. Je to vskutku tajuplný muž.“

„Tajuplný?“ Toowomba se rozesmál. „To, co říká, vždycky myslí jinak. Tuka ti povypráví všechno, co musíš vědět, pokud víš, na co máš dávat pozor. Ale samozřejmě ti neřekl, že mu poradili, aby u Chiverse skončil, protože ho považovali za příliš nebezpečného, že? Kolik lícních kostí, nosů a brad máš na svědomí, Tuko? Před mnoha lety byl považován za největší boxerskou naději Nového Jižného Walesu. Jenže měl jeden problém. Byl příliš nezkrotný – neměl žádnou disciplínu. Dokonce inzultoval jednoho rozhodčího, protože si myslel, že příliš brzy ukončili jeden zápas. V Tukův prospěch! Tomu říkám krvelačnost. Tuka dostal distanc na dva roky.“

„Tři a půl, děkuji!“ Andrew se usmál. Očividně neměl nic proti tomu, že Robin líčil Harrymu jeho boxerskou kariéru. „He was a real drongo, I tell you. Jenom jsem do toho rozhodčího trochu strčil, ale, nebudeš tomu věřit, upadl a zlomil si klíční kost.“

Toowoomba a Andrew se rozesmáli a plácli si.

„Robin ještě nebyl na světě, když jsem boxoval. Jenom ti říká to, co jsem mu pověděl já,“ vysvětloval Andrew. „Robin patří ke skupině dětí z nuzných poměrů, o které jsem se staral, když jsem měl čas. Trénovali jsme box a při tom jsem jim povyprávěl pár polopravdivých příběhů z mých mladých let, abych jim vysvětlil význam sebekontroly. Pro odstrašení a jako varování. Robin to bohužel špatně pochopil a napodoboval mě.“

Toowoomba náhle zvážněl.

„Za normálních okolností jsme docela milí kluci, Harry. Několikrát je necháme udeřit, než jim zasadíme pár lehkých ran, aby pochopili, kdo je v ringu pánem, rozumíš? Potom to obyčejně netrvá dlouho, než to vzdají. Ale tenhle chlápek boxovat uměl, mohl někoho zranit. Takoví dostanou to, co si zaslouží.“

Otevřely se dveře. „Kruci, Toowoombo, jako bychom neměli dost problémů, tos opravdu musel zlomit nos zeti místního policejního šéfa?“ Terry, konferenciér, vypadal navýsost nespokojeně, což ještě podtrhl tím, že si odplivl.

„To byl jenom reflex, šéfe,“ odpověděl Toowoomba a pohlédl na ten plivanec, hnědý od žvýkacího tabáku. „Už se to nebude opakovat.“ Potají mrkl na Andrewa.

Vstali. Toowoomba a Andrew se objali a prohodili několik slov v jazyce, kterému Harry vůbec nerozuměl. Sám honem poklepal Toowoombovi na rameno, aby unikl dalšímu podání ruky.

„Co to bylo za řeč?“ zeptal se Harry, když se posadili do auta.

„Ach tak. To byla kreolština, směs angličtiny a domorodých jazyků. Mluví jí hodně domorodců v celé zemi. Jak se ti líbil box?“

Harry byl v rozpacích.

„Bylo zajímavé sledovat, jak sis vydělal pár dolarů, ale teď už jsme mohli být v Nimbinu.“

„Kdybychom dnes nejeli sem, nemohl bys být večer v Sydney,“ řekl Andrew. „Člověče, s takovými ženami se nedomlouvá rande proto, abys potom nepřišel. Možná tu mluvíme o tvé budoucí ženě a matce malých Holyů, Harry.“

Oba se museli usmát, zatímco míjeli stromy a nízké domy a na horizontu zapadalo slunce.

Setmělo se dřív, než dorazili do Sydney, ale televizní věž uprostřed města, která vypadala jako obrovská žárovka, jim ukazovala cestu. Andrew zastavil na Circular Quay, nedaleko opery. Ve světle auta poletoval netopýr. Andrew si zapálil doutník a kývl na Harryho, aby zůstal sedět.

„Netopýři jsou pro domorodce symbolem smrti, věděls to?“

Harry o tom ještě neslyšel.

„Představ si místo, na kterém jsou lidé izolovaní více než čtyřicet tisíc let. Jinými slovy, vůbec nic nevědí o židovství, nehledě na křesťanství a islám, protože je od nejbližšího kontinentu dělí celý oceán. Přesto mají svůj příběh stvoření. První člověk byl Ber-rok-boorn. Byl stvořen Baimem, nestvořeným, který byl počátkem vší lásky a chránil všechny stvořené věci. Jinými slovy, milý chlapík, ten Baime, kterému přátelé říkali jen velký otcovský duch. Po tom, co Baime dal Ber-rok-boornovi a jeho ženě podle všech měřítek dobré místo k životu, označil strom Yarran, v němž se usadil roj včel.

‚Můžete hledat potravu v celé zemi, kterou jsem pro vás stvořil, ale tento strom patří mně,‘ řekl oběma lidem. ‚Pokud se ale pokusíte získat potravu z něj, budete vy i vaši potomci zažívat mnoho zlého.‘ Nějak tak. Každopádně, jednoho dne, když byl Ber-rok-boorn pryč a sbíral dřevo, šla jeho žena kolem stromu Yarran. Zpočátku, když si náhle všimla, že stojí pod posvátným stromem, cítila velký strach, ale pod tím stromem leželo tolik dříví, že neposlechla své prvotní vnuknutí utéct pryč. Kromě toho Baime nic neříkal o dřevu. Sbírala dřevo a pak nad sebou uslyšela slabé bzučení. Vzhlédla a uviděla roj včel a med, který stékal po kmeni stromu. Nejprve jen jedenkrát ochutnala trochu medu, ale bylo ho tam hodně. Sladké kapky se na slunci leskly a pak žena Ber-rok-boorna nevydržela a vylezla na strom.

V té chvíli seshora zavanul studený vítr a kolem ní začala poletovat velká tmavá bytost s mohutnými černými křídly. To byl netopýří muž Narahdarn, kterého Baime pověřil hlídáním stromu. Žena upadla na zem a pak běžela zpátky do své jeskyně. Tam se ukryla. Ale již bylo pozdě, přivolala na svět smrt symbolizovanou Narahdarnem a všichni potomci Ber-rok-boorna podléhají této kletbě. Strom Yarran po tom, co se to stalo, plakal hořké slzy. Tyto slzy po něm stékaly a tvrdly, a proto dnes lze nalézt na kůře stromu Yarran rudou gumu.“

Andrew si spokojeně potáhl z doutníku.

„Adam a Eva po australsku, že?“

Harry přikývl a musel přiznat, že tam je spousta podobností.

„Možná je to prostě tak, že lidé, ať už žijí kdekoli na Zemi, mají do značné míry stejné vize a fantazie. Že to je dané, že to je takříkajíc uložené na harddisku. Že přes všechny rozdíly se dříve či později dobereme ke stejným odpovědím.“

„To doufejme,“ řekl Andrew. Přivřenýma očima hleděl skrze kouř. „To doufejme.“

Harry si objednal už druhou kolu, když se deset minut po deváté objevila Birgitta. Měla prosté, bílé bavlněné šaty a cop.

„Už jsem se bál, že nepřijdeš,“ řekl Harry. Prohodil to, aby řeč nestála, ale v hloubi duše to tak myslel. Ta obava ho trápila od chvíle, kdy si s ní domluvil schůzku.

„Opravdu?“ řekla Birgitta švédsky a vrhla na něho šelmovský pohled. Instinktivně cítil, že to slibuje hezký večer.

Objednali si vepřové na kari, kuře s kešu oříšky, australské chardonnay a Perrier.

„Musím říct, že jsem opravdu překvapen tím, že jsem tak daleko od domova narazil na někoho ze Švédska.“

„To bys neměl. V Austrálii žije přibližně devadesát tisíc Švédů.“

„Cože?“

„Většina z nich se sem přistěhovala před druhou světovou válkou, ale mnoho mladých lidí sem přijelo v osmdesátých letech, kdy ve Švédsku začala narůstat nezaměstnanost.“

„A já jsem si myslel, že vám, Švédům, chybí ty vaše masové knedlíčky a bílé noci, ještě než dorazíte do Helsingöru.“

„To sis nás musel splést s Nory. To vy jste šílení! Norům, které jsem tu potkala, se všem už po několika dnech začalo stýskat po domově a po dvou měsících byli všichni zase doma. Doma u norských svetrů.“

„Jenom Inger ne…“

Birgitta se odmlčela.

„Ne, Inger ne.“

„Víš, proč zůstala tady?“

„Asi ze stejného důvodu jako většina z nás. Přijedeš sem na prázdniny a zamiluješ se do této země, do počasí, do nekomplikovaného života nebo do nějakého chlapa. A pokusíš se dostat povolení k pobytu. Dívky ze Skandinávie zpravidla nemají problém najít práci v nějakém australském baru, a náhle je to domů příliš daleko a zůstat je tak jednoduché.“

„Bylo to tak i s tebou?“

„Tak nebo podobně.“

Chvíli mlčky jedli. Kari bylo dobré, silné.

„Víš něco o novém příteli Inger.“

„Jak už jsem řekla, jednou byl v baru. Poznala ho v Queenslandu. Na Fraser Island, řekla bych. Vypadal jako hippies, o kterých jsem si myslela, že už dávno vymřeli, ale v Austrálii ještě pořád jsou, jako by se mezitím nic nestalo. Dlouhé vlasy s copánky, pestré, široké šaty a sandály. Vypadal, jako by právě přišel z pláže ve Woodstocku.“

„Woodstock je ve vnitrozemí, v New Jersey.“

„A není tam jezero, ve kterém se koupali? Teda, slyšela jsem něco takového.“

Harry na ni hleděl. Seděla tam poněkud skloněná a soustředila se na jídlo. Pihy na jejím nose jako by se spojily. Harrymu se velmi líbila.

„Něco takového nemusíš vědět. Jsi příliš mladá.“

Zasmála se. „A ty, ty jsi co – dědeček?“

„Já? Ano, možná, někdy si tak připadám. To s sebou nese práce – člověk příliš rychle zestárne. Ale doufám, že ještě nejsem tak rozčarovaný a vyhořelý, abych se čas od čas nemohl cítit fajn.“

„Ale, chudáčku…“

Harry se musel usmát. „Mysli si, co chceš, ale neříkám to proto, abych apeloval na tvé mateřské city, i když by to možná nebyl tak špatný nápad, ale je to prostě tak.“

Číšník prošel okolo stolu a Harry objednal ještě jednu láhev Perrieru.

„Pokaždé, když se vyšetřuje vražda, je tím člověk zasažen a zraněn. Kromě toho je v tom skryto mnohem více lidského hnusu a smutných příběhů a mnohem méně důmyslných motivů, než by si člověk mohl myslet po všech těch románech od Agathy Christie. Zpočátku jsem si o sobě myslel, že jsem něco jako rytíř spravedlnosti, ale teď se často cítím spíš jako popelář. Vrahové jsou většinou ubohé postavy a jen zřídkakdy je skutečně těžké nalézt nejméně deset dobrých důvodů, proč se stali tím, čím jsou. Převážně jde o to, že jsou prostě a jednoduše frustrovaní. Frustrovaní tím, že jim nestačí ničit život sobě, ale že ještě musejí strhnout do propasti i ostatní. To zní trochu sentimentálně, nebo…“

„Sorry, to nemá znít cynicky. Chápu, jak to myslíš,“ poznamenala.

Z ulice dovnitř pronikl teplý průvan a svíčka mezi nimi začala plápolat.

Birgitta vyprávěla o sobě a o svém příteli, jak si tenkrát před čtyřmi lety ve Švédsku sbalili ruksaky a vyjeli jako batůžkáři, o jejich cestě autobusem a stopem ze Sydney do Cairnsu, o nocování ve stanu a v levných hotelech, v nichž později pracovali na recepci a v kuchyni, o tom, jak na Velkém korálovém útesu závodili s želvami a žraloky kladivouny. Meditovali na Ayers Rock, ušetřili peníze na vlak z Adelaide do Alice Springs, byli na koncertě Crowded House v Melbourne a potom skončili v jednom motelu v Sydney.

„Je zvláštní, jak něco, co tak dobře funguje, může být… špatné.“

„Špatné?“

Birgitta váhala. Možná si řekla, že toho tomu dotěrnému Norovi pověděla víc než dost.

„Nevím, jak to vysvětlit. Po cestě se cosi vytratilo, cosi, co mezi námi předtím existovalo a co jsme považovali za samozřejmost. Přestali jsme se na sebe dívat a brzy se i dotýkat. Prostě jsme byli jen spolucestující. Lidé, kteří zůstávají spolu, protože je levnější pronajat si pokoj pro dva a bezpečnější spát ve dvou ve stanu. V Noose potkal jednu milionářskou dcerku z Německa a já jela dál, aby tu záležitost mohl v klidu ukončit. Mně to bylo jedno. Když přijel za mnou do Sydney, řekla jsem mu, že jsem se zamilovala do jednoho amerického surfaře. Nevím, jestli mi to věřil, každopádně pochopil, že jsem nám dala možnost se vším skoncovat. Pokusili jsme se v tom motelu hádat, ale už se nám nedařilo ani to. Pak jsem ho poprosila, aby se vrátil do Švédska a řekl tam, že brzy přiletím za ním.“

„Možná už má velký náskok.“

„Byli jsme spolu šest let. Věříš, že už ani nevím, jak vypadal?“

„Ano.“

Birgitta si povzdechla.

„Já bych tomu nikdy nevěřila. Byla jsem si tak jistá, že se vezmeme, budeme mít děti a budeme žít v domku se zahradou na předměstí Malmö, se Sydsvenska Dagbladet na schodech, a teď – teď už ani nevím, jak zněl jeho hlas nebo jaké to bylo ho milovat…,“ vzhlédla a pohlédla na Harryho. „Nebo, že byl příliš zdvořilý na to, aby mě poprosil, že mám mlčet, když jsem po několika sklenicích vína nepřestávala mluvit.“

Harry se usmál. Nic neřekla na to, že nepil.

„Já nejsem zdvořilý, jenom jsem zvědavý,“ řekl.

„Pak bys měl o sobě vyprávět víc, i když jsi policista.“

Birgitta se předklonila. Harry se přinutil jí nehledět do výstřihu. Cítil slabou vůni parfému a zkoumavě se nadechl. Nesměl se nechat obelstít tím, co vymysleli nějací prohnaní lidé od Karla Lagerfelda nebo Christiana Diora, kteří dobře věděli, co je nutné ke svedení chudáka muže.

Voněla fantasticky.

„No,“ začal Harry, „mám starší sestru, má matka zemřela před devíti lety, bydlím v jednom bytě v Oslu, kterého se nějak nemohu zbavit. Nemám za sebou žádný delší vztah a vlastně jen jeden, který zanechal stopy.“

„Opravdu? A ve tvém nynějším životě nikdo není?“

„Ne, opravdu. Povrchně se znám s několika ženami, kterým čas od času volám, když se neozvou.“

Birgitta svraštila čelo.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se Harry.

„Nevím, jestli se mi zamlouvá tento typ mužů. Nebo žen. Z tohoto pohledu jsem trochu staromódní.“

„To všechno jsem teď samozřejmě nechal za sebou,“ řekl Harry a zvedl svou sklenici Perrieru.

„A já nevím, jestli se mi líbí tvé promyšlené, chytré odpovědi,“ řekla Birgitta a přiťukla si s ním.

„Takže, co je u muže důležité?“

Opřela si bradu o dlaň a přemýšlela. „Nevím. Myslím, že spíš vím, co nemám ráda, než co mám ráda.“

„Co nemáš ráda, kromě chytrých odpovědí?“

„Muže, kteří se mě pokoušejí sbalit.“

„Já se o to pokouším?“

Usmála se. „Dám ti pár tipů, Casanovo. Když se chceš líbit ženě, musíš ji přimět, aby se cítila jedinečně, aby si myslela, že se s ní zachází mimořádně a že dostává něco, co patří jen jí. Muži, kteří se snaží balit dívky po barech, to prostě nepochopili. Ale říkat to takovému zhýralci je jako házet perly sviním.“

Harry se rozesmál.

„Tím několika jsem myslel dvě. Řekl jsem ‚několika‘, protože to možná zní trochu divočeji než… tři. Jedna z těch dvou je podle všeho, co mi řekla, když jsme se potkali naposledy, beztak na cestě zpátky ke svému bývalému příteli. Poděkovala mi za to, že náš vztah byl tak nekomplikovaný… povrchní, řekl bych. U té druhé jde o ženu, kterou jsem kdysi chtěl získat a která teď říká, že já, protože já jsem to byl, kdo později ukončil ten vztah, mám povinnost se starat o to, aby, dokud nenaváže nový vztah, měla alespoň minimum sexuálního života. Ale počkat… Proč bych se měl hájit? Jsem slušný kluk, který nikomu nezkřiví ani vlas. Chceš tím říct, že tě…“

„Ano, přesně tak. Jenom se to nesnaž popřít.“

Harry to nepopíral. „O.K. Jak jsem na tom?“ Napila se vína a uvažovala.

„Dobře, řekla bych. Každopádně použitelně. Ne, myslím dobře… celkem dobře.“

„To zní jako dva minus.“

„Tak nějak.“

Dole v přístavu byla tma a téměř liduprázdno. Vanul čerstvý vítr. Na schodech nasvícené opery se fotografovali neobvykle obtloustlí novomanželé. Fotograf je posunoval sem a tam a oba manželé jen s nevolí pohybovali svými těžkými těly. Pak se však dohodli a noční seance u opery skončila úsměvy, smíchem a možná i pár slzami.

„Tomu se říká ‚prasknout štěstím‘,“ poznamenal Harry. „Nebo tak nějak se to říká švédsky, ne?“

„Ano, je možné být šťastný tak, že člověk praskne i švédsky.“ Birgitta si rozvázala stužku, kterou měla stažené vlasy, a postavila se k nábřeží před operou.

„Ano, něco takového existuje,“ řekla, jako by sama k sobě. Otočila svůj pihovatý nos k moři. Vítr jí odvál vlasy ze tváře.

Vypadala téměř jako ohnivá medúza. Harry nevěděl, že medúzy mohou být tak krásné.

4

Město jménem Nimbin, automat na kávu a Angeline Hutchinsonová

Velká ručička Harryho hodinek ukazovala na jedenáctou, ale stevardka, jejíž hlas se ozval v reproduktoru, řekla, že je teprve deset.

„V Queenslandu není letní čas,“ vysvětloval Andrew. „Tady nahoře to byla velká politická záležitost. Konalo se referendum a farmáři byli proti.“

„Můj Bože, mám pocit, že jsme v kraji buranů.“

„I’d say, mate. Až donedávna do tohoto státu nesměli vstoupit hippies. Bylo tu zakázáno nosit dlouhé vlasy.“

„Děláš si srandu?“

„Queensland je prostě jiný. Brzy tu zakážou i skinheady.“

Harry se spokojeně pohladil po svých krátce střižených vlasech. „Je ještě něco, co bych měl o Queenslandu vědět?“

„No, jestli máš v batohu marihuanu, tak ho raději nechej v letadle. V Queenslandu jsou zákony, pokud jde o požívání drog, tvrdší než v jiných státech. Vodnářský festival nebyl do Nimbinu přesunut náhodou. Město je bezprostředně za hranicí Nového Jižního Walesu.“

Našli půjčovnu automobilů Avis, kde jim sdělili, že jejich vůz už je připraven.

„Zato má Queensland taková místa, jako je Fraser Island, kde se Inger Holterová setkala s Evansem Whitem. Ten ostrov vlastně vypadá jako jedna velká písečná lavice, ale je na něm deštný prales a sladkovodní jezera s tou nejčistší vodou na světě. Písek tam je tak bílý, že to vypadá, jako by pláže byly z mramoru. Říká se tomu křemíkový písek, protože obsah tohoto prvku v písku je mnohem vyšší než u obyčejného písku. Asi by se dal nasypat do tvého počítače.“

„The land of plenty, ay?“ řekl muž za přepážkou a podal jim klíče.

„Ford Escort?“ Andrew se zašklebil, ale pak přece jen podepsal. „Ty ještě jezdí?“

„Special rate, Sir.“

„O tom nepochybuju.“

Slunce pálilo na Pacific Highway a panoráma Brisbane svítilo v dáli jako křišťálový lustr.

„Hezké,“ poznamenal Harry. „Tak čisté a úhledné. Jako by to všechno vzniklo na rýsovacím prkně, jako by vše bylo postaveno zároveň.“

„To máš skoro pravdu. Brisbane je v mnoha ohledech fungl nové město. Ještě před pár roky to byla jen velká vesnice s několika sty tisíci farmáři. Když se budeš pozorně dívat, uvidíš, že ještě dnes tam mají lidé nohy do O. To město je jako moderní kuchyně na starém statku: blýskavé, pravidelné a efektivní – s kravami v okolí.“

„To je opravdu hezké srovnání, Andrewe.“

„Jenom se příliš nenafukuj, off-sider!“

Když sjeli z dálnice, vydali se na východ, zelenou, kopcovitou krajinou s lesem a poli.

„Vítej na australském venkově,“ poznamenal Andrew.

Na pastvinách se pásly krávy, které na ně líně hleděly.

Harry se bavil.

„Co je?“ zeptal se Andrew.

„Znáš ten Larsonův comics, jak tam stojí krávy na dvou nohách na pastvině a kouří a jedna z nich náhle vykřikne: Pozor, tam jede ještě jedno auto!?“

Rozhostilo se mlčení.

„Kdo je Larson?“ zeptal se Andrew.

„Zapomeň na to.“

U cesty stály nízké dřevěné domky s verandami a sítěmi na moskyty ve dveřích. Ve vjezdech byly zaparkované pickupy. U kraje cesty byli vidět melancholicky vyhlížející, silní tažní koně a úly. Neustále míjeli ohrady, v nichž prasata spokojeně ryla v bahně. Cesty se zúžily. V poledne natankovaly u jedné osady. Na tabuli u kraje osady stál nápis Uki a pod ním to, že osada byla dvakrát za sebou zvolena nejčistším městem Austrálie, ne však to, kdo vyhrál minulý rok.

„Holy macarony,“ řekl Harry, když přijeli do Nimbinu.

Centrum se rozléhalo na ploše zhruba stokrát sto metrů, hrálo barvami a podobalo se městům, ve kterých se odehrávaly filmy s Cheechem & Chongem, které měl Harry ve své sbírce.

„Sedmdesátá léta!“ zvolal. „Tedy, podívej se tam, tam stojí Peter Fonda a žvaní s Janis Joplin.“

Sledovaly je ospalé pohledy.

„To je fantastické. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že taková místa ještě existují. To je k smíchu.“

„Proč?“ zeptal se Andrew. „Nepřipadá ti to směšné?“

„Směšné? Co je na tom směšného?“ odsekl Andrew. „Chápu, že dnes je snadné se takovým snílkům smát. Je mi jasné, že dnešní mládež si myslí, že květinová generace byla banda feťáků, kteří nedělali nic jiného, než že hráli na kytaru, navzájem si přednášeli vlastní básně a spali každý s každým. Vím, že tehdejší pořadatelé Woodstocku dnes dělají rozhovory v saku a kravatě a se shovívavými úsměvy se baví nad svými dřívějšími „idejemi“, které i jim samotným dnes připadají jako naprosto naivní. Ale bez idejí, za kterými stála tato generace, by dnes svět vypadal úplně jinak. Hesla jako Love a Peace možná dnes znějí jako klišé, ale my, kteří jsme tenkrát vyrůstali, jsme to mysleli doopravdy. Z celého srdce.“

„Nejsi trochu starý na to, abys mohl být hippie, Andrewe?“

„Ano, byl jsem starý, byl jsem rutinovaný, chytrý hippie,“ usmál se Andrew. „Nejedna mladá dívka byla uvedena do tajů lásky strýcem Andrewem.“

Harry ho dloubl do ramene. „Myslel jsem si, že jsi právě mluvil o idealizmu, ty starý záletníku.“

„Samozřejmě že to byl idealizmus,“ řekl uraženě Andrew. „Nemohl jsem přece přenechat ty holky nějakému nemotornému, uhrovitému chudákovi a riskovat, že by si ta děvčata z toho odnesla trauma na zbytek sedmdesátých let.“

„To byl tedy nejdůležitější příspěvek sedmdesátých let pro dnešní společnost?“

Andrew zavrtěl hlavou.

„Bylo to ve vzduchu. Ve vzduchu. Svoboda. Víra v lidi. Možnost vyzkoušet něco nového. I když Bill Clinton tvrdí, že nikdy nekouřil marijánku – dýchal tehdy stejný vzduch, stejného ducha jako my ostatní. A to má samozřejmě vliv na to, kým jsi dnes. Musel bys pět let nedýchat, aby se to na tobě nepodepsalo. Nesměj se, Harry Holy. Za dvacet let, až se zapomene na kalhoty do zvonu a všechny špatné básně, se tehdejší myšlenky budou jevit v úplně jiném světle, uvidíš!“ Harry se přesto rozesmál.

„Neber to osobně, Andrewe, ale já jsem z generace, která vyrostla potom. Tak jako jste se vy smáli upnutým košilím a napomádovaným účesům generace padesátých let, tak jsme se my bavili vašimi květy ve vlasech. Nemyslíš, že dnešní desetiletí se budou jednou smát mně? Je to prostě tak. Ale tady asi lidé věří, že sedmdesátá léta trvají, viď?“

Andrew rezignovaně mávl rukou. „Myslím, že v Austrálii jsou pro něco takového výjimečně příznivé podmínky. Svět hippies nikdy nezahynul, ale přešel do hnutí New Age. V každém knihkupectví je nejméně jeden regál s knihami o alternativním životním stylu, přírodní medicíně, kontaktu s nejniternějším já, vegetariánství, o tom, jak se osvobodit od materializmu a žít v harmonii sám se sebou a s okolím. Ale ne všichni kouří trávu!“

„Toto tady není New Age, Andrewe! To jsou staří dobří zfetovaní hippies, každopádně někteří z nich.“

Andrew pohlédl ven a usmál se. U stěny kouřil jeden muž s dlouhými vousy a mával na ně, s prsty roztaženými do V. The Marihuana Museum – stálo pod tabulí se starým žlutým hippiesáckým mikrobusem. Pod tím byl ještě menší nápis: Entrance: One Dollar. If you can’t pay, go in anyway.

„V Nimbinu je muzeum trávy,“ poznamenal Andrew. „Většina jsou sračky, ale pokud si vzpomínám, je tam i několik originálních fotek z cest do Mexika od Kena Keseyho, Jacka Kerouaca a dalších pionýrů z dob, kdy experimentovali s halucinogenními drogami.“

„Z dob, kdy LSD bylo bezpečné?“

„A sex jen zdravý. Skvělá doba, Harry Hole. You should have been there, man!“

Nechali auto trochu stranou a šli zpátky. Harry si sundal své sluneční brýle a pokoušel se vypadat civilně. Očividně to byl klidný den, takže Harry a Andrew po cestě slyšeli průpovídky jako: Good grass… Best grass in Australia, man!… Grass from Papua New Guinea, mindblowin!

„Papua Nová Guinea,“ odfrkl Andrew, „dokonce i tady, v hlavním městě trávy, žijí lidé s představou, že tráva je lepší, když pochází z místa, které je dostatečně daleko. Já říkám: kupujte australskou!“

Na židli před muzeem seděla těhotná, a přesto hubená mladá žena a mávala na ně. Její věk se nedal odhadnout, byla někde mezi dvacítkou a čtyřicítkou. Měla pestré, široké šaty a knoflíky košile měla vepředu a dole rozepnuté, takže jí bylo vidět břicho s napnutou kůží. Harrymu někoho připomínala, ale nevěděl, koho. Její rozšířené zorničky napovídaly, že měla k snídani víc než jen trávu.

„Looking for sometbing else?“ zeptala se. Všimla si, že ti dva nemají zájem o marihuanu.

„Ne…,“ začal Harry.

„Acid? LSD? Chcete LSD, že?“ Naklonila se k nim a rychle a naléhavě je přesvědčovala.

„Ne, nechceme LSD,“ odvětil Harry, „hledáme něco jiného, jasné?“

Zůstala sedět a hleděla na ně. Andrew Harrymu pokynul, že půjdou dál, ale vtom vyskočila, jako by jí v tom břicho vůbec nebránilo, a chytila Andrewa za ruku. „O.K. Ale to nemůžeme vyřídit tady. Můžete se se mnou setkat za deset minut v hospodě naproti.“

Andrew přikývl a ona se otočila a vydala se po ulici, následována jedním štěnětem.

„Vím, co si myslíš, Harry,“ řekl Andrew a zapálil si doutník. „To od tebe nebylo hezké nechat ji věřit, že chceme koupit heroin. Stačí nám jen vědět, že policejní stanice je sto metrů odtud, to je vše, co potřebujeme na to, abychom se něco dozvěděli o Evansu Whiteovi. Ale mám pocit, že to takto půjde rychleji. Dáme si pivo a počkáme, jak se to vyvrbí.“

O půl hodiny později přišla ona dobrosrdečná matka s jedním týpkem, který vypadal stejně uštvaně jako ona, do takřka liduprázdného baru. Vypadal jako Klaus Kinski v Drákulovi: bledý, vychrtlý, celý v černém, kruhy pod očima.

„Podívej se na něho,“ zašeptal Andrew, „tomu se rozhodně nedá vyčíst, že neokusil to, co prodává.“

Matka a hubeňour rychle kráčeli k nim. Chlápek vypadal tak, jako by vůbec nechodil na slunce. Šel rovnou k věci.

„Za kolik to chcete koupit?“

Andrew se k němu demonstrativně otočil zády. „Na můj vkus je tu příliš mnoho lidí na to, abych mohl být konkrétní,“ řekl, aniž by se otočil.

Kinski kývl hlavou a matka se zašklebila a odešla. Pravděpodobně dostávala svá procenta a Harry předpokládal, že její důvěra vůči Kinskému je stejná jako mezi všemi narkomany – totiž žádná.

„Nic u sebe nemám a jestli jste poldové, tak vám uříznu koule. Nejdřív se mi ukaž, a pak odtud zmizíme.“ Mluvil rychle a nervózně, přičemž těkal očima sem a tam.

„Je to odtud daleko?“ otázal se Andrew.

„It’s a short walk, but a long trip.“ Ve tváři toho muže se objevilo něco, co měl být patrně úsměv.

„Good on ya, mate. Posaď se a drž hubu,“ sykl Andrew a ukázal mu svůj služební průkaz. Kinski strnul. Harry vstal a poklepal si na opasek. To podle jeho názoru stačilo, nemínil ukazovat zbraň.

„Co to má být? Nemám u sebe nic, to jsem vám přece řekl!“ Trucovitě se posadil na židli před Andrewa.

„Vycházím z toho, že znáš místního šerifa a jeho asistenty. A ti asi znají tebe. Ale vědí, žes začal prodávat i horse?“

Chlápek pokrčil rameny.

„Kdo mluvil o horse, myslel jsem si, že chcete trávu…“

„Samozřejmě, o fetu nebyla řeč a ani nebylo řečeno, že jsme o tom hovořili, za předpokladu, že nám dáš několik informací.“

„Děláte si srandu? Mám riskovat, že si o mně všichni budou myslet, že jsem špicl, jen proto, že sem vtrhli dva cizí poldové, kteří proti mně nic nemají a…“

„Špicl? Setkali jsme se tu, ale nedohodli jsme se na ceně a na zboží, takhle to bylo. Navíc ti ta ženská může dosvědčit, že jsme se tu setkali kvůli normálnímu obchodu. Jestli uděláš to, co po tobě chceme, už nás nikdy neuvidíš, a to platí i pro všechny ostatní tady.“

Andrew si zapálil doutník. Mrkl na feťaka, foukl mu kouř do obličeje a dodal: „Jestli nezjistíme to, co chceme, může se stát, že si připneme policejní odznaky, až odtud budeme vycházet a že v nejbližší době dojde k několika zatčením, která by tvou popularitu tady příliš nezvýšila. Nevím, jestli se tu používají metody, o kterých jsi mluvil, jestli se špiclům uřezávají koule, potheads jsou přece v zásadě celkem klidní. Ale nejsou úplně natvrdlí a nepřekvapilo by mě, kdyby si šerif jednoho dne posvítil na tvůj kutloch, jen tak náhodou. Potheads nemají právě rádi, když jim někdo konkuruje tvrdšími věcmi, navíc když je to ještě zfetovaný špicl. A trestní sazbu za obchod s heroinem ve velkém množství znáš, ne?“

Opět mu foukl do tváře kouř z doutníku. Ne každý den je možné fouknout takovému hajzlovi dým do obličeje, pomyslel si Harry.

„O.K.,“ řekl Andrew, když mu Kinski neodpověděl. „Evans White. Řekneš nám, kde je, kdo je a jak ho můžeme najít. A to hned!“

Kinski se rozhlédl. Otáčel svou velkou hlavou na úzkém krku jako sup, který hledá mršinu a rozhlíží se, zda se nevrátí lvi.

„Jen to?“ otázal se. „Nic jiného?“

„Nic jiného,“ řekl Andrew.

„A jak mám vědět, že se nevrátíte a nebudete toho ode mě chtít víc?“

„Nijak.“

Přikývl, jako by mu bylo jasné, že to je jediná logická odpověď.

„O.K. Už to není velká ryba, ale podle toho, co jsem o něm slyšel, už je znovu na cestě nahoru. Pracoval pro madam Rosseau, to je tady marijánková královna, ale teď začal svůj vlastní byznys. Tráva, LSD a možná i morfin. Tráva je ta samá, kterou tu prodávají i ostatní, z místní produkce. Ale vypadá to, že má dobré kontakty v Sydney a že tam prodává trávu a kupuje čisté, levné LSD. To je tu teď největší hit.“

„Ne extáze nebo herák?“ zeptal se Harry. „Proč to?“ zeptal se kysele Kinski.

„No, vím jen, jak to je u nás. Tam, odkud pocházím, se počítá s tím, že po houseové vlně více než padesát procent mladých nad šestnáct v Anglii už jednou zkusilo extázi. A po Trainspottingu je herák velký hit…“

„What? House? Trainspotting?“ Muž na něho nechápavě hleděl. Harry si už dříve všiml, že narkomani o přítomnosti nic nevědí.

„Kde můžeme najít Evanse?“ otázal se Andrew.

„Dočasně je v Sydney, ale před pár dny jsem ho viděl ve městě. Má syna s jednou ženou z Brisbane, která se tu často objevuje. Nevím, kde v této chvíli je, ale ten kluk většinou bydlí na statku u Evanse, když je v Nimbinu.“

Vysvětlil jim, kde leží ten statek.

„Co je Evans zač?“ chtěl vědět Andrew.

„No, co na to říct?“ Poškrábal se na bradě. „Okouzlující parchant, to je asi nejvýstižnější.“

Andrew a Harry nevěděli, jestli se tomu tak říkalo, ale přikývli na znamení, že rozuměli.

„Dealuje se s ním dobře, ale nechtěl bych být v kůži jeho ženy, jestli víte, co tím myslím.“

Zavrtěli hlavami.

„Je to fešák a není známý zrovna tím, že by si vystačil jen s jednou ženskou. S jeho ženami byly vždycky problémy, ječely a dělaly scény, takže není divu, že si z toho leckterá z nich odnesla modřiny.“

„Hm. Znals to blonďaté děvče z Norska, tu Inger Holterovou? Minulý týden ji našli ve Watson Bay v Sydney zavražděnou.“

„O té jsem nikdy neslyšel.“ Podle všeho to nebyl zvídavý čtenář novin.

Andrew uhasil svůj doutník a spolu s Harrym vstal.

„Můžu se spolehnout na to, že budete mlčet?“ otázal se Kinski a skepticky na ně pohlédl.

„Samozřejmě,“ odvětil Andrew a vydal se ke dveřím.

Policejní stanice stála na hlavní ulici, asi sto metrů od muzea, a vypadala jako obyčejný dům. Jediný rozdíl byl v malé tabuli na předzahrádce, který informoval o tom, že zde sídlí místní policie. Uvnitř seděl šerif a jeho asistent za velkým psacím stolem v prostorné místnosti, kde kromě gauče, stolku a televize byla pozoruhodná sbírka pokojových rostlin a police s kávovarem. Kostkované závěsy dodávaly té místnosti šarm chaty z norských hor.

„Good day,“ řekl Andrew.

„Good day, Sir,“ odpověděl šerif a jeho asistent.

„Jmenuji se Kensington a toto je Holy. Naše služebna v Sydney už asi náš příjezd oznámila a sdělila vám, proč jsme tady, že?“

„Částečně ano, částečně ne,“ odpověděl šerif. Byl to modrooký, snědý chlapík kolem čtyřicítky s přátelským obličejem a silným stiskem ruky. Harrymu připomínal otce ve Flipperu, jednoho z těch jistých, morálně vzorných australských hrdinů všedního dne v khaki šortkách, kteří se ničeho nezalekli.

„Sydney nebylo tak jednoznačné. Chápeme, že pátráte po chlápkovi, kterého nemáme vyplašit.“ Šerif vstal a uhladil si kalhoty. „Bojíte se, že jsme příliš tupí? Myslíte, že tu nahoře nezvládáme naši práci?“

„No offense, chief. Víme, že tu máte plné ruce práce se sledováním marihuany, proto jsme vás nechtěli zatěžovat tím chlápkem a přijeli jsme sami. Máme adresu a chceme mu vlastně jen položit několik otázek.“

Andrew na znamení, že jde o drobnost, vysunul spodní ret.

Šerif nespokojeně zabručel: „Sydney nebo Canberra, je to stejná pakáž. Dávají příkazy a posílají své lidi a my tady jsme ti poslední, kdo se o tom dozví. A na koho se hodí vina, když se něco pokazí?“

„Amen,“ prohodil asistent za svým psacím stolem.

Andrew přikývl. „Nevzrušujte se. Ani u nás to není jiné. Všude, kam se podíváte, jsou šéfové, kteří si nikdy nezašpiní ruce. Tak to už prostě chodí. Nás, kteří se hrabeme ve špíně a víme, jak vypadá realita, dirigují chlápci z kanceláří s průměrnými právnickými diplomy, kteří nemají v hlavě nic než svoji kariéru.“

Harry rychle souhlasně přikývl a mnohoznačně si povzdechl.

Šerif na ně hleděl skepticky, ale Andrewova tvář se podobala masce. Přestože nevěděl, co si o nich má myslet, nabídl jim kávu.

„To je opravdu velký stroj,“ řekl Harry a kývl na kávovar na polici.

Tím uhodil hřebíček na hlavičku.

„Tím káva proteče za jednu minutu,“ řekl hrdě šerif a krátce je uvedl do technických fines.

Po několika šálcích kávy se dozvěděli, že ragbyový tým North Sydney Bears je elitářská sebranka a že norský rychlobruslař a přítel Samanthy Reillyové je fajn chlap.

„Viděli jste ty transparenty ve městě?“ otázal se asistent. „Vyzývají lidi, aby zítra přišli na heliport a převrhli naši helikoptéru. Myslí si, že fotografování soukromého majetku odporuje ústavě. Včera se tam přivázalo pět lidí. Mohli jsme vyletět až pozdě odpoledne.“

Šerif a asistent na sebe vrhli výmluvné pohledy. Bylo jasné, že jim to nijak zvlášť nevadilo.

Po další kávě Andrew a Harry vstali, řekli, že je načase mluvit o Evansu Whiteovi, a poděkovali za srdečné přijetí a kávu.

„Mimochodem,“ řekl Andrew a ve dveřích se ještě jednou otočil. „Slyšel jsem, že v Nimbinu někdo prodává herák. Vychrtlý, tmavovlasý chlápek. Vypadá jako upír při hladovce.“

Šerif náhle vzhlédl.

„Herák?“

„Podle popisu to musí být Mondale,“ řekl asistent. „Mondale, ten vyparáděný idiot!“ zvolal šerif. Andrew si sáhl na imaginární klobouk. „Říkal jsem si, že vás to možná bude zajímat.“

„Jaká byla večeře s naší svědkyní ze Švédska?“ zeptal se Andrew, když se vydali k Whiteovi.

„Dobrá. Trochu pálivá, ale dobrá,“ řekl Harry. „No tak, Harry, o čem jste mluvili?“

„Ale, o spoustě věcí. O Norsku a Švédsku.“

„Kdo vyhrál.“

„Ona.“

„Má Švédsko něco, co vy v Norsku nemáte?“ zeptal se Andrew.

„Abych hned řekl to nejdůležitější: pár dobrých filmových režisérů. Bo Widerberg, Ingmar Bergmann…“

„Režiséři,“ zabručel Andrew, „ty my máme také. Ale Edvarda Griega máte jen vy.“

„Ale?“ prohodil Harry, „Nemyslel jsem si, že jsi znalec klasické hudby. Takže opravdu…“

„Grieg byl génius. Vezmi si například druhou větu Symfonie c-moll, tam…“

„Sorry, Andrewe,“ skočil mu Harry do řeči. „Já jsem vyrostl na dvouakordovém punku a symfoniím jsem byl nejblíž u kapel jako Yes nebo King Crimson. Neposlouchám muziku z minulého století, O.K.? Všechno před rokem 1980 je pro mě doba kamenná. U nás je skupina, která si říká Dum-Dum-Boys a která…“

„Symfonie c-moll měla premiéru teprve v roce 1981,“ poznamenal Andrew. „Dum-Dum-Boys, to je svérázný název.“

Harry to vzdal.

Evans White na ně hleděl přivřenýma očima. Vlasy mu padaly do obličeje, škrábal se v rozkroku a demonstrativně říhal. Nevypadalo to, že by byl nějak zvlášť překvapený tím, že je vidí. Ne proto, že by je čekal, ale proto, že byl zvyklý na to, že za ním jezdili lidé. Měl přece to nejlepší LSD v kraji a Nimbin bylo malé město, kde se zprávy šířily rychle. Harry počítal s tím, že někdo jako White nedealuje v malém a určitě ne před dveřmi vlastního domu, ale to zřejmě lidem nebránilo jezdit na jeho statek a občas tam i něco koupit.

„Jste tu špatně. Zkuste to ve městě,“ řekl a zavřel dveře se sítí proti komárům.

„Jsme od policie, pane White.“ Andrew zvedl svůj odznak. „Rádi bychom si s vámi promluvili.“

Evans se k nim otočil zády.

„Dnes ne. Nemám rád poldy. Přijďte, až budete mít zatykač nebo povolení k prohlídce nebo něco takového, pak uvidíme, co pro vás budu moct udělat. Do té doby dobrou noc.“

Zavřel i vnitřní dveře.

Harry se opřel o rám a zvolal: „Evansi White! Slyšíte mě? Ptáme se, jestli jste na této fotografii, Sir. A pokud to tak je, zda znáte to světlovlasé děvče, které sedí na té fotce vedle vás? Jmenuje se Inger Holterová a teď je mrtvá.“

Chvíli panovalo ticho. Pak zašramotily vnitřní dveře. White na ně letmo pohlédl. Harry přiložil fotografii k síťce proti komárům.

„Nevypadala tak dobře, když ji našla policie v Sydney, pane White.“

V kuchyni ležely na stole noviny, dřez byl plný talířů a sklenic a podlaha jistě nebyla mytá už měsíce. Přesto Harry viděl, že ten dům nejeví známky chátrání, že nevypadá jako dům narkomana, který klesá ke dnu. Nebyly tam žádné plesnivé zbytky jídla, nepáchla tam moč a ani závěsy nebyly zatažené. Kromě toho tam panovalo cosi jako vnitřní řád, který Harrymu napověděl, že Evans White má svůj život ještě pod kontrolou.

Posadili se ke kuchyňskému stolu a Evans vytáhl z ledničky pivo, které hned zvedl ke rtům. Jeho říhnutí se odrazilo od stěn kuchyně. Pak se spokojeně zachechtal.

„Vyprávějte nám o vašem vztahu s Inger Holterovou, pane White,“ řekl Harry a zamával si rukou před obličejem.

„Inger bylo milé, hezké a poměrně hloupé děvče, které si vzalo do hlavy, že se mnou bude šťastné.“ Evans vzhlédl ke stropu. Potom se opět pobaveně zachechtal.

„Myslím, že to je celkem výstižné,“ dodal.

„Máte podezření, kdo by mohl být pachatelem nebo jak se to mohlo stát?“

„Ano, i v Nimbinu jsou noviny, takže vím, že ji někdo uškrtil. Ale kdo? Nějaký škrtič, zřejmě.“ Zaklonil hlavu a usmál se. Do čela mu spadla kadeř vlasů, ve snědém obličeji se zaleskly zuby a zvýraznily se mu vrásky táhnoucí se od očí až k uším ozdobeným těžkými pirátskými náušnicemi. Andrew si odkašlal.

„Pane White, žena, kterou jste dobře znal, s níž jste dokonce udržoval intimní poměr, byla zavražděna. To, co vy osobně cítíte, nebo necítíte, nás nezajímá. My pátráme po vrahovi – a pokud se teď nepokusíte nám alespoň trochu pomoct, zvýší se pravděpodobnost, že vás budeme muset odvézt do Sydney.“

„Tak jako tak musím do Sydney a pokud to znamená, že letenku budete platit vy, pak pojedu rád.“ Pohrdavě pokrčil rameny.

Harry nevěděl, co si má myslet. Byl Evans White tak otrlý, jak se tvářil, nebo šlo spíš o takzvanou sníženou příčetnost?

„Jak chcete, pane White,“ poznamenal Andrew. „Letenka, strava a nocleh, advokát a publicita hlavního podezřelého v případu vraždy, všechno zdarma.“

„Big Deal. Pak jsem za 48 hodin zase venku.“

„A pak vám nabídneme zdarma hlídání, buzení zdarma, abychom věděli, jestli jste v noci skutečně doma, a možná i pár překvapivých razií. A kdo ví, co pak najdeme, že?“

Evans dopil zbytek piva, ale zůstal sedět a škrábal do etikety piva.

„Co si pánové přejí vědět?“ prohodil nevrle. „Všechno, co vím, je to, že jednoho dne zmizela. Musel jsem do Sydney, takže jsem se pokoušel jí zavolat, ale nebyla ani v práci, ani doma, a když jsem potom přijel do města, četl jsem v novinách, že byla zavražděna. Dva dny jsem chodil po městě jak zombi. Za-vra-ždě-ná? Jak velká je statistická pravděpodobnost, že vás zavraždí?“

„Ne zrovna vysoká. Máte na dobu vraždy alibi? To je dobře,“ poznamenal Andrew a něco si zapsal. Evans sebou trhl.

„Alibi? Jak to myslíte? Já přece nejsem podezřelý! Nebo mi chcete namluvit, že policie po jednom týdnu ještě nemá žádnou stopu?“

„Zkoumáme všechny stopy, pane White. Můžete mi povědět, kde jste se zdržoval dva dny předtím, než jste odjel do Sydney?“

„Tady, samozřejmě.“

„Sám?“

„Ne úplně.“ Evans se usmál a odhodil prázdnou plechovku za sebe. Pomalu se otočila, opsala elegantní oblouk a takřka neslyšně dopadla do koše před kuchyňskou linkou. Harry uznale přikývl.

„Smím se zeptat, s kým jste byl?“

„To přece děláte. Ale dobrá, nemám co skrývat. Byla to žena – Angeline Hutchinsonová. Bydlí tady ve městě.“

Harry si to zapsal.

„Milenka?“ zeptal se Andrew.

„Něco takového,“ řekl Evans.

„Co nám můžete říct o Inger Holterové? Jaká byla?“

„Ech, neznali jsme se dlouho, potkal jsem ji v Sydney, v baru, kde pracovala. The Albury. Mluvili jsme spolu a vyprávěla mi, že šetří na cestu do Byron Bay. To je jen několik mil odtud, proto jsem jí dal své telefonní číslo v Nimbinu. O několik dnů později mi zavolala a zeptala se, jestli by tu na statku nemohla přenocovat. Zůstala týden. Pak jsme se vždycky setkávali v Sydney, když jsem tam byl. Tak dvakrát, třikrát. Možná chápete, že to nestačilo na to, aby se z nás stal usedlý manželský pár. Kromě toho začala obtěžovat.“

„Obtěžovat?“

„Ano, příliš přilnula k mému malému synovi, Tom-Tomovi, a snila o rodině a o domě na venkově. To se mi moc nelíbilo, ale nechal jsem ji při tom.“

„Nechal při tom? Proč?“

Evans si poposedl.

„Byla z těch, co ze začátku vedou silné řeči, ale když jim trochu polichotíš a řekneš, že je miluješ, změknou jak máslo. Pak nevědí, jak by tě měly hýčkat.“

„Takže to bylo milé a ohleduplné děvče?“ zeptal se Harry.

Evansovi se směr, kterým se ten rozhovor ubíral, očividně nezamlouval.

„Ano, asi ano. Ale neznal jsem ji tak dobře, jak už jsem řekl. Dlouho neviděla svou rodinu v Norsku, možná jí prostě chyběli… lidé, někdo, kdo byl tam, ne? Ale co já vím? Bylo to prostě hloupé, romantické děvče. Určitě nebyla nějak zlá…“

Evansovi náhle začal přeskakovat hlas, načež se odmlčel. Buďto to je dobrý herec, nebo se ho přece jen zmocnily emoce, pomyslel si Harry.

„Pokud jste tomu vztahu nedával žádnou budoucnost, proč jste se s ní potom nerozešel?“

„Už jsem k tomu směřoval. Už jsem stál ve dveřích a chtěl říct sbohem. Ale už jsem se k tomu nedostal. Just like that…“ Luskl prsty.

Ano, jeho hlas teď jednoznačně zní pohnutě, pomyslel si Harry.

Evans pohlédl na své ruce.

„I to je způsob, jak zmizet, že?“

5

Matka, obří pavouk a Bubbur

Jeli strmými horskými cestami. Jedna tabule jim ukázala cestu do Crystal Castle.

„Otázkou je, zda Evans White mluvil pravdu,“ řekl Harry.

Andrew se vyhnul jednomu traktoru, který jel z protějšího směru.

„Povím ti o své zkušenosti, Harry. Více než dvacet let hovořím s lidmi, kteří z různých důvodů buď mluví pravdu, nebo lžou. Viníci a nevinní, vrazi a kapesní zloději, roztřesení chudáci i otrlí tvrďáci, modrooké dětské tváře, zjizvení chlápci, sociopati, psychopati, filantropové…“

Andrew hledal další příklady.

„Point taken, Andrewe.“

„…domorodci a běloši. Všichni mi vyprávěli své příběhy a doufali, že jim uvěřím. A víš, co jsem se naučil?“

„Že je nemožné poznat, kdo lže a kdo mluví pravdu?“

„Přesně, Harry.“ Andrew nyní ožil. „V tradičních kriminálkách má každý čmuchal neomylný čuch na to, zda někdo lže. Bullshit! Lidská přirozenost je jako velký, neproniknutelný les, ve kterém se nikdo doopravdy nevyzná. Dokonce ani matka nemá tušení o nejskrytějších tajemstvích svého dítěte.“

Zastavili na parkovišti před velkou zelenou zahradou s vodotrysky, květinovými záhony a exotickými stromy, mezi nimiž se klikatila štěrkem sypaná pěšina. Za zahradou stál velký dům, což byl patrně Crystal Castle, který jim v Nimbinu na mapě ukázal šerif. Křišťálový zámek.

Jejich příchod oznámil zvonek nade dveřmi. Očividně šlo o oblíbené místo, protože v obchodě bylo mnoho návštěvníků. Přišla k nim korpulentní žena s úsměvem na tváři a nadšeně je přivítala, jako by byli prvními lidmi, které za mnoho měsíců viděla.

„Jste tu poprvé?“ zeptala se. Jako by její křišťálový butik byl návykovou záležitostí, jako by tam lidé putovali v pravidelných intervalech vždy, když na to dostali chuť. Podle toho, co věděli, to tak mohlo být.

„Závidím vám,“ řekla žena, když jí potvrdili, že jsou tam poprvé. „Máte výsadu zažít Crystal Castle poprvé!“

Zapištěla radostí.

„Běžte tam tou chodbou. Po pravé ruce je naše vegetariánská restaurace s vynikajícími recepty. Až tam budete, běžte doleva do místnosti s křišťály a minerály. That’s where the real action is! Now go, go!“

Mávala na ně. Po takovém přivítání pro ně bylo trpkým vystřízlivěním, když zjistili, že restaurace v zásadě není nic jiného než prostá místnost, ve které se nabízí káva, čaj, saláty s jogurtem a sendviče se salátem. V takzvané křišťálové místnosti stála řada blyštících se křišťálů, sochy Buddhy se zkříženýma nohama, modré a zelené křemeny a kameny ve hře světel. V místnosti byl lehce cítit kouř, zněla tam uspávající Panova flétna a zurčení vody. Harrymu se butik docela líbil. Tedy pokud se nepodíval na ceny.

„Hehe,“ zasmál se Andrew, když pohlédl na několik cenovek. „Ta ženská je geniální!“

Ukázal na zákazníky v obchodě. Většina z nich byla ve středním věku a zdálo se, že jsou dobře situovaní. „Květinová generace vyrostla. Mají rozumné džoby, rozumný příjem, ale jejich srdce ještě stále bijí pro astrální planety.“

Vrátili se k prodejnímu pultu. Žena se ještě stále spokojeně usmívala. Chytila Harryho za ruku a vtiskla mu do dlaně modrozelený kámen.

„Ty jsi kozoroh, že? Polož si tento kámen pod polštář. Odstraní z místnosti všechny negativní energie. Stojí 65 dolarů, ale myslím, že bys ho měl mít, takže, dejme tomu, 50 dolarů.“

Otočila se k Andrewovi.

„A ty musíš být lev?“

„Ech, ne, dobrá ženo, jsem policista.“ Diskrétně zvedl svůj odznak.

Zbledla a rozrušeně na něho pohlédla.

„Ach Bože, doufám, že jsem neudělala něco špatně.“

„Nic, o čem bych věděl, Ma’am. Předpokládám, že jste Margaret Dawsonová, dříve Whiteová, ano? Pokud to tak je, mohli bychom si na chvíli promluvit?“

Margaret Dawsonová se rychle ovládla a zavolala na jedno děvče, které převzalo pokladnu. Potom doprovodila Harryho a Andrewa do zahrady, kde se posadili k bílému dřevěnému stolu. Mezi dvěma stromy visela velká síť. Harry si nejprve myslel, že to je rybářská síť, ale při bližším pohledu se ukázalo, že to je obrovská pavoučí síť.

„Vypadá to, že bude pršet,“ řekla a promnula si ruce. Andrew si odkašlal. Kousla se do spodního rtu.

„Je mi líto, konstáble. To mě vždy tak znervózní.“

„To je v pořádku. Máte to tu ale velkou síť.“

„Ach, to je síť Billyho, našeho myšího pavouka. Určitě zase někde leží a spí.“ Harry bezděky stáhl nohy.

„Myší pavouk? Znamená to, že… žere myši?“ zeptal se. Andrew se usmál.

„Harry je z Norska. Tam nejsou zvyklí na velké pavouky.“

„Och, to vás mohu uklidnit. Ti velcí jsou zřídkakdy nebezpeční,“ poznamenala Margaret Dawsonová. „Právě naopak. Máme tu malé, smrtící pavouky, kterým se říká redback. Ale těm se většinou víc líbí ve městech, kde takříkajíc mohou zmizet v davu. Ve tmavých sklepech a vlhkých koutech.“

„To zní skoro jako popis někoho, koho znám,“ poznamenal Andrew. „Ale k věci, paní Dawsonová. Jde o vašeho syna.“

Zbledla.

„O Evanse?“

Andrew pohlédl na Harryho. „Pokud víme, tak dosud neměl s policií co do činění, paní Dawsonová,“ začal Harry. „Ne, určitě ne. Naštěstí.“

„Vlastně jenom jedeme kolem, protože váš dům stojí na naší zpáteční cestě do Brisbane. Chceme se zeptat, zda znáte ženu jménem Inger Holterová?“

Nezřetelně zaváhala, načež zavrtěla hlavou.

„Evans neznal tolik žen. Když se s nějakou seznámil, přivedl mi ji sem, aby mi ji představil. Když mu jedna z nich… ta hloupá nána, na jejíž jméno si ani nechci vzpomenout… udělala dítě, zakázala jsem mu… řekla jsem mu, že jsem toho mínění, že by měl trochu počkat, než najde tu pravou.“

„Proč by měl počkat?“ zeptal se Harry.

„Protože jsem mu to řekla!“

„A proč jste mu to řekla?“

„Protože… protože se to nehodí,“ pohlédla směrem k butiku, jako by jim chtěla naznačit, jak drahocenný je její čas, „a protože Evans je tak citlivý, tak snadno zranitelný chlapec. V jeho životě bylo tolik negativní energie, potřebuje ženu, na kterou se bude moct zcela spolehnout. Ne ty… coury, které ho zatím jen mátly.“ Potemněly jí zorničky.

„Setkáváte se s vašim synem často?“ otázal se Andrew.

„Evans sem jezdí tak často, jak to jen jde. Potřebuje klid, který tu panuje. Tvrdě pracuje, chudáček. Vyzkoušeli jste některé z bylin, které prodává? Občas sem některé přiveze a já z nich potom dělám v restauraci čaj.“

Andrew si opět odkašlal. Harry koutkem oka zachytil pohyb mezi stromy.

„Měli bychom jet, paní Dawsonová. Ještě jednu otázku.“

„Ano?“

Andrew se zakuckal, bez ustání kašlal. Pavoučí síť se rozechvěla.

„Byla jste vždy tak blonďatá, paní Dawsonová?“

Pozdě večer znovu přistáli v Sydney. Harry byl naprosto vyčerpaný a chtěl do postele. „Jeden drink?“ navrhl Andrew. „Ne, díky,“ řekl Harry. „V Albury?“

„To je skoro práce,“ poznamenal Harry. „No právě.“

Birgitta se usmála, když tam přišli. Obsloužila jednoho hosta a přišla k nim. Upřeně hleděla na Harryho. „Ahoj,“ pozdravila.

Harry cítil, že má chuť se připlazit do jejího klína a spát tam.

„Dva dvojité giny s tonikem, jménem zákona,“ řekl Andrew.

„Mně raději přines grapefruitový džus,“ řekl Harry.

Naservírovala jim ty nápoje a opřela se o pult.

„Díky za hezký večer,“ zašeptala švédsky k Harrymu. V barovém zrcadle za ní viděl svůj idiotský úsměv.

„He, he, žádné skandinávské cukrování, ano? Dokud drinky platím já, tak se tu bude mluvit anglicky.“ Andrew na ni upřeně hleděl.

„A teď vám něco povyprávím. Láska je větší tajemství než smrt.“

Udělal dramatickou pauzu.

„Strýc Andrew vám povypráví prastarou australskou legendu, příběh obřího hada Bubbura a Wally.“

Naklonili se a Andrew spokojeně mlaskl, když si zapálil doutník.

„Byl jednou jeden mladý bojovník jménem Walla, který byl až po uši zamilovaný do mladé, krásné Moory. A ona milovala jeho. Walla obstál v zasvěcovacím obřadu svého kmene, stal se mužem a směl se proto oženit s kteroukoli ženou z kmene, pokud by ho chtěla a pokud už nebyla ženou někoho jiného. A Moora chtěla. Walla se téměř nedokázal rozloučit se svou milovanou, ale zvyk vyžadoval, aby šel na lov a přinesl rodičům nevěsty kořist jako dar. Do té doby se svatba nemohla konat. Jednoho hezkého rána, na listí byla rosa, se Walla vydal na lov. Moora mu dala bílé péro papouška kakadu, které si strčil do vlasů.

Zatímco byl Walla pryč, začala Moora sbírat med na slavnost. Nebylo snadné ho najít a musela se vzdálit od tábora dál než normálně. Přišla do údolí s velkými kameny. V tom údolí panoval podivný klid, nebylo slyšet ptáky ani hmyz. Už chtěla jít dál, když našla hnízdo s velkými bílými vejci. Byla to ta největší vejce, jaká kdy viděla. Ta musím přinést na slavnost, pomyslela si a natáhla ruku.

V té chvíli uslyšela, jak se po kamenech plazí něco velkého, ale než mohla utéct nebo otevřít ústa, omotal se jí kolem boků obrovský, žlutohnědý had. Bojovala, ale nepovedlo se jí osvobodit se a had začal utahovat smyčky. Moora pohlédla k nebi nad údolím a pokoušela se volat Wallu, ale už neměla vzduch v plicích, už se jí nepovedlo vykřiknout. Had ji svíral stále silněji a potom ji zabil a rozdrtil jí kosti. Pak se vrátil do stínu, odkud se vyplazil. Tam nebyl vidět, protože měl stejnou barvu jako stín pod stromem a na kamenech.

Uplynuly dva dny, než nalezli její rozdrcené tělo mezi kameny. Její rodiče nebylo možné utěšit a matka plakala a ptala se otce, co jen řeknou Wallovi, až se vrátí.“

Andrew lesknoucíma se očima pohlédl na Harryho a Birgittu.

„Právě dohasínal táborový oheň, když se Walla následujícího rána vrátil z lovu. Přestože měl za sebou namáhavou cestu, byl jeho krok lehký a jeho oči byly šťastné. Šel k rodičům Moory, kteří mlčky seděli u ohně. ‚Tady jsou mé dary pro vás,‘ řekl. Jeho úlovek byl dobrý, přinesl klokana, vombata a stehna pštrose emu.

‚Přišels včas na pohřeb, Wallo, ty, který jsi měl být naším synem,‘ řekl otec Moory. Walla vypadal tak, jako by ho někdo měl udeřit do obličeje. Nedokázal zakrýt svůj smutek a žal, ale jako statečný bojovník zadržel slzy a chladně se zeptal: ‚Proč jste ji ještě nepohřbili?‘ ‚Protože jsme ji našli teprve dnes,‘ odpověděl otec. ‚Pak ji doprovodím a vyžádám si jejího ducha. Náš Wirinun může zahojit její tělo a já jí vrátím ducha a vdechnu jí život.‘ ‚Je příliš pozdě,‘ řekl otec, její duch je již tam, kde jsou duchové všech zemřelých žen. Ale ten, kdo ji zabil, ještě žije. Znáš svou povinnost, synu?‘

Walla na to nic neřekl a odešel. Bydlel spolu s ostatními svobodnými muži kmene v jeskyni. Ani s nimi nepromluvil. Uplynulo mnoho měsíců, kdy se Walla neúčastnil tanců a zpěvů. Pořád tam seděl sám. Mnozí si mysleli, že mu zkamenělo srdce a že se pokoušel na Mooru zapomenout. Jiní věřili, že chce Mooru následovat do říše mrtvých žen. To se mu nikdy nepodaří, říkali. Je jedno místo pro muže a jedno pro ženy.

K ohni přišla jedna žena a posadila se. ‚Mýlíte se,‘ řekla. ‚Je jenom zahloubaný do svých myšlenek, přemýšlí, jak může pomstít svou ženu. Myslíte si, že to je jednoduché vzít oštěp a zabít Bubbura, velkého, žlutohnědého hada? Nikdy jste ho neviděli, ale já ho viděla, když jsem byla mladá, a toho dne mi zešedly vlasy. Byl to ten nejhroznější pohled, jaký jen může být. Věřte mým slovům. Bubbur může být poražen jediným způsobem, odvahou a lstí. A tyto vlastnosti náš mladý bojovník má, tomu věřím.‘

Následujícího dne přišel Walla k ohni. Oči se mu leskly a vypadalo to, že se jeho nálada zlepšila, když se otázal, kdo s ním chce jít sbírat gumu. ‚Máme gumu,‘ odpověděli mu překvapeni jeho slovy. ‚Můžeme ti ji dát.‘ – ‚Potřebuju čerstvou gumu,‘ řekl. Rozesmál se, když viděl jejich vyděšené tváře, a řekl: ‚Pojďte se mnou, ukážu vám, na co gumu potřebuju.‘ Byli zvědaví, a proto šli za ním. Když nasbírali dost gumy, přivedl je do údolí s velkými kameny. Tam postavil na nejvyšším stromě plošinu a poprosil ostatní, aby se vrátili k ústí údolí. Svého nejlepšího přítele vzal s sebou na strom a odtud volali Bubburovo jméno, přičemž údolím zněla ozvěna a slunce stoupalo stále výš.

Náhle byl Bubbur tam – velká žlutohnědá hlava se houpala sem a tam a vypadalo to, že hledá původ toho volání. Kolem něho se plazili malí, žlutohnědí hadi, určitě ti z vajec, které viděla Moora. Walla a jeho přítel uhnětli z gumy velké koule. Když je Bubbur uviděl na stromě, otevřel tlamu, zasyčel a zvedl se. Slunce již stálo vysoko na obloze a v jeho paprscích se Bubburovo červenobílé hrdlo lesklo. Když se pokusil zaútočit, hodil mu Walla největší kouli přímo do tlamy. Had instinktivně skousl a jeho zuby se zaryly hluboko do gumy.

Bubbur se válel po zemi, ale nepovedlo se mu gumy, do které se zakousl, zbavit. Wallovi a jeho příteli se podařilo zneškodnit i všechny menší hady. I jim zacpali hrdla. Pak Walla zavolal na ostatní muže. Vyřídili všechny hady. Bubbur zabil nejkrásnější dceru kmene a Bubburovi potomci mohli jednou být tak velcí jako Bubbur. Od toho dne je obávaný žlutohnědý had Bubbur v Austrálii velmi vzácný. Ale díky strachu lidí je každým rokem delší a silnější.“

Andrew se napil svého ginu s tonikem.

„A poučení z toho příběhu?“ zeptala se Birgitta.

„Že láska je větší tajemství než smrt. A že se musí dávat pozor na hady.“

Andrew zaplatil drink, plácl Harryho po zádech a šel.

Moora

6

Župan, statistická signifikantnost a akvarijní ryba

Otevřel oči. Venku před oknem zataženým závěsem bzučelo a hučelo probouzející se velkoměsto. Zůstal ležet a pohlédl na absurditu, která visela na protější stěně – fotografii švédského královského páru. Královna se svým klidným, jistým úsměvem a král s výrazem, jako by ho někdo zezadu ohrožoval nožem. Harry chápal, jak se musel cítit – on sám se na základní škole jednou nechal přemluvit, aby hrál starého krále v Králi Drozdí brada.

Odněkud se ozývala tekoucí voda a Harry se otočil na druhý bok, aby přivoněl k jejímu polštáři. Na prostěradle leželo rameno ohnivé medúzy – nebo to byl dlouhý zrzavý vlas? Náhle si vzpomněl na sportovní stránku Dagbladetu: „Erland Johnsen, FC Moss – známý svými zrzavými vlasy a dlouhými centry.“

Pokoušel se uvědomit si, jak se cítil. Byl tak lehký. Lehký jako pírko. Tak lehký, že se obával, že povívající závěs by ho mohl odnést z postele oknem ven, takže by se musel vznášet nad Sydney, úplně nahý.

„Harry Hole, kriminální policie Oslo – znám pro své pozoruhodné nápady a prázdná vejce,“ zamumlal.

„Prosím?“ otázal se kdosi švédsky.

Birgitta tam stála ve svém poměrně ošklivém županu a s bílým ručníkem, který měla omotaný okolo hlavy.

„Ach, dobré ráno, krásko. Jenom jsem si prohlížel fotografii krále ‚Nechci‘ tam na stěně. Nemyslíš, že by to byl hezký rolník? Vypadá tak.“

Pohlédla na stěnu.

„Ne každému je dopřáno dostat se na to pravé místo. Co například ty, ty čmuchale?“ Skočila na postel vedle něj.

„Dobrá otázka, tak brzo ráno. Než odpovím, chci, aby sis svlékla ten župan. Nechci ho nijak urazit, ale musím říct, že to je to nejošklivější, co jsem v posledních sto letech, zahrnuje v to sny, viděl.“

Birgitta se zasmála.

„Říkám mu zabiják lásky. Přijde na řadu, když jsou velkohubí, cizí chlápci příliš dotěrní.“

„Zkoušelas už někdy zjistit, jestli ta barva má jméno? Možná tu sedíš v dosud nepoznaném odstínu, třeba to je nový objev, bílé místo na mapě barev, někde mezi hnědou a zelenou?“

„Nepokoušej se utéct od otázky, ty norský komiku!“ Praštila ho polštářem po hlavě, ale po krátkém boji ležela pod ním. Harry jí pevně držel ruce, přičemž se pokoušel jí zuby rozvázat pásek županu. Birgitta začala křičet, když pochopila jeho úmysl, přitáhla koleno a udeřila ho do brady. Harry zasténal a vrhl se stranou. Bleskurychle mu klekla na ruce.

„Odpověz!“

„O.K., O.K., vzdávám se! Dobrá, našel jsem si své místo v životě. Jsem ten nejlepší čmuchal, kterého bys mohla najít. Ano, je mi milejší chytat ničemy, než pracovat na poli – nebo se účastnit žranic a stát na balkóně a mávat masám. A – ano, vím, že je to perverzní.“

Birgitta ho políbila na rty.

„Klidně sis mohla vyčistit zuby,“ řekl Harry s přivřenými rty.

Když spontánně zaklonila hlavu a zasmála se, dostal Harry svou šanci. Bleskově zvedl hlavu, chytil opasek zuby a zatáhl. Župan z ní sjel. Pak jí zvedl kolena a posunul je za sebe. Její kůže byla teplá a po sprše vlhká.

„Pomoc, policie!“ zvolala a stiskla mu nohama tělo. Harry cítil, jak mu tělem pulzuje krev.

„Znásilnění,“ zašeptala a kousla ho do ucha.

Potom oba leželi na posteli a hleděli do stropu. „Přála bych si, aby…,“ začala Birgitta. „Co?“

„Ale nic.“

Vstali a oblékli se. Když Harry pohlédl na hodinky, uvědomil si, že už nestihne ranní poradu. Stál u dveří a objímal ji.

„Myslím, že vím, co si přeješ,“ řekl Harry. „Přeješ si, abych ti toho o sobě řekl víc.“

Birgitta se přitiskla k jeho krku. „Vím, že to neděláš rád,“ prohodila, „jenom mám pocit, že všechno, co o tobě vím, z tebe musím tahat jak z chlupaté deky. Že tvá matka byla hodná a dobrá žena a poloviční Laponka a že zemřela před šesti roky. Že tvůj otec je učitel a nemá rád tvou profesi, ale že o tom nikdy nemluví, a že člověk, kterého máš na světě nejraději, tvá sestra, trpí lehkým Downovým syndromem. Jsem ráda, že o tobě něco vím. Ale chci, abys mi to vyprávěl, protože to chceš vyprávět.“

Harry ji pohladil po krku.

„Chceš vědět něco pořádného? Nějaké tajemství?“ Přikývla.

„Ale sdílení tajemství spojuje,“ zašeptal jí do vlasů, „a ne vždycky člověk slyší to, co si přeje.“ Stáli na chodbě. Harrymu se zatajil dech.

„Celý život jsem byl obklopený lidmi, kteří mě měli rádi. Vždycky jsem dostal všechno, o co jsem si řekl. Nemám, jinými slovy, žádné vysvětlení, proč jsem se stal tím, kým jsem.“

Od okna zavanul vítr, takže se mu do obličej dostaly vlasy a musel zavřít oči.

„Alkoholikem.“

Poslední slovo pronesl tvrdě a poměrně nahlas.

„Když v Norsku propustí státního zaměstnance, už to něco znamená. Neschopnost sama nestačí, lenost neexistuje a svému šéfovi můžeš nadávat, jak chceš, no problem. Upřímně řečeno, můžeš dělat skoro všechno, právo je většinou na tvé straně. Jen nesmíš pít. Když se více než dvakrát objevíš ve službě opilý, je to dostatečný důvod k okamžitému propuštění. Jednu dobu bylo snazší spočítat dny, kdy jsem byl střízlivý.“

Pustil ji a odstoupil od ní. Chtěl vidět její reakci. Potom ji opět přitáhl k sobě.

„Přesto vše nějak fungovalo a ti, kdo něco tušili, se dívali jinam. Občas možná měli přestat mlčet, ale policie je známá loajalitou a solidaritou. Jednoho večera jsme s kolegou jeli k jednomu bytu u Holmenkollåsu, abychom tam nějakému chlápkovi položili pár otázek ohledně vraždy jakéhosi narkomana. Ani nebyl podezřelý, jenže když jsme stáli před jeho dveřmi a viděli, jak vystřelil z garáže, skočili jsme do auta a vyjeli za ním. S majáčkem na střeše jsme jeli sto deset po Sørkedalsvei. Je tam hodně zatáček a několikrát jsme projeli po chodníku a můj kolega se zeptal, jestli by neměl řídit on, ale já byl tak zabraný do té honičky, že jsem jen mávl rukou.“

To, co se stalo později, znal jen z vyprávění. U Vindernu vyjelo jedno auto z výjezdu benzinové pumpy, ve kterém seděl mladík, který právě dostal řidičský průkaz a jel svému otci na benzinku pro cigarety. Policisté do něho narazili a strhli ho přes plot na železniční koleje. Při tom sejmuli přístřešek autobusové zastávky, pod kterým jen dvě minuty předtím stálo šest lidí. Na kolejích jejich jízda skončila. Harryho kolega proletěl předním sklem. Byl nalezen dvacet metrů odtud vedle kolejí. Hlavou narazil do tabule, kterou ulomil. Museli mu sejmout otisky prstů, aby ho mohli identifikovat. Mladík v druhém autě byl od krku dolů ochromený.

„Navštívil jsem ho v jedné vesnici jménem Sunnås,“ vyprávěl Harry dál, „ještě dnes sní o tom, že jednoho dne bude znovu řídit auto. Mě našli ve voze s proraženou lebkou a těžkým vnitřním krvácením. Několik týdnů jsem byl na přístrojích.

Matka za mnou každý den chodila se sestrou. Sedávaly u mé postele a držely mě za ruku. Otec chodil večer, mimo návštěvní dobu. Protože jsem měl kvůli těžkému otřesu mozku poruchy vnímání, nesměl jsem číst ani se dívat na televizi. Takže mi otec předčítal. Seděl u mé postele a šeptal mi do ucha, aby mě příliš nevyčerpával.

Zabil jsem člověka a dalšímu jsem zničil život, přesto jsem byl v ochranné ulitě z lásky a péče. A to první, co jsem udělal, když jsem ležel v pokoji pro víc lidí, bylo to, že jsem uplatil souseda, aby přesvědčil svého bratra, aby mi koupil láhev ginu.“

Harry se odmlčel. Dýchal klidně a pravidelně.

„Jsi šokovaná?“ zeptal se.

„Od první chvíle jsem věděla, že jsi alkoholik,“ odvětila. „Můj otec je alkoholik.“ Harry nevěděl, co na to má říct. „Vyprávěj dál,“ poprosila ho.

„Zbytek… zbytek se týká norské policie. To vlastně ani nemusíš vědět.“

„Norsko je daleko,“ poznamenala. Harry ji rychle políbil.

„Pro dnešek jsi toho už slyšela dost,“ poznamenal. „Pokračování příště. Teď musím jít. Mám dnes večer přijít do Albury a zdržovat tě od práce?“

Birgitta se poněkud smutně usmála – a Harry cítil, že v tom uvízl hlouběji, než by bylo dobré.

„Jdete pozdě,“ prohodil Wadkins, když Harry vešel do kanceláře. Položil na svůj psací stůl stoh kopií.

„Časový posun. Něco nového?“

„Mám tu pro vás nějaké materiály. Yong Sue vyhrabal staré případy znásilnění. Právě se na to dívají s Kensingtonem.“

Harry nejdřív potřeboval šálek kávy, a tak šel do kantýny. Tam se srazil s dobře naladěným McCormackem. Posadili se ke stolu s jedním white flat.

„Volalo ministerstvo spravedlnosti. Ozvali se jim z norského ministerstva spravedlnosti. Zrovna jsem mluvil s Wadkinsem a zjistil, že jste si na někoho posvítili.“

„Evans White. Možná. Říká, že má pro dobu vraždy alibi. Poprosili jsme policii v Nimbinu, aby ženu, která prý byla s ním, vyslechla a zkontrolovala to. Whiteovi přikázali, že má zůstat ve městě.“

McCormack zabručel.

„Viděl jste toho muže na vlastní oči, Holy, je to on?“

Harry pohlédl do své kávy. Spirály mléka se točily v šálku jako hvězdné mlhoviny.

„Abych to srovnal, Sir, věděl jste, že Mléčná dráha je spirální mlhovina s více než sta tisíci miliony hvězd? Že, pokud byste tisíc let letěl rychlostí světla příčně jedním z jejích ramen, urazil byste teprve polovinu trasy? A to pomlčím o tom, jak dlouho by trvalo jej proletět podélně, nebo dokonce putovat přes celou Mléčnou dráhu…“

„Na to, že je ráno, nějak moc filozofujete. Co tím chcete říct, Holy?“

„Že přirozenost člověka je velký, temný les, který v průběhu krátkého lidského života nikdo doopravdy nepozná – že nemám tušení, Sir.“

McCormack na něho pohlédl. Vypadal ustaraně.

„Začínáte mluvit jak Kensington, Holy. Možná to ode mě byla chyba dát vás dva dohromady. V hlavě toho chlapa se dějí zvláštní věci.“

Yong položil na projektor fólii.

„Každý rok je v této zemi nahlášeno přibližně pět tisíc znásilnění. Samo sebou je nemožné při takovém množství nalézt nějaký vzorec bez použití statistiky. Docela jednoduché, racionální statistiky. Heslo číslo jedna: signifikantnost. Jinými slovy hledáme systém, který nelze vysvětlit statistickou náhodou. Heslo číslo dva: demografie.

Nejprve jsem hledal data v souvislosti s neobjasněnými případy vražd nebo znásilnění, která obsahují slova „škrcení“ nebo „rdoušení“. Při tom jsem narazil na dvanáct vražd a několik set znásilnění. Pak jsem vzorek redukoval tím, že jsem zadal, že u obětí šlo o blondýny mezi šestnácti a pětatřiceti a že jsou navíc z východního pobřeží. Zveřejněná statistika a naše vlastní data z pasového úřadu ukazují, že tato skupina činí méně než pět procent ženské populace. Přesto zůstalo sedm vražd a více než čtyřicet znásilnění.“

Yong položil na projektor novou fólii s procenty a sloupcovým diagramem. Nechal číst ostatní, aniž by to komentoval. Rozhostilo se tíživé mlčení. Jako první se slova ujal Wadkins.

„Znamená to, že…“

„Ne,“ řekl Yong. „To neznamená, že víme víc než předtím. Ta čísla jsou příliš vágní.“

„Ale můžeme například předpokládat,“ řekl Andrew, „že tu běhá chlápek, který systematicky znásilňuje světlovlasé ženy a o něco méně systematicky je vraždí. A že ho baví je škrtit.“

Náhle chtěli mluvit všichni zároveň a Wadkins je musel poprosit o klid. Harry dostal slovo jako první.

„Proč ta souvislost nebyla odhalena už dřív? Mluvíme přece o sedmi vraždách a čtyřiceti až padesáti znásilněních, která musí mít něco společného, ne?“

Yong Sue pokrčil rameny.

„Znásilnění jsou bohužel i v Austrálii na denním pořádku a možná se jim nevěnuje vždy tolik pozornosti, jak by se dalo čekat.“

Harry přikývl. Neviděl důvod, proč se svěřovat s poměry ve své zemi.

„Krom toho si většina násilníků vybírá své oběti ve městě nebo v místě, ve kterém bydlí. Proto u obvyklých znásilnění nedochází k systematické spolupráci mezi státy. Problémem u případů, které mám ve svém vzorku, je však geografický rozptyl.“

Yong ukázal na seznam se jmény a daty.

„Jednoho dne v Melbourne, další měsíc v Cairnsu a týden nato v Newcastlu. Znásilnění ve třech různých státech za necelé dva měsíce. Někdy s kloboukem, někdy s maskou a nejméně jednou s nylonovou punčochou. Několik obětí násilníka vůbec nevidělo. Místa činů jsou různorodá, tmavé postranní uličky a parky, některé oběti byly zataženy do auta, k dalším vtrhl domů. Prostě neexistuje žádný vzorec, kromě toho, že oběti jsou blondýny, že je škrtil a že ani jedna nedokázala toho muže popsat.

Ale ano, ještě jedna věc. Když zabil, byl velmi důkladný, bohužel. S největší pravděpodobností své oběti umývá, aby odstranil všechny stopy, které by ho mohly usvědčit: otisky prstů, sperma, útržky šatů, vlasy, kůži pod nehty obětí a tak dál. Ale kromě toho neexistuje nic, co by nějak připomínalo sériového vraha: žádná stopa po groteskních rituálech nebo poselství policii podle hesla „byl jsem tady“. Po třech znásilněních za dva měsíce byl více než půl roku klid. Za předpokladu, že nemá nic společného s ostatními znásilněními, která byla tento rok hlášena. Ale to nemůžeme říct.“

„Co ty vraždy?“ otázal se Harry. „To jste nevyhlásili poplach?“

Yong zavrtěl hlavou.

„Jsou geograficky vzdálené. Pokud policie v Brisbane najde oběť znásilnění, nehledá vraha v Sydney. Kromě toho jsou vraždy i časově natolik vzdálené, že prostě bylo obtížné tam nalézt nějakou souvislost. Smrt uškrcením není u znásilnění nic zvláštního.“

„To v Austrálii není fungující federální policie?“ zeptal se Harry.

Ostatní se usmáli. Harry se nepřidal a obrátil list.

„Když jde o sériového vraha…,“ začal.

„Pak má často vzorec, téma,“ poznamenal Andrew. „Ale tento ne, že?“

Yong přikývl. „U policie je určitě někdo, kdo se v posledních letech zabýval otázkou, zda by se nemohlo jednat o sériového vraha. Zřejmě vytáhl staré spisy z archivů a porovnal je, ale odlišnosti jsou zkrátka příliš velké na to, aby bylo možné tuto tezi podpořit.“

„Kdyby šlo o sériového vraha, neměl by větší či menší nutkání být chycen?“ otázal se Lebie. Wadkins si odkašlal. To byla jeho parketa.

„To se v odborné literatuře uvádí často,“ řekl, „že zločin je jakýmsi voláním o pomoc a že pachatel zanechává kódované zprávy a stopy, jakési projevy nevědomého přání být zastaven. A mnohdy je to i pravda. Ale obávám se, že to není tak jednoduché. Většina sériových vrahů se chová jako normální lidé, nechtějí být dopadeni. A pokud se tu skutečně jedná o sériového vraha, pak nám nedal mnoho záchytných bodů. Je tu ale několik věcí, které se mi vůbec nelíbí…“

Zvedl horní ret a vycenil řadu bílých zubů. „Zaprvé, že očividně nemá žádný mustr pro své vraždy, kromě toho, že oběti jsou blondýny a že je škrtí. To může znamenat i to, že každou vraždu považuje za jedinečnou událost, za jakési umělecké dílo, které se má odlišovat od všeho, co dosud udělal. Další možnost je, že to celé má nějaký vzorec, který ale neznáme. Může to ale znamenat i to, že své vraždy vůbec neplánuje, že jsou ale v jistých situacích nezbytné, protože oběť viděla jeho tvář, kladla odpor a křičela o pomoc, nebo se stalo něco nepředvídatelného.“

„Možná bychom měli poprosit psychologa, aby se na to podíval,“ řekl Harry. „Je možné, že by nám sestavili psychologický profil, který by nám pomohl.“

„Možná,“ řekl Wadkins. Vypadal ale tak, jako by myslel na něco zcela jiného.

„A zadruhé, Sir?“ zeptal se Yong.

„Co?“ Wadkins se probral.

„Řekl jste ‚zaprvé‘. Co se vám nelíbilo zadruhé?“

„Že náhle přestal,“ poznamenal Wadkins. „Může to samozřejmě mít nějaké zcela praktické důvody. Že odcestoval nebo je nemocný. Ale možná přemýšlí o tom, že by mu někdo mohl být na stopě. A tak přestal. Just like that!“ Luskl prsty.

„A pokud to tak je, pak skutečně máme co do činění s nebezpečným mužem. Pak je disciplinovaný a není veden tím sebedestruktivním pudem, který odhalí většinu sériových vrahů. Kalkulujícího, chytrého vraha těžko odhalíme předtím, než způsobí nějaké velké krveprolití. Pokud se nám to vůbec povede.“

V místnosti se rozhostilo tísnivé ticho. Harrymu běhal mráz po zádech. Četl o sériových vrazích, kteří nikdy nebyli dopadeni, o vyšetřováních, která se dostala do mrtvého bodu, protože vraždy náhle přestaly. Dodnes se nevědělo, zda jsou vrahové naživu a zda se jen přechodně neskryli.

„Co uděláme teď?“ zeptal se Andrew? „Poprosíme všechny světlovlasé ženy pod šedesát, aby večer nechodily ven?“

„Pak bychom jen riskovali, že zmizí a že ho nikdy nenajdeme,“ řekl Lebie. Vytáhl kapesní nůž a začal si čistit nehty.

„Na druhou stranu se ptám, zda můžeme australské blondýnky nechat chodit po ulici jako návnady pro toho chlápka?“

„Prosit lidi, aby nechodili ven, by nám nepomohlo,“ zabručel Wadkins. „Když bude hledat oběť, tak ji najde. Vždyť se k několika obětem vloupal. Na to nezapomeňte. Musíme ho vykouřit z nory.“

„Jak? Operuje po celém východě Austrálie a nikdo neví, kdy znovu udeří. Ten chlápek znásilňuje a vraždí zcela dobrovolně,“ řekl Lebie.

„Ne, to není pravda,“ odvětil Andrew, „někdo, kdo to provádí tak dlouho, to nedělá dobrovolně. Je možné, že mnozí sérioví vrazi chtějí, aby se jejich vraždy dostaly na veřejnost. Zanechávají u obětí své pachové stopy a nechávají se identifikovat. Ale tento ne. Ten se naopak vyhýbá shodným prvkům. Odhaluje ho jen sklon ke škrcení. Jinak je nevypočitatelný. To si myslí. Ale mýlí se. Existuje totiž nějaký vzorec. Vždycky existuje nějaký vzorec. Ne proto, že to člověk plánuje, ale proto, že všichni lidé dělají věci ze zvyku, v tom není rozdíl mezi mnou a tebou a nějakým násilníkem. Musíme zkrátka zjistit, jaké jsou zvyky tohoto speciálního exempláře.“

„Ten muž je šílený,“ řekl Lebie. „Nejsou v podstatě všichni sérioví vrazi schizofrenní? Že slyší hlasy, které jim přikazují zabíjet nebo tak? Souhlasím s Harrym, zapojme psychologa.“

Wadkins se poškrábal na krku. Působil bezradně.

„Psycholog by nám toho o sériových vrazích určitě řekl hodně, ale není jisté, že to opravdu bude to, co potřebujeme,“ řekl Andrew.

„Sedm vražd. To asi je sériový vrah,“ zabručel Lebie.

„Poslouchej.“ Andrew se sklonil ke stolu a natáhl své velké, černé ruce. „Pro sériového vraha je sexuální akt podřízený vraždě. Je pro něho nesmyslné znásilnit ženu, aniž by ji pak zabil. Pro našeho muže je ale znásilnění to nejdůležitější. V případech, kdy zabíjel, pro to, jak řekl Wadkins, zřejmě byl nějaký praktický důvod. Například, že ho oběť mohla identifikovat, protože viděla jeho tvář.“ Andrew se odmlčel. „Nebo že věděla, kdo to je.“ Opět položil ruce na stůl.

Ventilátor v rohu bzučel, ale vzduch byl hustější než předtím.

„Statistika je hezká věc,“ poznamenal Harry, „ale nesmíme se jí nechat zmást. Jedno norské přísloví říká, že kvůli lesu člověk nevidí stromy.“

Wadkins si vytáhl z kapsy kapesník a utřel si zpocené čelo.

„Je možné, že přísloví pana Holyho díky překladu ztratilo něco ze svého smyslu, já jsem to každopádně nepochopil,“ řekl.

„Chtěl jsem tím jen říct, že nám širší souvislosti nesmějí bránit brát do úvahy to, že u vraždy Inger Holterové může jít o samostatný případ. I během moru mnozí lidé umírali na zápal plic, že ano? Vycházejme z toho, že Evans White není sériový vrah. To, že tu běhá někdo další a vraždí blondýnky, ještě neznamená, že Evans White možná není vrahem Inger Holterové.“

„Trochu složité, Holy, ale rozumíme, co tím míníte,“ řekl Wadkins a přešel ke shrnutí. „O.K., lidi, budeme hledat násilníka a možná – opakuji – možná sériového vraha. Záleží na McCormackovi, zda budeme muset vyšetřování rozšířit. Mezitím budeme zatím pracovat s tím, co máme. Kensingtone, je u vás něco nového?“

„No, Holy nepřišel k ranní poradě právě včas, proto bych chtěl ještě jednou zopakovat, že jsem mluvil podruhé s Robertsonem, tím skvělým domácím Inger Holterové, a zeptal jsem se ho, zda ho něco napadá, když se řekne Evans White. Vypadalo to, že si vzpomněl, protože se ozval, a dnes odpoledne jsme ho ještě jednou navštívili. Jinak nám volal náš dobrý přítel, šerif z Nimbinu. Ta Angeline Hutchinsonová potvrdila, že po dva dny, které u vraždy Inger Holterové přicházejí do úvahy, byla s Evansem Whitem.“ Harry zaklel.

Wadkins zatleskal. „Takže zpátky do práce, chlapci. Let’s nail this bastard!“

Poslední věta nezněla právě přesvědčivě.

Harry kdysi slyšel, že kapacita psí paměti je v průměru tři vteřiny, že se však tato doba může četnými opakováními značně prodloužit. Termín „Pavlovův pes“ byl spojen s pokusy ruského fyziologa I. P. Pavlova, s jejichž pomocí zkoumal takzvané podmíněné reflexy nervového systému. Jistý čas používal ten samý signál, když dával psům najíst. Jednoho dne použil tento signál, aniž by přinesl žrádlo. Přesto se psům začaly tvořit sliny a jejich žaludky pracovaly, aby strávily jídlo. Možná to nebylo tak překvapivé, ale Pavlov za to dostal Nobelovu cenu. To bylo důkazem toho, že nesčetná opakování mohou tělo přimět, aby si ‚pamatovalo‘.

Když Andrew podruhé během několika málo dnů nakopl tasmánského ďábla, existovala naděje, že mu tato událost zůstane v paměti déle než první kop. Až ten pes znovu uslyší cizí kroky před brankou zahrady, možná ho začnou bolet žebra, říkali si, namísto toho, že by začal vřít vztekem.

Robertson je přivítal v kuchyni a nabídl jim pivo. Andrew si s díky vzal, Harry však poprosil o minerálku, kterou ale Robertson neměl, takže Harry musel vzít zavděk cigaretou.

„Prosím, ne,“ řekl Robertson, když Harry vytáhl z kapsy krabičku. „V mém domě je kouření zakázáno.

Cigarety pro vás nejsou dobré,“ řekl a vypil půl láhve piva.

„Och, vás zajímají otázky týkající se zdraví?“ zeptal se Harry.

„Ano,“ odvětil Robertson, jenž se nenechal vyvést z míry jeho jízlivou poznámkou. „V tomto domě se nekouří, ani se tu nejí maso nebo ryby. Dýcháme tu čerstvý vzduch a jíme pouze to, co nám nabízí příroda.“

„Platí to i pro psa?“

„Od té doby, co byl štěně, nežral žádné maso nebo rybu. Je to opravdový laktovegetarián,“ řekl s neskrývanou hrdostí.

„To vysvětluje jeho špatnou náladu,“ zabručel Andrew.

„Pane Robertsone, rozuměli jsme vám správně, že znáte Evanse Whitea? Co nám o něm můžete říct?“ otázal se Harry a vytáhl svůj zápisník. Nechtěl nic psát, ale podle svých zkušeností věděl, že svědkové si pak myslí, že jejich výpověď má nějaký zvláštní význam. To je možná podvědomě vedlo k tomu, že byli přesnější, že uvažovali důkladněji a s fakty, jmény a časovými údaji zacházeli přesněji.

„Konstábl Kensington mi zavolal a ptal se, kdo navštěvoval Inger Holterovou v době, kdy u mě bydlela. A tak jsem mu vyprávěl, že jsem byl nahoře v jejím pokoji a viděl jsem fotku, která tam visí na stěně, a při tom mě napadlo, že jsem už někdy viděl toho mladého muže s dítětem na klíně.“

„Ano?“

„Ano, ten muž tady byl, pokud vím, dvakrát. Při první návštěvě se zamkli ve svém pokoji a byli tam skoro dva dny. Byli velmi… ech… hlasití. Už kvůli sousedům jsem si dělal starosti, takže jsem nechal zapnutou hudbu, abych je neuváděl do rozpaků. Myslím tím Inger a toho týpka. I když jsem neměl zrovna dojem, že by je něco mohlo rušit. Podruhé tu byl jen krátce.“

„Pohádali se?“

„To je pravda, ano. Křičela na něho, že té ženské povypráví, jaký je hajzl. A že jistému muži poví o jeho plánech.“

„Jistému muži?“

„Ano, řekla nějaké jméno, ale na to si už nepamatuju.“

„A ta ženská? Kdo by to mohl být?“ otázal se Andrew.

„Pokouším se nemíchat se do soukromého života svých nájemníků, konstáble.“

„To pivo je velmi dobré, pane Robertsone. Kdo je ta ženská?“ Andrew předstíral, že Robertsonovu poslední větu neslyšel.

„Kdybych to jenom věděl.“ Robertson váhal, přičemž těkal pohledem mezi nimi. „Pravděpodobně je pro vyšetřování důležitá, že?“ Ta otázka jako by zůstala viset mezi nimi ve vzduchu, ale ne moc dlouho, protože Andrew postavil svou láhev piva na stůl a opřel se tak, že jeho obličej byl přímo před Robertsonovým.

„Příliš se díváte na televizi, Robertsone. Ve skutečném životě vám neposuneme stodolarovou bankovku přes stůl, abyste nám pak zašeptal jedno jméno a bez dalšího komentáře zmizel. Ve skutečném životě teď zavoláme posily, které sem dorazí se zapnutým majáčkem a houkačkou, nasadí vám želízka a pak budete odveden před očima všech svých sousedů. Potom vás přivlečeme do výslechové místnosti, postavíme vás před lampu a na jednu noc vás zavřeme jako „možného podezřelého“, pokud byste ještě stále nic neřekl, nebo by se mezitím neobjevil váš právní zástupce. Ve skutečném životě možná při troše smůly budete odsouzen za to, že jste zatajoval informace a kryl vraždu. A to vás automaticky činí spolupachatelem, což se trestá až šesti roky vězení. Takže, co chcete, pane Robertsone?“

Robertson byl bledý. Několikrát otevřel ústa, aniž by se z nich vydral nějaký zvuk, a vypadal při tom jako akvarijní ryba, která právě pochopila, že nebude krmena, ale že je sama krmením.

„Já, já… já jsem tím nechtěl naznačit, že…“

„Naposledy: kdo je ta ženská?“

„Myslím, že ta na fotce… ta, co tu byla…“

„Na jaké fotce?“

„Je na fotce nahoře v pokoji za Inger a tím mužem s dítětem. Ta malá hnědovláska s čelenkou. Poznal jsem ji, protože tu byla před několika týdny a ptala se na Inger. Přivedl jsem Inger a ty dvě pak zůstaly na schodech a mluvily spolu. Hodně nahlas a nadávaly si. Pak bouchly dveře a Inger se se slzami v očích rozběhla nahoru do svého pokoje. Potom jsem ji už neviděl.“

„Přineste nám tu fotku, pane Robertsone. Nechal jsem kopie v kanceláři.“

Robertson byl ochotný a hned běžel do pokoje Inger. Když se vrátil, stačil Harrymu jen letmý pohled na to, aby poznal, kdo je ta žena, kterou měl Robertson na mysli.

„Už když jsme se s ní setkali, mi někoho připomínala,“ řekl Harry.

„To je přece naše dobrosrdečná matka,“ řekl udiveně Andrew.

„Myslím, že její jméno je Angeline Hutchinsonová.“

Tasmánského ďábla nikde neviděli, když odtud odcházeli.

„Přemýšlels už někdy, proč ti všichni říkají konstáble, detektive Kensingtone?“ zeptal se Harry, když se posadili do auta.

„To má asi něco společného s mou důvěryhodností. Konstábl, to zní jako ‚dobrosrdečný strýc‘, ne?“ pobaveně řekl Andrew. „A pořád je opravovat, to není pro mě.“

„Ano, jsi opravdový medvídek na hraní,“ zasmál se Harry.

„Medvídek koala,“ prohodil Andrew.

„…až šest let vězení,“ chechtal se Harry, „ty lháři!“

„Nic jiného mě nenapadlo,“ řekl Andrew.

7

Terra nullius, pasák a Nick Cave

V Sydney pršelo. Kapky bubnovaly po asfaltu a na stěnách domů a během několika minut se proměnily ve špagáty, které visely z nebe.

Lidé pobíhali a hledali záchranu, přičemž jim pod botami čvachtala voda. Někteří očividně důvěřovali předpovědi počasí a vzali si deštníky. Ty nyní roztáhli. Vypadaly jako velké, pestrobarevné želvy. Andrew a Harry čekali na červenou na William Street u Hyde Parku.

„Vzpomínáš si na toho domorodce, který večer seděl v tom malém parku u Albury?“ zeptal se Harry.

„V Green Parku?“

„Chtěl tě pozdravit, ale tys jeho pozdrav neopětoval – proč?“

„Neznal jsem ho.“

Naskočila zelená a Andrew šlápl na pedál.

V Albury skoro nikdo nebyl, když tam Harry přišel. „Jsi tu brzy,“ řekla Birgitta. Stavěla čisté sklenice do regálu.

„Říkal jsem si, že bude lepší přijít, než se sem všichni nahrnou.“

„U nás si každý přijde na své.“ Pohladila ho po bradě. „Co chceš ty?“

„Jenom kávu.“

„Ta jde na účet podniku.“

„Díky, zlato.“

Birgitta se zasmála.

„Zlato? Tak říkal můj otec mé matce.“ Posadila se na stoličku a přes pult se naklonila k Harrymu. „Vlastně bych měla být nervózní, když mi chlápek, kterého ještě neznám ani týden, říká takto.“

Harry cítil její vůni. Věda ještě vlastně vůbec nic neví o tom, jak čich mění nervové impulzy čichových buněk do jistých smyslových vjemů. Harry však nepřemýšlel o tom, proč, jenom cítil, jak se v jeho hlavě a v jeho těle dějí různé věci, když zachytil její vůni. Že například přivřel oči, usmál se a znatelně se mu zlepšila nálada.

„Uvolni se,“ řekl, „to nevíš, že zlato patří k neškodným oslovením?“

„Nevěděla jsem, že existují neškodná oslovení.“

„No jasně. Třeba miláčku, andílku nebo kočičko.“

„A co jsou potom nebezpečná oslovení?“

„No, třeba holoubku je nebezpečné,“ řekl Harry.

„He? Co to je?“

„Holoubku, mazlíku, broučínku. Taková dětinská oslovení, víš? Důležité je, že to nejsou otřepaná, neosobní jména, ale docela privátní, důvěrná slova. Někdy se vyslovují přes nos, takže dostávají nazální zvuk, jako když se mluví s dětmi. Pak má člověk důvod ke klaustrofobii.“

„Máš ještě další příklady?“

„Co kdybys mi třeba udělala kávu?“

Birgitta se po něm ohnala ručníkem. Pak nalila kávu do velkého šálku. Byla k němu otočená zády a Harry měl chuť se opřít o pult a dotknout se jejích vlasů.

„Teď jsem zase na řadě já. Chci slyšet zbytek tvého příběhu,“ poznamenala a posadila se. Položila ruku na jeho paži. Harry se napil kávy a rozhlédl se. Pak se zhluboka nadechl.

„Jmenoval se Stiansen, můj kolega. Jeho křestní jméno bylo Ronny. Jméno pro drsňáka. Ale vlastně takový nebyl. Byl to milý, ochotný kluk, který dělal svou práci rád. Každopádně většinou. Když měl pohřeb, ještě jsem byl na přístrojích. Šéf naší služebny mě později navštívil v nemocnici. Vyřídil mi i pozdrav od policejní prezidentky. Už to mi vlastně mělo být podezřelé. Ale byl jsem střízlivý a měl jsem mizernou náladu. Sestra zjistila, že jsem nechal do nemocnice pašovat alkohol a přesunula mého souseda do jiného pokoje. Dva dny jsem nic nepil. ‚Vím, na co myslíte,‘ řekl můj šéf, ‚ale zapomeňte na to, musíte dělat svou práci.‘ Tehdy si myslel, že pomýšlím na sebevraždu. Mýlil se. Myslel jsem na to, jak bych mohl sehnat nějaký chlast.

Můj šéf je člověk, který nechodí dlouho kolem horké kaše. ‚Stiansen je mrtvý, nemůžete pro něho nic udělat,‘ řekl. Jediní, komu můžete pomoct, jste vy sám a vaše rodina. A my. ‚Četl jste noviny?‘ Odpověděl jsem mu, že vůbec nečtu, ale že mi otec předčítal knihy a že jsme, na mé přání, o té nehodě nemluvili. Šéf řekl, že je to v pořádku. Že to celou věc ulehčí, když o tom s nikým nebudu mluvit. ‚Vy jste totiž neseděl za volantem,‘ dodal. ‚Nebo, jinak řečeno, za volantem neseděl opilý polda z Osla.‘ Pak se mě zeptal, zda jsem to pochopil. Řídil prý Stiansen. Ten z nás, jehož krevní zkouška dokazovala, že byl střízlivý. Ukázal mi týden staré noviny a já nezřetelně viděl, že tam skutečně stálo, že řidič vozu při nehodě přišel o život, zatímco spolujezdec vyvázl s těžkými zraněními. ‚Ale řídil jsem já,‘ poznamenal jsem. ‚O tom pochybuji. Našli vás na zadním sedadle,‘ řekl šéf. ‚Myslete na to, že jste měl těžký otřes mozku. Podle mě si z té jízdy vůbec nic nepamatujete.‘ Samozřejmě jsem chápal, kam tím míří. Tisk se zajímal jen o krevní zkoušku řidiče a pokud byla v pořádku, nikdo se nezajímal o mě. Ta záležitost byla pro policii i tak dost zlá.“

Birgitta měla hlubokou vrásku mezi očima. Působila unaveně.

„Ale jak mohli Stiansenovým rodičům říct, že řídil on? Ti lidé musejí být úplně bezcitní! Jak mohli…“

„Řekl jsem ti, že u policie je loajalita velká. Někdy se bere ohled víc na policii než na postižené. Ale je docela dobře možné, že Stiansenově rodině byla též naservírována taková verze, aby s tím mohli lépe žít. Podle mého šéfa na sebe vzal Stiansen riziko při pronásledování pravděpodobného drogového dealera a vraha vědomě – nehoda ve službě se přece může stát každému. Krom toho byl ten mladík v druhém autě začátečník a nedalo se vyloučit, že jiný řidič by situaci vyhodnotil jinak a nevjel by na silnici před námi. Koneckonců jsme jeli se zapnutým majáčkem a houkačkou.“

„Ano, a rychlostí sto deset kilometrů za hodinu.“

„Tam, kde se normálně jezdí padesát, ano, ano, toho kluka z toho nikdo nevinil. Vlastně jde jen o argumentaci. Proč musela jeho rodina vědět, že její syn byl spolujezdec? Byli by na tom rodiče lépe, kdyby se jejich synovi vyčítalo, že zcela pasivně nechal řídit opilého kolegu? Šéf pořád probíral ty argumenty a mě bolela hlava tak, že jsem si myslel, že mi praskne. Potom jsem se vyklonil z postele a pozvracel se. Následujícího dne mě navštívili Stiansenovi. Rodiče a mladší sestra. Přinesli mi květiny a řekli, že doufají, že se brzy uzdravím. Otec řekl, že si vyčítá hlavně to, že nikdy dostatečně nezasáhl proti nezkrotnosti svého syna. Plakal jsem jak dítě. Každá vteřina byla jako pomalá poprava. Zůstali více než hodinu.“

„Můj Bože, cos jim řekl?“

„Nic. Mluvili oni. O Ronnym. Jaké měl plány, co chtěl dělat. O jeho přítelkyni, která studovala v Americe.

O tom, že mluvil o mně. Že jsem schopný policista a dobrý kamarád. Že se na mě mohl spolehnout.“

„Co se dělo pak?“

„Zůstal jsem v nemocnici dva měsíce. Šéf mě ještě několikrát navštívil. Jednou zopakoval to, co řekl poprvé. ‚Vím, na co myslíte. Zapomeňte na to.‘ A tehdy měl pravdu. Chtěl jsem jen zemřít. Je možné, že to mělo něco společného s altruizmem – lhát přitom nebylo to nejhorší. To nejhorší bylo, že jsem si zachránil svou kůži. Zní to možná zvláštně, ale hodně jsem o tom přemýšlel – zkusím ti to vysvětlit.

V padesátých letech byl ve Spojených státech mladý univerzitní profesor jménem Charles Van Doren, který byl známý po celé zemi, protože suverénně vystupoval v jednom televizním soutěžním pořadu, který se celostátně vysílal. Každý týden porazil své vyzyvatele. Otázky byly někdy neuvěřitelně těžké a všichni mlčky obdivovali toho muže, který, jak se zdálo, znal na všechno správnou odpověď. Dostával nadšené dopisy s nabídkami k sňatku, měl svůj vlastní fanklub a jeho přednášky na univerzitě byly přirozeně hojně navštěvované. Pak při jednom veřejném vystoupení přiznal, že programoví producenti mu všechny odpovědi prozradili předem.

Na otázku, proč ten podvod prozradil, odpověděl vyprávěním o jednom strýci, který své ženě, Van Dorenově tetě, přiznal, že jí byl nevěrný. To vedlo k jistému neklidu v rodině a pak se Van Doren svého strýce zeptal, proč to tajemství prozradil. Ta nevěra totiž byla mnoho let stará a od té doby se s tou ženou už nikdy nesetkal. Strýc mu řekl, že jeho nevěra pro něho nebyla tím nejhorším. To, co nedokázal snést, byla skutečnost, že o ní nikdo nevěděl a že zůstal nepotrestán. A stejné to bylo i s Charlesem Van Dorenem.

Myslím, že lidé mají jistou potřebu trestu, když už nedokáží akceptovat své vlastní jednání. Každopádně jsem toužil po tom, abych byl potrestán, bičován, mučen a ponižován. Ale nebyl nikdo, kdo by mě potrestal. Nemohli mě ani vyhodit, oficiálně jsem přece byl střízlivý. Namísto toho jsem obdržel vyznamenání od policejní prezidentky, protože jsem byl těžce raněn při výkonu služby. Takže jsem se potrestal sám. Uložil jsem si ten nejtěžší trest, jaký jsem si jen mohl vymyslet. Rozhodl jsem se žít dál a už nikdy nevypít ani kapku alkoholu.“

V baru začali přibývat lidé. Birgitta signalizovala, že je hned k dispozici.

„A potom?“

„Zvedl jsem se a začal znovu pracovat. Déle a tvrději než ostatní. Cvičil jsem. Chodil jsem na dlouhé pochody, četl jsem knihy. Trochu jsem studoval právní vědy. Ukončil jsem styky s pochybnými kamarády. S těmi dobrými mimochodem též. S těmi, kteří mi zůstali, když mě ovládl alkohol. Vlastně ani nevím proč, bylo to jako velký úklid. Můj starý život musel být zlikvidován, to špatné, stejně jako to dobré. Sedl jsem si a volal jsem každému, o kom jsem si myslel, že jsem s ním v mém dosavadním životě udržoval styky, a řekl jsem jim: „Haló, už se nemůžeme dál setkávat. Bylo hezké, že jsem tě poznal.“ Většina to akceptovala. Někteří za to byli i rádi. Někteří tvrdili, že se izoluji. No, je možné, že měli pravdu. V posledních třech letech jsem byl víc se svou sestrou než s jinými lidmi.“

„A ženy ve tvém životě?“

Harry pohlédl na bar. Několik hostů už bylo neklidných.

„To je jiná a přinejmenším stejně dlouhá historie. A stará. Od toho neštěstí nebylo nic, co by stálo za řeč.

Asi se ze mě stal lonely wolf, který se zabývá jen svými vlastními věcmi. Kdo ví, možná jsem měl větší kouzlo, když jsem byl opilý…“ Harry si ještě nalil mléko do kávy. Vypadalo to, že ho jeho vlastní myšlenky pobavily.

„Proč tě sem poslali?“

Harry pokrčil rameny.

„To asi není tak důležité.“ Kývl na druhý konec baru. „Každopádně ne tak důležité jako drink tam pro ty lidí.“

Birgitta zmizela a Harry si míchal kávu. Při tom jeho pozornost zaujala televize, která visela nad regály s láhvemi za barem. Právě běžely zprávy a po chvíli Harry pochopil, že je řeč o jedné skupině domorodců, která si nárokovala jisté území.

„Vzhledem k novému zákonodárství, které se týká domorodců,“ řekl moderátor.

„Aby zvítězila spravedlnost,“ ozval se hlas za ním.

Harry se otočil. Nejprve tu dlouhonohou ženu s hrubými rysy v obličeji a světlou parukou, která stála za ním, nepoznal. Potom pohlédl na silný nos a mezeru mezi řezáky.

„The Clown“ řekl. „Otto…“

„Otto Rechtnagel – v celém svém majestátu, osobně, handsome. To je nevýhoda vysokých podpatků. Vlastně by bylo lepší, kdyby moji muži byli vyšší než já. May I?“ Posadil se na stoličku vedle Harryho.

„Co piješ?“ zeptal se Harry a pokusil se mávnout na zaneprázdněnou Birgittu.

„Jen klid, ví to,“ řekl Otto.

Harry mu nabídl cigaretu, kterou si bez poděkování vzal a strčil do růžové násady. Pak mu Harry připálil. Otto si s mnohoznačným pohledem potáhl. Měl krátké šaty a blýskavé punčochy. Harry si musel přiznat, že to je malé mistrovské dílo. Otto v tom kostýmu vypadal ženštěji než většina žen, které znal. Harry uhnul jeho pohledu a ukázal na televizi.

„Cos myslel tím ‚aby zvítězila spravedlnost‘?“

„Tos neslyšel o terra nullius? O Eddym Mabovi?“

Harry dvakrát zavrtěl hlavou. Otto zformoval své rty jako k nějakému číslu při orálním sexu a vyfoukl dva obláčky dýmu.

„Terra nullius je zábavný pojem, chápeš? Několik Angličanů to napadlo, když sem připluli a viděli, že v Austrálii je téměř neobdělávaná půda. Domorodci totiž byli polokočovný lid, který se živil lovem a chytáním ryb a samozřejmě plody. A jen proto, že nechtěli trávit den se sehnutými zády na poli s bramborami, si Angličané mysleli, že musí jít o méně vyvinutá individua. Věřili, že zemědělství je povinný vývojový stupeň každé civilizace a zapomněli přitom na skutečnost, že první Angličané, kteří sem připluli, při pokusu obdělávat půdu skoro všichni pomřeli hlady. Domorodci se však dobře vyznali v přírodě a podle ročního období se stěhovali tam, kde bylo něco k snědku, takže žili ve zdánlivém nadbytku. Kapitán Cook je označil za nejšťastnější lidi, které kdy potkal. Ti neměli zapotřebí obdělávat půdu. Ale protože se neusadili, vyvodili z toho Angličané, že ta země nikomu nepatří. Proto terra nullius. Podle principu terra nullius mohli Angličané vystavovat osadníkům certifikáty o vlastnictví, aniž by se zatěžovali tím, že domorodci proti tomu mohou něco mít. Vždyť přece svou zemi nevlastnili.“

Birgitta postavila před Otta velkou sklenici margarity.

„Před několika lety se objevil muž z ostrovů v Torresově úžině, Eddy Mabo, který vrchnost konfrontoval s názorem, že princip terra nullius je špatný, a namísto toho tvrdil, že tenkrát byla země domorodcům protiprávně uloupena. V roce 1992 dal Nejvyšší soud Eddymu Mabovi za pravdu a rozhodl, že Austrálie patřila domorodcům. Soudní výnos tvrdil, že domorodci mají nárok na půdu, na které žili, než přišli běloši, za předpokladu, že tam jsou ještě teď. To samozřejmě vedlo k rozhořčení bezpočtu bílých osadníků, kteří křičeli, že teď ztratí svou půdu.“

„A co se děje teď?“

Otto si lokl drinku se slaným okrajem a zatvářil se, jako by mu přinesli ocet. Kapesníkem si utřel ústa.

„No, je tu výnos soudu. A zákonodárství týkající se domorodců je jasné. Ale praktikuje se to způsobem, který není právě důsledný. Není to tak, že chudý farmář odteď musí počítat s tím, že přijde o svou půdu. Časem se to uklidnilo.“

Sedím tu u baru, pomyslel si Harry, a poslouchám transvestitu, který mi vykládá o australské politice. Náhle se cítil jako Harrison Ford ve scéně v baru ve Hvězdných válkách.

Zprávy byly přerušeny reklamou, ve které vystupovali usmívající se australští muži ve flanelových košilích a kožených kloboucích. Vychvalovali pivo, jehož předností bylo to, že je proudly Australian.

„No, tak se napijme na terra nullius,“ poznamenal Harry.

„Na zdraví, handsome. Och, málem jsem zapomněl. Příští týden je nové představení v divadle St. George na Bondi Beach. Vyžaduji, abyste ty a Andrew přišli. Můžeš vzít i někoho dalšího. A prosím o potlesk při mých číslech.“

Harry se uklonil a poděkoval za tři lístky, které mu Otto podal.

Když šel Harry z Albury po King’s Cross okolo Green Parku, bezděky hledal toho šedivého domorodce, ale tentokrát pod lampou na lavičce seděli jen opilí běloši. Mraky, které ještě večer byly na obloze, zmizely, nyní byla obloha jasná. Po cestě minul dva lidi, kteří se právě hádali. Stáli každý na jedné straně ulice a řvali na sebe, zatímco Harry musel projít mezi nimi. „Neříkals nic o tom, že budeš celou noc pryč!“ volal se slzami v očích jeden z nich.

Před jednou vietnamskou restaurací stál u stěny číšník a kouřil. Vypadal tak, jako by za sebou měl dlouhý den. Po Darlinghurst Road se pomalu sunula řada lidí a aut směrem ke King’s Cross.

Na odbočce k Baywater Road se Andrew zastavil a snědl opékanou klobásu.

„Tady jsi…,“ řekl. „Přesně na minutu, jako pravý Němec.“

„Německo je…“

„Němci jsou Teutoni. Jsi severní Germán. Každopádně tak vypadáš. Chceš popřít svou rasu, chlapče?“

Harry měl chuť odpovědět, ale nechal to být.

Andrew měl dobrou náladu. „Začněme s někým, koho znám.“

Shodli se na tom, že s hledáním příslovečné jehly v kupce sena začnou uprostřed kupky sena – u prostitutek na Darlinghurst Road. Nebylo složité je najít. Harry už několik z nich znal.

„Mongabi, jak jdou obchody?“ Andrew se zastavil a pozdravil jednoho tmavého týpka v přiléhavém obleku, ověšeného šperky. Zatřpytil se mu zlatý zub, když otevřel ústa.

„Tuko, ty bujný hřebče, nemůžu si stěžovat, však víš.“ Vypadá jako pasák, pomyslel si Harry.

„Harry, musím ti představit Teddyho Mongabiho, nejhoršího pasáka Sydney. Dělá to už dvacet let a ještě pořád je se svými děvčaty na ulici. Nejsi už na to trochu starý, Teddy?“

Teddy pokrčil rameny a usmál se.

„Tady venku se mi líbí, Tuko. Víš, tady se něco děje. Když sedíš v kanceláři, tak to netrvá dlouho a ztratíš přehled a kontrolu. A ty víš, že kontrola je v tomto oboru alfou a omegou. Jde o to mít přehled o děvčatech a o zákaznících. Lidé jsou jak psi, víš. Pes, který není pod kontrolou, je nešťastný pes. A nešťastní psi koušou.“

„Když to říkáš, Teddy. Poslouchej. Rád bych si promluvil s několika tvými děvčaty. Hledáme jednoho hajzla. Je možné, že se potuloval i tady.“

„Sure, s kým chceš mluvit?“

„Je tu Sandra?“

„Musí tu být každým okamžikem. Jsi si jistý, že toho nebudeš chtít trochu víc? – Než mluvit, myslím…“

„Děkuji mnohokrát, Teddy. Jsme v Palladiu. Nemohl bys Sandru poslat za námi?“

Venku před Palladiem stál jeden vyvolávač a hulákal na kolemjdoucí dvojsmyslná hesla. Usmál se, když spatřil Andrewa. Ten s ním prohodil dvě slova a pak prošli kolem pokladny. Úzké schodiště vedlo do sklepa slabě osvětleného striptýzového baru, kde u stolů sedělo několik mužů, kteří čekali na další představení. Posadili se ke stolu v zadní části hospody.

„Připadá mi, že tě tu všichni znají,“ řekl Harry.

„Všichni, kdo mají něco z toho, že mě znají. A ty musím znát já. I u vás v Oslu existuje ta podivná symbióza mezi policií a podsvětím, ne?“

„Ano, samozřejmě. Ale vypadá to tak, jako bys se svými informátory měl srdečnější vztahy než my.“

Andrew se zasmál.

„Asi cítím jistou spřízněnost duší. Kdybych nebyl policista, asi bych dělal v tomto oboru, kdo ví…“

Po schodech sešla dívka v černé minisukni a v botách s vysokými podpatky. Žena se rozhlédla okolo. Pak přišla k jejich stolu.

„Sandro, to je Harry Holy.“

„Opravdu?“ odpověděla a roztáhla své široké, rudě namalované rty do úsměvu. Chyběl jí jeden špičák. Harry sevřel její studenou, bledou ruku. Připadala mu povědomá. Musel ji během uplynulých večerů potkat na Darlinghurst Road. Možná byla jinak nalíčená, možná měla jiné šaty.

„Takže – o co se jedná? Hledáš bandity, Kensingtone?“

„Hledáme jednoho hodně speciálního banditu, Sandro. Někoho, kdo škrtí rukama. Připadá ti to povědomé?“

„Povědomé? To dělá polovina našich zákazníků. Zranil někoho?“

„Pravděpodobně jen ty, kdo by ho mohli identifikovat,“ řekl Harry. „Už jste někdy viděla tohoto chlápka?“ Podal jí fotku Evanse Whitea.

„Ne,“ odvětila, aniž by pohlédla na fotografii. Namísto toho se obrátila k Andrewovi. „Kdo to je, Kensingtone?“

„Je z Norska,“ řekl Andrew. „Je to policista. Jeho sestra pracovala v Albury. Před týdnem byla znásilněna a zavražděna. Bylo jí dvacet tři. Harry si vzal volno a přiletěl sem, aby našel toho, kdo to udělal.“

„To je mi líto,“ řekla Sandra a pohlédla na fotku.

„Ano,“ prohodila.

Harry se pohnul. „Jak to myslíte?“

„Chci říct, že jsem ho viděla.“

„Vy jste se s ním… setkala?“

„Ne, ale několikrát byl na Darlinghurst Road. Nemám tušení, co tu dělal, ale tu tvář znám. Můžu se trochu poptat.“

„Díky, Sandro,“ řekl Harry. Letmo se usmála.

„Musím znovu do práce, chlapci. Uvidíme se.“ Pak zmizela stejnou cestou, jakou přišla.

„Yes.“ řekl Harry.

„Yes? Jen proto, že někdo toho týpka viděl na King’s Cross? Není zakázané ukazovat se na Darlinghurst Road. Ani chodit za prostitutkami, jestli je to to, co dělal. Každopádně to není nic zvláštního.“

„Ty to necítíš, Andrewe? V Sydney bydlí čtyři miliony lidí a ona viděla někoho, na koho máme zálusk. Samozřejmě to ještě nic nedokazuje, ale je to znamení, ne? Nemyslíš?“

Hudba se ztišila a světlo se ztlumilo. Hosté podniku upřeli svou pozornost na jeviště.

„Seš si tím Evansem Whitem jistý, že?“

Harry přikývl. „Každá buňka v mém těle říká: Evans White. Mám pocit v břiše, který mi říká, že by to mohl být on, ano.“

„Pocit v břiše?“

„Intuice není žádný hokuspokus, když o tom přemýšlíš vážně, Andrewe.“

„Já o tom přemýšlím, Harry. Ale nic v břiše necítím. Vysvětli mi, prosím, jak funguje tvé břicho?“

„No…“ Harry pohlédl na Andrewa, aby viděl, jestli si z něho neutahuje, ale Andrew opětoval jeho pohled s nefalšovaným zájmem.

„Intuice je prostě souhrn všech zkušeností, které jsi udělal. Chápu to tak, že všechno, co člověk kdy zažil, všechno, co ví, i to, o čem neví, že to ví, dlí někde v podvědomí. Obvykle si toho spícího zvířete nevšimneš, prostě tam jen leží, spí a přijímá nové podněty, že? Ale čas od času zamrká, protáhne se a sdělí ti: Hej, pozor, tento obraz jsem už někdy viděl. A pak ti to řekne, jak spolu věci na tom obrazu souvisejí.“

„Hezké, Holy. Ale jsi si jistý, že tvé spící zvíře opravdu vidí všechny detaily toho obrazu? Když se člověk na něco dívá, hodně záleží na úhlu pohledu.“

„Jak to myslíš?“

„Vezmi si například hvězdnou oblohu. Hvězdná obloha, kterou vidíš v Norsku, je přesně ta samá, jakou vidíš odtud, z Austrálie. Ale protože jsi teď down under, je všechno, co vidíš, vzhůru nohama, z pohledu tvého domova, že ano? Proto jsou všechny fotografie hvězd takříkajíc obrácené. Když ale nevíš, že jsi ‚vzhůru nohama‘, spleteš se a uděláš chybu.“

Harry na něj pohlédl.

„Vzhůru nohama?“

„No jasně.“ Andrew si potáhl z tlustého doutníku.

„Ve škole jsem se učil, že vaše hvězdná obloha je úplně jiná než naše. Když je člověk v Austrálii, zakrývá zeměkoule hvězdy, které jsou v noci vidět v Norsku.“

„To se tak říká,“ dodal rázně Andrew. „Přesto záleží na tom, z jakého úhlu se na věci díváš. Rozhodující je to, že všechno je relativní, že ano? A právě to všechno tak hrozně komplikuje.“

Z jeviště se ozval prskavý zvuk a vyvalil se bílý kouř. V následujícím okamžiku zrudl a z amplionů se ozvala dudácká hudba. Z kouře se vynořila žena v prostých bílých šatech a muž v dlouhých kalhotách a bílé košili.

Harry tu hudbu už jednou slyšel. Byla to ta samá melodie, která po celou cestu z Londýna pronikala ze sluchátek jeho souseda v letadle. Ale teprve nyní zachytil text. Jedna žena zpívala, že se jí říká „wild rose“, ale nevěděla, proč.

Dívčí hlas byl v kontrastu s hlubokým mužským hlasem.

Then I kissed her good bye,

Said all beauty must die,

I bent down and planted a rose between her teeth…

Harry snil o hvězdách a hnědých a žlutých hadech, když ho probudilo tiché klepání na dveře jeho hotelového pokoje. Okamžik tam ležel a vychutnával si, jak se cítí dobře. Opět začalo pršet a v rýně u okna šelestily kapky. Vstal a nahý otevřel dveře. Doufal, že jeho počínající erekce vzbudí rozruch. Birgitta se překvapeně rozesmála a vrhla se mu do náruče. Měla mokré vlasy.

„Myslel jsem si, žes řekla tři hodiny,“ poznamenal Harry a předstíral, že je uražený.

„Hosté prostě nechtěli odejít,“ odpověděla a zvedla k němu svůj pihovatý obličej.

„Jsem divoký, bez zábran a po uši zamilovaný do tebe,“ zašeptal a chytil jí hlavu do dlaní.

„To přece vím,“ poznamenala a chytila jeho úd do své studené, mokré ruky. „Hm. To je pro mě?“

Harry stál u okna, pil pomerančový džus a hleděl na noční oblohu. Mraky zmizely, vypadalo to, jako by někdo propíchal nebe vidlemi, takže dírami dolů prosvítalo světlo od samotného Boha. „Co si myslíš o transvestitech?“ zeptala se z postele Birgitta.

„Ty myslíš, co si myslím o Ottovi?“

„Tak nějak.“

Harry přemýšlel. Musel se usmát. „Myslím, že se mi líbí jeho arogantní vystupování. Jeho sklopené oční řasy, jeho nespokojený výraz. Vyžilost. Jak to nazvat? Je to jako melancholický kabaret, ve kterém flirtuje se vším a se všemi. Povrchní, sebepohrdavý flirt.“

„A tobě se to líbí?“

„Mám rád takové lhostejné vystupování. Že ztělesňuje to, co většina lidí nenávidí.“

„A to?“

„Slabost. Zranitelnost. Australané se pyšní tím, jak jsou liberální národ. Možná to tak je. Ale pochopil jsem i to, že ideálem je poctivý, prostý, tvrdě pracující Australan s velkou dávkou humoru a jistým vlastenectvím.“

„True blue?“

„Říkají tomu true blue. Nebo dinkum. To znamená asi tolik, že nějaká osoba nebo věc je pravá, že pochází z lidu.“

„A za touto fasádou z žoviální lidovosti se dá skrýt pěkné svinstvo. Naproti tomu Otto se vším tím pozlátkem vystavovaným na odiv, který reprezentuje svádění, klamání a faleš, mi připadá jako to nejryzejší, co jsem tu potkal. Nahý, zranitelný a pravý.“

„He, to zní zatraceně politicky korektně. Harry Holy, nejlepší přítel všech gayů.“ Birgitta měla sto chutí mu jednu vrazit.

„Ale to přece nezní tak špatně, ne?“

Lehl si na postel, vzhlédl na ni a zamžoural svýma nevinnýma, modrýma očima. „Jsem jenom rád, že na vás znovu nemám chuť, slečno. Když musíme zítra tak brzy do práce, chci říct.“

„To jsi řekl jen proto, abys mě vyprovokoval,“ řekla Birgitta. Vrhli se na sebe jako dvě zvířata.

8

Milá coura, pozoruhodný Dán a kriket

Harry našel Sandru před Dez Go-Go. Stála na kraji ulice a rozhlížela se po svém malém království na King’s Cross. S unavenýma nohama balancovala na vysokých podpatcích, ruce měla zkřížené na hrudi. Mezi prsty držela cigaretu a znovu měla ten svůj výraz Šípkové Růženky, který byl přitažlivý a odpudivý zároveň. Vypadala, stručně řečeno, jako jakákoli coura kdekoli na Zemi.

„Dobré ráno,“ pozdravil Harry. Sandra na něho pohlédla, aniž by nějak ukázala, že ho už zná. „Remember me?“

Povytáhla koutky úst. Možná to měl být úsměv.

„Sure, love, let’s go!“

„To jsem já, Holy, ten policista.“

Sandra na něho zamžourala.

„Jasně, kruci, samozřejmě. Ráno mi nikdy nefungují kontaktní čočky. Možná kvůli smogu.“

„Mohu vás pozvat na kávu?“ zdvořile se zeptal Harry. Pokrčila rameny.

„Beztak se tu nic neděje, můžu to zabalit.“

Ve dveřích nočního klubu se náhle objevil Teddy Mongabi, který si sirkou šťáral mezi zuby. Krátce kývl na Harryho.

„Jak to berou vaši rodiče?“ zeptala se Sandra, když dostala kávu. Seděli v hospodě, kam Harry chodil na snídani, v Bourbon & Beef, a číšník si vzpomněl na Harryho obvyklou objednávku: vejce Benedicte, opékané brambory a káva s mlékem. Sandra si objednala černou.

„Excuse me?“

„Vaše sestra…?“

„Ano, samozřejmě.“ Přiložil si šálek kávy ke rtům, aby získal čas.

„No, asi je jim tak, jako by se to dalo čekat, děkuji za optání.“

„Svět, ve kterém žijeme, je prostě hrozný.“

Slunce ještě nevyšlo nad střechy Darlinghurst Road, ale obloha už byla azurově modrá s několika malými mráčky. Vypadala jako tapeta v nějakém dětském pokoji. Ale to moc nepomůže, protože svět je prostě hrozný, pomyslel si.

„Mluvila jsem s několika děvčaty,“ řekla Sandra. „Ten týpek na fotce se jmenuje White. Dealuje se speedem a acidem. Několik děvčat si u něho něco kupovalo. Ale žádná ho nezná jako zákazníka.“

„Možná jim nemusel platit, aby dostal, co chtěl,“ řekl Harry.

Sandra se krátce zasmála. „Potřeba sexu je jedna věc, kupovat si sex je věc druhá. Pro mnohé to je zpestření. Můžeme pro vás udělat něco, co doma nedostanete. To mi můžete věřit.“

Harry vzhlédl. Sandra na něj hleděla přímo a na okamžik jí zmizela mlha z očí.

Věřil jí.

„Prozkoumala jste údaje, které jsme vám sdělili?“

„Jedna kolegyně mi řekla, že večer, než našli vaši sestru, si u něho koupila LSD.“

Harry postavil šálek na stůl tak tvrdě, že se káva vylila. Naklonil se a tiše a rychle řekl: „Mohu s ní mluvit? Je na ni spoleh?“

Sandra roztáhla své široké rty do širokého úsměvu. Na místě, kde jí chyběl špičák, zela černá díra. „Jak jsem řekla, koupila si LSD. LSD je v Austrálii zakázané. Nemůžete s ní mluvit. A ta druhá otázka: Dá se spolehnout na někoho, kdo bere LSD?“

Pokrčila rameny.

„Řekla jsem vám jen, co mi pověděla. Ale možná nemá úplně nejjasnější představu o tom, kdy je středa a kdy čtvrtek.“

Při ranní poradě panovala podrážděná nálada. Dokonce i ventilátor vrčel víc než jindy.

„Sorry, Holy. Whitea vynecháme ze hry. Nemá žádný motiv a jeho přítelkyně potvrdila, že v době vraždy byl v Nimbinu,“ řekl Wadkins.

Harry se bránil.

„Ale ještě jste neslyšeli, co vám chci říct. Angeline Hutchinsonová je závislá na speedu a kdo ví, na čem ještě. Je těhotná, pravděpodobně s Evansem Whitem. Sakra, je to její dealer! Její pán a mistr v jedné osobě. Potvrdila by mu všechno. Hovořili jsme s domácím – ta žena nenáviděla Inger Holterovou, a to z logického důvodu – to děvče z Norska jí chtělo přebrat chlapa.“

„Možná bychom se namísto toho měli podívat na tu Hutchinsonovou,“ řekl tiše Lebie. „Každopádně má jasný motiv. Možná potřebuje ona Whitea jako alibi a ne obráceně.“

„White přece lže! Den předtím, než byla nalezena Inger Holterová, byl spatřen v Sydney.“ Harry vstal a začal chodit po místnosti sem a tam.

„Prostitutkou, která bere LSD a ani nechce vypovídat,“ dodal Wadkins a otočil se k Yongovi. „Co letecké společnosti?“

„Policie v Nimbinu viděla Whitea na vlastní oči ještě tři dny před vraždou na hlavní ulici. Ansett ani Quantas nemají mezi tímto dnem a dobou vraždy na seznamu cestujících žádného Whitea.“

„To nic neznamená,“ zabručel Lebie. „Dealer nebude cestovat pod skutečným jménem. Kromě toho mohl jet vlakem. Nebo autem, pokud měl dost času.“

Harrymu bylo opravdu horko.

„Říkám vám to ještě jednou: Podle jedné americké statistiky oběť ve více než sedmdesáti procentech vražd svého vraha zná. Přesto se při našem vyšetřování soustřeďujeme na sériového vraha. A šance, že ho chytíme, jsou, jak všichni víme, asi stejně velké, jako že vyhrajeme v loterii. Raději udělejme něco tam, kde máme něco v ruce. Je tu chlápek, pro kterého mluví několik indicií. Teď jde jen o to ho zmáčknout. Jednat, dokud je stopa čerstvá. Předvolat si ho sem a zamávat mu před nosem zatykačem. Přimět ho udělat chybu. Teď nás má tam, kde nás chce mít, totiž na… na…“ Zoufale hledal anglický výraz pro „odstavnou kolej“.

„Hm,“ prohodil Wadkins a nahlas přemýšlel, „samozřejmě by to nevypadalo dobře, kdyby se někdo, koho máme přímo před nosem, ukázal jako viník. Aniž bychom reagovali.“

V té chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel Andrew. „Dobrý den, omlouvám se za zpoždění. Ale někdo se musí starat o to, aby ulice byly bezpečné. Co se děje, šéfe? Nějak moc se mračíte.“

Wadkins si povzdechl.

„Právě přemýšlíme, zda nepřesměrujeme naše kapacity. Zda nenecháme teorii sériového vraha spát a namísto toho se nesoustředíme na Evanse. Nebo na Angeline Hutchinsonovou. Holy se domnívá, že její alibi nemá velkou cenu.“

Andrew se rozesmál. „Rád bych viděl pětačtyřicetikilovou těhotnou ženu, která holýma rukama uškrtí skandinávskou matronu. A pak ji ještě znásilní.“

„Byla to jen taková myšlenka,“ zamumlal Wadkins.

„A pokud jde o Evanse Whitea, na toho můžete klidně zapomenout.“ Andrew si z rukávu košile smetl kousek jablka.

„Proč?“

„Mluvil jsem s jedním informátorem. Byl v den vraždy v Nimbinu, kupoval tam trávu a slyšel o Whiteově skvělém zboží.“

„A?“

„Nikdo mu neřekl, že White doma nic neprodá, takže jel k němu a pak ho nějaký rozlícený chlápek s brokovnicí vyhnal ze dvora. Ukázal jsem mu fotku. Sorry, lidi, ale není pochyb o tom, že Evans White byl v den vraždy v Nimbinu.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Byl slyšet pouze hukot ventilátoru a křupnutí, když Andrew kousl do svého jablka.

„Takže zpátky do práce,“ řekl Wadkins.

Harry se domluvil s Birgittou na pátou před operou, kde si s ní chtěl dát kávu. Odtud chtěla jít rovnou do práce. Když se tam setkali, byla kavárna zavřená. Na papírku ve dveřích bylo cosi o baletním představení.

„Vždycky tu něco je,“ řekla Birgitta. Opřeli se o zábradlí a hleděli přes zátoku na Kirribilli.

Na oceán vyplouvala rezavá, ošklivá loď s ruskou vlajkou a o něco dál před Port Jacksonem viděli bílou plachetnici, která jako by klidně stála.

„Co teď budeš dělat?“ zeptala se.

„Nemám tu už moc práce. Rakev s Inger Holterovou už je na cestě domů. Dnes ráno mi volal pohřební ústav z Osla. Vysvětlili mi, že velvyslanectví se postará o převoz. Hovořili o „těle“ skoro jako o nějakém odborném výrazu. Milované děti mají tolik jmen a smrt též.“

„Takže, kdy odjedeš?“

„Jakmile si promluvíme se všemi, kdo měli co do činění s Inger Holterovou, a budeme vědět, že s tím nemají nic společného. Dnes ráno budu mluvit s McCormackem. Asi odletím ještě před koncem týdne. Pokud se neobjeví nějaká konkrétní stopa. Jinak to může být zdlouhavá záležitost a pro tento případ jsme se domluvili, že o další kontakt se postará velvyslanectví.“

Přikývla. Těsně vedle nich se postavila skupinka japonských turistů a do kakofonie japonštiny, křiku racků a hukotu motorů se mísilo bzučení kamer.

„Mimochodem, věděls, že ten, kdo operu navrhl, prostě a jednoduše zdrhl?“ zeptala se Birgitta. „Když vznikl rozruch kvůli překročení nákladů Sydney Opera House, nechal dánský architekt Jørn Utzon celý projekt na protest padnout a zmizel.“

„Ano,“ řekl Harry, „mluvili jsme o tom posledně, když jsme tu byli.“

„Ale představ si, že bys utekl od něčeho, cos začal. Od něčeho, o čem si myslíš, že to je dobré. Myslím, že bych to nedokázala.“

Bylo jasné, že Harry Birgittu doprovodí do Albury, takže nejela autobusem. Nehovořili spolu, mlčky kráčeli po Oxford Street směrem na Paddington.

V dáli se blýskalo a Harry udiveně hleděl na jasnou, modrou oblohu. Na jednom rohu stál šedivý, distingovaný starší pán ve slušivém obleku s transparentem: „Tajná služba mi ukradla práci a domov a zničila můj život. Oficiálně neexistuje. Nemají adresu, ani telefonní číslo a neobjevují se ve státním rozpočtu. Myslí si, že je není možné obžalovat. Pomozte mi najít ty bandity a potrestat je za jejich zločiny. Podepište se, nebo mi pomozte darem.“ V ruce držel sešit plný podpisů.

Prošli okolo jednoho obchodu s hudebními nosiči a Harry intuitivně zastavil a vešel dovnitř. V šeru za prodejním pultem stál chlápek ve slunečních brýlích. Harry se zeptal, zda má desky Nicka Cavea.

„Sure, he’s Australian,“ řekl ten týpek a sundal si brýle. Měl na čele vytetovaného orla.

„Ten duet, něco o ‚wild rose‘…,“ začal Harry.

„Ano, ano, vím, co myslíte. Where the wild roses grow z Murder Ballads. Taková kravina. Raději si kupte nějakou dobrou desku.“

Prodavač si znovu nasadil sluneční brýle a zmizel za stolem.

Harry zůstal udiveně stát a hleděl do šera.

„Co je na té písničce tak zvláštního?“ zeptala se Birgitta, když vyšli ven.

„Nic.“ Harry se nahlas zasmál. Ten chlápek v obchodě mu pomohl k dobré náladě. „Cave a ta žena zpívají o vraždě. Povedlo se jim, že to zní hezky, skoro jako vyznání lásky. Ale určitě to je pěkná ptákovina.“ Znovu se rozesmál. „Myslím, že toto město začínám mít rád.“

Šli dál. Harry se neustále rozhlížel po ulici. Málem byli jediným párem na Oxford Street, který nesestával ze dvou chlapců nebo dvou dívek. Birgitta ho vzala za ruku.

„Měl bys vidět homosexuální průvod o masopustu,“ řekla Birgitta. „Jde po Oxford Street. Minulý rok sem prý přijelo více než půl milionu lidí z celé země, aby ten průvod viděli nebo se ho zúčastnili. Bylo to šílené.“

Teploušská ulice. Lesbická ulice. Teprve nyní si Harry všiml, jaké oděvy jsou vystavovány ve výlohách. Latex, kůže, přiléhavé horní díly a miniaturní hedvábné kalhotky, zipy a cvočky. Vše exkluzivní a stylové, bez nehoráznosti a vulgarity, kterými se vyznačovaly noční kluby na King’s Cross.

„Nedaleko místa, kde jsem vyrůstal, bydlel jeden gay,“ vyprávěl Harry. „Bylo mu tak čtyřicet, bydlel sám a všichni v sousedství věděli, že je to homosexuál. V zimě jsme po něm házeli sněhovými koulemi a křičeli na něj, že je ‚buzna‘. Pak jsme vždycky utekli. Mysleli jsme si, že nás znásilní, když nás chytí. Ale nikdy za námi neběžel, vždycky si jen stáhl čepici do čela a šel domů. Jednoho dne se odstěhoval. Nikdy mi nic neudělal a já se pořád ptám, proč jsem ho tak nenáviděl.“

„Lidé mají strach ze všeho, čemu nerozumí. A nenávidí to, z čeho mají strach.“

„Jak duchaplné,“ řekl Harry a Birgitta ho dloubla do břicha. S výkřikem se skácel na chodník a ona se smála a tiše ho prosila, ať nedělá scény. Pak vstal a šel za ní po Oxford Street.

„Doufám, že se přestěhoval sem,“ řekl Harry.

Když se rozloučil s Birgittou (bylo mu jasné, že každé loučení s Birgittou, jedno zda na dlouhou či krátkou dobu, považuje za rozchod), čekal na jedné autobusové zastávce. Před ním stál mladík s norskou vlaječkou na batohu. Harry přemýšlel, zda ho má oslovit, když tu přijel autobus.

Řidič zasténal, když mu Harry podal dvacetidolarovou bankovku.

„So, you didn’t have a fifty, did ya?“ zeptal se sarkasticky.

„Kdybych měl, tak bych vám ji dal, vy bastarde!“ Poslední část řekl tou nejšťavnatější norštinou, přičemž se nevinně usmál, ale řidič se nezajímal ani o to, čemu rozuměl, ani o to, čemu nerozuměl. Zašklebil se, když dal Harrymu zpátky.

Harry se rozhodl, že pojede tou samou trasou, jakou Inger tu noc, kdy se odehrála vražda, odjela domů. Ne proto, že by to bylo opomenuto: Lebie a Yong prošli všechny bary a restaurace po cestě a ukazovali v nich fotografii Inger Holterové – samozřejmě bezvýsledně. Pokoušel se přesvědčit Andrewa, aby šel s ním, ale ten odmítl a tvrdil, že by tím jen ztratil drahocenný čas, který mohl strávit u televize.

„Nežertuju, Harry. Sledování televize dodává sebevědomí. Člověk se cítí inteligentně, když vidí, jak hloupí lidé jsou v televizi. A vědecké průzkumy prokázaly, že lidé, kteří se cítí inteligentně, kupují lépe než ti, kdo se považují za hlupáky.“

Harry na tento styl logiky nemohl nic namítnout, ale Andrew mu aspoň sdělil název baru na Bridge Road, jehož majitele měl pozdravovat od Andrewa. „Ani ten ti nic neřekne, ale možná dostaneš kolu za poloviční cenu,“ řekl Andrew a spokojeně se usmál.

Harry u radnice vystoupil z autobusu a pak se vydal směrem na Pyrmont. Prohlížel si mrakodrapy a pozoroval lidi, jak velkoměstským stylem chvátají kolem budov, aniž by mu to však nějak pomohlo získat další poznatky o tom, co se toho večera stalo Inger Holterové. Na rybím trhu vešel do jedné kavárny a objednal si bagetu s lososem a kapary. Z okna pozoroval most přes Blackwattle Bay a za ním na druhé straně Glebe. Na náměstí se začal stavět amfiteátr a plakáty Harrymu prozrazovaly, že to nějak souvisí s národním svátkem, s Australian Day, který byl následující neděli. Harry si objednal kávu a začal pročítat Sydney Morning Herald, noviny, do kterých by se dala zabalit celá dodávka ryb. Tyto noviny byly skutečnou výzvou, i když si člověk jen prohlížel fotky. Ještě celou hodinu bylo světlo a Harry chtěl vědět, jaká zvířata se pohybují po Glebe, když se setmí.

Majitel Cricketu byl i hrdým majitelem dresu, který nosil národní hrdina Nick Amrose, když Austrálie na počátku osmdesátých let ve třech přátelských utkáních za sebou porazila Anglii. Visel zarámovaný a za sklem na stěně nad jednorukým banditou. Na druhé stěně visely dvě pálky a míč, s nimiž se hrálo v roce 1978 v zápase, kdy Austrálie po dlouhé době bez vítězství konečně porazila Pákistán. Když mu někdo ukradl tyčkovou branku ze zápasu proti Jižní Africe, která visela přímo nad vchodovými dveřmi, začal majitel své cennosti přibíjet. Pak však někdo z hostů roztrhal chránič kolene legendárního Willarda Stauntona, když se mu nepovedlo ho sundat ze zdi.

Když Harry vešel dovnitř a spatřil ony posvátné předměty na zdi a všechny ty potenciální fanoušky kriketu, kteří tvořili klientelu Cricketu, pomyslel si, že musí zrevidovat své mínění o kriketu jako o snobském sportu. Hosté nevypadali zrovna učesaně a upraveně a ani Borroughs za pultem tak nepůsobil.

„Evening,“ pozdravil Borroughs hlasem, který zněl, jako když se kosou přejede po brousku.

„Tonic, no gin,“ řekl Harry a dodal k barmanovi, že si může drobné z desetidolarovky nechat.

„Na tuzér příliš mnoho, na úplatek příliš málo,“ řekl Borroughs a zamával bankovkou. „Vy jste policista?“

„To se dá tak snadno poznat?“ řekl Harry s rezignovaným výrazem.

„Když odhlédnu od toho, že mluvíte jako nějaký turista, tak ano.“

Borroughs položil drobné na pult před něj a otočil se.

„Jsem přítel Andrewa Kensingtona,“ řekl Harry.

Borroughs se bleskově otočil a vzal si drobné.

„Proč jste to neřekl rovnou?“

Borroughs si nevzpomínal na to, že by někdy slyšel o Inger Holterové nebo že by ji někdy viděl, to už Harry věděl. Mluvil s ním Andrew. Ale jak mu říkal jeho starý učitel u policie v Oslu, „Lumbago“ Simonsen: „Raději se zeptej dvakrát…“

Harry se otočil.

„A na večeři?“

„Grilované maso s řeckým salátem,“ odvětil Borroughs. „Denní menu, sedm dolarů.“

„Sorry, vyjádřil jsem se špatně,“ odpověděl Harry, „chtěl jsem říct, jací lidé sem chodí, jak vypadá vaše klientela?“

„No, jsou to ti, kterým se říká „nižší vrstvy“. Poněkud rezignovaně se pousmál. Ten úsměv mu prozradil mnohé o Borroughsově životě a o tom, co se stalo se snem o tomto baru.

„Jsou to vaši štamgasti?“ zeptal se Harry a kývl na temný roh místnosti, kde sedělo pět mužů, kteří popíjeli pivo.

„Ano, samozřejmě. Většinou jsou to stálí hosté. Turisté sem zabloudí jen výjimečně.“

„Měl byste něco proti, kdybych jim položil pár otázek?“ otázal se Harry.

Borroughs váhal.

„Ti chlápci tam nejsou zrovna mámini mazlíčci. Nemám tušení, v jakém oboru pracují, a ani se jich nechci ptát. Každopádně nepracují od devíti do čtyř, jestli mi rozumíte.“

„Jenže asi nikomu se nelíbí, když tu nedaleko znásilní a zavraždí nevinné děvče? Ani těm, kdo se o zákon příliš nestarají, že? To lidi vyžene z této čtvrti a není to dobré pro obchod, ať už s čímkoli, že?“

Borroughs váhavě přikyvoval a točil si v dlani sklenicí.

„Na vašem místě bych byl přesto opatrnější.“

Harry kývl na Borroughse a dlouhými kroky šel ke stolu v rohu, takže těch pět zpozornělo. Jeden z nich vstal, ještě než tam Harry přišel. Měl ruce zkřížené na prsou a na předloktí měl vytetovanou dýku.

„Tady je obsazeno, blonďáku!“ řekl chraplavým, téměř chladným hlasem.

„Mám jednu otázku…,“ začal Harry, ale muž již kroutil hlavou.

„Jenom jednu. Zná někdo z vás tohoto muže, Evanse Whitea?“

Harry zvedl fotografii.

Doteď se na něho dva další chlápci, kteří k němu byli otočení, dívali spíš nezaujatě než nepřátelsky. Když uslyšeli jméno White, začali si ho prohlížet se zájmem a Harry registroval, že i těm dvěma, kteří k němu byli otočeni zády, cukaly svaly na krku.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl muž s chraplavým hlasem. „Právě tu vedeme… soukromý rozhovor, pane. Dobrý večer.“

„Tento rozhovor se asi netýká prodeje látek, které jsou podle australského práva zakázány, že ne?“

Následovalo dlouhé mlčení. Zvolil životu nebezpečnou taktiku. Přímá provokace byla něco, k čemu se dalo sáhnout jen tehdy, když měl člověk krytá záda nebo dobré možnosti ústupu. Harry neměl ani jedno. Jenom si prostě myslel, že se konečně něco musí stát. Jeden z chlápků, kteří k němu byli otočení zády, vstal. Když se ten muž otočil a ukázal mu svou ošklivou tvář, zjistil Harry, že je to skutečný obr. Knír se svěšenými konci podtrhoval jeho orientální image.

„Čingischán! To je hezké, že vás vidím – myslel jsem si, že už jste mrtvý,“ vyhrkl Harry, zatímco mu podával ruku.

Muž otevřel ústa.

„Kdo jste?“

Znělo to jako smrtící sípání, jakýsi bublavý bas, za kterým by šla každá heavymetalová kapela přes mrtvoly.

„Jsem policista a nemyslím, že…“

„I. D.“ Čingischán na něho pohlédl ze stropu.

„Pardon?“

„The badge – odznak!“

Harrymu bylo jasné, že tato situace vyžaduje víc než jen plastikovou kartu policie v Oslu se starou fotografií.

„Už vám někdy někdo řekl, že váš hlas zní stejně jako hlas zpěváka ze Sepultury – jak se jenom jmenuje…“

Harry si dal prst pod bradu a pokoušel se vzbudit dojem, že přemýšlí. Muž s chraplavým hlasem právě obcházel stůl. Harry na něj kývl.

„A vy jste Rod Stewart, že? Aha, sedíte tu a plánujete něco na Live Aid II a…“

Ten úder trefil Harryho přímo do zubů. Vrávoravě zůstal stát a držel se za ústa.

„Mám tomu rozumět tak, že si myslíte, že jako kabaretiér nemám budoucnost?“ řekl Harry. Pohlédl na své prsty. Byly plné krve, slin a čehosi bílého, co Harry považoval za kořen zubu.

„Člověk by řekl, že zubní dřeň je červená. Měkký vnitřek zubu, že ano?“ otázal se Roda a zvedl ruku.

Rod na něho vrhl skeptický pohled, načež se sklonil a pečlivě si prohlédl bílé úlomky.

„To je zubovina, je hned pod sklovinou,“ řekl. „Můj otec je zubař.“ Pak udělal krok zpátky a udeřil ještě jednou. Harrymu se zatmělo před očima, ale ještě stále se držel na nohou, když se mu pohled rozjasnil.

„Podívej se, jestli teď najdeš zubní dřeň!“ vyzval ho Rod.

Harry věděl, že to je idiotské. Suma všech jeho zkušeností a jeho zdravý rozum mu říkaly, že to je idiotské, jeho bolavá čelist mu říkala, že to je idiotské, jen jeho pravá ruka to bohužel považovala za skvělý nápad a právě ta se v té chvíli ujala iniciativy. Trefila Roda pod bradu a Harry slyšel klapnutí čelisti, než Rod udělal dva kroky dozadu. Typická reakce na tvrdý, přesně umístěny hák na bradu.

Takový úder se šířil přes čelistní kost přímo do malého mozku (v tomto případě velmi trefný název, myslel si Harry), kde vlnovitý pohyb vyvolal řadu krátkých spojení nebo, pokud měl člověk štěstí, okamžité bezvědomí nebo trvalé poškození mozku. V Rodově případě to vypadalo, že mozek nevěděl, co má dělat, zda má přijít ztráta vědomí nebo jen krátkodobý otřes.

Kolega Chán podle všeho nemínil čekat na rozhodnutí. Chytil Harryho za límec, zvedl ho do výše ramen a odhodil ho od sebe, jako kdyby házel pytel mouky na korbu náklaďáku. Páru, který právě jedl menu za sedm dolarů, něco doslova a do písmene spadlo do polévky. Uskočili stranou, když Harry přistál zády na stole. Sakra, doufám, že brzy omdlím, pomyslel si Harry, když ucítil bolest a viděl, že Chán jde k němu. Klíční kost je křehká a poměrně exponovaná. Harry namířil a trefil, ale po boji s Rodem jako by neviděl dobře, protože jen promáchl do vzduchu.

„Tohle bude bolet,“ sliboval Chán a zvedl ruce nad hlavu. Nepotřeboval kladivo. Ten úder trefil Harryho do hrudi a okamžitě mu ochromil srdeční a dýchací funkce. Proto nemohl vidět tmavého muže, který vzal ze zdi míč, jímž Austrálie v roce 1969 porazila Pákistán; tvrdou, malou kouli o průměru 7,6 cm a váze 160 gramů. Muž se po krátkém rozběhu zaklonil a natáhl ruku dozadu. Ruka značnou rychlostí provedla horizontální pohyb dopředu – s pokrčeným loktem jako u baseballu, ne jako u kriketu s nataženou paží obloukem nad hlavou – takže míč neletěl křivkou, ale přímo.

Narozdíl od Rodova malého mozku Chánův neváhal ani vteřinu, když ho tvrdý míč zasáhl do čela: hned řekl „dobrou noc“. Chán začal pomalu padat, pomalu a nezadržitelně – jako mrakodrap při demolici.

Mezitím se zvedli i tři další štamgasti. Tmavý muž kráčel k nim a ruce držel před sebou. Jeden z mužů přiskočil k němu a Harry, který ho přes svou malátnost poznal, tipoval správně: Tmavý muž uhnul, přiskočil k útočníkovi a zasadil mu dva lehké direkty, skoro jako by jen chtěl měřit vzdálenost, než vymrštil pravačku ke zničujícímu zvedáku. Naštěstí bylo v této části hospody tak těsno, že se na něho nemohli vrhnout všichni najednou. Zatímco první muž šel k zemi, druhý přešel do útoku. Pohyboval se poněkud opatrněji a držel ruce před sebou způsobem, který dával tušit, že má doma pásek z nějakého asijského bojového umění. První, zkusmý výpad byl vykryt a zatímco se otočil ke klasickému karatistickému kopu, zaujal černoch novou pozici. Útočník kopl do prázdna.

Tmavý muž pak kombinací úderů levou a pravou pěstí poslal karatistu ke stěně. Přiskočil k němu a levačkou mu zasadil direkt, takže muži narazila hlava do stěny. Pak se pomalu svezl po zdi jako zbytek jídla, který někdo mrštil po stěně. Kriketový nadhazovač mu ještě jednu přidal, i když to už bylo zbytečné.

Rod se posadil na židli a vše sledoval skelnatýma očima.

Tu se ozvalo cvaknutí, když třetí muž otevřel vystřelovací nůž. Když přikrčen a s nataženýma rukama kráčel k černochovi, zvracel si Rod na boty – byla to zřetelná známka otřesu mozku, jak spokojeně konstatoval Harry. I jemu už bylo špatně, hlavně, když viděl, že první muž se posbíral ze země, vzal ze zdi jednu kriketovou pálku a zezadu se přiblížil k boxerovi. Jeho kumpán s nožem nyní stál těsně vedle Harryho, aniž by si ho však všímal.

„Za tebou, Andrew!“ zvolal Harry a vrhl se na paži, ve které třetí muž držel nůž. Uslyšel dutou ránu pálky a to, že se převrhly židle a stoly, ale musel se soustředit na muže s nožem, který se opět vysvobodil a nyní s pompézními, teatrálními pohyby a šíleným úsměvem v obličeji kráčel k němu. Harry na něho hleděl, zatímco se pokoušel nalézt na stole za sebou něco použitelného. Ještě pořád za sebou slyšel muže s pálkou.

Chlápek s nožem se smál a blížil se k němu, přičemž si přehazoval nůž z levé ruky do pravé a zpátky.

Harry se vrhl vpřed, zaútočil a opět uskočil. Muži bezvládně klesla pravá ruka a nůž s cinknutím spadl na podlahu. Zmateně si prohlížel své pravé rameno, z něhož trčel konec špízu s nařezanými plátky žampionů. Pravou ruku měl ochromenou. Nevěřícně a s nechápavým výrazem ve tváři se levou rukou chytil špízu, jako by chtěl vyzkoušet, zda je pravý. Musel jsem mu zasáhnout svalový úpon, pomyslel si Harry, když udeřil.

Cítil jen, že trefil něco tvrdého, a prsty a paží mu projela bodavá bolest. Muž s nožem udělal jeden vrávoravý krok zpět, přičemž na Harryho vrhl pohled plný bolesti. Z nosu mu tekla krev. Harry se držel za pravou ruku. Pak ji zvedl, aby ještě jednou udeřil, ale rozhodl se jinak.

„To bolí, když do tebe mlátím! Nechceš to vzdát?“ zeptal se.

Muž s nožem přikývl a posadil se vedle Roda, který měl ještě pořád hlavu mezi nohama.

Když se Harry otočil, uviděl, že Borroughs drží prvního muže v šachu pistolí, zatímco Andrew bezvládně ležel mezi převrženými stoly. Část hostů se klidila, někteří tam stáli a zvídavě si je prohlíželi, většina však seděla u baru a dívala se na televizi. Dávali kriket, utkání Austrálie – Anglie.

Když přijely sanitky, aby odvezly raněné, postaral se Harry o to, aby Andrew jel prvním vozem. Harry byl s ním, když ho nakládali na nosítka. Andrew ještě pořád krvácel z ucha a sípal, když dýchal, ale byl již při vědomí.

„Nevěděl jsem, že hraješ kriket, Andrew. Byl to hezký hod, ale opravdu bylo nutné zasáhnout tak tvrdě?“

„Máš pravdu. Spatně jsem odhadl situaci. Měl jsi to pod kontrolou.“

„Ne,“ řekl Harry, „měl bych být upřímný a přiznat, že to není pravda!“

„O.K.,“ řekl Andrew. „A já přiznám, že mám zatraceně velké bolesti hlavy a že se zlobím sám na sebe, že jsem sem vůbec přišel. Bylo by správnější, kdybys tu teď ležel ty. A to myslím doopravdy.“

Přijely sanitky a zase odjely. V baru zbyl jen Harry a Borroughs.

„Doufám, že jsme toho moc nerozbili,“ řekl Harry.

„Ne, to nebylo tak tragické. Krom toho moji hosté oceňují takovou živou debatu. Ale možná byste se teď měl mít na pozoru. Šéf těch chlapců nebude dvakrát nadšený, až se o tom dozví,“ řekl Borroughs.

„Aha,“ odvětil Harry. Tušil, že Borroughs se mu pokouší něco říct. „A kdo je jejich šéf?“

„Nic jsem neřekl, ale ten chlápek na fotce, kterou jste tu mával, mu byl zatraceně podobný.“

Harry souhlasně přikývl.

„Měl jsem na to být připravený a adekvátně ozbrojený. Měl byste něco proti, kdybych si dal ještě jedno maso na špízu?“

9

Dva exhibicionisté, alkáč, homosexuál a Black Snake

Harry na King’s Cross skutečně vyhledal zubního lékaře, který se mu podíval do úst a zjistil, že je nutné provést několik rekonstrukčních úkonů, aby mohl dát do pořádku zlomený řezák. Provizorně ho ošetřil a požadoval za to značný honorář. Harry doufal, že mu to později, v blahosklonné chvilce, proplatí policejní prezidentka v Oslu.

V kanceláři se dozvěděl, že nadhazovač Andrew má zlomená dvě žebra, že utrpěl silný otřes mozku a že do konce příštího týdne zůstane v posteli.

Po obědě Harry poprosil Lebieho, aby ho doprovodil při návštěvě nemocnice. Jeli do St. Etienne Hospital, kde se museli zapsat na seznam návštěvníků, do tlustého sešitu, který ležel otevřený před ještě tlustší jeptiškou, která se zkříženýma rukama seděla za pultem. Harry se pokusil zeptat na cestu, ale ona jen zavrtěla hlavou a ukázala do chodby.

„Nemluví anglicky,“ řekl Lebie.

Přišli do recepce, kde jeden mladý, usmívající se muž zanesl jejich jména do počítače, sdělil jim čísla pokojů a vysvětlil jim, jak se tam dostanou.

„Ze středověku do světa počítačů za deset vteřin,“ poznamenal Harry.

Prohodili několik slov s Andrewem, který hrál všemi barvami, měl špatnou náladu a po pěti minutách je poprosil, aby zase šli. O poschodí níž ležel v jednolůžkovém pokoji chlápek s nožem. Měl opuchlou tvář a ruku ve smyčce a hleděl na Harryho stejným rozhořčeným pohledem jako při jejich posledním setkání.

„Co chceš, fízle?“ vyhrkl.

Harry se posadil na židli vedle postele.

„Chci vědět, zda Evans White dal příkaz zabít Inger Holterovou, komu ho dal a proč?“

Muž se pokusil zasmát, ale namísto toho se rozkašlal.

„Nemám tušení, o čem mluvíš, poldo, a to asi nemáš ani ty.“

„Jak to vypadá s tvým ramenem?“ otázal se Harry. Muž zrudl hněvem. „Víš, co mi můžeš…“

Harry vytáhl z kapsy špíz. Muži naběhla žíla na čele. „Nedělej si srandu, fízle!“ Harry nic neřekl.

„Ty musíš být šílený! To nevíš, že z toho nevyjdeš jen tak, když v tom budeš pokračovat? Jestli na mě najdou jediný škrábanec, až odejdete, přijdeš o práci, fízle!“

Teď mu přeskakoval hlas. Harry si přiložil prst ke rtům. „Pst, tiše. Vidíš toho velkého, holohlavého muže u dveří? Je to bratranec chlápka, kterého jste včera praštili kriketovou pálkou, i když se mu nepodobá. Poprosil mě, zda bych ho dnes nemohl vzít s sebou. Jeho úkolem je zacpat ti držku, až ti rozvážu obvazy a strčím ti tuto věcičku do jediného místa, kde nezanechá žádné stopy. Tam už totiž díra je, že?“

Opatrně mu zatlačil na pravé rameno. Muži vhrkly do očí slzy a začal rychle oddechovat. Těkal pohledem mezi Harrym a Lebiem. Lidská přirozenost je divoký, neproniknutelný les, ale Harrymu se zdálo, že narazil na průsek, když muž otevřel ústa. Dozajista mluvil pravdu.

„Nemůžete mi udělat nic, co by mi Evans desetkrát neoplatil, kdyby se dozvěděl, že jsem ho prozradil. Vím to a vy víte, že i kdybych něco věděl, mlčel bych. Takže klidně začněte. Ale ještě předtím vám něco řeknu: Jste na falešné stopě. Na zatraceně falešné stopě!“

Harry pohlédl na Lebieho. Ten zavrtěl hlavou. Harry chvíli přemýšlel a pak položil špíz na skříňku.

„Buďte zdráv,“ řekl Harry.

„Hasta la vista,“ odvětil muž a namířil na něj ukazováček.

V hotelu na recepci čekala na Harryho zpráva. Znal číslo spojovatelky v policejní služebně a hned tam z pokoje volal. Vzal to Yong Sue.

„Ještě jednou jsme prošli všechny spisy,“ řekl. „Trochu důkladněji. Některé věci byly ze spisů po třech letech vyškrtnuty. To u nás nařizuje zákon, nesmíme přihlížet ke starším zločinům. Ale protože to jsou sexuálně orientované zločiny… no, máme tu prostě vyloženě neoficiální papíry a v těch jsem našel něco zajímavého.“

„Aha?“

„Oficiální spis domácího Inger Holterového, Huntera Robertsona, byl čistý. Ale když jsme se na to podívali trochu blíž, ukázalo se, že byl dvakrát odsouzen za exhibicionizmus. Těžký exhibicionizmus.“

Harry si pokusil představit si lehký exhibicionizmus.

„Jak těžký?“

„Dotýkal se na veřejnosti svého pohlavního orgánu. To samozřejmě ještě nemusí nic znamenat, ale je toho tady víc. Lebie jel kolem, ale kromě té bestie, která se vyřítila zpoza domu, tam nikdo nebyl. Zatímco tam Lebie čekal, přišel soused. Při tom se ukázalo, že tento soused na Robertsonovu prosbu chodí každou středu večer venčit jeho psa a dává mu žrádlo. Takže má klíč. Lebie se ho samozřejmě zeptal, jestli venčil psa i ve středu večer před smrtí Inger – a bylo to tak.“

„A dál?“

„Robertson dříve uváděl, že byl toho večera doma sám. Myslel jsem si, že to budeš chtít slyšet.“ Harry cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Co děláte teď?“

„Zítra ráno, než odjede do práce, ho přivezeme k nám.“

„Hm. Kdy a kde spáchal ten hrozný zločin?“

„Podívám se. Myslím, že to bylo v nějakém parku. Ano, tady je to. Green Park, to je jeden malý…“

„Ten park znám.“ Rychle přemýšlel. „Možná bych si měl udělat malou procházku. Mám dojem, že tam bydlí pár lidí. Třeba něco vědí.“

Harry si zapsal datum toho přečinu do malého, černého kalendáře, který každý rok dostával na Vánoce od otce.

„Jen pro zajímavost, Yongu, co je to lehký exhibicionizmus?“

„Mít osmnáct, být opilý a vystrkovat při norském státním svátku na projíždějící policejní auto holý zadek.“ Byl tak zmatený, že nebyl schopen slova. Yong se rozchechtal. „Co…?“ koktal Harry.

„Je to neuvěřitelné, co všechno je možné s pár hesly a jedním kolegou z Dánska v sousedním pokoji.“ Yong se smál. Harry cítil, jak ho polil horký pot.

„Doufám, že to nevadí…?“ Yongův hlas zněl náhle ustaraně. Obával se, zda nezašel příliš daleko. „Nikomu jsem to neřekl.“

Znělo to tak nešťastně, že Harry neměl to srdce, aby zuřil.

„V tom policejním autě byla jedna žena, která mi pak můj zadek pochválila.“

Yong se spokojeně rozesmál.

Světla v parku se rozsvítila, když Harry přišel k lavičce. Hned toho šedivého muže poznal. „Dobrý večer.“

Hlava, jež byla bradou opřena o hruď, se pomalu zvedla a pohlédly na něho hnědé oči – lépe řečeno skrze něho. Upřely se na bod v dáli.

„Fig?“ otázal se chvějícím se hlasem.

„Sorry?“

„Fig, fig?“ opakoval a mával ve vzduchu dvěma prsty.

„Oh, fag. You want a cigarette?“

„Yeah, fig.“

Harry vytáhl z krabičky dvě cigarety a sám si též zapálil. Chvíli seděli vedle sebe a vychutnávali tabák. Seděli v malých, zelených plicích v milionovém městě, a přesto měl Harry pocit, jako by byl někde v pusté divočině. Možná proto, že byla tma a ozýval se cvrkot cikád. Nebo to byl pocit, že provádí nějaký rituál, jako by byl mimo čas při tom společném kouření, bílý policista a černý muž s širokým, cizím obličejem, který byl tak typický pro původní obyvatele tohoto ohromného kontinentu.

„Chceš si koupit můj kabát?“

Pohlédl na jeho kabát, jakousi větrovku z tenké červenočerné látky.

„Vlajka domorodců,“ vysvětloval muž a ukázal mu záda kabátu. „Vyrábí je můj bratranec.“

Harry zdvořile odmítl.

„Jak se jmenuješ?“ otázal se domorodec. „Harry? To je anglické jméno. I já mám anglické jméno. Jmenuju se Joseph. S písmeny p a h. Vlastně to je židovské jméno. Otec Ježíše, dig? Joseph Walter Roderigue. Mé kmenové jméno je Ngardagha. N-gar-dag-ha.“

„Chodíš sem často, Josephe?“

„Ano, často.“ Joseph se znovu zahleděl do dáli. Vytáhl z kapsy velkou láhev, nabídl Harrymu a sám si pak lokl. Kabát se mu vyhrnul a Harry tak uviděl tetování na jeho hrudi. „Jerry“, stálo tam diagonálně nad velkým křížem.

„Máš hezké tetování, Josephe. Smím se zeptat, kdo je Jerry?“

„Jerry je můj syn. Má čtyři roky.“ Joseph roztáhl prsty a pokoušel se počítat.

„Čtyři. Rozumím. Kde je Jerry teď?“

„Doma.“ Joseph mávl dlaní, aby ukázal, kterým směrem to je. „Je u své matky.“

„Poslouchej, Josephe. Hledám jednoho muže. Jmenuje se Hunter Robertson. Je to běloch, malý a má málo vlasů. Někdy chodí sem do parku. A… rád se ukazuje. Víš, koho myslím? Viděls ho, Josephe?“

„Ano, ano, chodí sem,“ řekl Joseph a promnul si nos, jako by si myslel, že Harry mluví o nějakých banalitách.

„Jenom počkej, přijde.“

Harry pokrčil rameny. Příliš jeho tvrzení nevěřil, ale skutečně tam chtěl počkat, takže mu dal ještě jednu cigaretu. Zůstali sedět na lavičce, zatímco se pomalu stmívalo a tma houstla tak, že bylo možné se jí dotknout.

V dáli zvonil kostelní zvon, když si Harry zapálil svou osmou cigaretu. Søs řekla, že by měl konečně přestat kouřit, když spolu naposledy šli do kina. Dívali se na Robina Hooda, film s tím nejhorším obsazením, jaké viděl od Plan 9 from Outer Space. Ale Søs skoro vůbec nevadilo, že Kevin Costner v roli Robina Hooda odpovídal nottinghamskému šerifovi tou nejprofláklejší americkou angličtinou. Søs to vůbec nevadilo, vesele se smála, když Robin v sherwoodském lese prosazoval spravedlnost, a se slzami v očích vzdychala, když si Marian a Robin na konci filmu konečně padli do náruče.

Pak šli do kavárny. Tam jí objednal kakao a ona mu vyprávěla, jak se jí líbí její nový pokoj na kolejích, i když pár lidí na patře je úplně natvrdlých. A pak chtěla, aby Harry přestal s kouřením. „Ernst říká, že je to nebezpečné, že se na to dá umřít.“

„Kdo je Ernst?“ otázal se Harry, ale na tu otázku odpověděla jen chichotem. A potom zcela vážně řekla: „Neměl bys kouřit, Haralde. Ty nesmíš umřít, slyšíš?“ Toho „Haralda“ a „slyšíš?“ pochytila od jeho matky.

Křestní jméno Harry prosadil otec. Harryho otec, Fredrik Hole, muž, který své ženě obyčejně dával ve všem za pravdu, zvýšil hlas a trval na tom, že chlapec se bude jmenovat po dědovi, který byl námořník, a proto byl určitě opravdový chlap. Matka se podle své vlastní výpovědi ve slabé chvilce poddala, čehož později trpce litovala.

„Slyšel někdy někdo, že by z někoho, kdo se jmenuje Harry, vyrostlo něco pořádného?“ řekla. (A když byl otec v náladě, citoval ji a dobíral si ji).

Každopádně mu začala matka říkat podle svého vlastního strýce „Harald“, ale to kromě ní samotné nikdo nebral vážně. A teď, když matka zemřela, ho i Søs začala oslovovat jako Haralda. Možná to od ní byl pokus nastoupit po matčině smrti na její místo. Harry to nevěděl. V hlavě toho děvčete se děly zvláštní věci. Například měla slzy v očích, když ji ujišťoval, že přestane, a i když ne hned, tak jednou určitě.

Teď seděl tady a představoval si, jak se tabákový kouř plazí jako velký had v jeho těle. Bubbur.

Joseph se probral ze spánku.

„Moji předkové patřili k lidu Vran, Crow People,“ řekl, aniž by to nějak rozvedl, a vstal. „Uměli létat.“ Spánek ho osvěžil. Dlaněmi si promnul tvář.

„Létat je skvělé. Máš deset dolarů?“

Harry měl jen dvacetidolarovou bankovku.

„I to jde,“ řekl Joseph a vzal si ji.

V Josephově hlavě se opět zatáhlo, jako by předtím šlo jen o chvilkové vyjasnění oblohy, a začal cosi mumlat v nějaké nesrozumitelné řeči. Harrymu to připomínalo rozhovor Andrewa s Toowoombou. Neřekl Andrew, že to je kreolština? Pak opilému domorodci znovu klesla brada na hruď.

Harry už se rozhodl, že dokouří cigaretu a pak půjde, když tu se objevil Robertson. Harry si skoro myslel, že ho uvidí v kabátě, standardním vybavení exhibicionistů, jak se domníval, ale Robertson měl jen bílé tričko a džíny. Rozhlížel se kolem sebe a kráčel podivným houpavým krokem, jako by si v duchu něco zpíval a automaticky šel do rytmu. Poznal Harryho teprve, když přišel k lavičce. Bylo mu vidět na očích, že mu to shledání nedělá velkou radost.

„Dobrý večer, Robertsone. Hledali jsme vás. Posaďte se.“

Robertson se rozhlédl okolo a přišel tam. Vypadal tak, jako by měl sto chutí utéct, ale pak si s rezignovaným povzdechnutím sedl.

„Pověděl jsem vám všechno, co vím,“ řekl. „Proč mě ještě mučíte?“

„Protože jsme zjistili, že vy jste kdysi mučil ostatní.“

„Mučil ostatní? Já jsem, ksakru, nikoho nemučil!“

Harry na něho pohlédl. Robertson byl člověk, který se jen stěží dal označit za sympatického, ale Harry si ani při nejlepší vůli nedokázal představit, že má před sebou sériového vraha. To ho deprimovalo, protože to znamenalo, že ztrácí čas.

„Víte, kolik mladých dívek jste připravil o spánek?“ zeptal se Harry a pokusil se do svého hlasu vložit co nejvíc pohrdání. „Kolik z nich nedokázalo zapomenout a musí žít s obrazem masturbujícího útočníka, který je mentálně znásilnil? Pronikl jste do jejich myšlenek, vzal jste jim bezpečí, takže se bojí chodit v noci samy ven. Ponížil jste je tak, že se ještě dlouho budou cítit pošpiněné.“

Robertson se musel rozesmát. „Ještě něco, konstáble? Co je s těmi, co mají narušený sexuální život? A s těmi, co z chronického strachu musejí brát pilulky? Mimochodem vám musí říct, že váš kolega by si měl dát pozor. Ten, co říkal, že by mě za napomáhání při trestném činu mohli odsoudit na šest let vězení, kdybych nezměkl a nevypovídal před takovými yobbos, jako jste vy. Mluvil jsem se svým advokátem a ten chtěl volat vašemu šéfovi. Takže se mě nepokoušejte znovu oblafnout!“

„O.K., můžeme to udělat jinak, Robertsone,“ řekl Harry, který si všiml, že nemá takovou autoritu jako Andrew. „Můžete mi teď a tady říct, co chci vědět, nebo…“

„…nebo si vás můžu pozvat na policii! Ano, děkuji, už jsem to pochopil. Takže prosím, předvolejte si mě, pak zavolám svého advokáta, ten mě odtud do hodiny dostane a vy a vaši kolegové budete obviněni z obtěžování a pronásledování. Be my guest!“

„Sorry, ale to jsem nemyslel,“ klidně řekl Harry. „Spíš jsem myslel na nějakého žvanivého policistu s dobrým kontaktem na nějaký senzacechtivý nedělní plátek. Dokážete si to představit? Domácí Inger Holterové, podívejte na fotku, dříve odsouzený za exhibicionizmus, je vyšetřován policií…“

„Odsouzen! Musel jsem zaplatit pokutu čtyřicet dolarů!“ Hunteru Robertsonovi přeskakoval hlas.

„Ano, vím, Robertsone, byl to jen nepatrný omyl,“ řekl Harry. „Tak nepatrný, že pro vás jistě nebyl problém to pro vaše nejbližší okolí dodnes tajit. O to je smutnější, když o vás budou číst v novinách, že ano? A v práci… Jak se zachovají vaši rodiče? Umějí číst?“

Robertson svěsil ramena. Vzduch mu unikal z plic jako z děravého míče. Jak tam tak seděl, připomínal Harrymu pytel mouky a Harry pochopil, že se dotkl jeho citlivého místa, když zmínil rodiče.

„Ty bezcitný grázle!“ vyhrkl Robertson chraplavým, přeskakujícím hlasem. „Jak se sem jenom takoví lidé mohou dostat?“ Po chvíli dodal: „Co chcete vědět?“

„Zaprvé chci vědět, kde jste byl toho večera, než byla nalezena Inger Holterová.“

„Už jsem přece policii řekl, že jsem byl sám doma a…“

„Takže to by bylo. Doufám, že v redakci budou mít nějakou pěknou fotku.“ Harry vstal.

„O.K., O.K., nebyl jsem doma!“ Robertson skoro křičel. Zaklonil hlavu a zavřel oči. Harry se opět posadil.

„Když jsem byl student a měl jsem podnájem v jedné lepší čtvrti, bydlela naproti, na druhé straně ulice, jedna vdova,“ vyprávěl Harry. „Každý pátek v sedm hodin večer, přesně v sedm hodin, odhrnula závěsy. Bydlel jsem právě naproti, takže jsem jí mohl vidět do bytu. Obzvlášť v pátek, když rozsvítila lustr. Když ji člověk viděl jindy, byla to obyčejná žena s brýlemi a pleteným kabátem, taková, jaké člověk vídá v tramvaji nebo v lékárně.

Ale v pátek v sedm, když představení začalo, byla všechno, jen ne šedivá stará dáma s holí. To měla na sobě hedvábný župan s japonským vzorem a černé boty s vysokým podpatkem. V půl osmé přišla pánská návštěva. Ve tři čtvrtě na osm si svlékla župan a vystavila na odiv svůj černý korzet. V osm hodin odložila korzet, lehla si na divan a šlo se na věc. V půl deváté návštěvník zmizel, závěsy se zatáhly a představení skončilo.“

„Zajímavé,“ sarkasticky řekl Robertson.

„Zajímavé na tom především bylo to, že nikdy nebyly žádné problémy. Když někdo bydlel na mé straně ulice, nedalo se zabránit tomu, aby se díval, a většina sousedů se dívala pravidelně. Nikdy ji ale nikdo neoznámil policii. Kromě toho byla pozoruhodná ta pravidelnost. Nejprve jsem si myslel, že to má něco společného s jejím partnerem, s tím, kdy má čas, možná pracoval, možná byl ženatý, ale potom jsem zjistil, že své partnery střídá, čas však zůstává stejný. A potom mi to došlo: prostě a jednoduše pochopila to, co vědí všechny televize – že když si publikum zvykne na nějaký vysílací čas, je velmi škodlivé tento čas měnit. A bylo to právě publikum, které jejímu sexuálnímu životu dodávalo šťávu. Rozumíte?“

„Rozumím,“ řekl Robertson.

„Zbytečná otázka, samozřejmě. No, proč jsem vám to vyprávěl? Napadlo mě to, když náš spící přítel, Joseph, s neotřesitelnou jistotou tvrdil, že dnes večer přijdete. A pak jsem se podíval do svého kalendáře a většina věcí se shodovala. Dnes je středa. Inger Holterová zmizela ve středu a pokaždé, když vás chytili, to bylo ve středu. Pevný vysílací čas, že ano?“

Robertson mu neodpověděl.

„Má další otázka proto zní: Proč jste se neukazoval častěji? Naposledy to bylo před čtyřmi roky! Svlékání v parku před malými holčičkami neocení každý!“

„Kdo tu mluví o malých holčičkách,“ prohodil Robertson, „a o tom, že to nikdo neocení?“

Kdyby uměl Harry hvízdat, zahvízdl by. Náhle musel pomyslet na korzující homosexuální pár, který předtím potkal poblíž.

„Vy to děláte před muži,“ řekl, jako by sám k sobě. „Homosexuálové ze sousedství. To vysvětluje, proč vás nechávají na pokoji. I vy máte stálé publikum?“

Robertson pokrčil rameny.

„Přicházejí a odcházejí. Ale každopádně vědí, kdy a kde mě můžou vidět.“

„A stížnosti?“

„Nějací náhodní chodci, teď jsme opatrnější.“

„Je správná má domněnka, že tu dnes bude několik lidí, kteří vám mohou potvrdit, že toho večera, kdy zmizela Inger, jste byl tady?“

Robertson přikývl. Mlčky seděli vedle sebe a naslouchali Josephovu tichému chrápání.

„Ještě něco tu nehraje,“ poznamenal Harry po chvíli. „Už dlouho jsem na to narážel, ale teprve teď jsem si to uvědomil, když jsem slyšel, že váš soused každou středu krmí vašeho psa a chodí ho venčit.“

Okolo pomalu prošlo několik mužů, kteří zůstali stát na okraji kruhu osvětleného lucernou.

„A pak jsem se ptal: Proč ho krmil, když přece Inger nesla zbytky masa z Albury? Nejdřív jsem nechtěl věřit tomu, že jste spolu vůbec nemluvili, a myslel jsem si, že ty zbytky možná byly na další den nebo tak, ale potom mě napadlo něco, čeho jsem si měl všimnout hned – že váš pes nežere maso… každopádně by neměl jíst maso. K čemu by pak Inger byly zbytky jídla? Říkala v baru, že jsou pro psa, a proč by měla lhát?“

„To nevím,“ odvětil Robertson.

Harry viděl, že pohlédl na hodinky. Jeho představení už mělo začít.

„Ještě poslední otázku, Robertsone. Co víte o Evansu Whiteovi?“

Robertson se k němu otočil a pohlédl na něho vodnatýma, světle modrýma očima. Byla v tom pohledu stopa strachu?

„Velmi málo,“ řekl Robertson.

Harry se vzdal. Nedostal se moc daleko. Lomcovalo jím nutkání lovit a chytit, ale celé mu to zase nějak proklouzlo mezi prsty. Ale co, za pár dnů už budu beztak na cestě do Evropy, říkal si, ale ani tato myšlenka mu náladu nijak zvlášť nezlepšila.

„Říkal jste něco o divácích,“ začal Robertson, „bylo by dobré, kdybyste…“

„Nebudu vás rušit, Robertsone. Vím, že ti, co přijdou, se na to těší.“ Pohlédl na svou krabičku cigaret, jednu vytáhl a strčil krabičku se zbytkem cigaret do kapsy Josephova kabátu. Pak vstal.

„Já jsem vždycky dovedl číslo té vdovy ocenit.“

Jako obvykle panovala v Albury dobrá nálada. Naplno řval It’s Raining Men a na jevišti stáli tři mladíci, kteří na sobě měli pouze dlouhé šály a nic jiného. Obecenstvo zpívalo. Harry se zastavil, krátce pohlédl na show a šel s Birgittou k baru.

„Proč nezpíváš, handsome?“ otázal se ho důvěrně známý hlas. Harry se obrátil. Otto dnes neměl kompletní róbu, ale pouze prosté hedvábné šaty s výstřihem. Jemný náznak make-upu a pomády však naznačoval, že je přesto se svým zevnějškem spokojen.

„Já na to nemám hlas, Otto, promiň.“

„Ech, vy Skandinávci jste všichni stejní. Neumíte se odvázat, když do sebe nenalijete tolik drinků, že pak už stejně nejste schopní… ech, však ty víš, co!“

Harry se usmál, když viděl Ottovy sklopené řasy.

„Neflirtuj se mnou, Otto. Jsem ztracený.“

„Beznadějný hetero, co?“

Harry přikývl.

„Pak ti aspoň zaplatím drink, handsome. Co si dáš?“ Objednal grapefruitový džus pro Harryho a Bloody Mary pro sebe. Přiťukli si a Otto do sebe hodil půl svého drinku.

„To jediné, co pomáhá proti hoři z lásky,“ poznamenal a dopil zbytek. Otřásl se, objednal si další drink a pohlédl na Harryho. „Takže tys ještě nikdy neměl sex s mužem? A nikdy jsi o tom ani nesnil?“

Harry otáčel sklenicí v dlani. „To záleží na tom, čemu říkáš snít. Já bych to asi označil jako noční můru.“

„Aha, to je ono!“ Otto luskl. „Takže ty sis ve spánku kladl tuto otázku. Ani ty nedokážeš podvést své podvědomí, handsome. Vidím ti na očích, že to máš v sobě. Otázkou jen je, kdy to bude aktivováno.“

„Vždycky jsem čekal na to, až někdo probudí homosexuála ve mně,“ suše poznamenal Harry. „Sorry, ale v to nevěřím. To je přece fyzicky dané od narození. Buďto člověk homosexuál je, nebo není. Všechny ty řeči o prostředí a výchově jsou jen bullshit!“

„Co to říkáš? A já si vždycky myslel, že za to můžou má sestra a matka…,“ zvolal Otto a teatrálně se chytil za čelo.

Harry to přeslechl a pokračoval: „Vědci to vědí, protože v posledních letech se provádí intenzivní výzkum mozku u homosexuálních jedinců. Zjistilo se, že existují fyzické rozdíly mezi mozky homosexuálů a heterosexuálů.“

„Vaše mozky jsou menší, řekni mi něco nového, handsome!“

„Paradoxem je to, že ta malá mezera, nebo co to z člověka dělá gaye, je dědičná!“

Otto obrátil oči v sloup. „No a? Myslíš si snad, že homosexuál nebalí ženy, když to musí být? Když to od něho společnost vyžaduje? Když mu nic jiného nezbývá?“ Otto nedvojznačně gestikuloval. „Když může být žena náhražkou, proč ne? To je přece podobný sociální mechanizmus jako ten, který vede k obcování heterosexuálů ve vězení.“

„Tak, tak. Takže gayové balí i ženy?“ otázal se Harry.

„Naštěstí jsem ještě nikdy nebyl v takovém mentálním vězení, jaké musí snášet většina homosexuálů. Pocházím z umělecké rodiny a přihlásil jsem se k homosexuální orientaci, když mi bylo deset. Tehdy jenom proto, abych byl zajímavý. Později jsem ale už nenašel důvod, proč to vzít zpátky. Je pro mě těžké si představit, co všechno by se muselo stát, abych to dělal s ženou, tak jako je pro tebe těžké si představit, jak souložíš s nějakým chlapem v sousední cele. I když myslím, že pro tebe by to bylo o něco lehčí…“

„Nech toho! Co je to vůbec za diskuzi?“ zvolal Harry.

„Jenom žvaníš ze zvědavosti, handsome!“ Otto položil svou ruku na Harryho. „Možná bychom se jednou mohli o tento tvůj zájem postarat.“

Harry cítil, že mu červenají uši. V duchu toho homoseuxálního klauna, který ho přivedl do takových rozpaků, že byl červený jak Angličan na španělské pláži, proklínal.

„Uzavřeme takovou sprostou, opravdu vulgární sázku,“ poznamenal Otto, kterému se při tom leskly oči. „Vsadím sto dolarů na to, že tvá měkká, štíhlá ruka polaská vzácné části mého těla, než odjedeš do Norska. Souhlasíš? Vsadíš se?“

Otto zatleskal a neskrývaně se radoval, když viděl Harryho purpurový obličej.

„Když chceš za každou cenu rozdávat peníze, prosím,“ řekl Harry. „Ale myslel jsem si, že tě trápí hoře z lásky, Otto! Neměl bys raději sedět doma a myslet na něco jiného než na svádění heterosexuálů?“ Jen, co to řekl, už toho litoval. Sám to nesnášel, když se někdo bavil na jeho účet.

Otto stáhl ruku a zkormouceně na něho pohlédl.

„Omlouvám se, bylo to hloupé, nemyslel jsem to tak,“ poznamenal Harry.

Otto pokrčil rameny.

„Něco nového ve vašem vyšetřování?“ otázal se.

„Ne,“ řekl Harry, který byl rád, že se změnilo téma. „Vypadá to, že budeme muset hledat mimo okruh jejích známých.“

„Všichni tu Inger znali.“

„Mluvils jsi s ní?“

„Ano, prohodil jsem s ní pár slov. Když se ptáš, tak byla trochu lehkomyslná.“

„Lehkomyslná?“

„Asi zamotala hlavu několika heterosexuálním hostům. Vždycky se svůdně oblékla a její pohledy byly tak… dvojsmyslné a možná trochu příliš dlouhé. Pomohlo jí to sice k extra spropitnému, ale něco takového může být nebezpečné.“

„Myslíš, že někdo z hostů…?“

„Jenom si myslím, že možná vůbec nemusíš hledat daleko, konstáble!“

„Jak to myslíš?“

Otto se rozhlédl a naposledy se napil svého drinku.

„Ach, jenom tak žvaním, handsome.“ Vzal své věci a chtěl odejít. „Tak, teď jdu, jak jsi mi radil, domů, abych myslel na jiné věci, bylo to tak, pane doktore?“

Mávl na chlapce za barem, který mu přinesl papírový sáček.

„Mysli na představení!“ zvolal Otto přes rameno, když odcházel.

Albury praskal ve švech a Harry se diskrétně posadil na kraj baru, aby viděl Birgittu při práci. Pozoroval její pohyby: její hbité ruce, které čepovaly pivo, rozměňovaly peníze a míchaly drinky, to, jak se otáčela, její jisté, odhodlané pohyby za barem; jako by všechny vzdálenosti měla přesně vyměřené: od pípy k pokladně a k pultu. Viděl, jak jí do obličeje spadly vlasy, jak si je rychle odhrnula a jak pravidelně pozorovala hosty, aby od nich přijala nové objednávky – a aby mohla hledět na Harryho.

Její tvář se rozjasnila a on ucítil, jak se mu rozbušilo srdce.

„Právě přišel jeden Andrewův přítel,“ řekla, když se přitočila k němu. „Navštívil ho v nemocnici a vyřídil od něho pozdrav. Ptal se na tebe a myslím, že tu ještě pořád někde sedí. Ano, tam je.“

Ukázala na jeden stůl a Harry hned poznal toho pohledného černého muže. Byl to boxer Toowoomba. Přišel k jeho stolu.

„Neruším?“ zeptal se a Toowoomba mu odpověděl úsměvem.

„V žádném případě. Posaď se. Vlastně tu sedím proto, že si říkám, jestli se neobjeví nějaký kamarád.“ Harry se posadil.

Robin Toowoomba zvaný „The Murri“ se ještě stále usmíval. Vzniklo trapné ticho a Harry rychle řekl: „Dnes jsem mluvil s někým, kdo patří k Vránám. Nevěděl jsem, že vaše kmeny mají taková jména. K jakému patříš ty?“

Toowoomba na něj udiveně pohlédli.

„Co tím myslíš, Harry? Já jsem z Queenslandu.“

Harry si uvědomil, že jeho otázka zněla hloupě.

„Sorry, to byla taková idiotská otázka. Můj jazyk bývá někdy rychlejší než můj mozek. Nechtěl jsem tě… nevím toho o vaší kultuře tolik. Jenom jsem přemýšlel, zda všichni patříte k určitému kmeni nebo tak.“

Toowoomba mu poklepal na rameno. „Jenom jsem si z tebe dělal srandu, Harry. To je O.K.“ Tiše se smál a Harry se cítil ještě rozpačitěji.

„Reaguješ jako většina bělochů,“ řekl Toowoomba. „Co jiného se dá očekávat? Máš mnoho předsudků.“

„Předsudků?“ řekl Harry, který cítil, že začíná být nejistý. „Řekl jsem něco, co…“

„Nejde o to, cos řekl,“ prohodil Toowoomba. „Je to to, co ode mě podvědomě očekáváš. Myslíš si, že jsi řekl něco hloupého, a bez dalšího přemýšlení očekáváš, že budu reagovat jak poraněné dítě. Vůbec tě nenapadlo, že bych mohl být dost inteligentní na to, abych to, co řekneš, toleroval, protože jsi cizinec. Ty přece taky nejsi osobně uražený, když japonští turisté v Norsku nevědí všechno o vaší zemi? Že se váš král jmenuje Harald, například.“

Toowoomba na něho zamrkal.

„To se netýká jenom tebe, Harry. Dokonce i bílí Australané s hysterickou opatrností uvažují, zda něco neřekli špatně. To je to, co je na tom paradoxní. Nejdřív našemu lidu vzali hrdost a teď, když zmizela, mají hrůzu z toho, že by ji mohli poranit.“

Povzdechl si a ukázal Harrymu své velké bílé dlaně. Jako když se otočí platýs, pomyslel si Harry.

„Raději mi něco pověz o Norsku, Harry. Četl jsem, že tam je hezky. A zima.“

Harry vyprávěl. O fjordech a horách. O unii s Dánskem, o utlačování, o Ibsenovi, Nansenovi a Griegovi. O zemi tam na severu, která se považovala za hospodářsky silný, vyspělý národ, ale spíše se podobala banánové republice. O tom, že měla lesy a přístavy, když Holanďané a Angličané potřebovali dřevo, o tom, že měla vodopády, když se vynalezla elektřina, a o tom, že k tomu všemu se přímo přede dveřmi našla ropa.

„Nikdy jsme neměli něco takového jako jsou značky Volvo nebo Tuborg,“ poznamenal Harry. „Jenom jsme vyváželi naši přírodu a přestali jsme přemýšlet. Jsme národ s pozlaceným zadkem,“ řekl Harry, aniž by se pokoušel nalézt srovnatelný anglický výraz.

A pak vyprávěl o Åndalsnes, malé vesnici u Romsdalu obklopené vysokými horami, kde bylo tak hezky, že matka říkala, že tam Bůh začal svou práci a věnoval přírodě u Romsdalu tolik času, že zbytek světa musel zvládnout ve spěchu, aby to stihl do neděle.

O tom, jaké to bylo, když s otcem brzy ráno jezdil do fjordu chytat ryby nebo když ležel na břehu a vychutnával si mořský vzduch – zatímco racci křičeli a hory okolo jako by chránily své malé království.

„Můj otec pochází z Lejaskogu, malé vesnice o něco dál v údolí. On a matka se potkali na jedné lidové slavnosti v Åndalsnes. Stále mluvili o tom, že se na důchod znovu odstěhují do Åndalsnes.“

Toowoomba přikyvoval a pil pivo. Harry usrkával grapefruitový džus. Pomalu začínal mít překyselený žaludek.

„Byl bych rád, kdybych ti mohl povyprávět o místě, odkud pocházím, Harry, ale je to prostě tak, že k žádnému místu nemám vztah. Vyrostl jsem v jedné chatě pod dálnicí na předměstí Brisbane. Nikdo neví, k jakému kmeni patřil můj otec. Přišel a odešel tak rychle, že se ho nikdo nemohl zeptat. A mé matce je jedno, odkud pochází, pro ni je hlavní sehnat dost peněz na láhev vína. Musí ti stačit, že jsem Murri.“

„A Andrew?“

„On ti to nevyprávěl?“

„Co?“

Toowoomba si strčil ruce do kapes. Mračil se. „Andrew Kensington má ještě méně kořenů než já.“

Harry se dál neptal, ale po dalším pivu začal Toowoomba sám od sebe.

„V podstatě by ti to měl říct sám, protože má za sebou velmi zvláštní dětství a mládí. Patří totiž ke generaci domorodců, která nemá rodiče.“

„Jak to myslíš?“

„To je dlouhá historie. Především jde o špatné svědomí. Už od začátku století je politika vůči původnímu obyvatelstvu ovlivňována špatným svědomím vrchnosti, protože náš lid byl vystaven velkému útlaku. Vlastně je škoda, že ne vždy stačí dobrá vůle. Když chce někdo vládnout lidu, musí mu rozumět.“

„A domorodcům nikdo nerozumí?“

„Jsou různá období s různými politikami. Já patřím k násilně urbanizované generaci. Po druhé světové válce si vláda myslela, že musí změnit dřívější politiku. Chtěla se pokusit původní obyvatelstvo integrovat, namísto aby ho izolovala. Snažili se to provádět tak, že kontrolovali, kde jsme bydleli, ba dokonce i to, koho jsme si brali. Mnoho lidí bylo nuceně usídleno ve městech, aby se přizpůsobili evropské, městské kultuře. Výsledky byly katastrofální. V průběhu krátké doby jsme ovládli všechny neslavné statistiky: alkoholizmus, nezaměstnanost, rozvodovost, prostituce, kriminalita, násilí a drogy. You name it. Domorodci byli a jsou největšími poraženými Austrálie.“

„A Andrew?“

„Andrew se narodil před válkou. Tehdy vládní politika vycházela z toho, že nás chtěli „chránit“, jako bychom byli ohrožený druh. Proto jsme měli jen omezenou možnost vlastnit půdu nebo hledat práci. Ale nejšílenější bylo to, že zákon dával vrchnosti právo vzít domorodé matce její dítě, když bylo podezření, že otec není domorodec. I když můj příběh není zrovna košer, tak aspoň nějaký mám. Andrew žádný nemá. Nikdy své rodiče neviděl. Vzali jim ho jako novorozence a strčili ho do dětského domova. To jediné, co ví, je to, že jeho matku krátce po tom, co jí ho vzali, našli mrtvou na jedné autobusové zastávce pět mil na sever od dětského domova v Bankstownu a že nikdo nevěděl, jak se tam dostala a jak zemřela. Jméno bílého otce před Andrewem tajili tak dlouho, až ho to už nezajímalo.“

Harry se pokoušel to všechno pochopit.

„A něco takového bylo opravdu zákonné? Co OSN, co Deklarace lidských práv?“

„To všechno bylo až po válce. A mysli na to, že za touto politikou stála dobrá vůle, cílem bylo chránit kulturu a neničit ji.“

„Co se s Andrewem dělo pak?“

„Rychle zjistili, že to je dobrý školák, a poslali ho na soukromou školu do Anglie.“

„Nemyslel jsem si, že Austrálie je tak elitářská, že tu děti posílají do soukromých škol.“

„Všechno to řídila a platila vrchnost. Asi si přáli, aby se Andrew stal ukázkovým objektem politického experimentu, který jinak vedl jen k bolesti a lidským tragédiím. Když se vrátil, zapsal se na univerzitu v Sydney. Pak nad sebou začal ztrácet kontrolu. Měl pár trablů, brzy začal vyvádět a mít špatné známky. Co vím, tak to mělo něco společného s nešťastnou láskou, s jednou běloškou, která ho opustila, protože její rodina nechtěla, aby s ním chodila… Andrew o tom nikdy nechtěl mluvit. Tak či tak to bylo temné období jeho života a mohlo to samozřejmě být ještě mnohem horší. V Anglii se naučil boxovat. Vždycky tvrdil, že jen díky tomu přežil na internátě. Na univerzitě začal boxovat znovu a když mu nabídli, aby jezdil s Chiversem, nechal studia a na nějakou dobu dal Sydney vale.“

„Právě jsem ho viděl boxovat,“ poznamenal Harry. „Nezapomněl to.“

„Vlastně považoval box jen za jakousi přestávku, než začne znovu studovat, ale měl u Chiverse úspěch a začal se o něho zajímat tisk, takže pokračoval dál. Když se proboxoval do finále australského mistrovství, dokonce přijelo několik lidí z profesionálních agentur z Ameriky, aby se na něho podívali. Jenže večer před finále v Melbourne se něco stalo. Byli v jedné restauraci a kdosi řekl, že Andrew obtěžoval přítelkyni druhého finalisty. Jmenoval se Campbell a chodil s jednou kráskou, která žila na sever od Sydney a později se stala miss Nového Jižního Walesu. Strhla se rvačka v kuchyni, které se zúčastnil Andrew, Campbellův trenér, jeho agent a ještě jakýsi chlápek. Udělali tam z toho kůlničku na dříví.

Andrewa našli, jak visel na umývadle s rozbitými rty, řeznou ránou na čele a vymknutým zápěstím. Nikdo nepodal oznámení, takže asi proto začala kolovat pověst, že Andrew se navážel do Campbellovy milenky. Každopádně musel Andrew odvolat svou účast ve finále a pak se jeho kariéra zadrhla. Ještě sice na jiných turnajích porazil několik dobrých boxerů, ale tisk o něho ztratil zájem a profesionální agentury už se neukázaly.

Potom už závodně neboxoval a říkalo se, že pije. Po jednom turné na západním pobřeží ho poprosili, aby u Chiverse skončil, asi proto, že to s několika amatéry přehnal. Pak Andrew zmizel a nějakou dobu nikdo nevěděl, co s ním je. Asi se toulal po Austrálii. A potom začal znovu studovat na univerzitě.“

„Takže s boxem přestal?“

„Ano.“

„A jak to s ním šlo dál?“

„No…“ Toowoomba pokynul servírce, že by rád platil. „Andrew po tom, co začal znovu studovat, měl asi větší motivaci než předtím, a nějakou dobu to šlo dobře. Ale mezitím přišla sedmdesátá léta, doba hippies, večírků a volné lásky a je možné, že ve velkém konzumoval zakázané věcí. Jenže drogy z dlouhodobého hlediska výkonnost nepodporují a zkoušky dělat musel.“

Odkašlal si.

„Takže, jednoho dne se Andrew probudil, vstal, podíval se do zrcadla a dospěl k jistému závěru. Měl kocovinu, modřinu, jejíž původ mu byl záhadou, a už mu bylo přes třicet, aniž by za sebou měl jedinou zkoušku na škole. Navíc byl závislý na drogách. Měl za sebou zpackanou boxerskou kariéru a před sebou, mírně řečeno, nejistou budoucnost. A co v takové situaci uděláš? Staneš se policistou.“

Harry se zasmál.

„Jenom jsem citoval Andrewa,“ řekl Toowoomba. „Kupodivu byl přijat přes svůj trestní rejstřík a vysoký věk, možná proto, že vláda si přála vyšší podíl domorodců u policie. Andrew si tedy ostříhal vlasy, sundal si náušnici z ucha a přestal brát drogy. Zbytek znáš. O nějaké kariéře u něho samozřejmě nemá cenu mluvit, ale přesto je považován za jednoho z nejlepších vyšetřovatelů v celém Sydney.“

„Opět cituješ Andrewa?“

Toowoomba se rozesmál.

„Samozřejmě.“

Na jevišti probíhalo finále striptýzové show s „Y.M.C.A.“ od Village People, zaručený úspěch. „Víš toho o Andrewovi tolik,“ řekl Harry.

„Andrew je pro mě skoro jako otec,“ odvětil Toowoomba. „Když jsem se odstěhoval do Sydney, neměl jsem jiné plány, než se dostat co nejdál od domova. Andrew mě doslova sebral z ulice a začal mě a několik dalších kluků, kteří skončili na dně, trénovat. Byl to on, kdo mě přiměl znovu začít na univerzitě.“

„Aha, takže další vysokoškolsky vzdělaný boxer?“

„Angličtina a dějiny. Mým snem je vzdělávat jednoho dne můj lid.“ Řekl to s přesvědčením a hrdostí.

„A do té doby chceš mlátit do opilých námořníků a buranů?“

Toowoomba se usmál.

„Člověk potřebuje počáteční kapitál, aby v tomto světě mohl něco dokázat, a já si nedělám iluze o tom, že si jako učitel vydělám hodně. Ale neboxuju jen proti amatérům. Přihlásil jsem se na australské mistrovství.“

„Abys získal titul, který Andrew nevybojoval?“

Toowoomba zvedl sklenici, aby si přiťukl.

„Možná.“

Po show se u baru rozsvítilo. Birgitta řekla, že dnes večer má pro Harryho překvapení, a on netrpělivě čekal, až zavře bar.

Toowoomba ještě pořád seděl u stolu. Zaplatil a nyní tam seděl a točil se sklenicí v ruce. Harry měl náhle neurčitý pocit, že Toowoomba chce něco říct, něco jiného, než byly ty staré historky.

„Pokročili jste v té věci, kvůli které jsi tady, Harry?“

„Nevím,“ odvětil Harry a byla to pravda. „Někdy mám pocit, že člověk něco hledá dalekohledem a řešení je tak blízko, že je vidět jen jako nejasná skvrna na čočce.“

„Nebo se díváš špatným směrem.“

Harry na něho pohlédl, zatímco Toowoomba dopíjel pivo.

„Musím jít, Harry, ale dovol mi povyprávět ti ještě jeden příběh, který ti možná trochu rozšíří tvé znalosti o naší kultuře. Už jsi někdy slyšel o black snake?“

Harry přikývl. Četl o hadech, na které si v Austrálii musí dát pozor. Pokud si vzpomínal, nebyl black snake nijak velký, ale o to byl jedovatější.

„To je pravda. Ale pokud je ta legenda pravdivá, tak to tak nebylo vždycky. Před dlouhým časem, v době snů, byl black snake neškodný had. Naopak, ještěrka guana byla jedovatá a mnohem větší než dnes. Požírala lidi a zvířata a jednoho dne svolal klokan všechna zvířata, aby se poradila, jak odstranit toho krvelačného zabijáka – Mungoongaliho, náčelníka ještěrek guana. Ouyouboolooey – black snake – neškodný, malý had se hned přihlásil, že se toho úkolu ujme.“

Toowoomba seděl lehce opřený a vyprávěl klidným hlasem, jeho pohled však byl upřen na Harryho.

„Ostatní zvířata se malému hadovi smála a tvrdila, že musí být větší a silnější, aby mohl bojovat s Mungoongalim. ‚Jen počkejte, uvidíte,‘ řekl Ouyouboolooey a začal se plazit k táboru náčelníka ještěrek. Tam pozdravil obří ještěrku a řekl jí, že je jen malý had, že by se jím nikdo nenasytil a že jenom hledá místo, kde by měl pokoj od ostatních zvířat, která si ho jen dobírají a rozčilují ho. ‚Dávej pozor, abys mi nevlezl do cesty, jinak dopadneš špatně,‘ řekl Mungoongali, který nevypadal tak, že by ho ten malý had zajímal. Následujícího rána šel Mungoongali na lov a Ouyouboolooey se plazil za ním. U táborového ohně seděl jeden pocestný. Ani nemrkl a Mungoongali mu mocnou, dobře mířenou ranou rozdrtil lebku. Pak ho odvlekl do svého tábora, kde si vytáhl z tlamy vak s jedem a začal žrát čerstvé lidské maso. Ouyouboolooey tam rychle přiskočil, vzal vak a zmizel v křoví. Mungoongali se rozběhl za ním, ale nedokázal malého hada najít. Ostatní zvířata se ještě pořád radila, když se Ouyouboolooey vrátil.

‚Podívejte!‘ křičel a otevřel tlamu tak, že všichni mohli vidět vak s jedem. Všechna zvířata se shromáždila okolo malého hada a gratulovala mu, že je zachránil před Mungoongalim. Když ostatní odešli domů, přišel k Ouyouboolooeyovi klokan a řekl mu, aby vyplivl jed do řeky, aby všichni mohli klidně spát. Ale Ouyouboolooey mu odpověděl tak, že ho uštknul a klokan se bezvládně svalil k zemi.

‚Vždycky jste mnou všichni pohrdali, ale teď přišla má chvíle,‘ řekl Ouyouboolooey k mrtvému klokanovi. ‚Nemůžete se ke mně přiblížit, dokud mám tento jed. Nikdo jiný se nedozví, že mám ten jed. Budou si myslet, že já, Ouyouboolooey, jsem váš zachránce a ochránce, jenže já se budu mstít.‘ S těmito slovy shodil klokana do řeky, ve které zmizel. Sám se odplazil do křoví. A v něm žije dodnes. V křoví.“

Toowoomba se napil vzduchu z prázdné sklenice a vstal.

„Je pozdě.“

I Harry se zvedl. „Díky za ten příběh, Toowoombo. Brzy odjedu, takže pro případ, že bychom se neviděli, ti přeji hodně štěstí na mistrovství. A v životě.“

Uvažoval, kdy se to konečně naučí, když mu Toowoomba sevřel ruku. Bylo to, jako by ji měl ve svěráku.

„Doufám, že zjistíš, proč máš dalekohled špatně zaostřený,“ řekl Toowoomba. Už byl dávno pryč, když Harry pochopil, jak to myslel.

10

Mořská obluda, Mr. Bean a pacient

Hlídač dal Birgittě kapesní lampu.

„Víš, kde mě můžeš najít, Birgitto. Dávejte pozor, ať vás nesežerou,“ poznamenal a s úsměvem odkulhal do své malé kanceláře.

Birgitta a Harry v téměř naprosté tmě kráčeli dlouhými, točitými chodbami rozlehlého akvária. Byly skoro dvě hodiny v noci, ale hlídač Ben je tam přesto pustil.

Harryho otázka, proč vypnul všechna světla, vyprovokovala jeho dlouhou přednášku. „Samozřejmě to šetří proud, ale o to vlastně nejde – nejdůležitější je to, že ryby vědí, že je noc. Aspoň si to myslím. Dřív jsme v noci světlo vypínali a bylo slyšet, jak jsou šokované, když byla náhle úplná tma. Celým akváriem se ozýval zvuk podobný šumění, když se stovky ryb v náhlém rozrušení pokoušely najít úkryt, nebo prostě v panice pluly pryč.“

Ben dramaticky ztišil hlas a rukou naznačil pohyb ryb.

„Několik minut to potom čvachtalo. A některé druhy ryb, například makrely, vyloženě šílely, když světlo zhaslo. Narážely do stěn tak prudce, že některé uhynuly. Proto jsme tu instalovali stmívače, které světlo tlumí zároveň se slábnoucím denním světlem, a tak imitují stmívání. Díky tomu jsou ryby méně nemocné. Světlo ukazuje tělu, kdy je den a kdy noc, a já osobně si myslím, že ryby potřebují přirozený denní rytmus, aby nebyly stresované. Mají biologické hodiny tak jako my a neměli by se rušit. Vím, že mezi chovateli ryb, například těmi, kteří v Tasmánii chovají barramundi, jsou někteří, kteří na podzim rybám přidávají světlo. Ryby si mají myslet, že je ještě léto, a proto se víc třou.“

„Ben rád dlouho mluví, když načne jedno téma,“ vysvětlovala Birgitta. „Mluvit s lidmi ho baví skoro stejně jako mluvit s rybami.“ Poslední dvě léta pracovala jako pomocná síla v akváriu, a tak se s Benem, který tam podle svých údajů pracoval od otevření této jedinečné atrakce, spřátelila.

„V noci je tu neuvěřitelný klid,“ poznamenala Birgitta. „Zůstaň stát! Tam!“ Posvítila lampou na skleněnou stěnu, za kterou jedna černožlutá muréna opustila svůj úkryt. Ukázala jim své malé, ostré zuby. O něco dál na chodbě posvítila na dvě strakaté trnuchy, které se vznášely ve vodě s pohyby, které připomínaly let ptáků ve zpomaleném filmu. „Není to úžasné?“ zašeptala s lesknoucíma se očima. „Jako balet bez hudby.“

Harry měl pocit, že se plíží ložnicí. Jedinými zvuky byly jejich kroky a jednotvárné, tiché bublání v akváriích.

Před jednou velkou skleněnou stěnou se Birgitta zastavila. „A tady máme saltieho, Matildu z Queenslandu,“ řekla a posvítila lampou na skleněnou stěnu. Za ní v aranžovaném říčním korytě ležel vyschlý kmen. V bazénu před ním ležel kus dřeva.

„Co je to saltie?“ otázal se Harry, který se pokoušel za skleněnou stěnou uvidět něco živého. V té chvíli kus dřeva otevřel dvě zeleně se lesknoucí oči. Odráželo se od nich světlo.

„To je krokodýl, který žije ve slané vodě, narozdíl od freshies. Z těch člověk nemusí mít strach.“

„A salties?“

„Z těch bys měl mít strach. Některá takzvaně nebezpečná zvířata napadají člověka jen tehdy, když se cítí ohrožena, když mají strach nebo když někdo pronikne do jejich teritoria. Ale saltie je prostá, nekomplikovaná duše. Toho zajímá jen tvé tělo. V bažinách na severu každý rok krokodýlové zabijí mnoho lidí.“

Harry se opřel o skleněnou stěnu.

„Nevede to potom k jisté… ehm… antipatii? V některých oblastech Indie vybili tygry, protože prý žrali kojence. Proč v Austrálii nevybili tyto zabijáky?“

„Tady mají lidé ke krokodýlům asi stejný vztah jako k autonehodám. No ano, každopádně skoro stejný. Když chce člověk jezdit autem, musí holt počítat s tím, že při tom občas někdo přijde o život, že? No a když chce člověk vidět krokodýly, tak je to stejné. Ta zvířata prostě žerou lidi, tak to prostě je.“

Harrymu naskočila husí kůže. Matilda zavřela oči, jako když porsche sklopí přední světla. Hladina byla naprosto klidná, nic neprozradilo, že ten kus dřeva, který ležel za skleněnou stěnou půl metru od nich, jsou ve skutečnosti dvě tuny svalů, zubů a špatné nálady.

„Pojďme dál,“ řekl Harry.

„Tady máme Mr. Beana,“ prohodila Birgitta a posvítila na malou, hnědou rybu, která se podobala platýsovi. „To je pilohřbet pruhovaný, tak v baru říkáme i Alexovi, kterému Inger říkala Mr. Bean.“

„Proč pilohřbet pruhovaný?“

„Nevím. Jmenoval se tak, už když jsem tu začala.“

„Honosné jméno. Vypadá to, že rád leží na dně, že?“

„Ano – a měl by sis na něho dát pozor při koupání. Je totiž jedovatý a bodne tě, když na něho šlápneš.“

Kráčeli po točitém schodišti dolů, až se dostali k jedné z velkých nádrží.

„Ty nádrže vlastně nejsou opravdová akvária, je to prostě jen oplocená část Port Jacksonu,“ poznamenala Birgitta, když kráčeli dál.

Ze stropu tam v pruzích pronikalo slabé, nazelenalé světlo. Harry měl pocit, že stojí pod křišťálovou koulí na nějaké diskotéce. Teprve nyní posvítila na strop a Harry uviděl, že jsou ze všech stran obklopeni vodou. Byli ve skleněném tunelu pod mořem a přes vodu tam pronikalo světlo. Okolo se mihl velký stín a Harry sebou bezděky trhl. Birgitta se zasmála a namířila světelný kužel baterky na obrovskou trnuchu s mohutným ocasem, která proplavala kolem skleněné stěny.

„Mobulidae,“ řekla. „Trnucha.“

„Můj Bože, něco tak obrovského!“ zašeptal Harry.

Trnucha vypadala jako jeden jediný, vlnovitý pohyb, jako nekonečné dno a Harryho ten pohled unavoval. Potom se trnucha otočila, zamávala jim a odplula jako nějaká černá obluda do temného vodního světa.

Posadili se na zem, Birgitta rozprostřela deku, vytáhla z batohu dvě sklenice, svíčku a láhev červeného bez etikety. „Dar od jednoho přítele, který pracoval na vinicích v Hunter Valley,“ řekla a otevřela láhev. Pak si lehli vedle sebe na deku a hleděli na vodu.

Bylo to, jako by leželi ve světě obráceném naruby, jako by se dívali na otočenou oblohu, s rybami ve všech možných barvách a tvarech, které musel vymyslet někdo s hodně bujnou fantazií. Přímo nad nimi stála modře se třpytící ryba s kulatou hlavou, která lehce pohybovala prsními ploutvemi.

„Není to úžasné, kolik času věnují tomu, že bezcílně plují?“ zašeptala Birgitta. „Cítíš, jak brzdí čas?“ Položila svou chladnou ruku Harrymu na krk a lehce ji zmáčkla.

„Cítíš, jak se ti skoro zastavil pulz?“

Harry musel polknout.

„Nemám nic proti, když bude čas plynout pomalu. Teď ne,“ řekl, „– v nejbližších několika dnech.“ Birgitta zesílila sevření. „Teď o tom nemluv,“ řekla.

„Někdy si říkám: Harry, kruci, ty přece nejsi tak blbý. Například jsem si všiml, že Andrew o domorodcích mluví vždy jako o ‚nich‘, že o svém vlastním lidu hovoří ve třetí osobě. Proto jsem si o něm udělal obrázek už předtím, než mi Toowoomba povyprávěl konkrétní detaily. Opravdu jsem tipoval, že Andrew nevyrůstal u své rodiny, ale někde, kde nebyl doma, kde se jen vznášel na povrchu a díval se na věci zvenčí. Tak jako my sedíme tady a pozorujeme svět, jehož se sami nemůžeme zúčastnit. Po rozhovoru s Toowoombou mi bylo jasné ještě něco: Andrew v žádném případě nedostal do kolébky přirozenou hrdost, kterou má člověk jako příslušník určitého národa, ale musel si ji sám vybudovat. Nejdřív jsem si myslel, že se za své bratry stydí, ale teď chápu, že se stydí sám za sebe a bojuje proti tomu.“

Birgitta něco zamumlala, ale Harry dodal: „Někdy si říkám, že částečně rozumím. Ale pak se mě zase zmocní velký zmatek. Nemám ten zmatek rád, nemůžu to akceptovat. Proto si přeji, abych buďto nedokázal vnímat detaily, nebo abych z těchto úlomků dovedl složit obraz, který dává smysl.“ Otočil se k Birgittě a zabořil svou tvář do jejích vlasů.

„Je to od Boha chyba, že dal člověku tak malou inteligenci a tak velkou pozorovací schopnost,“ řekl a pokoušel se vzpomenout si, co mu připomíná vůně Birgittiných vlasů. Ale už to bylo tak dlouho, že na to musel zapomenout.

„Takže, co myslíš, žes pochopil?“ otázala se.

„Že se všichni snaží poukázat na něco, co nechápu!“

„Například?“

„Nevím. Jsou jako ženy, které mi vyprávějí příběh, který má znamenat něco jiného. To, co je ukryté mezi řádky, je pravděpodobně jasně vidět, ale jak už jsem řekl, já to nevidím. Proč ženy prostě neřeknou, co chtějí? Přeceňují mužskou interpretační schopnost.“

„Chceš mě teď obvinit?“ zvolala a plácla ho. Podmořským tunelem zněla ozvěna.

„Pst, neruš mořské obludy,“ řekl Harry.

Nějakou dobu to trvalo, než si Birgitta všimla, že se své sklenice vína ani nedotkl.

„Malá sklenice přece nemůže uškodit,“ řekla.

„Ale ano,“ odpověděl Harry, „může.“ S úsměvem ji přitáhl k sobě. „Ale nemluv o tom.“ Potom ji políbil a ona se zhluboka nadechla, jako by na ten polibek čekala celou věčnost.

Harry se vyděsil. Svíčka dohořela a byla tam naprostá tma. Nevěděl, odkud pocházelo zelené světlo ve vodě, zda od měsíce nad Sydney nebo od světel v přístavu, každopádně však nyní zmizelo. Přesto měl pocit, že je pozorován. Tápal vedle Birgitty, která se nahá a se spokojenou náladou přikryla svou částí deky, nahmatal baterku a posvítil na skleněnou stěnu.

Nejprve si myslel, že to je jeho odraz, ale pak si jeho oči zvykly na to šero a on cítil, jak se mu rozbušilo srdce, načež zmrzlo. Přímo vedle něho se vznášela mořská obluda a hleděla na něj chladnýma, neživýma očima. Harry vydechl a skleněná stěna před tím bledým, vodnatým obličejem se zamlžila. Příšera vypadala jako duch nějakého utopeného člověka, pouze byla tak velká, že se zdálo, jako by zabírala celou nádrž. Z čelistí jí trčely zuby, které jako by nakreslilo nějaké dítě: klikatá linie trojhranných bílých dýk, seřazených do dvou řad. Pak se vydala nahoru, ale celou dobu na něho hleděly ty mrtvé oči, strnulé v nenávistném pohledu, a bílé, mrtvolné tělo, které se hadovitě vlnilo, jako by nemělo konce.

„Takže vy zítra chcete odletět?“

„Ano.“ Harry tam seděl s hrnkem kávy na klíně. Nevěděl, kam ho postavit. McCormack za svým psacím stolem vstal a začal chodit před oknem sem a tam.

„Vy si tedy myslíte, že k vyřešení toho případu je ještě daleko? Myslíte, že opravdu máme co do činění s psychopatem, s nemilosrdným zabijákem, který vraždí z nějakého impulzu, nezanechává za sebou stopy a my můžeme jen čekat a doufat, že příště udělá chybu?“

„To jsem neřekl, Sir. Jenom si myslím, že tu už nemohu pomoci. Kromě toho mi volali a řekli mi, že mě potřebují v Oslu.“

„O.K. Napíšu jim, že jste se tu vyznamenal, Holy. Pochopil jsem to tak, že vás doma navrhli na povýšení.“

„Mně nikdo nic neřekl, Sir.“

„Vezměte si na zbytek dne volno a podívejte se po Sydney, než odjedete, Holy.“

„Předtím si ještě trochu posvítím na Alexe Tomarose, abych si byl jistý, že s tou věcí nemá nic společného, Sir.“

McCormack se zastavil u okna a zahleděl se na pošmourné Sydney. Bylo dusno.

„Někdy se mi stýská po domově, Holy. Po našich krásných ostrovech.“

„Sir?“

„Kiwi. Jsem kiwi, Holy. Tak tu říkají lidem z Nového Zélandu. Moji rodiče sem přijeli, když mi bylo deset. Tam jsou lidé k sobě milejší. Aspoň si to tak pamatuju.“

„Otevíráme až za několik hodin,“ unaveně zabručela žena ve vchodu a zamávala hadrem.

„To je v pořádku, mám schůzku s panem Tomarosem,“ řekl Harry, který uvažoval, zda na ni udělá dojem norská policejní průkazka. Nebylo to nutné. Otevřela dveře, právě tak, aby do nich Harry mohl vklouznout. Bylo tam cítit odstáté pivo a mýdlo. Albury za denního světla a úplně bez hostů vypadal mnohem menší.

Alexe Tomarose alias Mr. Beana alias pilohřbeta pruhovaného našel v jeho kanceláři za barem. Harry se představil.

„Čím vám mohu posloužit, pane Holy?“ Tomaros hovořil rychle a se zřetelným akcentem, tak jak to rádi dělají lidé, kteří nějakou dobu žijí v jiné zemi – v pokročilé verzi daného jazyka.

„Děkuji za to, že si s vámi mohu promluvit, pane Tomarosi. Vím, že už se vás ostatní vyptávali na všechno možné, nebudu vás s tím tedy déle zdržovat, jen…“

„To je dobře, jak vidíte, mám plné ruce práce, účty, víte…“

„Rozumím. Z vašich výpovědí vyvozuji, že jste toho večera, kdy zmizela Inger, dělal vyúčtování. Může to někdo potvrdit?“

„Jsem si jistý, že pokud byste si víc prostudoval spisy, viděl byste, že jsem byl sám. Vždycky jsem sám, když dělám vyúčtování.“ Harry pozoroval jeho arogantní vystupování a jeho vlhké, prskající rty. To bych řekl, pomyslel si. „Úplně sám. Ano, kdybych chtěl, mohl bych tento lokál podvést o statisíce, aniž by si toho někdo všiml.“

„Z čistě formálního hlediska tedy nemáte žádné alibi pro večer, kdy zmizela Inger Holterová?“

Tomaros si sundal brýle. „Z čistě formálního hlediska jsem ve dvě hodiny volal matce a řekl jí, že už jsem na cestě.“

„Z formálního hlediska jste mezi jednou, kdy se zavřel bar, a druhou mohl provést spoustu věcí, pane Tomarosi. Nechci tím říct, že bych měl nějaké podezření…“

Tomaros na něho upřeně hleděl.

Harry si listoval v prázdném notýsku, předstíral, že něco hledá.

„Proč jste vůbec volal matce? Není to poněkud neobvyklé volat v noci kvůli takové banalitě?“

„Má matka vždy ráda ví, kde jsem. Policie s ní už mluvila, takže nerozumím, proč to ještě musíme probírat.“

„Vy jste Řek, že ano?“

„Jsem Australan a žiji tu už dvacet let. Můj otec a má matka jsou Řekové. Má matka je teď australská občanka. Ještě něco?“ Byl úplně klidný.

„Zajímal jste se o Inger Holterovou z osobních důvodů. Jak jste reagoval, když vás odmítla a upřednostnila jiné muže?“

Tomaros si olízl rty a chtěl něco říct, ale pak si to nechal pro sebe. Opět se mu v ústech objevila špička jazyka. Připomínal malého hada, kterým všichni pohrdají a o kterém si všichni myslí, že je neškodný.

„Slečna Holterová a já jsme o tom hovořili, jednou jsme společně jedli, pokud tím myslíte to. Nebyla tady jediná, kterou jsem pozval. Můžete se zeptat i ostatních. Cathrine nebo Birgitty například. Kladu totiž velký důraz na dobré vztahy se svými zaměstnanci.“

„S vašimi zaměstnanci?“

„No, z formálního hlediska jsem…“

„Vedoucí podniku, no právě. Jak jste se cítil, když se tu objevil její milenec?“

Tomarosova maska se začala rozpadat.

„Inger měla dobrý vztah ke spoustě zákazníků. Jak jsem mohl vědět, kdo z nich je její milenec? Takže ona měla milence? Hezké…“

Harry nepotřeboval žádný psychologický trénink na to, aby prohlédl Tomarosův pokus předstírat lhostejnost.

„Takže vy nemáte tušení, s kým chodila, Tomarosi?“

Pokrčil rameny.

„Ten klaun, samozřejmě, ale jeho zájem je asi orientován jiným směrem…“

„Klaun?“

„Otto Rechtnagel, štamgast. Dávala mu zbytky pro…“

„…pro psa!“ zvolal Harry. Tomaros vyskočil ze židle. Harry vstal a udeřil se pěstí do dlaně.

„To je ono! Otto včera u baru dostal sáček. Byly v něm zbytky pro psa! Vzpomínám si na to, že mi říkal, že má psa. Inger řekla Birgittě toho večera, než odešla, že s sebou vezme zbytky pro psa, a my jsme si celou dobu mysleli, že jsou pro psa jejího domácího. Jenže tasmánský ďábel je vegetarián. Víte, co to bylo za zbytky? A kde Rechtnagel bydlí?“

„Krucipísek, jak to mám vědět?“ vyděšeně řekl Tomaros. Odsunul svou židli dozadu, k polici s šanony.

„O.K., poslouchejte mě. Neříkejte o tomto rozhovoru nikomu, ani vaší paní matce, jinak se vrátím a budete o hlavu kratší. Rozuměl jste mi, pane Bea… Tomarosi?“

Alex Tomaros přikývl.

„A teď potřebuju váš telefon.“

Ventilátor skřípal, ale toho si nikdo v místnosti nevšímal. Jejich pozornost byla upřena na Yonga, který na projektor položil mapu Austrálie. Na mapě byly zobrazeny rudé body s daty.

„Toto jsou místa a data znásilnění, o kterých si myslíme, že je spáchal náš muž,“ řekl. „Dřív jsme se neúspěšně pokoušeli nalézt nějaký geografický nebo časový vzorec. Teď ho, jak se zdá, našel Harry.“

Yong položil další průsvitku s tou samou mapou na první fólii. Byly na ní modré body, které se takřka všechny kryly s rudými body na fólii pod ní.

„Co to je?“ netrpělivě se zeptal Wadkins.

„To jsme vytáhli z harmonogramu turné Australian Travelling Showparku, kočovného zábavního parku. Ty body ukazují, kde se zdržoval v daná data.“

Ventilátor stále skřípal, ale jinak v místnosti vládlo naprosté ticho.

„Prach a broky, máme ho!“ zvolal Lebie.

„Statistická pravděpodobnost, že by to byla náhoda, je jedna ku čtyřem milionům,“ usmál se Yong.

„Počkat, počkat, na čí stopě jsme? Koho hledáme?“ zeptal se Wadkins.

„Hledáme tohoto muže,“ řekl Yong a položil na projektor třetí fólii. Na plátně se objevil nesmělý úsměv na bledé, poněkud opuchlé tváři. Hleděly na ně smutné oči. „Harry nám může povyprávět, o koho se jedná.“ Harry vstal.

„To je Otto Rechtnagel, profesionální klaun. Má čtyřicet dva let a posledních deset let kočuje s Australian Travelling Showparkem. Když není na cestách, bydlí sám tady v Sydney a je na volné noze. Teď vytvořil malou cirkusovou skupinu, která tu ve městě dělá představení. Pokud jsme informováni, nemá žádné záznamy a ani nikdy nebyl podezříván v souvislosti se sexuálními zločiny. Je považován za dobrosrdečného, klidného chlapíka, ale ve skutečnosti je nadmíru excentrický. Klíčové je, že znal zavražděnou. Je štamgast v restauraci, ve které Inger Holterová pracovala, a zřejmě se s ní i přátelil. V noci, kdy byla zavražděna, údajně šla k Ottovi Rechtnagelovi. Se zbytky pro jeho psa.“

„Se zbytky pro psa?“ rozesmál se Lebie. „Ve dvě v noci? To náš klaun chtěl asi něco víc, ne?“

„Právě to je na tom to zvláštní,“ řekl Harry. „Otto Rechtnagel má, už od svých deseti let, pověst stoprocentního homosexuála.“

Ta zpráva byla komentována mumláním.

Wadkins zasténal. „Myslíte si, že homosexuální muž zabije sedm žen a znásilní jich šestkrát tolik?“

Do místnosti přišel McCormack, již předtím byl informován. „Kdybys byl celý život gay a měl pořád jen homosexuální přátele, pak by asi nebylo divné, že bys dostal strach, kdybys naráz zjistil, že ti při pohledu na velká, dobře zformovaná ňadra začalo cukat ve tvém malém příteli tam dole. Ksakru, Sydney je jediné město na světě, kde jsou heterosexuálové považovaní za něco nepřirozeného.“

McCormackův hluboký smích přehlušilo Yongovo řehtání, při kterém přivřel své malé oči.

Wadkins se však všeobecným veselím strhnout nedal. Škrábal se na hlavě. „Přesto tu některé věci nesedí. Proč by se někdo, kdo je stále takto chladnokrevný a rozvážný, takto prozrazoval? Pozvat oběť k sobě domů… chci říct, že přece nemohl vědět, zda Inger někomu neřekne, kam jde. To by přece znamenalo, že nás přivede přímo k sobě. Kromě toho to vypadá, že všechny ostatní oběti byly vybrány čistě náhodně. Proč by tak náhle měnil své chování a zavraždil by dívku, kterou znal?“

„To jediné, co o něm víme, je přece to, že nemá žádný zřetelný vzorec,“ řekl Lebie a dýchl si na jeden ze svých prstenů. „Právě naopak – má rád variace. Pokud odhlédneme od toho, že oběti jsou blondýnky“ – rukávem si čistil prsten – „a že je s oblibou škrtí.“

„Jedna ku čtyřem milionům,“ opakoval Yong.

Wadkins si povzdechl.

„O.K., vzdávám se. Možná byly naše modlitby jednou vyslyšeny. Možná konečně udělal chybu.“

„Co uděláte teď?“ zeptal se McCormack.

Slova se ujal Harry. „Otto Rechtnagel doma nebude, dnes večer je premiéra nového programu jeho cirkusové skupiny na Bondi Beach. Navrhuji, abychom tam šli, nechali ho vystoupit a bezprostředně po představení ho zatkli.“

„Myslím, že náš norský přítel má sklon k dramatičnosti,“ řekl McCormack.

„Kdyby bylo představení přerušeno, měli bychom hned na krku média, Sir.“

McCormack lehce přikývl. „Wadkinsi?“

„Podle mě je to v pořádku, Sir.“

„O.K., pak ho seberte, chlapci.“

Andrew měl přikrývku vytaženou až k bradě a vypadal tak, jako by ležel na výstavní posteli. Obličej mu jen hrál barvami. Měl tvář zkřivenou bolestí, když se pokusil usmát.

„Můj Bože, to tě tak bolí, když se usmíváš?“ zeptal se Harry.

„Všechno mě bolí. Dokonce i přemýšlení mě bolí,“ zabručel Andrew.

Na jeho noční skříňce stála kytice. „Od nějaké tajné ctitelky?“

„Ne, jestli to chceš vědět. Jmenuje se Otto. A zítra mě přijde navštívit Toowoomba a dnes jsi tu ty. Je dobře, když se člověk cítí milovaný.“

„I já jsem ti něco přinesl. Zapal si, až tě nikdo neuvidí.“ Harry mu podal tlustý, černý doutník.

„Ech, madura. Samozřejmě. Od mého milovaného norského amarilla!“ Andrew celý zářil a opatrně, jak to jen šlo, se rozesmál.

„Jak dlouho tě už znám, Andrewe?“

Andrew hladil doutník jako kotě.

„Už několik dnů, mate. Brzy tě začneme považovat za bratra.“

„A jak dlouhou dobu, myslíš, že člověk potřebuje, aby někoho doopravdy poznal?“

„Doopravdy poznal?“ Andrew si s obdivem čichl k doutníku.

„No, Harry, ty nejvyšlapanější cesty ve velkém, temném lese člověk pozná rychle. Někteří lidé mají dobré, přímé cesty s lucernami, někdy dokonce i ukazateli. Ti jako by ti chtěli povyprávět všechno. Ale právě tam bys měl být nejopatrnější. Protože lesní zvěř na osvětlené cestě nenajdeš, ta je v křoví.“

„A jak dlouho to člověku trvá, než se se vším seznámí?“

„Přijde na to, kdo tam jde. A co je to za les. Některé lesy jsou temnější než ostatní.“

„A jak vypadá tvůj les?“ zeptal se Harry.

Andrew schoval doutník do noční skříňky.

„Je tmavý, tmavý jako doutník madura.“ Pohlédl na Harryho. „Ale to už přece víš…“

„Mluvil jsem o tobě s jedním přítelem, který na temnotu okolo Andrewa Kensingtona vrhl trochu světla.“

„No, pak víš, o čem mluvím. Člověk by se neměl nechat zmýlit osvětlenými stezkami. Ale i u tebe je přece pár temných míst, takže ti asi nemusím nic vysvětlovat.“

„Jak to myslíš?“

„Povím ti to: Vidím v tobě člověka, který přestal s jistými věcmi. Například s pitím.“

„To se asi týká všeho,“ zamumlal Harry.

„Všechno, co člověk za sebou nechá, zanechává stopy, že ano? Život, který žije, je jako kniha pro ty, kdo v ní umějí číst.“

„A ty ji umíš číst?“

Andrew položil Harrymu ruku na rameno. Byl úžasně čilý.

„Mám tě rád, Harry. Jsi můj přítel. Myslím, že víš, o co tu jde, takže nehledej na špatném místě. Já jsem jen jedna z mnoha milionů osamělých duší, které se pokoušejí nějak přežít. Pokouším se probít bez příliš velkého množství fatálních chyb. Někdy se mi daří být na tom tak dobře, že se můžu pokusit udělat něco dobrého. To je všechno. Nejsem tu důležitý, Harry. Opravdu, znát mě k ničemu nevede. K čertu, já přece nechci sám o sobě vědět všechno!“

„Proč ne?“

„Když je tvůj vlastní les tak temný, že se v něm nevyznáš ani ty sám, je lepší nechodit příliš často na průzkumné výpravy. Jinak se člověk zřítí do propasti.“

Harry přikývl, zůstal sedět a pozoroval květiny.

„Věříš na náhody?“ otázal se.

„No,“ začal Andrew, „život se přece skládá z řady nepravděpodobných náhod. Když si koupíš los a číslo tvého losu je například 822531, je šance, že vyhraje právě toto číslo, jedna ku milionu.“

Harry opět přikývl. „Co mě trápí,“ řekl, „je to, že jsem si los s tímto číslem vytáhl až příliš často.“

„Aha!“ Andrew se se sténáním posadil. „Vyprávěj!“

„Jen co jsem přiletěl do Sydney, zjistil jsem, že vlastně nemáš pracovat na tomto případu, žes ale trval na tom, že převezmeš případ Inger Holterová a pak jsi ještě speciálně požádal o to, abys mohl spolupracovat se mnou, s cizincem. Už tehdy si lidé měli začít klást otázky. To další, cos udělal, bylo to, žes mě pod záminkou zabíjení času v průměrném cirkusu seznámil s jedním ze svých přátel. V Sydney žijí čtyři miliony lidí a já toho večera poznám právě toho člověka. Jednoho člověka! Jednoho ze čtyř milionů! A ten samý chlápek se pak zase vynoří a uzavřeme dokonce navýsost osobní sázku o sto dolarů, ale důležité je to, že se objevil v baru, ve kterém pracovala Inger Holterová, a že ji ještě k tomu znal! A zase: jedna ku čtyřem milionům. A zatímco jsme se pokoušeli polapit možného vraha, totiž Evanse Whitea, vytasíš se náhle s informátorem, který Whitea viděl, jeden z osmnácti milionů lidí na tomto kontinentě, informátor, který se zcela náhodou zdržoval právě toho večera v Nimbinu!“

Andrew vypadal tak, jako by byl zahloubán do svých myšlenek. Harry pokračoval: „Je zřejmě naprosto přirozené, žes mi dal adresu hospody, ve které náhodou pořád vysedávají chlápci z Whiteovy bandy, takže pod tlakem mohou potvrdit verzi, které mám věřit, totiž že s tím Evans White nemá nic společného.“

Přišly tam dvě zdravotní sestry. Jedna se chopila noh postele a druhá přátelsky, ale rozhodně řekla: „Omlouváme se, ale návštěvní doba už skončila. Pan Kensington musí na EEG, lékaři čekají.“

Harry se sklonil k Andrewovi.

„Jsem v nejlepším případě jen průměrně inteligentní člověk, Andrew. Ale chápu, že mi chceš něco povědět. Jenom nerozumím, proč mi to nemůžeš jednoduše říct. A na co potřebuješ mě. Vydírá tě někdo?“

Kráčel jsem vedle postele, ale nemocniční sestry ji rezolutně vyvezly na chodbu. Andrew položil hlavu na polštář a zavřel oči.

„Harry, říkals, že bílí a domorodci vymysleli podobné příběhy o prvních lidech proto, že docházíme ke stejným závěrům, když něco nevíme, že existuje něco jako vrozené myšlenkové pochody. Na jedné straně je to pravděpodobně ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšel, na straně druhé doufám, že máš pravdu. A v tom případě je důležité jen zavřít oči a vidět…“

„Andrew!“ Harry mu téměř křičel do ucha. Přišli k výtahu a jedna ze sester otevřela dveře.

„Teď žádné hry, Andrewe, slyšíš?! Je to Otto? Je to Otto Bubbur?“

Andrew otevřel oči.

„Jak…“

„Zatkneme ho dnes večer, Andrewe, po představení.“

„Ne!“ Andrew se v posteli pozvedl, ale jedna z nemocničních sester ho opatrně vtlačila zpět do polštářů.

„Doktor vám říkal, že máte klidně ležet, pane Kensingtone. Myslete na to, že máte těžký otřes mozku.“ Otočila se k Harrymu. „Dál už jít nemůžete.“

Andrew se znovu pozvedl.

„Ještě ne, Harry! Dej mi dva dny. Ještě ne! Slib mi, že dva dny počkáte! Ech, ksakru, sestro!“

Odstrčil ruku, která ho chtěla znovu vtlačit dolů.

Harry stál u hlavy postele a pevně se držel jejích noh. Sklonil se k němu a rychle a odhodlaně, s důrazem na každé slovo, zašeptal: „Zatím nikdo neví, že Otto tě zná, ale to je samozřejmě jen otázka času. Budou se vyptávat a uvažovat o tvé roli, Andrewe. Nemůžu to zatčení zastavit, když mi pro to nedáš dobrý důvod, a to teď!“

Andrew ho chytil za límec kabátu. „Musíš se lépe dívat, používej své oči! Vidíš přece, že…,“ začal, ale pak klesl do polštáře.

„Co?“ ptal se Harry, ale Andrew zavřel oči a odmítavě mával rukou. Vypadá tak malý a starý, pomyslel si Harry. Starý, malý a černý ve velké, bílé posteli.

Jedna ze sester odstrčila Harryho stranou a to poslední, co uviděl, než se dveře výtahu zavřely, byla Andrewova velká černá ruka, která ještě stále mávala.

11

Poprava a Birgitta se svléká

Na Bondi Beach se zatáhlo. Pláž se začala vyprazdňovat a proti nim se valil rovnoměrný proud lidí, kteří se dosud slunili na slavné pláži: surfaři s nosy a rty natřenými bílou mastí, kulturisté s houpavým krokem, dívky na kolečkových bruslích a s kraťasy, snědí prominenti a silikonové nymfy, stručně: The Beautiful People, mladí, krásní – a přinejmenším navenek – úspěšní. Campbell Parade se se svými módními butiky, které stály jeden vedle druhého, s malými, ale oblíbenými hotely, a prostými, ale nekřesťansky drahými restauracemi, změnila na přeplněný bulvár. Mezi lidmi kličkovaly otevřené sportovní vozy a motory netrpělivě bručely, zatímco řidiči ve slunečních brýlích pozorovali chodníky.

Harry pomyslel na Kristin.

Tenkrát, když on a Kristin při své cestě vlakem po Evropě zastavili v Cannes… Bylo to v sezoně a nedokázali sehnat jediný rozumný hotel. Byli tehdy už dlouho na cestě a docházely jim peníze, takže nocování v některém z luxusních hotelů nepřicházelo do úvahy. Proto se podívali, kdy jede další vlak do Paříže, nechali své batohy v úschovně a šli dolů ke Croisette. Tam se procházeli a prohlíželi si lidi a zvířata, všichni byli stejně krásní a bohatí, i přepychové jachty s posádkami, s čluny na zádi a přistávacími plochami pro helikoptéry na střeše, a tehdy si přísahali, že budou celý život volit levici.

Pak byli z toho chození sem a tam tak zpocení, že se museli vykoupat. Ručník a plavky, měli v batohu, takže museli jít plavat ve spodním prádle. Kristin už neměla čisté kalhotky, takže jí Harry musel půjčit své tristní spodní prádlo. S radostným smíchem kráčeli v bílých slipech mezi drahými tangy a těžkými šperky ke Středozemnímu moři.

Harry si vzpomínal na to, že potom ležel na zádech v písku a hleděl na Kristin, která měla kolem boků ovázané tričko, když si svlékala mokré slipy. Vychutnával si pohled na její lesknoucí se kůži, na tričko, na její dlouhá, opálená stehna, na křivky jejích boků a na zpozornělé Francouze. Viděl, že na něho pohlédla. Přistihla ho při činu, usmála se a odolala jeho pohledu, zatímco si váhavě oblékala džíny. Strčila ruku pod tričko, jako by si chtěla zapnout zip, ale potom ji tam nechala, zvedla hlavu a zavřela oči… Pak si olízla rty a v salvě smíchu se svalila na něho.

Později jedli v jedné z mnoha předražených pouličních restaurací s výhledem na moře, a když zapadalo slunce, seděli v objetí na pláži a Kristin poplakávala, protože to bylo tak hezké. Tehdy se rozhodli ubytovat se v hotelu Carlton a pak zmizet bez placení a Paříž nechat být.

Vždycky, když si vzpomněl na Kristin, musel okamžitě myslet na léto. Všechno bylo tak intenzivní a potom bylo snadné tvrdit, že to tak bylo proto, že ve vzduchu visel rozchod. Kromě toho si Harry nevzpomínal, že by tenkrát nad něčím takovým vůbec přemýšlel.

Na podzim toho roku šel Harry na vojnu a ještě před Vánocemi Kristin poznala jednoho hudebníka, se kterým se odstěhovala do Londýna.

Na rohu Campbell Park a Lamrock Avenue seděli Harry, Lebie a Wadkins v jedné kavárně. Jejich stůl byl nyní, pozdě odpoledne, ve stínu, ale ještě nebylo tak pozdě, aby si museli sundat své sluneční brýle. V tom vedru byla saka nepříjemná, ale alternativou bylo sedět tam v košilích s pistolemi v pouzdrech. Moc nemluvili, jenom čekali.

Na promenádě, mezi pláží a Campbell Parade, stálo divadlo St. George, krásná, žlutá budova, ve které měl už zanedlouho vystupovat Otto Rechtnagel.

„Už jsi někdy použil Browning Hi-Power?“ zeptal se Wadkins.

Harry zavrtěl hlavou. Ukázali mu pažbu a to, jak se zbraň zajišťuje, když se vytáhne ze skladu, ale to bylo všechno. Nebylo to tak zlé, Harry nepočítal s tím, že Otto vytasí samopal a všechny tam pokosí.

Lebie překontroloval hodinky. „Je čas,“ řekl. Na hlavě měl krůpěje potu.

Wadkins si odkašlal.

„O.K., tak naposledy: Až budou všichni stát na pódiu a po posledním číslu se ukloní, půjdu s Harrym do postranního vchodu vedle jeviště. Domluvil jsem se s hlídačem, že ty dveře zůstanou otevřené. Na šatnu Otta Rechtnagela připevnil velkou jmenovku. Postavíme se před dveře a počkáme, až Rechtnagel přijde. A pak mu nasadíme želízka. Žádné zbraně, když to nebude muset být. Ven vyjdeme zadním vchodem, tam na nás bude čekat policejní auto. Lebie zůstane v sále a dá nám signál vysílačkou, až Rechtnagel půjde do zákulisí. To samé platí, i když Rechtnagel něco zavětří a bude chtít zmizet hlavním vchodem. Pojďme na svá místa a doufejme, že je uvnitř klimatizace.“

V malém, intimním sále divadla St. George bylo plno, a když se zvedla opona, lidé nadšeně tleskali. Tedy, opona se nezvedla, spadla. Klaunové nejdřív zmateně hleděli ke stropu, z něhož opona náhle sletěla, a pak s rozčilenými gesty diskutovali při pokusu odstranit oponu z jeviště, zmateně běhali po pódiu, zakopávali o sebe a omluvně s klobouky zdravili publikum. Ozýval se smích a povzbuzování. Vypadalo to, že v sále mají mnoho přátel a známých. Jeviště bylo vyklizeno a změnilo se v popraviště. V rytmu pomalého, monotónního smutečního pochodu, který byl hrán na buben, nastoupil na scénu Otto.

Harry uviděl gilotinu a hned věděl, že to musí být variace čísla, které viděl v Power House. Dnes měla královna přijít o hlavu. Otto měl na sobě červené plesové šaty a mohutnou bílou paruku. I jeho tvář byla napudrovaná.

Kat měl rovněž nový kostým, kapuci a přiléhavý, černý plášť s „plovacími blánami“ pod pažemi, díky němuž vypadal jako ďábel.

Nebo netopýr, pomyslel si Harry.

Nůž gilotiny byl vytažen, byla pod něj postavena dýně a pak byl spuštěn. S tupým zvukem narazil na dno gilotiny, jako by tam dýně ani nebyla. Kat triumfálně zvedl obě poloviny, zatímco obecenstvo jásalo a pískalo. Po několika srdcervoucích scénách, v nichž královna plakala a prosila a bezúspěšně se snažila přesvědčit kata, byla přivlečena ke gilotině, přičemž jí k velkému pobavení publika byly pod šaty vidět nohy.

Nůž byl vytažen a zavířil virbl. Světla na pódiu se ztlumila.

Wadkins se naklonil.

„Takže i na jevišti oddělává blondýnky?“

Víření bubnu bylo stále divočejší. Harry se rozhlédl. Lidé tam klidně seděli, někteří se nakláněli s otevřenými ústy, zatímco jiní si zakrývali oči. Takto tam po více než sto let sedávaly generace lidí, kteří se nechávali bavit a děsit tím samým číslem. Jako by chtěl odpovědět na jeho myšlenky, řekl Wadkins: „Násilí je jako coca-cola a bible. Klasik.“

Stále ještě znělo víření virblu a Harry si všiml, že to trvá nějak moc dlouho. Minule to přece tak dlouho netrvalo… Kat se zdál být neklidný, chodil sem a tam a neustále se díval na gilotinu, jako by něco nesedělo. Pak se náhle nůž spustil, aniž by někdo něco udělal. Harry bezděky strnul a sálem se ozval povzdech, když nůž narazil do krku. Víření bubnu náhle utichlo a hlava s tupým zvukem spadla na zem. Následovalo napjaté ticho, načež kdosi v řadě před Wadkinsem a Harrym začal křičet. V sále se rozšířil neklid. Harry se tam rozhlížel, chtěl vědět, co se stalo. Viděl jen, jak se kat vyděsil.

„Můj Bože,“ hlesl Wadkins.

Z jeviště se ozval zvuk, který zněl, jako by někdo tleskl rukama. Potom to Harry uviděl. Z krku popraveného trčela páteř, jako bílý červ, který pomalu kýve hlavou. Na pódium stříkala krev.

„On věděl, že jsme tady!“ zašeptal Wadkins. „Věděl, že přijdeme! Dokonce se načančal tak, aby vypadal jako jedna ze svých demontovaných obětí!“ Sklonil se k Harrymu. „Sakra, Holy!“

Holy nevěděl, proč se mu náhle udělalo špatně – byla to krev, Wadkinsova nevkusná slova o demontovaných obětech nebo prostě jeho vskutku děsivý zápach z úst.

Po chvíli se u gilotiny vytvořila červená stružka, na které šokovaný kat uklouzl, když chtěl zvednout hlavu.

Válel se na jevišti, zatímco tam přibíhali další klauni, kteří křičeli jeden přes druhého:

„Rozsviťte přece!“

„Vytáhněte oponu!“

Další dva klauni přivlekli na pódium oponu a všichni čtyři pak stáli a střídavě hleděli na sebe a na vytahovanou oponu. Za pódiem kdosi volal, zapraskaly světlomety a pak se ozvala rána a v sále byla náhle tma.

„Ksakru, to smrdí, pojď se mnou!“ Wadkins vzal Harryho za rukáv, vstal a chtěl jít dopředu.

„Posaď se,“ zašeptal Harry a přitáhl ho ke křeslu.

„Prosím?“

Rozsvítilo se a jeviště, které ještě před několika vteřinami bylo jednou velkou chaotickou změtí plnou krve, hlav, gilotiny, klaunů a opony, bylo prázdné, kromě kata a Otta Rechtnagela, který stál na kraji jeviště a pod paží držel blonďatou hlavu královny. Byli přivítáni jásotem a poděkovali úklonou.

„I’ll be damned,“ řekl Wadkins.

O přestávce si Wadkins koupil pivo. „To je první cirkusové číslo, které mě málem připravilo o rozum,“ řekl. „Sakra, ještě teď se třesu. Možná bychom toho chlápka měli polapit už teď, to čekání mě znervózňuje.“

Harry pokrčil rameny.

„Proč? Nechce pryč, ani nepojal podezření. Držme se našeho plánu.“

Wadkins diskrétně zapnul svou vysílačku, aby zkontroloval, zda má kontakt s Lebiem, který pro jistotu zůstal v sále. Policejní vůz u zadních dveří byl už na místě.

Harry musel přiznat, že nové technické finesy dodaly číslu na efektivnosti, ale ještě stále přemýšlel, proč Otto vyměnil Ludvíka XVI. za nejednoznačně identifikovatelnou blondýnu. Asi počítal s tím, že Harry využije lístku zdarma a půjde se na představení podívat. Byl to jeho způsob, jak si pohrával s policií? Harry četl, že není neobvyklé, že sérioví vrazi jsou stále sebejistější, když je policie nedokáže chytit. Nebo to byla prosba, aby ho konečně někdo zastavil? Samozřejmě tu byla i třetí možnost – že to prostě bylo jen cirkusové číslo, které se trochu změnilo. Ozval se zvon.

„Here we go again,“ řekl Wadkins. „Doufám že dnes večer už nikdo nepřijde o život.“

O něco později, při druhém aktu, přišel Otto na jeviště převlečený za myslivce. V ruce držel pistoli a hleděl nahoru mezi stromy, které postavili na pódium. Ze stromů se ozýval ptačí zpěv, který se Otto pokoušel imitovat, zatímco mířil nahoru na větve. Ozvala se rána, z pistole se vznesl dým, cosi černého spadlo ze stromu a s tichým tlesknutím to dopadlo na jeviště. Myslivec tam přiběhl a udiven zvedl černou kočku. Otto se uklonil a za hlasitého aplausu opustil jeviště.

„Tomu jsem nerozuměl,“ zašeptal Wadkins.

Harry by si to představení možná užíval, kdyby nebyl tak rozrušený. Nyní však víc hleděl na hodinky než na pódium. Kromě toho bylo mnoho čísel okořeněno politickou satirou spíše domácího charakteru, které Harry nerozuměl, obecenstvo ji však dokázalo ocenit. Nakonec spustila hudba, blikaly lampy a všichni herci přišli na jeviště.

Harry a Wadkins se omluvili, když procházeli okolo lidí, kteří museli vstát, aby je pustili, a rychle se vydali ke dveřím u jeviště. Nebyly zamčené, jak bylo domluveno, a dostali se jimi na chodbu, která obloukem vedla za jeviště. V zadní části chodby našli dveře se jmenovkou, na které bylo napsáno Otto Rechtnagel, klaun, a potom čekali. Hudba a dupot v sále rozechvívaly stěny. Zároveň se ozvalo krátké zašumění ve Wadkinsově vysílačce. Zvedl ji.

„Už?“ zeptal se. „Hudba přece ještě hraje! Over!“

Vytřeštil oči.

„Co? Řekni to ještě jednou! Over!“

Harry pochopil, že se něco zvrtlo.

„Zůstaň tam a sleduj dveře u jeviště! Over a konec!“

Wadkins si strčil vysílačku do vnitřní kapsy a vytáhl z podpažního pouzdra pistoli.

„Lebie nevidí Otta Rechtnagela na pódiu!“

„Možná ho jenom nepoznal, mají na sobě tolik šminek…“

„To prase není na pódiu,“ opakoval a zmáčkl kliku dveří Rechtnagelovy šatny, ale ty byly zamčené.

„Sakra, Holy, cítím, že se tu něco pokazilo! Sakra!“

Chodba byla úzká. Wadkins se zády opřel o protější stěnu a pak kopl do dveří. Po třetím kopu se dveře rozletěly. Vešli do prázdné garderoby plné bílé páry. Podlaha byla mokrá a pára pronikala z pootevřených dveří, které podle všeho vedly do koupelny. Postavili se ke dveřím, i Harry nyní vytáhl pistoli a pokusil se odjistit zbraň.

„Rechtnagele!“ zvolal Wadkins. „Rechtnagele!“ Ticho.

„To se mi nelíbí,“ zašeptal.

Harry viděl příliš mnoho kriminálek na to, aby na té situaci viděl něco pozitivního. Puštěné sprchy, ze kterých nikdo neodpovídá, mají tendenci skrývat nehezké věci.

Wadkins ukázal ukazováčkem na Harryho a palcem na sprchu. Harry by i jemu nejraději ukázal jeden prst, ale pochopil, že je teď na řadě. Kopl do dveří a udělal dva kroky do páry. Během zlomku vteřiny byl zcela mokrý. Přímo před sebou tušil sprchový kout. Pistolí odhrnul závěs.

Sprcha byla prázdná.

Popálil se, když stáhl kohoutek, a nahlas norsky zaklel. Potom udělal krok zpátky, aby měl lepší přehled, když se pára začala ztrácet. Čvachtalo mu v botách.

„Tady nikdo není!“ zvolal.

„Proč je tu tolik vody?“

„Něco zacpalo odtok! Počkat!“

Harry strčil ruku do vody tam, kde, jak odhadoval, musel být odtok. Chvíli tam tápal a pak narazil na něco hladkého a měkkého, co bylo přisáté k odtoku. Chytil to a zvedl to. Náhle se mu udělalo špatně a obrátil se mu žaludek. Snažil se dýchat, ale pára, kterou vdechl, ho dusila.

„Co se děje?“ zeptal se Wadkins. Stál ve dveřích a hleděl na Harryho, který před sprchou klečel na kolenou.

„Myslím, že jsem prohrál sázku a dlužím Ottovi Rechtnagelovi sto dolarů,“ řekl tiše Harry. „Nebo tomu, co z něho zbylo.“

Později si na to, co se dělo v divadle St. George, vzpomínal jen matně. Jako by se všude rozšířila pára z Ottovy sprchy – na chodbu, takže silueta hlídače, který se pokoušel otevřít dveře rekvizitárny, byla vidět nejasně klíčovou dírkou do místnosti, ve které jim clonila jako rudý filtr při pohledu, který se jim naskytl, když vyrazili dveře a spatřili zakrvácenou gilotinu, i do jejich zvukovodů, v nichž podivně tlumila jekot, když se jim nepodařilo zabránit artistům v tom, aby vešli do místnosti, v níž uviděli rozkouskované tělo Otta Rechtnagela.

Jednotlivé údy ležely ve všech rozích jako ruce a nohy roztrhané panenky na hraní. Stěny a podlaha byly postříkané pravou, hustou krví, která se brzy začala srážet a černat. Na lavici gilotiny leželo tělo bez údů, torzo z masa a krve s vytřeštěnýma očima, klaunským nosem a rtěnkou na ústech a lících.

Pára se Harrymu přilepila na kůži, na ústa, na patro. Jako ve zpomaleném filmu vyšel z mlhy Lebie, přišel k němu a zašeptal: „Andrew zmizel z nemocnice.“

Wadkins ještě pořád stál jako přimražený u lavice gilotiny.

„Takové svinstvo.“ Harry slyšel jeho slova jakoby z dálky.

Takové logické svinstvo, pomyslel si Harry. Vrah Ottovi nasadil bílou paruku.

Někdo musel naolejovat ventilátor, vrčel rovnoměrně a téměř neslyšně.

„Jediný, koho policisté ve voze viděli vyjít ze zadních dveří, byl tedy kat v černém, pokud jsem to správně pochopil?“

McCormack je všechny svolal na poradu. Wadkins přikývl.

„Je to tak, Sir. Musíme ještě počkat, jestli něco viděli herci a hlídač, právě je vyslýchají. Vrah buďto seděl v sále a dostal se tam přes jeviště, nebo použil zadní dveře, než tam přijel policejní vůz.“

Povzdechl si.

„Hlídač říkal, že zadní dveře byly během představení zamčené, vrah tedy buďto musel mít klíč, nebo ho někdo pustil dovnitř, nebo se tam nepozorovaně vetřel s herci a někde se ukryl. Pak musel zaklepat po tom čísle s kočkou, když se Otto v šatně připravoval na finále. Pravděpodobně ho uspal, chlapci z technického oddělení našli stopy dietyléteru. Buďto v šatně, nebo když přišli do rekvizitárny – aspoň v to doufáme,“ dodal Wadkins. „Je to chladnokrevný parchant. Po těch jatkách musel vzít usekané údy zpátky do šatny a pustit sprchu, aby všichni, kdo by eventuálně chtěli k Ottovi, slyšeli vodu a mysleli si, že se právě sprchuje.“

McCormack si odkašlal.

„Co ta gilotina? Jsou jednodušší způsoby, jak někoho sejmout…“

„No, Sir, skoro bych řekl, že to s tou gilotinou byl spontánní nápad. Těžko mohl vědět, že ji po pauze přivezou do rekvizitárny.“

„Je to opravdu velmi nemocný člověk,“ řekl Lebie.

„Co dveře? Všechny přece byly zavřené. Jak se dostali do rekvizitárny?“

„Mluvil jsem s hlídačem,“ odpověděl Harry. „Jako šéf ansámblu měl Otto univerzální klíč. Ten zmizel.“

„A co je s tím… zatraceným kostýmem?“

„Ten leží spolu s useknutou hlavou a parukou v koši gilotiny. Vrah si ho musel po činu obléct. I to bylo prohnané a určitě ne předem plánované.“

McCormack si opřel hlavu o ruce.

„Co říkáte vy, Yongu?“

Yong pracoval se svým počítačem, zatímco hovořili.

„Na toho ďábla v černém na chvíli můžeme zapomenout,“ řekl. „Všechno nasvědčuje tomu, že to musel být člen souboru.“

Wadkins zabručel.

„Nechte mě domluvit, Sir,“ řekl Yong. „Hledáme někoho, kdo zná to představení, kdo věděl, že Otto po čísle s kočkou už nemá další vystoupení, a proto nebude až do finále na jevišti zhruba dvacet minut postrádán. Někdo ze souboru by se tam nemusel plížit, mimochodem pochybuji, že by se tam vůbec někdo mohl nenápadně dostat. Všiml by si ho někdo z nás, kdyby použil postranní vchod vedle jeviště…“ Ostatní si nedokázali pomoct a synchronně přikývli.

„Krom toho jsem zjistil, že ještě tři členové souboru jezdili s Australian Travelling Showpark. To znamená, že tam dnes byly ještě tři další osoby, které byly v pravý čas na pravém místě. Možná byl Otto jen nevinný člověk, který toho věděl příliš… Hledejme tam, kde máme šanci něco najít. Navrhuji, abychom začali souborem, namísto abychom honili fantoma opery, který už je dávno za horama.“

Wadkins zavrtěl hlavou.

„Nemůžeme zapomenout na fakta – neznámá osoba opustila místo činu v převleku, který byl uchováván vedle vražedné zbraně. Je skoro nemožné, aby s tím činem neměla nic společného.“

Harry přisvědčil.

„Myslím, že bychom na členy souboru mohli zapomenout. Zaprvé neexistuje důkaz, že Otto nemohl být násilník a vrah všech těch dívek. Může být mnoho důvodů, proč chtěl někdo vyřídit sériového vraha. Dotyčný v tom například mohl být tím či oním způsobem namočený. Možná věděl, že po Ottovi jde policie, a prostě a jednoduše nechtěl riskovat, že by ho do toho Otto svým přiznáním zatáhl. Zadruhé není jisté, že vrah opravdu věděl, kolik má času – mohl Otta přinutit, aby mu řekl, kdy bude muset znovu na scénu. A zatřetí: dejte na instinkt!“ Zavřel oči.

„Cítíte to, ne? Náš člověk je netopýří muž. Narahdarn!“

„He?“ prohodil Wadkins.

McCormack pobaveně řekl: „Náš norský přítel se vydal cestou, kterou razí náš milý detektiv Kensington.“

„Narahdarn,“ opakoval Yong. „Domorodý symbol smrti, netopýří muž.“

„Je tu ještě jiná věc, která mě zneklidňuje,“ dodal McCormack. „Ten chlápek během představení vyklouzl zadními dveřmi a byl jen deset kroků od jedné z nejživějších ulic Sydney, kde by zaručeně během několika vteřin splynul s davem. Přesto si oblékl kostým, kterým na sebe dozajista strhl pozornost, ale díky němuž ani nemáme jeho popis. Skoro to vypadá, jako by věděl, že zadní dveře sledujeme. A pokud to tak je, jak to mohl vědět?“

Rozhostilo se ticho.

„Jak se mimochodem vede v nemocnici Kensingtonovi?“ McCormack vytáhl z krabičky bonbón a pustil se do něj.

Nyní bylo naprosté ticho. Pouze ventilátor neslyšně rotoval.

„Už tam není,“ řekl Lebie.

„Sakra, ten se teda zotavil rychle!“ řekl McCormack. „Ano, ano, O.K., beztak potřebujeme co nejrychleji všechny lidi, protože jedno je jisté: rozsekaní klauni znamenají ještě větší titulky než znásilněná děvčata. A toto jsem vám říkal už dřív, chlapci, ten, kdo si myslí, že se o noviny nemusíme starat, se mýlí! Ty už v této zemi očernily a připravily o místo nejednoho policejního šéfa! Takže, jestli nechcete, abych vám šlapal na paty, víte, co máte dělat. Ale teď nejdřív běžte domů a trochu se vyspěte. Jasné, Harry?“

„Ano, Sir!“

„O.K. Dobrou noc!“

Něco se změnilo. Závěsy v okně hotelu nebyly zatažené a ve světlech neonů na King’s Cross se před ním Birgitta svlékala.

Ležel na posteli, zatímco ona stála uprostřed pokoje a shazovala ze sebe jeden kus oblečení za druhým, přičemž na něho hleděla vážným, téměř tklivým pohledem. Birgitta měla dlouhé nohy, byla štíhlá a v bledém světle téměř bílá jako sníh. Pootevřeným oknem tam pronikal hukot nočního života – auta, motorky, hrací automaty s hudbou, která hrála pořád dokola, a dunivé disco. A jako základ toho všeho jakýsi lidský šum – zvuky hlasitých diskusí, rozčilené výkřiky a lascivní smích.

Birgitta si rozepínala blůzu, nikoli záměrně váhavě či s úmyslem svádět, ale pomalu. Prostě se jen svlékala.

Pro mě, pomyslel si Harry.

Už ji viděl nahou i dříve, ale toho večera to bylo jiné. Byla tak krásná, že cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Dřív jejímu studu nerozuměl, nechápal, proč si tričko a kalhotky svlékla vždycky teprve tehdy, až ležela pod dekou, a proč si okolo boků uvázala ručník, když šla z postele do koupelny. Ale časem tomu porozuměl. Nemělo to nic společného s tím, že by byla stydlivá, nebo že by se styděla za své tělo, nýbrž s tím, že se jen prostě nechtěla odhalit. Bylo pro ni důležité nejprve získat čas a splétat pocity, malou síť důvěry, která mu teprve mohla dát to právo. Proto to této noci bylo jiné. Způsob, jakým se svlékala, měl v sobě cosi rituálního, jako by mu svou nahotou chtěla ukázat, jak je zranitelná.

Harry cítil, jak mu bušilo srdce, částečně proto, že byl hrdý a šťastný, že mu tato silná a krásná žena tolik důvěřuje, částečně proto, že měl strach, že té důvěry není hoden. Ale nejvíc proto, že cítil, že na něm všechno, co pociťoval a co si myslel, bylo v rudém, modrém a pak zeleném světle neonů vidět. Že svlékla i jeho.

Když byla nahá, zůstala stát a její bílá kůže jako by osvětlila pokoj.

„Pojď,“ řekl hlasem, který byl chraplavější, než zamýšlel, a odhrnul deku. Ona však zůstala stát.

„Dívej se sem,“ zašeptala. „Dívej se na mne.“

12

Korpulentní matrona a soudní lékař

Byl osm ráno a Čingischán spal, když nemocniční sestra po zdlouhavém vyjednávání souhlasila s tím, aby Harry navštívil nemocniční pokoj. Otevřel oči, když Harry posunul židli k okraji postele.

„Dobré ráno,“ řekl Harry. „Doufám, že jste se vyspal dobře. Víte ještě, kdo jsem? Ten na stole s dýchacími potížemi.“

Čingischán zasténal. Měl velký bílý obvaz na hlavě a vypadal mnohem méně nebezpečně než ve chvíli, kdy se v Cricketu skláněl k Harrymu.

Harry vytáhl z kapsy kriketový míč.

„Právě jsem mluvil s vaším advokátem. Řekl, že nechcete obvinit mého kolegu.“

Harry si přehodil míč z pravé do levé ruky.

„Vzhledem ke skutečnosti, že jste mě chtěl zabít, by samozřejmě bylo velmi nepříjemné, kdybyste toho, kdo mě zachránil, obvinil. Jenže váš advokát si myslí, že máte něco v ruce. Jednak tvrdil, že jste mě nenapadl, ale jenom chtěl odtáhnout od jednoho přítele, kterému bych jinak způsobil vážná zranění, jednak to prý byla jen šťastná náhoda, že vás tento kriketový míč nezabil, ale pouze vám zlomil lebeční kost.“

Vyhodil míč do vzduchu a bezprostředně před tváří bledého válečníka ho zase chytil.

„A víte vy, co? Souhlasil jsem. Fast ball ze čtyř metrů přímo na čelo – bylo to opravdu neuvěřitelné štěstí, že jste přežil. Váš advokát mi dnes volal do kanceláře a chtěl přesně vědět, jak budu postupovat. Myslí si, že existuje možnost peněžního vyrovnání, každopádně, pokud vám nezůstanou trvalé následky. Takoví advokáti jsou jako supi, vyinkasují třetinu vyrovnání, ale to už vám přece řekl sám, ne? Ptal jsem se ho, proč se mu nepovedlo vás pohnout k obvinění, a on si myslí, že to je jen otázka času. No a tak se ptám – je to jen otázka času, Čingisi?“

Čingis opatrně zavrtěl hlavou.

„No. Please, go now,“ tiše zamumlal.

„Ale proč ne? Máte co ztratit? V případě, že by z vás byl mrzák, byste přece vydělal spoustu peněz. Myslete na to, že byste neobvinil soukromou osobu, ale stát samotný. Zjistil jsem, že se vám dokonce povedlo udržet si poměrně čistý rejstřík. Kdo ví, možná by s vámi porota měla soucit a udělali by z vás milionáře. Opravdu to nechcete zkusit?“

Čingis neodpověděl, jen na Harryho hleděl šikmýma, smutnýma očima.

„Nemocnice už mi pomalu začíná lézt na mozek, Čingisi, takže to zkrátím. Váš útok na mě vyústil ve dvě zlomená žebra a propíchnutou plíci. Jelikož jsem neměl uniformu, neukázal jsem vám svůj odznak a ani jsem neprováděl žádný příkaz a vzhledem k tomu, že Austrálie je pěkný kus cesty od mého výsostného území, dospěli právníci k závěru, že jsem čistě juristicky vzato vystupoval jako soukromá osoba a nikoli služebně. To znamená, že se sám mohu rozhodnout, zda vás obviním z násilného trestného činu či nikoli. Což nás přivádí k vašim téměř čistým spisům. Byl jste totiž odsouzen k šesti měsícům podmíněně za ublížení na zdraví, že ano? Když přidáme ještě jednou šest měsíců, tak to dělá jeden rok. Jeden rok… nebo mi povyprávíte…,“ sklonil se k uchu, které trčelo jako červený hřib z Čingischánova obvazu, a vykřikl: „…co se tu, k čertu, děje!“

Harry se opět posadil na židli. „Nu, co myslíte?“

McCormack se k Harrymu obrátil zády. Hleděl z okna, ruce měl zkřížené na hrudi a bradu si držel v dlani. Venku byla hustá mlha, která vymazala všechny barvy a zmrazila pohyby, takže výhled se omezil na nesoustředěný černobílý obraz města. Klid byl vystřídán klepavým zvukem. Po chvíli Harry pochopil, že McCormack si špičkami prstů ťuká o zuby.

„Takže Kensington znal Otta Rechtnagela. A vy jste to celou dobu věděl?“

Harry pokrčil rameny.

„Vím, že jsem to měl říct dřív, Sir. Ale říkal jsem si, že mi není…“

„…nic do toho, koho Andrew Kensington zná a koho ne? O.K., jenže teď Kensington zmizel z města, nikdo neví, kde je, a vy začínáte mít nedobrý pocit…“

Harry za jeho zády souhlasně přikývl.

McCormack pohlédl na jeho odraz v okně. Potom udělal poloviční piruetu, takže teď stál přímo před Harrym.

„Působíte poněkud…,“ dokončil svou piruetu a opět se k němu otočil zády, „…neklidně, Holy. Je něco, co vás trápí? Chcete mi ještě něco říct?“

Harry zavrtěl hlavou.

Byt Otta Rechtnagela se nacházel v Surrey Hills, na půl cesty mezi Albury a bytem Inger Holterové v Glebe. Když tam přišli, vchod jim zatarasila nevěřitelně tlustá žena.

„Viděla jsem auto – vy jste od policie?“ zaječela vysokým hlasem a, aniž by počkala na odpověď, dodala: „Slyšíte toho psa? Řve už celý den.“

Zpoza dveří bytu Otta Rechtnagela se ozývalo chraplavé štěkání.

„To je hrozné, co se stalo panu Rechtnagelovi, ale teď opravdu musíte vzít jeho psa. Pořád štěká a všechny tu přivádí k šílenství. Měli by zakázat, aby tu lidi měli psy. Jestli nic nepodniknete, budeme muset… ach, však víte, co mám na mysli.“

Žena přivřela oči a roztáhla své sádelnaté ruce. Okamžitě tam byl cítit kyselý pot a parfém, který jej kompenzoval a kterému nešlo uniknout.

Harrymu se z celého srdce hnusila.

„Psi vědí,“ řekl Lebie, poklepal dvěma prsty na zábradlí a potom si nedůvěřivě pohlédl na ukazováček, jako by tam přišel proto, aby zkontroloval čistotu.

„Jak to myslíte, mladý muži?“ otázala se žena, opřela si ruce o boky a dál tam stála. Nevypadalo to, že by se chtěla pohnout.

„Ví, že jeho páneček je mrtvý, dobrá ženo,“ řekl Harry. „Smutní.“

„Smutní?“ Nedůvěřivě na něho pohlédla. „Pes? To je nesmysl.“

„Co byste dělala vy, kdyby vašemu pánečkovi někdo usekl ruce a nohy?“ Lebie na ni pohlédl. Stála tam s otevřenými ústy.

„A ptáka?“ doplnil Harry. Předpokládal, že výraz dick je znám i v Austrálii.

„Pokud nějakého pánečka máte.“ Lebie si ji změřil pohledem od hlavy k patě.

Když jim vyklidila pole, vytáhli různé klíče, které našli v šatně v Ottových kalhotách. Štěkot vevnitř se mezitím změnil v kňučení, Rechtnagelův pes zřejmě slyšel, že se blížili cizinci.

Bulteriér stál široce rozkročen v bojové pozici na chodbě, když se otevřely dveře. Lebie a Harry zůstali stát a hleděli na zvláštního bílého psa, jako by mu chtěli ukázat, že se teď musí ujmout iniciativy. Kňučení se proměnilo ve slabé štěkání, načež se vzdal a odběhl do obývacího pokoje. Harry šel za ním.

Do obývacího pokoje dvěma velkými okny pronikalo světlo. Nábytek byl nadstandardní: klenutá rudá pohovka plná velkých, pestrých polštářů, velké obrazy na stěnách a nízký, ale monumentální, zelený skleněný stůl. V rozích místnosti stáli dva porcelánoví leopardi.

Na stole ležel lustr, který tam ležet neměl.

Pes se postavil k mokré skvrně uprostřed místnosti. Nad skvrnou visely ve vzduchu dvě mužské boty. Byla tam cítit moč a exkrementy. Harry klouzal pohledem po noze nahoru a pak mezi ponožkou a nohavicí uviděl černou kůži. Pokračoval a spatřil velkou pěst, která bezvládně visela. Musel se přinutit, aby pohlédl na bílou košili. Ne proto, že toho člověka už někdy viděl, ale proto, že poznal ty boty.

Hlava byla nakloněná k rameni a konec kabelu visel s šedou žárovkou před hrudí oběšence. Kabel byl připevněn k háku na stropě – možná na něm kdysi visel lustr – a byl třikrát omotán kolem Andrewova krku. Hlava se téměř dotýkala stropu. Zasněný, zlomený pohled byl upřen do prázdnoty, z úst mu visel modročerný jazyk, jako by chtěl vypláznout jazyk na smrt. Nebo na život. Vedle stolu ležela převržená židle.

„Sakra!“ vyhrkl Harry. „Sakra, sakra, sakra!“ V šoku klesl na židli. Přišel tam Lebie a tiše vykřikl.

„Přines nůž,“ řekl Harry. „A zavolej sanitku, nebo koho v takových situacích voláte…“

Z místa, kde seděl Harry, měl Andrew denní světlo v zádech, takže visící tělo bylo jen cizí, černou siluetou před oknem. Harry navrhl Stvořiteli, aby na ten drát pověsil někoho jiného, než se znovu zvedne. Slíbil, že o tom zázraku nikomu neřekne. Myslel to jen jako návrh. Ne jako modlitbu. Protože modlitby stejně nepomáhaly.

Z chodby uslyšel kroky a Lebieho, který náhle zabručel z kuchyně: „Ven, vy tlustá obludo!“

Po pohřbu své matky Harry chodil pět dnů s pocitem, že něco musí cítit. Řekli mu, že u mužů, kteří mají trénink v tom, aby udrželi své emoce na uzdě, to často trvá dlouho, než si uvědomí, co stalo. Proto ho překvapilo, že klesl mezi polštáře na pohovce a cítil, jak mu do očí vhrkly slzy, jak se mu krkem drala bolest ven.

Ne že by dřív neplakal. Cítil, jak má stažené hrdlo, když seděl sám ve svém pokoji v kasárnách v Bardufossu a četl dopis od Kristin, ve kterém mu psala, že „…to je to nejlepší, co mě v životě potkalo…“ Nedalo se z toho poznat, zda tím mínila jeho nebo toho anglického muzikanta, se kterým chtěla pryč. Věděl jen to, že to bylo to nejhorší, co v životě potkalo jeho. Přesto slzy zůstaly kdesi vevnitř, takže se málem pozvracel.

Vstal a vzhlédl. Andrewa nikdo nevyměnil. Harry si myslel, že musí udělat několik kroků a zase postavit židli, aby Andrew mohl na něčem stát, až ho odřežou, ale nedokázal se pohnout. Ochromeně tam stál, když do místnosti přišel Lebie s kuchyňským nožem. Když na něho Lebie vrhl zaražený pohled, všiml si Harry, že mu po tvářích tečou slzy.

Můj Bože, to je strašné, pomyslel si Harry.

Aniž by něco řekli, odřezali Andrewa, položili ho na zem a prohledali mu kapsy. Měl u sebe dva svazky klíčů, jeden malý a jeden větší, stejně tak jako jeden volný klíč, který, jak Lebie hned zjistil, byl od vchodových dveří.

„Žádné známky cizího zavinění,“ řekl Lebie po letmé prohlídce.

Harry Andrewovi rozepnul kabát. Na hrudi měl vytetovaného krokodýla. Harry mu vyhrnul nohavice a zkontroloval nohy.

„Nic,“ řekl, „vůbec nic.“

„Musíme počkat, co řekne doktor,“ zabručel Lebie. Harry znovu cítil, jak se mu po tvářích kutálí slzy, a jenom pokrčil rameny.

V dopolední dopravní zácpě se sunuli zpátky k služebně.

„Merde,“ zvolal Lebie a rozzuřeně zmáčkl klakson.

Harry měl v ruce The Australian, klaunova vražda zabírala celou titulní stranu. „Rozsekán ve vlastním smrtícím stroji,“ stálo pod fotografií zakrvácené gilotiny. Na menší fotografii byl Otto Rechtnagel v klaunském kostýmu, byl to snímek z vytištěného programu.

Reportáž byla psána v lehkém, téměř humoristickém tónu, patrně díky bizarnímu charakteru případu. „Z nevysvětlitelných důvodů vrah ponechal hlavu,“ psal reportér, načež dodal, že vražda není odrazem postoje publika: „…tak špatné to představení totiž nebylo.“ Poněkud kysele pochválil policii za to, že byla neobvykle rychle na místě činu. „Přesto Wadkins, šéf kriminální policie v Sydney, neposkytl žádný jiný komentář než to, že policie zajistila vražednou zbraň…“ Harry četl nahlas.

„Moc vtipné,“ řekl Lebie, zatroubil a ukázal jednom taxikáři, který se před nimi cpal do jejich pruhu, prostředníček. ‚Your mother is a…!‘

„To číslo, ve kterém ten chlápek loví ptáky…“

Věta zůstala nedokončená mezi dvěma troubeními.

„You said…,“ řekl Lebie.

„Ne, nic. Jenom jsem se divil tomu číslu, nějak to nedávalo smysl. Lovec, který si myslí, že loví ptáky, a náhle zjistí, že jeho kořistí je kočka, tedy něco, co samo loví ptáky. Potud je to jasné, ale co to mělo znamenat?“

„Suck my hairy, sorry potato ass, you pigfucker…“

To bylo poprvé, co Lebie v Harryho přítomnosti řekl tolik slov.

Jak Harry čekal, nastalo na služebně peklo.

„Vytasil se s tím Reuters,“ řekl Yong. „AP chce poslat fotografii a úřad starosty volal a sdělil nám, že NBC sem chce vyslat televizní tým, aby tu natočil reportáž.“

Wadkins zavrtěl hlavou.

„Při jarních záplavách v Indii zahynulo šest tisíc lidí a zmínili to jen v krátké zprávě. A když jeden homosexuální klaun přijde o údy, je z toho světová senzace.“

Harry je poprosil, aby šli do zasedací místnosti. Zavřel dveře.

„Andrew Kensington je mrtvý,“ řekl.

Wadkins a Yong na něho vyděšeně hleděli. Stručně a bez vytáček jim pověděl, že Andrewa našli oběšeného v bytě Otta Rechtnagela.

Hleděl jim do očí a jeho hlas byl pevný. „Nevolali jsme, aby se o tom nedozvěděli nepraví lidé. Možná bychom se měli pokusit to prozatím udržet v tajnosti.“

Bylo mu jasné, že pro něj bude snazší o tom mluvit, když se na to bude dívat jako na policejní případ. Pak by to bylo něco konkrétního, s čím by se dalo operovat. Tělo, příčina smrti a průběh činu, který odkryli. To odsunovalo smrt – toto cizí ‚něco‘, o němž nevěděl, jak se k tomu stavět – na chvíli stranou.

„O.K.,“ řekl rozrušený Wadkins. „Teď hlavně klid. Nesmíme jednat zbrkle!“

Utřel si pot z horního rtu. „Přiveďte McCormacka. Zatraceně, Kensingtone, cos to udělal? Jestli se o tom dozví tisk…“ Wadkins zmizel ve dveřích.

Tři ostatní zůstali sedět a naslouchali žalozpěvu ventilátoru.

„Pracoval tu na vyšetřování vražd tak trochu případ od případu,“ řekl Lebie. „Z tohoto pohledu to vlastně ani nebyl někdo z nás, ale přesto…“

„Milý hoch,“ řekl Yong a pohlédl na podlahu. „Milý hoch, staral se o mne, když jsem tu začínal… milý hoch.“

McCormack jim nařídil, aby zachovali mlčení. Vůbec se mu to nelíbilo, chodil po zasedací místnosti sem a tam ještě rozčileněji než jindy a měl svraštělé čelo.

Po poradě se Harry posadil k Andrewovu psacímu stolu a probíral jeho zápisky. Moc toho nezjistil, jen několik adres, pár telefonních čísel, která, jak se ukázalo, byla od autodílen, a několik nesrozumitelných škrábanic na jednom listu papíru. Šuplíky byly, kromě několika byrokratických materiálů, prázdné. Potom si prohlédl oba svazky klíčů, které se našly u Andrewa. Na jednom byly na přívěšku Andrewovy iniciály, takže vycházel z toho, že to musí být Andrewovy soukromé klíče.

Vzal telefon a zavolal domů Birgittě. Byla šokovaná, položila několik otázek, ale nechala mluvit Harryho.

„Nechápu,“ řekl Harry, „že musím brečet jak malé dítě, když zemře někdo, koho jsem znal jen týden, při smrti své matky jsem ze sebe nedostal jedinou slzu. Má matka, nejlepší žena na světě! Zatímco tento chlápek… ani nevím, jak dobře jsme se znali. Kde je logika?“

„Logika,“ řekla Birgitta. „To asi nemá s logikou nic společného. Kromě toho se lidé nemohou na logiku spoléhat tolik, jak si myslí.“

„No, chtěl jsem jen, abys to věděla. Nech si to pro sebe. Můžu tě zítra, až skončíš, navštívit?“

Váhala. V noci očekávala telefonát od svých rodičů ze Švédska.

„Mám narozeniny,“ řekla.

„Všechno nejlepší.“

Harry zavěsil. V žaludku cítil svého starého nepřítele.

Po půlhodinové jízdě Lebie a Harry přijeli ke Kensingtonově domu. Nacházel se v Chatwicku na Sydney Road, úhledné ulici v útulné čtvrti.

„Můj Bože, jsme tu správně?“ zeptal se Harry, když zastavili před domem, jehož číslo jim sdělilo osobní oddělení. Byl to velký, kamenný dům s dvojitou garáží a upravenou zahrádkou s fontánou. K impozantním mahagonovým dveřím vedla štěrková cesta. Když zazvonili, otevřel dveře malý chlapec. Přikývl, když se zeptali na Andrewa, ukázal na sebe a položil si dlaň na ústa. Pochopili, že je němý. Potom je zavedl k zadní straně domu a ukázal na malý, nízký domek na druhé straně obrovské zahrady. Na anglickém statku by to bylo možné označit za zahradní domek.

„Půjdeme dovnitř,“ řekl Harry a všiml si, že mluví příliš nahlas. Jako by ten hoch měl něco i s ušima.

„Jsme… byli jsme kolegové Andrewa. Andrew je mrtvý.“

Zvedl Andrewův svazek klíčů. Mladík zmateně hleděl na klíče a potom zalapal po dechu.

„Zemřel náhle dnes v noci,“ řekl Harry. Chlapec před nimi stál se svěšenými pažemi, oči se mu pomalu začaly lesknout. Harry pochopil, že ti dva se museli dobře znát. Dozvěděl se, že Andrew tu bydlel už skoro dvacet let, a náhle mu došlo, že hoch patrně vyrostl v tom velkém domě. Aniž by to chtěl, představil si Harry malého chlapce a velkého černého muže, jak hrají na zahradě fotbal, nebo jak kluk pláče a je utěšován a dostane peníze, aby mohl rychle pro pivo a zmrzlinu. Možná vyrůstal v zahradním domku s pochybnými radami a ne vždy úplně pravdivými příběhy o policistech a později, až byl dost velký, mu Andrew vyprávěl, jak se to má dělat s děvčaty a jak někomu dát pořádný direkt, aniž by člověk zapomněl na obranu.

„Mimochodem – není to pravda, byli jsme víc než kolegové. Byli jsme přátelé. Byl to i náš přítel,“ dodal Harry. „Souhlasíš, když teď půjdeme dovnitř?“

Mladík zavřel oči, sevřel rty a přikývl.

Harry v duchu zaklel. Seber se, Hole, pomyslel si. Pomalu začínáš mluvit jak postava z nějakého pitomého amerického seriálu.

To první, čeho si všiml, když vešli do malého staromládeneckého bytu, byla neskutečná čistota a pořádek. V prostě zařízené místnosti neležely na stolku před televizí noviny, v kuchyni nečekalo staré, neumyté nádobí. Na chodbě stály seřazené boty a konce šňůrek byly zastrčené dovnitř. Ten přísný pořádek mu něco připomínal.

Postel v ložnici byla ustlaná a čistá, deka byla na stranách zastrčená pod matraci tak pevně, že vlézt do škvíry mezi ni a prostěradlo muselo vyžadovat akrobatické schopnosti. Harryho toto podivné aranžmá postele rozčilovalo už v jeho hotelovém pokoji. Nahlédl do koupelny. Na poličce pod zrcadlem vedle sebe ležely břitva, mýdlo, voda po holení, zubní pasta, zubní kartáček a šampon. To bylo všechno. Ani zde žádná extravagance, pomyslel si Harry – a náhle mu došlo, co mu ten úzkostlivý pořádek připomíná: jeho byt, když přestal pít.

Harryho nový život prakticky začal tam. Prostý výcvik disciplíny, který se zakládal na tom, že všechno mělo své místo, na poličce nebo v šuplíku a po použití se to tam muselo opět položit. Ani kuličkové pero nesmělo ležet na libovolném místě, ani spálená pojistka na dně pojistkové skříně. Odhlédnuto od praktického aspektu to celé samozřejmě mělo i symbolický význam – úroveň chaosu v jeho bytě byla ukazatelem stavu jeho života.

Harry poprosil Lebieho, aby prohlédl skříně a komody v ložnici, a až odešel, otevřel toaletní stolek vedle zrcadla. V horním šuplíku ležely řádně seřazené, vakuově zabalené injekční stříkačky, které vypadaly jako miniaturní trhaviny.

Vypadalo to, že Andrew Kensington trpěl cukrovkou a musel brát inzulin, ale Harry věděl své. Kdyby strhli půl domu, jistě by našli i zbytek výbavy: gumu na stáhnutí ruky a prášek, ale to nebylo nutné. Harry věděl to, co musel vědět.

Čingischán nelhal, když řekl, že Andrew je narkoman. Harry o tom vlastně nepochyboval, už když ho našli v Ottově bytě. V klimatu, které většinou vyžadovalo košile s krátkým rukávem a trička, se policista nemohl ukazovat s předloktími plnými vpichů. Musel si píchat tam, kde vpichy nebyly tak snadno vidět – například na zadní straně nohou. Andrewovy nohy a podkolenní jamky jich byly plné.

Andrew byl zákazníkem týpka s hlasem Roda Stewarta, pokud si Čingischán vzpomínal. Myslel si, že Andrew patřil k lidem, co berou heroin, a přesto dokážou vést obstojný pracovní a společenský život. „To opravdu není tak neobvyklé, jak si lidé myslí,“ řekl Čingis.

„Ale když se Speedy oklikami dozvěděl, že ten chlápek je polda, zpanikařil a chtěl ho oddělat. Asi si myslel, že to je tajný agent nebo co, ale to jsme mu rozmluvili. Vždycky to byl jeden ze Speedyho nejlepších zákazníků. Žádné smlouvání, vždycky hned zaplatil, žádné řeči, vždycky dodržel dohodu. Neznám žádného domorodce, který by se s drogami vyrovnal tak dobře. Ech, ksakru, neznám vůbec nikoho, kdo by se s nimi tak vyrovnal!“

Neměl tušení, jestli někdy Andrew mluvil s Evansem Whitem.

„White tady dole se zákazníky nemá nic společného, je to velkoobchodník, jinak nic. Ale někdy trochu dealuje na King’s Cross, jak jsem slyšel. Nemám páru, proč, peněz má každopádně dost. Ale myslím, že znovu začal – měl nějaké problémy s prostitutkami.“

Čingis mluvil otevřeně. Otevřeněji, než bylo nezbytné, aby si zachránil kůži. Ano, jako by se mu to líbilo. Musel počítat s tím, že Harry pro něho není žádným velkým nebezpečím, každopádně ne, dokud byl jeden z jeho kolegů na seznamu jako zákazník.

„Pozdravuj ho ode mě a vyřiď mu, že je kdykoli vítán. My nejsme mstiví,“ řekl Čingischán nakonec a s úsměvem dodal: „Nakonec se vrátí všichni, všichni!“

Harry šel do ložnice, kde se Lebie bez velkého nadšení prohrabával trenýrkami a papíry.

„Je tu něco zajímavého?“ zeptal se Harry.

„Ne, nic zvláštního. A u tebe?“

„Nic.“

Pohlédli na sebe. „Pojďme,“ řekl Harry.

Hlídač divadla St. George seděl v odpočívárně. Na Harryho si vzpomínal. Vypadal, jako by se mu ulevilo.

„Ko-ko-konečně někdo, kdo se mě neptá, jak to vypadalo. Ce-ce-celý den se to tu jen hemží novináři,“ řekl. „A tech-tech-techniky od vás. Ale ti mají dost práce, ti nás neruší.“

„Ano, ti vevnitř mají dost práce.“

„Uf, ano. Dnes v noci jsem vůbec nespal. Má žena mi musela d-d-dát své prášky na spaní. Něco takového by člověk neměl zažít. Ale vy jste asi na něco takového zvyklý, vy…“

„No, bylo to poněkud brutálnější než obvykle.“

„Nevím, jestli do té místnosti ještě někdy budu moct jít.“

„Och, nad to už se povznesete.“

„Ach, poslouchejte. Opravdu už nemůžu mluvit o rekvizitárně, říkám jenom ‚ta místnost‘.“ Hlídač zoufale zavrtěl hlavou.

„To se časem urovná,“ řekl Harry. „Věřte mi, mám s něčím takovým zkušenosti.“

„Doufám, že máte pravdu, konstáble.“

„Říkejte mi Harry.“

„Kávu, Harry?“

Harry si rád vzal a položil před sebe na stůl svazek klíčů.

„Ech, to je ten svazek,“ řekl hlídač. „Ten svazek klíčů, který si půjčil Rechtnagel. Já-já-já jsem už měl strach, že se neobjeví. Pak bychom museli vyměnit všechny zámky. Kde jste ho našel?“

„Doma u Otta Rechtnagela.“

„Co? On ty klíče přece použil včera večer. Dveře jeho šatny…“

„Nemyslete na to. Ptám se, jestli včera byli za pódiem i jiní lidé než herci.“

„Och, nechte mě přemýšlet. Osvětlovači, dvě jevištní asistentky a náš zvukař. Žádné garderobiérky ani maskérky. Nebyla to žádná velká produkce. Ano, to budou tak všichni. Během vlastního představení to byli jen jevištní asistentky a ostatní herci a já, samozřejmě.“

„A vy jste tam nikoho jiného neviděl?“

„Ne,“ přesvědčeně odpověděl hlídač.

„Mohl se tam někdo dostat jinou cestou než zadními dveřmi nebo dveřmi vedle pódia?“

„Možná, nahoře na galerii je jedna postranní chodba. Galerie byla včera večer zavřená, ale ty dveře byly odemčené, protože tam nahoře je osvětlovač. Promluvte si s ním.“

Osvětlovač koulel očima jako hlubokomořská ryba, kterou právě někdo vytáhl z vody.

„Ano, počkejte. Tam nahoře před přestávkou někdo seděl. Prodáváme jen místa dole, když už předem víme, že nebude plno, ale v zásadě není tak zvláštní, když někdo jde nahoru, protože přístup ke galerii není zamčený, i když se lístky prodávají pro místa dole. Seděl úplně sám v poslední řadě. Vím ještě, že jsem se divil, že chce sedět tak daleko vzadu. No, nebylo tu moc světla, ale já ho viděl. Když jsem sem přišel po přestávce, byl, jak už jsem řekl, pryč.“

„Mohl se dostat stejnou cestou jako vy za jeviště?“

„No,“ osvětlovač se škrábal na hlavě. „To předpokládám. Kdyby šel rovnou do rekvizitárny, tak by ho asi nikdo neviděl. Když tak nad tím přemýšlím, tak nevypadal zrovna svěže. Právě. Něco na něm mě zarazilo, něco, co bylo zvláštní.“

„Poslouchejte,“ řekl Harry. „To všechno je hezké. Ukážu vám jednu fotografii…“

„Mimochodem – s tím mužem bylo ještě něco…“

„…ale nejdřív,“ přerušil ho Harry, „chci, abyste se pokusil si toho muže ze včerejška ještě jednou vybavit, a teprve pak mi, až uvidíte tu fotku, řekněte, co vás napadne. Potom budete mít víc času, budete svou výpověď moci eventuálně i změnit, ale teď prostě potřebuji první reakci. O.K.?“

„V pořádku,“ odpověděl osvětlovač a ještě víc vypoulil oči, takže teď vypadal jak žába. „Jsem připravený.“

Harry mu ukázal fotografii.

„To je on!“ vyhrkl osvětlovač.

„Soustřeďte se a řekněte mi, co si myslíte.“

„Je to určitě on. Právě jsem se vám snažil říct, že – že ten muž byl černoch… domorodec. To byl váš muž!“

Harry byl unavený. Byl to dlouhý den a děsil se pomyšlení na další hodiny. Když ho jeden asistent přivedl do pitevny, skláněl se doktor Engelssohn k velkému, tlustému ženskému tělu, které leželo pod velkými lampami na pitevním stole. Harry si myslel, že toho dne už žádné další tlusté ženy nesnese, a poprosil asistenta, aby doktora upozornil na to, že přišel. Dopoledne tam volal.

Mrzoutský Engelssohn vypadal jako prototyp ztřeštěného profesora. Vlasy mu stály všemi směry a světlé strniště kontrastovalo s narudlým, prasečím obličejem.

„Ano?“

Harry viděl, že na teprve dvě hodiny starý telefonní rozhovor nezapomněl.

„Jmenuji se Harry Hole, volal jsem a poprosil jsem vás, abyste mi dal první výsledky pitvy Andrewa Kensingtona.“

Dokonce i v té místnosti plné cizích pachů a výparů z rozpouštědel Harry cítil, jak z profesora táhne.

„Och, ano, samozřejmě. Kensington. Smutná věc. Několikrát jsem s ním mluvil. Když ještě žil, samozřejmě. Teď leží tam v tom šuplíku.“

Engelssohn ukázal palcem za sebe.

„O tom nepochybuji, doktore. Co jste zjistil?“

„Poslouchejte, pane… jaké bylo vaše jméno?… Hole, ano! Máme tu spoustu těl, která všechna chtějí být první na řadě. Ano, ne ta těla, ale vyšetřovatelé. Ale všichni musejí počkat, až přijdou na řadu. Taková jsou pravidla, nikdo se nesmí předbíhat, rozumíte? Dnes ráno, když volal velký náčelník McCormack osobně a přikázal dát prioritu prohlídce sebevraha, jsem byl zvědavý. Už jsem se nedostal k tomu, abych se McCormacka zeptal, ale možná mi to můžete říct vy, pane Hogane. Co je na tom Kensingtonovi tak zvláštního?“

Pohrdavě zaklonil hlavu a vypustil na Harryho svůj alkoholický dech.

„No, doufám, že nám pomůžete, doktore! Zjistil jste něco pozoruhodného?“

„Pozoruhodného? Co tím myslíte? Jestli měl tři nohy, čtvery plíce nebo bradavku na zádech?“

Harry byl unavený. To, co teď potřeboval ze všeho nejméně, byl opilý soudní lékař, který se cítil uraženě. A lidé se státními zkouškami jsou často urážliví.

„Zjistil jste něco… neobvyklého?“ Harry formuloval svou otázku přesněji.

Engelssohn na něho hleděl lehce zastřeným pohledem.

„Ne,“ odvětil. „Nezjistil jsem nic neobvyklého, vůbec nic neobvyklého.“

Doktor na něho hleděl a pohupoval hlavou a Harry viděl, že ještě neřekl všechno. Udělal jen dramatickou pauzu, která mu v jeho stavu nepřipadala tak přehnaně dlouhá jako Harrymu.

„Tady u nás to není neobvyklé,“ dodal lékař, „že těla jsou plná drog. V tomto případě heroinu. Zvláštní na tom je asi to, že to byl policista, ale vzhledem k tomu, že tu na stole máme vaše kolegy jen málokdy, nevím, nakolik je to zvláštní.“

„Příčina smrti?“

„Domnívám se, že jste ho našel vy, ne? Co myslíte, na co člověk zemře, když visí na elektrickém kabelu? Na dávivý kašel?“

Harrym pomalu začal lomcovat hněv, ale ještě se mu povedlo se ovládnout.

„Takže zemřel udušením a ne na předávkování?“

„Bingo, Horgane!“

„Dobrá, další otázka: Kdy zemřel?“

„Řekněme mezi půlnocí a druhou hodinou ranní.“

„Blíže to určit nejde?“

„Budete šťastnější, když řeknu ‚čtyři minuty po jedné?‘“ Rudé tváře lékaře zrudly ještě víc. „Dobrá, pak řekněme čtyři minuty po jedné.“

Harry se několikrát zhluboka nadechl.

„Omluvte mě, že se tak vyjadřuji… že možná působím drze, doktore, ale má angličtina není vždycky taková…“

„…jaká by měla být,“ dodal Engelssohn.

„Přesně. Bezpochyby jste velmi zaměstnaný člověk, doktore, nechci vás déle rušit, jen potřebuji, abyste potvrdil, že jste pochopil, že pan McCormack prosí o to, aby pitevní zpráva nebyla zaslána obvyklou služební cestou, ale osobně.“

„To půjde těžko. Pokud jde o to, tak mám jasné předpisy, Horgane. Můžete McCormackovi vyřídit mé pozdravy.“

Malý, ztřeštěný profesor stál před Harrym široce rozkročen a se zkříženýma rukama na prsou. V očích měl bojovný lesk.

„Předpisy? Nevím, jakou váhu mají předpisy u policie v Sydney, ale tam, odkud pocházím, jsou předpisy od toho, aby lidé věděli, co mají dělat, i tehdy, když nedostanou žádné pokyny od nadřízených,“ řekl Harry.

„Zapomeňte na to, Horgane. Profesní etika pro vás asi nic neznamená, takže nevěřím, že je možné s vámi o tomto tématu vést smysluplnou diskusi. Neměli bychom to ponechat při tom a říct si ‚nashledanou‘, pane Horgane?“

Harry mlčel.

„Nebo co myslíte?“ netrpělivě se zeptal Engelssohn.

Harry před sebou viděl člověka, který si myslel, že už nemá co ztratit. Soudní lékař středního věku a kvality, alkoholik, který již neměl žádné naděje či očekávání ohledně své kariéry, a proto neměl z ničeho a nikoho strach.

Co se mu ještě mohlo stát? Harry měl za sebou nejdelší a nejhorší den svého života. A měl toho plné zuby. Chytil lékaře za jeho bílý plášť a zvedl ho.

Několik švů povolilo.

„Víte, co si myslím? Myslím, že bychom vám měli udělat krevní zkoušku, a pak si s vámi promluvit o profesní etice, pane Engelssohne. Myslím, že bychom si měli promluvit o tom, kdo všechno může potvrdit, že jste byl namol, když jste prováděl pitvu Inger Holterové. A pak si myslím, že bychom si měli promluvit s někým, kdo pracuje na místě, kde má profesní etika skutečně velkou váhu, s někým, kdo vás může vyhodit, a nejenom z tohoto místa, ale z každého místa, na které potřebujete lékařskou licenci. Co myslíte, doktore Engelssohne? Co teď říkáte na mou angličtinu?“

Doktor Engelssohn byl toho mínění, že Harryho angličtina je výborná, a když krátce přemýšlel, náhle si řekl, že přece jen bude možné služební postup obejít.

13

Koupaliště ve Frogneru a probuzený starý nepřítel

McCormack se k Harrymu opět otočil zády a vyhlédl z okna. Venku zašlo slunce, ale mezi mrakodrapy a kýčovitě zelenou Royal Botanical Garden se ještě stále třpytilo svůdně modré moře. Harry měl vyschlá ústa a trápila ho tepavá bolest hlavy. Měl skoro pětačtyřicetiminutový monolog. O Ottovi Rechtnagelovi, Andrewovi Kensingtonovi, heroinu, The Cricket, osvětlovači, Engelssohnovi – prostě o všem, co se stalo.

McCormack sepjal ruce. Už dlouho nic neřekl.

„Víte, že naproti, na Novém Zélandu, žijí nejhloupější lidé na světě? Žijí si na ostrově, bez sousedů, kteří by je mohli nějak trápit, kolem je jenom voda. Přesto se ti lidé tam zúčastnili všech velkých válek v tomto století, které jen byly. Žádná jiná země, dokonce ani Rusové, neztratila za druhé světové války procentuálně tolik mladých lidí. Přebytek žen na Novém Zélandu se stal téměř legendou. A proč všechno to válčení? Aby pomohli. Aby někomu stáli po boku. Ti neškodní trotlové nikdy nebojovali ve vlastní zemi, ne, vždycky nasedli do lodí a letadel, aby zemřeli pokud možno co nejdál. Pomáhali spojencům proti Němcům a Italům, Jihokorejcům proti Severokorejcům a Američanům proti Japoncům a pak proti Vietnamcům. Můj otec byl jedním z těch obětavých trotlů.“

Otočil se a pohlédl Harrymu do očí.

„Můj otec mi vyprávěl příběh o jednom dělostřelci na jeho lodi. Za války Američanů proti Japoncům v roce 1945 u Okinawy. Japonci začali s nálety kamikaze, kteří útočili se svéráznou taktikou a ve formaci, které se říkalo ‚makové listy padající z nebe‘. A přesně tak to vypadalo. Nejprve přiletělo jedno letadlo, a když bylo sestřeleno, přiletěla další dvě, pak čtyři a tak dál v takřka nekonečné pyramidě řítících se letadel. Všichni na palubě lodi, na které byl i můj otec, byli navýsost vyděšení. Bylo to naprosté šílenství, piloti, kteří šli dobrovolně na smrt jen proto, aby si byli jistí, že jejich náklad skončí tam, kde má. Jediná možnost, jak je zastavit, byla pokud možno co nejhustší clonová palba z protiletadlových zbraní. Stačila jen malá díra v této cloně a Japonci by byli nad nimi. Každé letadlo, když se ocitlo na dostřel, muselo být sestřeleno do dvaceti vteřin, jinak to znamenalo jejich konec, protože pilotům by se pravděpodobně podařilo zřítit se na loď. Střelci věděli, že každý výstřel musí zasáhnout, a někdy trvaly letecké útoky celý den. Můj otec mi popisoval jednotvárné dunění děl a vysoké, ohlušující pískání letadel, která se řítila střemhlavým letem. Tvrdil, že ten zvuk slyšel po celý život, každou noc znovu.

Poslední den útoku stál na můstku, když viděli, že jednomu z letadel se povedlo proniknout clonovou palbou, a právě to se na ně řítilo. Lodní děla duněla, zatímco letadlo se pomalu blížilo. Vypadalo to, jako by stálo na obloze a jenom se vteřinu od vteřiny zvětšovalo. Pak mohli zřetelně vidět kokpit a v něm obrysy pilota. Granáty letadla už začaly dopadat na palubu, když bylo zasaženo. Křídla odletěla, ocas též a letadlo se pomalu, jako ve zpomaleném filmu, rozpadalo. Potom na palubu dopadla jen malá část vrtule, z níž šlehaly plameny a stoupal dým. Ostatní střelci již mířili na nový cíl, když jeden muž z protiletadlové baterie pod můstkem, mladý kaprál, kterého otec znal, protože tak jako on pocházel z Wellingtonu, vstal, vylezl na palubu, s úsměvem zamával na otce a řekl: ‚Dnes je horko.‘ S těmito slovy přeskočil zábradlí a zmizel.“

Možná to bylo světlem, ale Harrymu se zdálo, že McCormack náhle vypadá staře.

„Dnes je horko,“ opakoval McCormack.

„Lidská přirozenost je jeden velký, temný les, Sir.“

McCormack přikývl.

„To jsem už slyšel, Holy, a je to zatracená pravda. Dobře jste se znali, Kensington a vy, pokud jsem pochopil. Někteří požadují, aby byla prozkoumána role Andrewa Kensingtona v tomto případu. Co si myslíte vy, Holy?“

Harry pohlédl na své tmavé kalhoty. Po tak dlouhé době strávené v kufru byly pokrčené a puky byly křivé. Pohřeb se měl konat ve dvanáct.

„Nevím, co si mám myslet, Sir.“

McCormack vstal a začal svou obchůzku před oknem, kterou už Harry znal.

„Celý život jsem policista, Holy, ale ještě pořád se dívám na své kolegy a ptám se, co je nutí to dělat, co je nutí bojovat ve válkách jiných lidí? Co je k tomu žene? Co jsou to za lidi, kteří jsou ochotní snášet tolik utrpení jen proto, aby se ostatním dostalo to, co považují za spravedlnost? Jsou to hlupáci, Holy. My jsme hlupáci. Byla nám dopřána hloupost, která je tak velká, že si opravdu myslíme, že něčeho můžeme dosáhnout.

Budeme roztrháni a zničeni ve vzduchu a jednoho dne skočíme do moře, ale do té doby si v naší nekonečné naivitě budeme myslet, že nás někdo potřebuje. A až si jednoho dne tu iluzi uvědomíme, už bude pozdě, protože jsme se stali policisty, už stojíme v zákopech a už nemůžeme ustoupit. Můžeme se jen zeptat, co se, k čertu, stalo, kdy jsme udělali tu definitivní chybu. Jsme odsouzeni k tomu být po celý život do-gooders – a neuspět. Ale pravda je naštěstí velmi relativní věc. A je flexibilní! Překrucujeme ji tak, že si v našem životě najde své místo. Aspoň část z ní. Někdy stačí zatknout jednoho zločince, abychom měli klid v duši. Ale každý přece ví, že to není právě zdravé, po celý život hubit havěť. Člověk pak pocítí svůj vlastní jed.

O co tedy jde, Holy? Ten muž po celý život bojoval v protiletadlové baterii a teď je mrtvý. Co se tu ještě dá říct? Pravda je relativní. Ti, kdo to nezažili, tak lehce nepochopí, jak může extrémní zátěž člověka změnit. Máme soudní psychiatry, kteří se pokoušejí nakreslit hraniční čáru mezi nemocnými a zločinci, a ti upravují pravdu tak dlouho, až vyhovuje jejich teoretickému modelovému světu. Máme právní systém, o kterém můžeme v nejlepším případě doufat, že odstraní z ulic ten či onen subverzivní element, a žurnalisty, kteří se rádi považují za idealisty, protože s nadšením popisují, jak druzí porušují pravidla hry, a to celé kvůli spravedlnosti. Ale pravda?

Pravda je přece ta, že nikdo z pravdy nežije, a proto pravda nikoho nezajímá. Pravda, kterou si vytváříme, je přece jen suma všeho toho, co lidem slouží k jejich vlastnímu prospěchu, a to je ještě závislé na tom, jakou mají moc.“

Pohlédl na Harryho.

„Koho tedy zajímá pravda o Andrewovi Kensingtonovi? Komu se tím pomůže, když vytvoříme ošklivou, pokroucenou pravdu s ostrými rohy a hranami, které budou všude trčet, protože nepasují do naší hezké představy? Ani policejní prezidentce, ani politikům v městské správě. Ani těm, kdo se zasazují o práva domorodců. Ani policejním odborům. Ani naší misi. Nikomu. Nebo ano?“

Harry měl chuť zmínit příbuzné Inger Holterové, ale nechal to být. McCormack zůstal stát před portrétem mladé královny Alžběty II.

„Preferoval bych, kdyby to, co jste mi pověděl, zůstalo našim tajemstvím, Holy. Jistě chápete, že to tak bude nejlepší.“

Harry si smetl z kalhot dlouhý, zrzavý vlas.

„Hovořil jsem s kanceláří starosty,“ dodal McCormack. „Aby to všechno nebylo příliš nápadné, budeme ještě nějakou dobu dávat případu Inger Holterové prioritu. Když už nic nenajdeme, lidé se smíří s tím, že tu dívku z Norska musel zabít ten klaun. Trošku obtížnější bude vysvětlit, kdo má na svědomí klauna, ale mnohé přece nasvědčuje tomu, že šlo o crime passionel, drama z žárlivosti, možná o tajného, podvedeného milence, kdo ví? V takových případech mohou lidé žít s tím, že pachatel zůstane neznámý. Samozřejmě neexistují žádné důkazy, ale indicie jsou jasné, a po nějaké době se na celý případ zapomene. To, že by mohlo jít o sériového vraha, byla jen potenciální teorie, se kterou policie krátce pracovala, ale kterou pak zavrhla.“

Harry chtěl odejít. McCormack si odkašlal.

„Právě sepisuji vaše hodnocení, Holy. Pošlu ho policejní prezidentce, až odjedete. Letíte zítra, že?“

Harry krátce přikývl a odešel.

Mírná večerní bríza jeho bolesti hlavy nezmírnila. A ani tma to nezlepšila. Harry bezcílně bloudil ulicemi. Nějaké malé zvíře přeběhlo přes cestu v Hyde Parku. Nejprve si myslel, že to byla velká krysa, ale když přišel blíž, viděl, že to je malé zvíře s hustou kožešinou. V očích, které na něj hleděly, se odráželo světlo lamp. Harry ještě takové zvíře nikdy neviděl, ale myslel si, že to je vačice opossum. Vačnatec se ho nebál, naopak, zvedl hlavu a zvědavě ho očichával, přičemž vydával podivné zvuky. Harry si dřepl.

„I ty se ptáš, co se vlastně dá dělat uprostřed tohoto velkoměsta?“

Zvíře mu odpovědělo tak, že naklonilo hlavu na bok.

„Co myslíš, máme jet zítra domů? Ty do tvého lesa a já do mého?“

Vačnatec odběhl, jako by se nechtěl nechat přemluvit k odjezdu. Měl svůj domov někde v tomto parku, mezi auty, lidmi a odpadkovými koši.

Venku u Woollomolo prošel okolo jednoho baru. Volalo velvyslanectví. Slíbil, že jim zavolá. Co si myslela Birgitta? Moc toho neřekla. Ani se jí nijak zvlášť neptal. Nevyprávěla mu o svých narozeninách, možná proto, že se bála, že by udělal nějakou hloupost. Že by přestřelil. Že by jí koupil nějaký příliš drahý dárek nebo řekl věci, které by nebyly nutné, jen proto, že to byl poslední večer a on by měl špatné svědomí, protože letěl pryč. „Proč to všechno?“ ptala se možná.

Jako když se Kristin vrátila z Anglie.

Setkali se na terase kavárny ve čtvrti Frogner. Kristin vyprávěla, že doma zůstane dva měsíce. Byla opálená a veselá a usmívala se svým starým úsměvem nad sklenicí piva, a on dobře věděl, co má dělat a říkat. Bylo to jako hrát na klavír starou píseň, o které si člověk myslel, že ji už zapomněl – hlava prázdná, ale prsty to zvládají. Opili se pod obraz, ale to bylo ještě předtím, než začal pít, takže si na všechno vzpomínal. Jeli tramvají do města a Kristin je svým úsměvem dostala kolem fronty do Sardine’s. V noci, zpocení z tance, přelezli plot koupaliště a pak vylezli na skokanskou věž. Deset metrů nad liduprázdným koupalištěm pili víno, hleděli na město a vyprávěli si, čím chtěli být a co u nich bylo jiné, než když se viděli naposledy. Potom se chytili za ruce, rozběhli se a skočili dolů. Když padali, slyšeli jen její jekot, který zněl jako o několik oktáv vyšší požární poplach. Ležel na kraji bazénu a smál se, když vylezla z vody, a s šaty přilepenými k tělu přišla k němu.

Následujícího rána se probudili v objetí v jeho posteli, zpocení, s kocovinou a vilní a on otevřel dveře na balkon a vrátil se s komíhavou erekcí, kterou ona neponechala bez povšimnutí. Pak souložili a hluk hrajících si dětí na dvoře utichl, když se opět rozezněl požární poplach.

Teprve potom položila tu nepochopitelnou otázku:

„Proč to všechno?“

Proč to všechno, když jejich vztah přece nemohl k ničemu vést? Protože ona se musela vrátit do Anglie, protože on byl tak egoistický a oba byli tak rozdílní, že se přece nikdy nemohli vzít, mít děti a postavit dům. Protože to přece k ničemu nevedlo.

„To těch posledních dvacet čtyři hodin nebyl dostatečný důvod?“ zeptal se. „Co když ti zítra najdou v prsu nádor? Proč to všechno? Až budeš sedět ve svém domě, se svými dětmi a modřinou pod okem a budeš doufat, že tvůj muž usne, než půjdeš do postele, tak si řekneš: Proč to všechno? Jsi si opravdu jistá, že tím svým mistrovským plánem dokážeš chytit štěstí?“

Řekla mu, že je nemorální, nadávala mu do hédonistů a pak dodala, že v životě jde o víc než jen o souložení.

„Chápu, že to všechno chceš,“ odpověděl, „ale potřebuješ právě toto, aby ses na cestě k té své růžové nirváně dostala o krok dál. Až budeš v domově důchodců, už si nevzpomeneš na to, jakou barvu měl servis, který jsi dostala jako svatební dar, ale jsem si zatraceně jistý, že si vzpomeneš na tu skokanskou věž a na to, jak jsme to potom dělali na kraji bazénu.“

Vlastně z nich dvou měla být bohémem ona, tím nekonvenčním, tím, kdo si užíval života, ale to poslední, co řekla, než odešla z jeho bytu a práskla za sebou dveřmi, bylo, že Harry ničemu nerozumí a že musí konečně dospět.

„Proč to všechno?“ vykřikl Harry a jeden chodec na Harmer Street se otočil.

Copak to Birgitta nevěděla? Měla strach, že její pocity by mohly být příliš silné, protože zítra musí odletět? Upřednostnila právě proto telefonické narozeniny se Švédskem? Samozřejmě se jí na to mohl zeptat, ale, jak už bylo řečeno, proč to všechno?

Harry byl unavený a věděl, že nebude moct spát. Otočil se a šel zpátky do baru. Na stropě visely zářivky, ve kterých ležel mrtvý hmyz, u stěn stály herní automaty. Posadil se k jednomu stolu u okna, čekal na číšníka a rozhodl se, že si nic neobjedná, když ho nikdo neosloví. Chtěl tam prostě jen sedět.

Přišel číšník a zeptal se na jeho přání. Harry dlouze hleděl na nápojový lístek, načež poprosil o kolu. Poprosil Birgittu, aby přišla na Andrewův pohřeb. Přikývla a řekla ‚samozřejmě‘.

V okně viděl svůj dvojitý odraz a pomyslel si, že by tu teď měl být Andrew, aby mohl s někým diskutovat o případu. Kdyby teď hráli starou rodinnou hru, on a otec by vsadili a zjišťovali další informace, zatímco matka, která by zase nic nechápala, by kladla idiotské otázky. Jenže to nebyla hra a byl to Harry, kdo nic nechápal.

Pokusil se mu Andrew sdělit, že Otto Rechtnagel zavraždil Inger Holterovou? A když ano, pak proč? Existovalo něco tak podivného jako potlačené heterosexuální sklony, které nutily toho sériového vraha mstít se na světlovlasých dívkách? Jak se to vlastně jen Harrymu podařilo, že nedokázal pochopit to, co mu chtěl Andrew vysvětlit? Uvedení, tajuplné náznaky, jasné lži o očitém svědkovi v Nimbinu, který prý viděl Whitea – nebylo účelem toho všeho odvést jeho pozornost od Whitea, přimět ho, aby pochopil?

Andrew se postaral o to, aby převzal tento případ a spolupracoval s cizincem, o kterém si myslel, že ho může kontrolovat. Ale proč Andrew nezastavil Otta Rechtnagela sám? Jaké spojení mezi nimi existovalo a co ho vedlo k tomu, že potřeboval jeho, Harryho, jako prostředníka? Byli Otto a Andrew milenci? Byl Andrew důvodem Ottovy milostné frustrace? A pokud ano, proč pak musel Otta zabít, když ho chtěli zatknout? Protože Andrew měl jiný plán, díky němuž by Otta vyřadil, aniž by se ukázalo, že on, Andrew, je jeho milenec? Aby to vypadalo tak, že Harry Otta Rechtnagela podezříval, aby pak mohl naaranžovat rychlé zatčení, při kterém by on, Andrew, mohl Otta zastřelit při „pokusu o útěk“ nebo v sebeobraně? Muselo za tím být něco takového. Harry o tom uvažoval a měl z toho špatný pocit. Pokud to byla pravda, tak byl Otto celou dobu odsouzen k smrti. Jenže Andrew ležel v nemocnici, když vyluštili tu hádanku, takže všechno šlo vzhledem k jeho původnímu plánu příliš rychle, a už se nedal provést. „Dej mi dva dny,“ řekl.

Harry odehnal jednu očividně opilou ženu, která se chtěla posadit k jeho stolu.

Ale proč si Andrew musel po vraždě vzít život. Nikdo by ho přece neodhalil. Nebo snad ano? Osvětlovač ho přece viděl, Harry věděl o Andrewově přátelství s Ottem a alibi na dobu spáchání vraždy zřejmě také neměl. No, opravdu nastal čas pro další informace. Sakra, ne!

Harry si se skřípajícími zuby dokázal představit, že Andrew možná plánoval zastřelit Otta při nepovedeném zatčení. Zatčení, které by Otto přežil, by neodvratně vedlo ke zdlouhavému vyšetřování s odpovídajícím mediálním humbukem. Andrew by riskoval, že všechno vyjde na světlo. Novinové titulky jako ‚Černý komisař ex-milencem sériového vraha‘ okořeněné velkými fotografiemi by jeho život změnily jednou provždy. Kromě toho bylo možné, že Andrew byl hnán pocitem viny, že se osobně cítil zodpovědný za to, že Otta nezastavil, a tak ho odsoudil k trestu, který by nad ním australský soud vynést nemohl – k smrti.

Přísahat na fiktivní přestřelku beze svědků bylo celkem možné, mnohem těžší však bylo spáchat beze svědků opravdovou vraždu.

Harrymu se stáhl žaludek.

Andrew měl všechny myslitelné možnosti, jak vyřídit Otta, ještě než se o něho začali zajímat Harry a ostatní. A co skutečnost, že ve městě, ve kterém byli heterosexuálové považováni za úchylku, někdo rozsekal svého ex-milence, aby skryl svou sexuální orientaci? A proč se pak zabil sám?

Harryho tepavé bolesti hlavy se pomalu, ale jistě horšily, a nyní se cítil tak, jako by mu někdo bušil do hlavy. S pálením za očima se pokoušel držet jedné myšlenky, ale stále přicházely další, které vytěsňovaly ty staré. Možná měl McCormack pravdu – možná to jen prostě byl horký den pro jednu trápenou duši. Harry nedokázal myslet na další alternativu – že toho bylo víc. Že Andrew Kensington toho měl víc, co musel skrývat, že utíkal i před jinými věcmi, než bylo odhalení skutečnosti, že měl občas muže.

Padl na něho stín. Vzhlédl. Číšník měl hlavu před světlem a Harry měl pocit, že v jeho siluetě vidí Andrewův modročerný jazyk.

„Ještě nějaké přání, pane?“

„Viděl jsem, že máte drink, který se jmenuje black snake…“

„Jim Beam a kola.“

Žaludek se mu nyní zběsile stahoval.

„Dobrá. Přineste mi jeden dvojitý black snake bez koly.“

Harry se ztratil. Před ním byly schody, za ním voda a další schody. Úroveň chaosu stoupala, stěžně v zátoce se kymácely sem a tam, a on neměl tušení, jak se k těm schodům dostal. Rozhodl se, že půjde nahoru. „Vždycky nahoru,“ říkal otec.

Šlo to ne úplně bez problémů, ale s pomocí zdí se mu podařilo vyškrábat se nahoru. Na jedné ceduli stálo Challis Avenue, ale to mu nic neříkalo, takže šel dál rovně. Pokusil se podívat na hodinky, ale nemohl je najít. Byla tma a ulice zely prázdnotou, takže předpokládal, že už je pozdě. Když přišel k dalším schodům, odbočil doprava na Macleay Street. Nechtěl už zdolávat další schody. Musel jít pěkně dlouho, protože ho pálila chodidla. Nebo běžel? Roztržené kalhoty nasvědčovaly možnému pádu.

Prošel okolo několika barů a restaurací, ale všude měli zavřeno. Bylo sice pozdě, ale v mnohamilionovém městě, jakým bylo Sydney, přece muselo být možné dát si drink. Vyběhl na ulici a zamával na jeden žlutý taxík, na jehož střeše svítil majáček. Auto přibrzdilo, ale pak se rozhodlo, že pojede dál, a opět zrychlilo.

Kruci, to vypadám tak hrozně? pomyslel si Harry a rozchechtal se.

O něco dál na ulici potkával stále více lidí, slyšel přitažlivý šum hlasů, aut a hudby, a když odbočil za další roh, náhle poznal, kde je. Viděl před sebou King’s Cross a Darlinghurst Road s jejich hlukem a blikajícími světly. Nyní mu opět svět ležel u nohou. Do prvního baru ho nepustili, ale v jedné malé čínské putyce mu nalili whisky do velkého umělohmotného pohárku. Bylo tam plno a herní automaty u stěn vydávaly nesnesitelný randál, takže vypil pohárek a vyšel zase na ulici. Držel se jednoho sloupu, hleděl na auta projíždějící okolo a pokoušel se vytěsnit dotěrnou vzpomínku na to, že se toho večera pozvracel v nějakém baru.

Zatímco tam takto stál, cítil, jak mu někdo poklepal na záda. Otočil se a spatřil velká, červená ústa a pak, když se otevřela, uviděl, že v nich chybí jeden špičák.

„Slyšela jsem to o Andrewovi. Je mi to líto,“ řekla ta ústa. Pak dál žvýkala žvýkačku. Patřila Sandře.

Harry se pokusil něco říct, ale jeho výslovnost musela být velmi špatná, protože Sandra na něho jen nechápavě hleděla.

„Máš čas?“ zeptal se pak.

Sandra se zasmála. „Yes, but I don’t think you’re up to it.“

„Copak to je nějaká podmínka?“ zabrblal Harry.

Sandra se rozhlédla. Harry měl pocit, že tam ve stínu viděl lesknoucí se oblek. Teddy Mongabi určitě nebyl daleko.

„Poslouchej, teď nejsem v práci. Možná bys měl jít domů a vyspat se, zítra si můžeme promluvit.“

„Můžu ti zaplatit,“ řekl Harry a začal vytahovat peněženku.

„Schovej to!“ sykla Sandra a strčila mu peněženku zpátky do kapsy. „Půjdu s tebou a ty mi dáš trochu peněz, ale ne tady, rozumíš?“

„Pojďme do hotelu, je to hned za rohem, Crescent,“ řekl Harry.

Sandra pokrčila rameny. „Whatever!“

Po cestě k hotelu Harry koupil v jedněch potravinách dvě láhve Jima Beama.

Recepční Crescentu si Sandru prohlédl od hlavy až k patě, když prošli kolem něho. Vypadalo to, že chce něco říct, ale Harry ho předešel.

„To jste ještě nikdy neviděl maskovanou agentku?“

Recepční, mladý Asiat ve slušivém obleku, se nejistě usmál.

„Takže, zapomeňte na to, že jste ji kdy viděl, a dejte mi klíče od mého pokoje! Musíme ještě pracovat.“

Harry pochyboval o tom, že recepční mu jeho vysvětlení spolkl, klíč však bez protestů dostal.

V pokoji Harry otevřel minibar a vytáhl všechny alkoholické nápoje.

„Toto si vezmu já,“ řekl Harry a vzal si miniaturní láhev Jima Beama. „Ty můžeš mít zbytek.“

„Vypadá to, že jsi opravdu velký přítel whisky,“ řekla Sandra a otevřela jednu plechovku piva.

Harry na ni poněkud zmateně pohlédl.

„Smím?“ zeptal se.

„Klienti předtím dělají různé věci. Už jen kvůli zpestření, že ano?“

„Ach tak? Piješ?“

Sandra váhala.

„Vlastně ne. Zkouším s tím přestat. Jsem na dietě.“

„Vlastně ne,“ opakoval Harry, „takže nevíš, o čem mluvíš. Vidělas film Leaving Las Vegas s Nicolasem Cagem?“

„He?“

„Zapomeň na to. Jde o jednoho alkoholika, který si předsevzal, že se uchlastá k smrti. Tomu bych věřil. Problém byl v tom, že ten týpek pil všechno možné. Gin, vodku, whisky, bourbon, brandy… všechno. To je O.K., když člověk nemá alternativu. Jenže ten chlápek byl v nejlepším obchodu s chlastem v Las Vegas, měl peněz jak šlupek a žádné preference. Neznám jediného alkoholika, kterému by bylo jedno, co pije! Když jednou najdeš svou drogu, jsi jí věrná, že ano? Dokonce ho nominovali na Oscara!“

Harry zaklonil hlavu, vypil lahvičku a otevřel dveře na balkon.

„Jak to pokračovalo?“ zeptala se Sandra.

„Uchlastal se k smrti,“ řekl Harry.

„Myslím, jestli dostal Oscara?“

„Vezmi z té igelitky jednu láhev a pojď sem. Chci s tebou sedět na balkoně a dívat se na město. Právě mám déjá vu.“

Sandra vzala dvě sklenice a láhev a posadila se k němu.

„Zapomeňme na chvíli na to, co to svinstvo dělá v těle. Připojme se k Andrewovi Kensingtonovi.“ Harry jim nalil.

Mlčky si připili. Harry se rozesmál.

„Vezmi si například toho týpka z The Band, Richarda Manuela. Měl obrovské problémy, nejenom s pitím, ale i s…, no, s celým životem. Nakonec už nemohl a oběsil se ve svém hotelovém pokoji. V jeho domě našli dva tisíce láhví, všechny stejné značky – Grand Manier. Jinak nic. Rozumíš? Odporný jablečný likér. To byl člověk, který našel svou drogu. Nicolas Cage – ech! Žijeme ve zvláštním světě…“

Rukou ukázal směrem na hvězdy nad Sydney a pili dál. Harrymu se začaly zavírat oči, když mu Sandra položila ruku na tvář.

„Poslouchej, Harry, musím zpátky do práce. Myslím, že jsi zralý na postel.“

„Co stojí celá noc?“ Harry si nalil.

„Nemyslím…!“

„Zůstaň tady. Vypijeme to a pak se pustíme do toho. Slibuju ti, že jsem celkem rychlý!“ Harry se zachechtal.

„Ne, Harry, teď půjdu.“ Sandra vstala a zůstala stát s rukama zkříženýma na prsou. Harry se posbíral ze země, ale ztratil rovnováhu a udělal dva vrávoravé kroky k zábradlí, načež ho Sandra chytila. Chytil se jejích úzkých ramen, opřel se o ni a zašeptal: „Nemůžeš na mě dát trochu pozor, Sandro? Jenom dnes v noci. Kvůli Andrewovi. Ech, co to říkám, kvůli mně!“

„Teddy se bude ptát, kde…“

„Teddy dostane své peníze a bude držet hubu! Prosím!“

Sandra váhala, ale pak si povzdechla: „O.K., ale nejdřív si svlečte ty hadry, pane Holy.“

Odvlekla ho do postele, vyzula mu boty a pak mu svlékla kalhoty. Kupodivu se mu podařilo si z vlastních sil rozepnout a svléct košili. Své černé minišaty si rychle přetáhla přes hlavu. Bez oblečení byla ještě hubenější, ramena a boky jí trčely, žebra pod malými ňadry připomínala valchu. Když šla k vypínači a chtěla zhasnout, uviděl, že má na zádech a na zadní straně stehen modré fleky. Lehla si vedle něho a pohladila ho po jeho chlupatém hrudníku a břichu.

Byla cítit potem a česnekem. Harry hleděl na strop. Divil se, že je ve svém stavu ještě schopen cítit nějaké pachy.

„Ten pach,“ řekl, „to jsi ty, nebo jiní muži, se kterými jsi dnes byla?“

„Řekla bych, že obojí,“ odpověděla Sandra. „Vadí ti to?“

„Ne,“ odvětil Harry, aniž by si byl jistý, jestli myslí ten pach nebo jiné muže.

„Jsi dost namol, Harry, nemusíme…“

„Tak schválně,“ řekl Harry, chytil ji za ruku a přivedl ji mezi své nohy.

Sandra se rozesmála.

„Sakra – a přitom mi máma říkala, že muži, kteří pijí, mají jen plno řečí.“

„Se mnou je to naopak. Je to tak. Nevím proč, ale vždycky to tak bylo.“

Sandra se posadila na něho a svlékla si kalhotky.

Hleděl na ni. Opětovala jeho pohled, usmála se a potom se zahleděla jinam. Byl to úsměv jako od někoho v tramvaji, od někoho, na koho neúmyslně hledíme příliš dlouho.

Harry zavřel oči, naslouchal rytmickému vrzání postele a pomyslel si, že to nebyla docela pravda: alkohol ochromoval. Citlivost, která přišla tak brzy, jak slíbil, zmizela. Sandra neúnavně pracovala dál, zatímco Harryho myšlenky vyklouzly z postele a odletěly oknem. Cestoval pod obrácenou hvězdnou oblohou přes moře, až dorazil k pobřeží s bílým pruhem.

Když přiletěl blíž, viděl, že to je písečná pláž, na které se lámaly vlny, a když přiletěl ještě blíž, poznal za ní město, ve kterém už jednou byl, a děvče, které rovněž znal. Spala a on přistál vedle ní, opatrně, aby ji neprobudil. Pak si lehl a zavřel oči. Když se opět probudil, zapadalo slunce. Byl sám. Na nábřežní promenádě za ním se promenovali lidé, které také znal. Nehráli někteří z nich v nějakém filmu, který už viděl? Někteří měli sluneční brýle a venčili před vysokými hotelovými fasádami, které se zvedaly na druhé straně, malé, vychrtlé psíky.

Harry šel ke břehu a chtěl jít do vody, ale tu viděl, že je plná ohnivých medúz. Vznášely se ve vlnách sem a tam a natahovaly svá dlouhá, rudá chapadla. V hloubce, v jakémsi želatinovém zrcadle, tušil obrysy tváří. Okolo proplula loď. Opět se blížila a náhle se Harry probudil. Někdo jím lomcoval.

„Někdo tu je,“ zašeptala. Harry slyšel, že někdo klepe na dveře.

„Ten parchant v recepci!“ zaklel, vyskočil, zakryl si polštářem podbřišek a otevřel dveře. Byla to Birgitta.

„Ahoj,“ řekla, ale úsměv jí strnul na rtech, když uviděla Harryho zmučený výraz.

„Co se děje? Něco není v pořádku, Harry?“

„Ano,“ řekl Harry, „něco není v pořádku.“ V hlavě mu bušilo tak, že měl při každém pulzu srdce mžitky před očima. „Proč jsi tady?“

„Nevolali. Čekala jsem a čekala a pak jsem volala domů, ale nikdo to nevzal. Museli si špatně spočítat čas a zkoušeli to, ještě když jsem byla v práci. Letní čas a tak, určitě se spletli s časovým posunem, typický táta.“

Mluvila rychle a patrně se pokoušela působit, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, stát uprostřed noci na chodbě hotelu a žvanit s chlápkem, který ji očividně nemínil pustit dovnitř.

Stáli tam a hleděli na sebe. „Je u tebe někdo?“ zeptala se. „Ano,“ odvětil Harry. Její pohlavek zněl jako prasknutí suché větve.

„Jsi opilý!“ řekla. V očích měla slzy. „Birgitto, já…“

Udeřila do něj tak silně, že zavrávoral do místnosti, a pak tam vešla sama. Sandra si právě oblékala své minišaty. Seděla na posteli a pokoušela se obout si boty. Birgitta se zkroutila, jako by náhle dostala žaludeční křeče.

„You whore!“ vykřikla.

„Správně,“ suše poznamenala Sandra. Brala tu scénu klidněji než Birgitta a Harry, přesto se však chystala na rychlý ústup.

„Vezmi si své věci a vypadni!“ zvolala Birgitta přeskakujícím hlasem a hodila Sandře kabelku, která ležela na stole. Přistála na posteli a její obsah se vysypal. Harry stál nahý uprostřed místnosti, lehce vrávoral a ke svému údivu náhle na posteli uviděl pekingského palácového psíka. Vedle něj ležel hřebínek, cigarety, klíče, zeleně se lesknoucí kamínek a ten největší výběr kondomů, jaký kdy viděl. Sandře se rozhořčeně zajiskřilo v očích, chytila pekinéze za krk a nacpala si ho do kabelky.

„A ještě ty prachy, zlato,“ řekla.

Harry se nehýbal a tak vzala z podlahy jeho kalhoty a vytáhla z jejich kapsy peněženku. Birgitta klesla na židli. Chvíli bylo slyšet jen soustředěné počítání Sandry a přidušené vzlykání Birgitty.

„I’m outta here,“ řekla Sandra, když byla spokojená, a zmizela ve dveřích.

„Počkej!“ řekl Harry, ale už bylo pozdě. Dveře se zavřely.

„Počkej?“ zeptala se Birgitta. „Tys řekl ‚počkej‘?“ vykřikla a vyskočila ze židle. „Ty hnusáku, ty ubohý ochlasto. Nemáš právo…“

Harry se pokusil ji obejmout, ale ona ho odstrčila. Tak tam stáli jako dva zápasníci. Birgitta vypadala jako v transu; měla v očích nenávist, jiskřilo se v nich, rty se jí chvěly hněvem. Harry si pomyslel, že by ho teď bez váhání zabila, kdyby měla příležitost.

„Birgitto, já…“

„Opij se a zmiz z mého života!“ Otočila se na podpatku a vyběhla. Celá místnost se zachvěla, když za sebou práskla dveřmi.

Zazvonil telefon. Byla to recepce. „Co se to u vás děje, pane Holy? Dáma v sousedním pokoji si…“

Harry zavěsil. Náhle se ho zmocnila divoká zlost a rozčilen hledal něco, co by mohl rozbít. Chopil se láhve whisky a chtěl jí mrštit o stěnu, ale na poslední chvíli se vzpamatoval.

Dlouholetý trénink sebeovládání, pomyslel si, odšpuntoval láhev a přiložil si ji ke rtům.

Zařinčely klíče a Harry se probudil.

„No roomservice now, please come back later!“ zařval do polštářů.

„Pane Hole, tady je vedení hotelu.“

Harry se otočil. Do pokoje vešli dva muži v oblecích. Postavili se do diskrétní vzdálenosti od postele, přesto však působili odhodlaně. Harry v jednom z nich poznal muže, který předešlého večera seděl v recepci. Druhý z nich dodal: „Porušil jste hotelový řád, pane Hole, a já vás s politováním musím vyzvat, abyste co možná nejdříve zaplatil účet a opustil náš hotel.“

„Hotelový řád?“ Harry cítil, že se brzy bude muset pozvracet.

Muž si odkašlal.

„Vzal jste si na pokoj ženu, o které předpokládáme, že to byla… prostitutka. Kromě toho jste dělal takový hluk, že jste probudil skoro celé patro. Jsme vážený hotel, a proto se musíme před takovým chováním chránit. To jistě pochopíte, pane Hole.“

Harry si namísto odpovědi říhl a otočil se.

„To je v pořádku, pánové z hotelového vedení. Beztak odlétám už dnes. Nechte mě spát, dokud neodjedu.“

„Už jste měl odjet, pane Hole,“ řekl muž z recepce.

Harry pohlédl na hodinky. Čtvrt na tři.

„Pokoušeli jsme se vás probudit.“

„Můj let…,“ řekl Harry a pokusil se vstát z postele. Po dvou pokusech měl pevnou půdu pod nohama a stál. Zapomněl, že je nahý, a oba zaměstnanci hotelu vyděšeně ucouvli. Pak se kolem něho všechno začalo točit, musel se posadit na okraj postele a začal zvracet.

Bubbur

14

Portýr, dva vyhazovači a chlápek jménem Speedy

Číšník v Bourbon & Beef vzal soucitně netknutá vejce Benedicte. Chodil tam už týden každé ráno, četl noviny a snídal. Někdy možná vypadal unaveně, ale v takovém stavu, v jakém byl dneska, ho číšník ještě neviděl. Navíc se Harry objevil až v půl třetí.

„A hard night, Sir?“

Host byl neoholený, měl červené oči a hleděl před sebe. Vedle něho stál kufr.

„Ano, ano, byla to tvrdá noc, hodně jsem… vyváděl.“

„Good on ya. Od toho přece King’s Cross je. Máte ještě nějaké přání, pane?“

„Děkuji, musím na letiště…“

Číšník v duchu zalitoval. Začal toho klidného, poněkud osaměle působícího Nora, který byl vždy přátelský a velkorysý, mít rád.

„Ano, všiml jsem si vašeho kufru. Jestli to znamená, že se tu nějakou dobu neukážete, pak bych vás chtěl poprosit, abyste dnes byl naším hostem. Jste si jistý, že už nechcete další bourbon? Jack Daniels? One for the road, Sir?“

Nor překvapeně vzhlédl. Jako by číšník navrhl něco, na co by on, host, nikdy nepřišel, ale čím přesně vystihl jeho momentální potřebu.

„Dejte mi jednoho dvojitého, prosím.“

Majitel Springfield Lodge se jmenoval Joe a byl to obézní, milý chlapík, který už dvacet let vedl s rozumnou skromností svůj malý, sešlý podnik na King’s Cross. Nebyl ani lepší, ani horší než jiné hotely nižší cenové kategorie v této čtvrti a téměř nikdo si nestěžoval. Jedním z důvodů pro to byla Joeova vlídnost. Dalším byla skutečnost, že vždycky trval na tom, aby si hosté nejdřív pokoj prohlédli – a pak měli slevu pět dolarů, když zůstali déle než jednu noc. Třetí a možná nejdůležitější důvod však bylo to, že se mu nějakým způsobem dařilo odpuzovat batůžkáře, alkoholiky, narkomany a prostitutky.

Dokonce i nevítaní hosté cítili k Joeovi jisté sympatie. Ve Springfield Lodge si nikdo nikoho neprohlížel, nikdo nikoho nevyzýval, aby odešel, ale prostě se na něho jen s politováním usmáli a oznámili mu, že nyní už bohužel není volný pokoj, ale že příští týden jeden volný bude. Joeův pozoruhodný odhad na lidi a jeho schopnost rychlého zhodnocení možných zákazníků mu však umožňovaly předstírat to bez váhání nebo nejistého pohledu, díky čemuž téměř nikdy neměl problémy s potížisty. Jen málokdy se Joe při svém odhadu zmýlil a několikrát se za to na sebe velmi zlobil.

Tyto případy se mu vybavily nyní, když se bleskově pokoušel interpretovat protichůdné dojmy, kterými na něho působil ten vysoký světlovlasý muž. Měl na sobě prosté, kvalitní šaty, které nasvědčovaly tomu, že má peníze, ale že nemíní za každou cenu utrácet. To, že šlo o cizince, bylo plus, problémy většinou dělali Australané. Batůžkáři se spacáky často znamenaly divoké večírky a ukradené ručníky, tento však měl kufr, který byl navíc ještě dobře zabalený a tak málo ošoupaný, že to sotva mohl být někdo, kdo byl stále na cestách. Ten muž byl neoholený, vlasy si ovšem nechal ostříhat nedávno. Krom toho měl čisté a řádně ostříhané nehty a jeho zorničky měly normální velikost.

Souhrn těchto postřehů a skutečnost, že před něho na pult položil Visa kartu a představil se jako policista z Norska, vedly k tomu, že své obligátní Je mi líto, ale… smlčel.

Nebylo totiž pochyb o tom, že je opilý. A nebyl jen opilý, ale přímo zpitý pod obraz Boží.

„Vím, že víte, že v sobě mám několik drinků,“ řekl šišlavou, ale překvapivě dobrou angličtinou, když si všiml Joeova zaváhání. „Předpokládejme, že vám zničím pokoj, ano, klidně z toho vycházejme. Že rozbiju televizi a zrcadlo v koupelně a že pozvracím koberec. To by přece nebylo poprvé. Stačí jako zástava tisíc dolarů? Kromě toho se míním tak opít, že sotva budu schopen vydávat hlasité zvuky, rušit ostatní hosty nebo se příliš často objevovat na chodbě nebo tady v recepci.“

„Je mi to opravdu líto, ale tento týden jsme plní. Ale můžete přijít příští…“

„Greg z Bourbon & Beef mi doporučil váš hotel a poprosil mě, abych pozdravoval Joea. To jste vy?“

Joe na něho dlouze hleděl.

„Snažte se, abych toho nelitoval,“ řekl a dal mu klíč od pokoje číslo 73.

„Hello?“

„Haló, Birgitto, to jsem já, Harry, chci…“

„Mám návštěvu, Harry, teď se to opravdu nehodí.“

„Chtěl jsem ti jenom říct, že jsem nechtěl, aby…“

„Poslouchej, Harry, nezlobím se, nevznikly žádné škody. To, jak může ranit někdo, koho znám jenom týden, má naštěstí jisté hranice, ale chci, abys mi už nevolal. O.K.?“

„No, ne, vlastně ne…“

„Mám návštěvu. Hodně štěstí a v pořádku se vrať do Norska. Čau.“

„Ahoj.“

Teddymu Mongabirnu se nelíbilo, že Sandra strávila celou noc s policistou z Norska. Větřil problémy. Když toho muže uviděl na Darlington Road, jak k němu kráčel s podlamujícími se koleny a svěšenýma rukama, chtěl se mu spontánně vyhnout a zmizet v davu. Jeho zvědavost však byla příliš velká, takže se postavil vrávorajícímu policistovi do cesty. Když se pokusil projít okolo něho, chytil ho Teddy za rameno a otočil ho k sobě.

„To už nezdravíš své přátele, mate?“

Mate na něho pohlédl skelnýma očima. „Ty jsi ten pasák…,“ řekl lhostejně.

„Doufám, že Sandra odpovídala vašim očekáváním, konstáble.“

„Sandra? Počkej… Sandra byla dobrá. Kde je?“

„Dnes večer má volno. Ale možná bych mohl pana konstábla svést nějakou jinou?“

Policista se široce rozkročil, aby udržel rovnováhu.

„Ano, ano, rád! Dělej, pasáku, sveď mě!“

Teddy se zasmál. „Tudy, konstáble.“ Postrčil opilého konstábla po schodech dolu do klubu. Posadili se k jednomu stolu s výhledem na jeviště. Teddy luskl prsty a k jejich stolu okamžitě přišla spoře oděná žena.

„Přines nám dvě piva, Amy. A řekni Claudii, ať dnes tančí pro nás.“

„Představení je až v osm, pane Mongabi.“

„Pak dnes bude extra představení. Dělej, Amy!“

„No dobře, pane Mongabi.“

Policista se idiotsky usmíval.

„Vím, kdo teď přijde,“ řekl. „Vrah. Teď přijde vrah.“

„Kdo?“

„Nick Cave.“

„Nick who?“

„A bloňdatá zpěvačka. Určitě má paruku. Poslouchejte…“

Discohudba se ztišila a policista zvedl dva prsty, jako by chtěl dirigovat symfonii. Hudba si však dávala načas.

„Slyšel jsem to o Andrewovi,“ řekl Teddy. „Hrozné. Prostě hrozné. Pokud jsem tomu porozuměl správně, tak se oběsil. Můžeš mi říct, co může tak veselého člověka přimět…“

„Sandra nosí paruku,“ řekl policista. „Vypadla jí z kabelky. Proto jsem ji nepoznal, když jsem ji potkal dole. Právě tady! Andrew a já jsme seděli tam vepředu. Když jsem sem přijel, viděl jsem ji několikrát na Darlinghurst Road, ale tam měla paruku. Blond paruku. Proč už ji nenosí?“

„Aha, pan konstábl má radši blondýnky. Myslím, že pro vás něco mám…“

„Proč?“

Teddy pokrčil rameny.

„Sandra? Ach, ano. Před několika dny ji zmlátil jeden chlápek. Sandra tvrdila, že to mělo něco společného s tou parukou, a tak se rozhodla, že ji nějakou dobu nebude nosit. Pro případ, že by se znovu objevil, víte?“

„Kdo?“

„Nemám tušení, konstáble. A kdybych ho měl, neřekl bych vám to. V naší branži se cení diskrétnost. Myslím, že i vy na to kladete důraz. Mám špatnou paměť, ale nejmenujete se Ronny?“

„Harry. Musím mluvit se Sandrou.“ Pokusil se vstát a málem při tom převrhl tác se dvěma sklenicemi piva, který Amy právě přinesla na stůl. Opřel se a naklonil se přes stůl.

„Máte její telefonní číslo, pasáku?“

Teddy dal Amy znamení, aby zmizela.

„Ze zásady nedávám našim zákazníkům adresy nebo telefonní čísla našich dívek. Z čistě bezpečnostně-technických důvodů. Tomu přece rozumíte!“ Teddy se zlobil sám na sebe, že neuposlechl prvotní vnuknutí a nešel tomu opilému Norovi z cesty.

„Rozumím. To číslo.“

Teddy se usmál. „Jak jsem řekl, nedáváme žádné…“

„Teď!“ Harry ho chytil za límec jeho hladkého, šedého saka a vydechl na něho směs pachů whisky a starých zvratků. Z reproduktorů se ozvala vtíravá hudba.

„Počítám do tří, konstáble. Jestli mě do té doby nepustíte, zavolám Ivana a Geoffa. A to znamená zadní dveře a čerstvý vzduch. A za zadními dveřmi je schodiště. Strmé schodiště s dvaceti betonovými schody.“

Harry se usmál a chytil ho ještě pevněji. „To mě má vyděsit, ty zatracená pasácká sketo? Podívej se na mě. Jsem tak namol, že nic, ale vůbec nic necítím. I’m fuckin‘ indestructable man, Geoffe, Ivane!“

Vyšli ze stínu za barem. Teddy se mu vytrhl, když se otočil, aby je lépe viděl. Pak do něho strčil, Harry klopýtl dozadu a strhl s sebou židli a stůl, načež se skácel na zem. Namísto toho, aby vstal, zůstal ležet a chechtal se na Geoffa a Ivana, kteří tázavě hleděli na Teddyho.

„Vyhoďte ho zadním vchodem,“ řekl Teddy a pak pozoroval, jako si jeden černý hromotluk ve smokingu naložil policistu přes rameno.

„Nechápu, co těm lidem chybí,“ řekl Teddy a začal si upravovat svůj bezchybný oblek.

Ivan šel otevřít dveře.

„Co si šlehl?“ zeptal se Geoff. „Jenom se pořád směje.“

„Uvidíme, jak dlouho se bude smát,“ řekl Ivan. „Tady ho slož.“ Geoff opatrně postavil Harryho na nohy. Ten lehce vrávoravě zůstal stát před nimi.

„Umíte udržet tajemství, pane?“ zeptal se Ivan se střízlivým úsměvem a pohlédl k zemi. „Vím, že je to hrozné klišé, ale já nenávidím násilí.“

Geoff se rozchechtal.

„Mlč, Geoffe, je to pravda. Můžeš se zeptat lidí, kteří mě znají. ‚Nedokáže se s tím vyrovnat,‘ řeknou ti. ‚Ivan pak nemůže spát, je z toho tak rozhozený.‘ Svět je už tak pěkně zmršený, takže to nemusíme ještě zhoršovat a lámat si navzájem ruce a nohy, že ano? Proto teď pěkně půjdeš domů a tím to pro nás bude vyřízené. Ano?“

Harry přikývl a začal něco hledat po kapsách.

„A to přesto, že dnes odpoledne jsi padouch ty,“ řekl Ivan. „Ty!“

Strčil Harrymu ukazováčkem do hrudi.

„Ty!“ opakoval Ivan a přitlačil. Světlovlasý policista zavrávoral.

„Ty!“

Harry zůstal stát na patách a mával rukama. Neotočil se, aby věděl, co je za ním, ale vypadalo to, že to ví. Usmál se, když pohlédl na Ivana. Pak se převážil dozadu a zasténal, když zády a krkem narazil do schodů. Po zbytek cesty dolů mlčel.

Joe slyšel, že někdo vrávorá ve vchodových dveřích, a když přes sklo uviděl zkroucenou postavu svého nového hosta, věděl, že udělal jednu z chyb, kterých se jinak dopouštěl tak zřídka. Otevřel dveře a ten muž se svalil na něho. Kdyby Joe neměl tak nízké těžiště, tak by se asi oba skáceli na zem. Joeovi se podařilo pověsit si Harryho ruku kolem ramen a přivést ho k židli za recepcí, kde si ho mohl lépe prohlédnout. Ne, že by na toho světlovlasého opilce byl nějaký hezký pohled, když se ubytovával – ale teď vypadal opravdu hrozně. Na jednom lokti měl tak velkou odřeninu, že bylo vidět červené maso, jednu líci měl opuchlou, z nosu mu kapala krev na špinavé kalhoty. Košili měl roztrženou a znepokojivě sípal, když oddechoval. Ale aspoň že dýchal. „Co se stalo?“ zeptal se Joe.

„Sletěl jsem ze schodů, nic se nestalo, musím si jenom trochu lehnout.“

Joe nebyl lékař, ale ty sípavé zvuky při dýchání mu napovídaly, že jeho host musí mít zlomené žebro nebo i dvě. Vytáhl antiseptickou mas a náplasti, provizorně hosta ošetřil a pak mu do zakrvácené nosní dírky strčil vatu. Host jenom vrtěl hlavou, když mu Joe chtěl dát tablety proti bolesti.

„Painkilling stuff in my room,“ řekl.

„Potřebujete lékaře,“ namítl Joe. „Já…“

„Žádného lékaře. Za pár hodin jsem zase v pořádku.“

„Divně dýcháte.“

„To mám odjakživa. To víte, astma. Nechte mě dvě hodiny na pokoji, pak zmizím.“

Joe si povzdechl. Věděl, že se právě chystá udělat chybu číslo dvě.

„Zapomeňte na to,“ řekl. „Potřebujete víc než jen několik hodin. Kromě toho to přece není vaše chyba, že schody v Sydney jsou tak zatraceně strmé. Zítra se na vás podívám.“

Pomohl Harrymu do jeho pokoje, uložil ho do postele a zul mu boty. Na stole stály tři prázdné a dvě ještě neotevřené láhve Jima Beama. Joe byl abstinent, ale byl dost starý na to, aby věděl, že s opilci se dá mluvit. Otevřel jednu z láhví a postavil ji na noční stolek. Věděl, že jeho host to beztak bude mít těžké, až se probudí.

„Crystal Castle. Hallo.“

„Dobrý den, mohu mluvit s Margaret Dawsonovou?“

„Mluvíte.“

„Mohu pomoci vašemu synovi, když mi řeknete, že je vrahem Inger Holterové.“

„Co prosím? S kým mluvím?“

„S přítelem. Musíte mi důvěřovat, paní Dawsonová, jinak ztratíte svého syna. Rozumíte? Zavraždil Inger Holterovou?“

„Co to má znamenat? Žertujete? Kdo je Inger Holterová?“

„Jste Evansova matka, paní Dawsonová. I Inger Holterová měla matku. Vy a já jsme jediní, kdo můžeme pomoct vašemu synovi. Přiznejte, že zabil Inger Holterovou! Dejte na mě!“

„Jste opilý. Zavolám policii.“

„Ach ano?“

„Nashledanou.“

„Krávo…“

Alex Tomaros si založil ruce a opřel se o opěradlo židle, když Birgitta vešla do kanceláře. „Posaď se, Birgitto.“

Posadila se na židli, která stála před Tomarosovým skromným psacím stolem, a Alex využil příležitosti a pořádně si ji prohlédl. Vypadala unaveně, měla kruhy pod očima, působila nešťastně a byla ještě bledší než jindy.

„Před několika dny mě vyslýchal jeden policista, Birgitto. Jistý pan Hole, cizinec. Z našeho rozhovoru vyplynulo, že mluvil s jedním nebo vícero zaměstnanci a při tom získal poznatky poněkud… ehm, indiskrétního charakteru. Samozřejmě jsme všichni zainteresováni na tom, aby byl nalezen vrah Inger Holterové, ale přesto bych byl rád, kdyby ti bylo jasné, že takové výpovědi mohou být v budoucnu chápány jako… ehm, neloajální. A asi ti nemusím říkat, že si vzhledem k tomu, jaké poměry v našem oboru panují, nemůžeme dovolit zaměstnávat lidi, na které se nemůžeme spolehnout.“

Birgitta nic neřekla.

„Dnes dopoledne volal jeden muž a já jsem náhodou šel kolem telefonu. Snažil se sice maskovat svůj hlas, ale já ho poznal podle přízvuku. Byl to pan Hole a ptal se na tebe, Birgitto.“

Birgitta k němu překvapeně vzhlédla.

„Harry? Dnes?“

Alex si sundal brýle.

„Víš, že tě mám rád, Birgitto, a přiznávám, že to beru poněkud osobně. Doufal jsem, že se časem můžeme stát dobrými přáteli. Takže nebuď hloupá a skoncuj s tím, ano?“

„On volal z Norska?“

„To by bylo hezké, ale neznělo to jako dálkový hovor. Dobře víš, že nemám co skrývat, Birgitto, každopádně ne nic, co se týká tohoto případu. A o ten přece jde, ne? Inger to vůbec nepomůže, když budeš žvanit o tamtom. Můžu se na tebe spolehnout, má drahá Birgitto?“

„Co myslíš tamtím, Alexi?“

Vypadal překvapeně.

„Myslel jsem, že Inger ti o tom vyprávěla – o tom výletu.“

„Jakém výletu?“

„Po práci. Její laškování na mě působilo velmi povzbudivě a tak nějak… ehm… slovo dalo slovo. Měl jsem ji jen vzít domů a nechtěl jsem jí nahnat strach, ale obávám se, že můj malý špás brala příliš doslovně.“

„Nevím, o čem mluvíš, Alexi, a ani si nejsem jistá, jestli to chci vědět. Řekl ti Harry, kde teď je? Volal?“

„Počkej… Ty se červenáš, sotva zmíním jeho příjmení? O co tu jde? Co mezi vámi je?“

Birgitta zoufale sepnula ruce.

Naklonil se přes stůl a natáhl k ní ruku, aby ji pohladil po vlasech, ona mu ji však odstrčila.

„Nech toho, Alexi! Už jednou jsem ti řekla, že jsi idiot. Příště, až zavolá, nebuď takový idiot a zeptej se ho, kde ho můžu najít, ano?“ Vstala a odešla.

Speedy nevěřil vlastním očím, když vešel do Cricketu. Borroughs za pultem pokrčil rameny.

„Sedí tu už skoro dvě hodiny,“ řekl, „a je namol.“

Na jejich štamgastovském místě v zadním rohu seděl muž, který byl přinejmenším nepřímo zodpovědný za to, že dva Speedyho kumpáni skončili v nemocnici. Speedy zkontroloval, zda má v pouzdře na noze svůj nový HK.45 ACP, a šel ke stolu. Chlápek měl hlavu skloněnou na hrudi a vypadalo to, že spí. Před ním na stole stála z poloviny plná láhev whisky.

„Ahoj,“ zvolal Speedy.

Muž pomalu zvedl hlavu a slabomyslně se na něho usmál.

„Čekal jsem na tebe,“ zašišlal.

„Sedíš u špatného stolu,“ řekl Speedy, který zůstal stát. Měl před sebou náročný večer a nemohl si dovolit ztrácet čas kvůli tomu idiotovi. Každou chvíli se mohl objevit nějaký zákazník.

„Chci, abys mi nejdřív něco povyprávěl,“ řekl muž.

„Proč bych to dělal?“ Speedy cítil, jak ho na stehně tlačí pistole.

„Protože tu děláš kšefty a protože jsi teprve přišel a v této chvíli jsi nejzranitelnější, protože máš zboží u sebe a nechceš, abych tě prohledával před svědky. Zůstaň stát.“

Teprve nyní Speedy uviděl hlaveň pistole High-Power, kterou na něho ten muž namířil.

„Co chceš vědět?“

„Chci vědět, jak často sem chodil Andrew Kensington a kdy tu byl naposledy.“

Speedy se pokoušel přemýšlet. Nesnášel, když na něho někdo mířil.

„Máš u sebe diktafon, poldo?“

Polda se usmál.

„Uklidni se. Svědecká výpověď pod pohrůžkou násilí není platná. To nejhorší, co se ti může stát, je to, že tě zastřelím.“

„O.K., O.K.“

Speedy cítil, jak se začal potit. Propočítával vzdálenost mezi prsty své pravé ruky a HK.45 ACP.

„Pokud je to, co jsem slyšel, pravda, pak je teď mrtvý. Takže mu to nemůže ublížit. Byl opatrný, nikdy toho nechtěl příliš mnoho naráz. Chodil dvakrát do týdne a vždycky kupoval jeden sáček. To byl jeho zvyk.“

„Jak je to dlouho, co tu byl naposledy a hrál kriket?“

„Tři dny, přišel by zítra.“

„Kupoval něco i u někoho jiného?“

„Nikdy. To vím naprosto jistě. Je to osobní záležitost – takříkajíc věc důvěry. Kromě toho to byl policista a těžko si mohl dovolit příliš riskovat.“

„Pak tedy už skoro nic neměl, když byl tady. O několik dnů později měl přesto dost na to, aby se předávkoval tak, že by ho to zabilo, kdyby se o to nepostaral ten kabel. Co na to říkáš?“

„Byl přece v nemocnici. Utekl odtud právě kvůli absťáku. Kdo ví, možná měl nějakou rezervu.“

Polda si unaveně povzdechl.

„Máš pravdu,“ řekl, strčil si pistoli do vnitřní kapsy saka a chopil se sklenice, která stála před ním. „Všechno na tomto světě je zaneřáděné tím zatraceným možná! Proč jednou někdo nemluví jasně? Je to tak a ne jinak, basta, two and two are whatever it is and that’s that. To by spoustě lidí zatraceně ulehčilo život. Věř mi!“

Speedy si začal vytahovat nohavici, ale pak změnil své mínění.

„A kde zůstali injekční stříkačky?“ zamumlal polda. „Co?“ zeptal se Speedy.

„Na místě činu jsme nenašli žádnou stříkačku. Možná ji spláchl do záchodu. Říkals, že to byl opatrný člověk. Dokonce i těsně před smrtí.“

„Naliješ mi?“ zeptal se Speedy a posadil se.

„Je to tvůj život,“ odpověděl policista a posunul láhev přes stůl k němu.

15

Erik Mykland, parašutizmus a rokoková pohovka

Harry běžel mlhou v úzké chodbě. Kapela hrála tak nahlas, že všechno kolem něho vibrovalo. Byla tam cítit síra a mraky byly tak nízko, že se jich dotýkal hlavou. V tom hluku bylo rozeznatelné intenzivní skřípění na jedné frekvenci. Bylo to skřípění zubů o zuby a řinčení řetězů tažených po asfaltu. Štvala ho smečka psů.

Chodba byla stále užší. Potom musel dát ruce před sebe, aby se nezastavil o vysoké, červené zdi. Pohlédl nahoru. Z oken nahoře na stěně vyhlédly dvě malé hlavy. Mávaly na něho modrozelenými vlajkami a zpívaly k té ohlušující hudbě.

This is the lucky country, this is the lucky country, we live in the lucky country!

Přímo za sebou slyšel podivný štěkot. Vykřikl a ztratil půdu pod nohama. Ke svému údivu zjistil, že okolo je náhle úplná tma a namísto toho, aby narazil, padal dál. Musel spadnout do jámy v zemi. A buďto ten pád musel být velmi pomalý, nebo ta jáma byla zatraceně hluboká, protože stále padal. Hudba tam nahoře se vzdalovala. Když si jeho oči pomalu zvykly na tmu, uviděl, že po stranách jsou okna, kterými může hledět do jiných lidí.

Můj Bože, to budu padat přes celou zem, v duchu si řekl Harry.

„Jste Švéd,“ řekl ženský hlas.

Harry se ohlédl a hudba a světlo se vrátily. Stál na otevřeném prostranství, byla noc a za ním na pódiu hrála kapela. Byl před jednou výlohou, přesněji řečeno před výlohou obchodu s televizory, ve kterém na dvanácti obrazovkách hrálo dvanáct programů.

„Vy též oslavujete Australian Day?“ otázal se jiný hlas, byl to mužský hlas, který promluvil v jemu známé řeči.

Harry se obrátil. Za ním stál jeden pár, který si ho prohlížel. Dal svým ústům příkaz k úsměvu, ale mohl jen doufat, že ho poslechla. Jisté napětí v jeho obličeji však svědčilo o tom, že neztratil kontrolu nad některými tělesnými funkcemi. Na ostatní musel rezignovat. Jeho podvědomí se totiž vzbouřilo a nyní probíhal boj o jeho smyslové vnímání, hlavně o sluch. Jeho mozek pracoval na plné obrátky, aby zjistil, co se právě dělo. To však nebylo jednoduché, protože tento proces byl přerušován, ba přímo bombardován těmi nejabsurdnějšími informacemi.

„Mimochodem, my jsme Dánové. Já jsem Poul a toto je má žena Gina.“

„Proč si myslíte, že jsem Švéd?“ zeptal se Harry.

Dánové na sebe pohlédli.

„Slyšeli jsme vaši samomluvu. Vy o tom nevíte? Díval jste se na televizi a ptal se, jestli se Alice propadne přes celou zeměkouli. A to se jí stalo, ha-ha!“

„Ach ano, to,“ řekl Harry, který neměl tušení, o čem mluví.

„To není jako naše letní noci, že? Toto tady je k smíchu. Člověk slyší, jak se odpaluje ohňostroj, ale v té mlze není vůbec nic vidět. Pár rachejtlí asi podpálilo mrakodrapy. Ha-ha! Cítíte ten kouř? V tom vlhku se drží nízko při zemi. Jste tu na dovolené?“

Harry přemýšlel. Musel uvažovat hodně důkladně, protože než se zmohl na odpověď, byli už Dánové pryč.

Upřel svou pozornost opět na televizní obrazovky ve výkladní skříni. Na jedné hořící kopce, na druhé tenis. To byly každoroční atrakce Melbourne: lesní požáry a Australian Open, teenager v bílém se stal milionářem a o pár kilometrů dál přišla jedna rodina o střechu nad hlavou. Na jiné obrazovce viděl Gro Harlem Brundtlandovou, kterou následovaly norské rybářské čluny a modročerná těla velryb, které pluly mořem. A jako by toho bylo málo, na čtvrté obrazovce uviděl norské fotbalové mužstvo v zápase proti týmu v bílých dresech. Harry si vzpomněl, že v Sydney Morning Herald něco četl o turnaji mezi Austrálií, Novým Zélandem a Norskem. Náhle kamera zabrala Erika „Myggena“ Myklanda a Harry se rozesmál.

„I ty jsi tady?“ zašeptal ke studené obrazovce. „Nebo mám halucinace? Co bys řekl na trochu LSD, Myggene?“

„Blbneš? Já jsem přece vzor pro mládež,“ odpověděl Myggen.

„Hendrix to bral. Bjørneboe to bral. Harry Hole to bere. LSD ti pročistí hlavu, Myggene. Víc než to. Pomůže ti vidět souvislosti, které tě…“ Harry se rozesmál.

Myggenovi se nedařilo napadat protihráče.

„Můžeš dokonce mluvit s obrazovkou a dostaneš odpověď. Znáš Roda Stewarta? Ten mi dal tento malý papírek a teď mi v mozku jede zároveň šest televizních programů, dva Dánové a jedna kapela. To měli už dávno legalizovat. Co myslíš, Myggene?“

V televizních zprávách ukazovaly fotku jednoho surfaře, plačící ženu a zbytky žlutého, neoprénového oděvu s velkými stopami po čelistech.

„To byla ta mořská příšera. V akváriu si udělala volno a vydala se na výlet, Myggene, piknik v přírodě. Ha-ha!“

Na televizní obrazovce vedle se ve větru třepotala policejní páska natažená kdesi na kraji lesa, zatímco uniformovaní policisté pobíhali s pytli sem a tam. Pak se objevila velká, bledá tvář. Byla to špatná fotografie jedné světlovlasé, ne příliš hezké dívky. V očích měla tristní výraz, jako by byla smutná z toho, že není hezčí.

„Pěkné,“ řekl Harry, „to je zvláštní věc, věděls, že…“

Za policistou, který odpovídal novináři, prošel Lebie.

„A sakra,“ zařval Harry. „Sakra!“ Udeřil dlaní do obrazovky.

„Zesilte to! Zesilte někdo zvuk! Někdo…“ Na obrazovce se objevila mapa s počasím. Harry přitiskl nos k obrazovce a uviděl tvář Johna Belushiho.

„To si to jen namlouvám, Myggene? Mysli na to, že v této chvíli jsem pod vlivem nějaké silné halucinogenní drogy.“

Myggen se pokusil přihrát, ale ztratil balón. „Seber se, seber se, kruci!“

„Pusťte mě dovnitř! Musím s ní mluvit…!“

„Běž domů a vyspi se. Opilců tu máme dost…“

„Pusťte mě! Říkám vám, že jsem přítel Birgitty, pracuje u baru.“

„To víme i my, ale náš džob je udržet takové, jako jsi ty, venku!“

„Au!“

„Chovej se klidně, jinak ti budu muset zlomit ruku, ty… uf! Bobe! Bobe!“

„Sorry, ale už mi začíná vadit, jak se mě pořád někdo dotýká. Dík za hezký večer!“

„Co se děje, Nickie? Kdo to byl?“

„Shit! Nech ho jít. Jenom se vytrhl a kopl mě do břicha. Pomoz mi vstát, prosím tě.“

„Nějak se to tu všechno sype. Díval ses dneska večer na zprávy? Zase znásilnili a uškrtili nějakou mladou holku. Dnes odpoledne ji našli v Centennial Parku. Opravdu si říkám, že se zase odstěhuju do Melbourne.“

Harry se probudil s bolestmi hlavy. V očích ho pálilo světlo a jen s vypětím všech sil se mu povedlo zaregistrovat, že leží pod vlněnou dekou, když se musel otočit na bok. Zvracel, v mohutných přívalech posílal obsah svého žaludku na zem. Potom si znovu lehl na lavičku a ucítil, jak ho v nose štípe žluč, zatímco si položil klasickou otázku: Kde to, k čertu, jsem?

To poslední, na co si vzpomínal, bylo to, že šel do Green Parku a že na něho vyčítavě hleděl čáp. Teď ležel v kulaté místnosti s lavičkami u stěn a velkým dřevěným stolem uprostřed. Na stěnách viselo nářadí, rýče, hrábě a hadice a uprostřed místnosti byl na zemi odtok. Malým, špinavým oknem dovnitř pronikalo světlo. Ven vedlo úzké, železné, točité schodiště. Pod schody stálo něco, co vypadalo jako elektrický žací stroj na trávu. Náhle začalo schodiště skřípat a chvět se. Někdo po něm šel.

„Dobré ráno, bílý bratře,“ řekl hluboký hlas, který mu připadal povědomý.

„Poměrně bílý bratře,“ řekl, když přišel blíž. „Jen zůstaň ležet.“

Byl to Joseph, šedivý domorodec – muž z národa Vran.

Otočil kohoutkem na protější zdi, vzal hadici a smyl zvratky.

„Kde to jsem?“ zeptal se Harry, aby nějak začal.

„V Green Parku.“

„Ale…“

„V zahradním domku. Spals v trávě, a když začalo pršet, přinesl jsem tě sem.“

„Ale…“

„Uklidni se. Mám klíč. Toto je můj druhý domov.“ Vyhlédl ven z okna. „Dnes je hezky.“

Harry pohlédl na Josepha. Na alkoholika vypadal zatraceně svěže.

„Znám hlídače už dlouho a uzavřeli jsme takovou dohodu,“ vysvětloval Joseph. „Občas si vezme den volna, aniž by o tom něco řekl správě parku, a pak se tu o všechno starám já – sbírám odpad, vynáším koše, seču trávník a tak dál. Za to se tu čas od času můžu schovat. Někdy mi přinese i něco k snědku, ale dnes ne, bohužel.“

Harry se pokusil říct něco jiného než „ale…“, ale pak to vzdal. Joseph byl naopak velmi výřečný.

„Pokud mám být upřímný, tak se mi na té dohodě nejvíc líbí to, že mám co dělat. Člověku to vyplní den a přivede ho to na jiné myšlenky. Někdy si dokonce říkám, že jsem užitečný.“

Joseph se usmál a naklonil hlavu. Harry nemohl věřit tomu, že to je jedna a ta samá osoba, která před nedávnem ležela venku na lavičce ve zcela beznadějném stavu podobném kómatu.

„Včera jsem skoro nemohl uvěřit tomu, že jsi ten samý člověk, který byl ještě před několika dny tak střízlivý a rozdával cigarety,“ řekl Joseph.

„Touché,“ odpověděl Harry.

Joseph zmizel venku a vrátil se s porcí hranolků a hrnkem s colou. Vzhlédl, když si Harry opatrně vzal tu prostou, ale kupodivu efektivní snídani.

„Předchůdkyni Coca-Coly vymyslel jeden americký lékarník, který chtěl vyrobit prostředek proti kocovině,“ vyprávěl Joseph. „Myslel si ale, že udělal chybu, a prodal svůj recept za osm dolarů. Mimochodem ještě pořád nic lepšího nevymysleli.“

„Jim Beam,“ řekl Harry s plnými ústy.

„Ano, kromě Jima Beama. A Jacka a Johnnyho a několika dalších chlápků. He-he. Jak se cítíš?“

„Lépe.“

Joseph postavil na stůl dvě láhve. „To nejlevnější červené z Hunter Valley,“ řekl. „Napiješ se se mnou, bledá tváři?“

„Děkuju mnohokrát, Josephe, ale červené není nic pro mě… Nemáš něco jiného? Něco hnědého například?“

„Myslíš, že tu mám skladiště?“

Joseph vypadal tak, jako by byl uražený tím, že jeho velkorysá nabídka byla odmítnuta.

Harry se ztěžka posadil. Pokusil se vyplnit díru v paměti, která sahala od chvíle, kdy se zbraní vyhrožoval Rodu Stewartovi, po okamžik, kdy si doslova a do písmene padli kolem ramen a rozdělili si trochu LSD. Nepovedlo se mu vzpomenout si, co vedlo k takové radosti a vzájemným sympatiím, kromě toho, co bylo očividné – kromě Jima Beama. Naopak si vzpomínal na to, že udeřil vyhazovače v Albury.

„Harry Hole, jsi patetický ochlasta,“ zamumlal.

Šli ven a posadili se do trávy před domek. V očích ho pálilo slunce a v těle alkohol z předešlého dne, ale jinak mu nebylo tak špatně. Vanul lehký vítr. Lehli si na záda a pozorovali bílá mračna, která pomalu plula po obloze.

„Dnes je to správné počasí ke skákání,“ řekl Joseph.

„Já nechci skákat,“ namítl Harry. „Budu tu klidně sedět, nebo se budu pohybovat jen velmi pomalu.“

Joseph na slunci mžoural. „Nemyslel jsem ledajaké skákání, myslel jsem skákání s padákem, skydiving-parašutizmus.“

„Cože? Ty jsi parašutista?“

Joseph přikývl.

Harry si dal ruku před oči a vzhlédl k nebi. „A co ty mraky tam nahoře? Ty nejsou problém?“

„Ty nejsou žádný problém. To jsou cirusy. Ty jsou více než 15 tisíc stop vysoko.“

„Ty mě překvapuješ, Josephe. Ne, že bych nevěděl, jak vypadá parašutista, ale nepředstavoval jsem si, že může být…“

„Alkáč?“

„Například.“

„He-he. To jsou dvě strany téže mince.“

„Jak to myslíš?“

„Byls někdy sám ve vzduchu, Harry? Letěls někdy? Skočils někdy z velké výšky a cítils, jak se vzduch pokouší tě udržet nahoře, chytit tě, plácnout tě?“

Joseph už měl v sobě trochu vína z první láhve a jeho hlas měl vřelejší tón. S jiskřícíma očima vyprávěl Harrymu o kráse volného pádu.

„To ti otevře smysly. Celé tvé tělo křičí, že neumí létat. „Nemám křídla!“ řve na tebe a pokouší se být hlasitější než svištění vzduchu kolem tvých uší. Tvé tělo je přesvědčeno o tom, že musíš zemřít, spustí poplach – a otevře všechny smysly, jak to jen jde, aby někde přece jen našlo východisko. Tvůj mozek se stává největším počítačem světa, registruje všechno; tvá kůže cítí, jak stoupá teplota s tím, jak padáš, tvé uši vnímají stoupající tlak a rozeznáš každou brázdu, každou změnu barvy pod tebou. Ano, můžeš dokonce cítit vůni planety pod sebou. A když se ti podaří vytěsnit ten šílený strach do pozadí, Harry, pak jsi na chvíli anděl. Za čtyřicet vteřin prožiješ celý život.“

„A když se ti nepodaří vytěsnit strach?“

„Ne vytěsnit, jen odsunout do pozadí. Musí být přítomný, tak jako ostrý, jasný tón, jako studená voda na pokožce. Není to pád, ale strach, co ti otevírá smysly. Začne to jako náraz, jako náhlý příval ve tvých žilách, když skočíš z letadla. Jako když ti někdo píchne sérum. Potom se smíchá s krví a učiní tě blaženým a silným. Když zavřeš oči, můžeš to vidět… jako krásného, jedovatého hada, který leží poblíž a hledí na tebe svým plazím pohledem.“

„To zní, jako kdybys mluvil o drogách.“

„To je droga!“ Joseph nyní divoce gestikuloval. „Přesně tak to je. Chceš, aby pád trval věčně, a když nějakou dobu skáčeš, všimneš si, že je stále těžší zatáhnout za uvolňovač padáku. Potom dostaneš strach, že se jednoho dne předávkuješ a že nezatáhneš za uvolňovač, a přestaneš skákat. A v té chvíli zjistíš, že jsi závislý. Abstinence tebou cloumá, tvůj život působí triviálně a nesmyslně a pak naráz zase sedíš na úzké sedačce za pilotem v malé, staré cessně, které trvá věčnost, než vystoupá na 10 000 stop, a jsi rád, i když tě to stojí všechny tvé úspory.“

Joseph se zhluboka nadechl a zavřel oči.

„Stručně řečeno, Harry, je to druhá strana stejné mince. Život je peklo, ale alternativa je ještě horší. He-he.“

Joseph se opřel o loket a napil se z láhve. „Jsem pták, který neumí létat. Víš, co je to emu, Harry?“

„An australian ostrich – australský pštros.“

„Chytrý chlapec.“

Když Harry zavřel oči, slyšel Andrewův hlas. Protože to byl samozřejmě Andrew, kdo ležel vedle něho a vykládal o důležitých a nedůležitých věcech.

„Znáš ten příběh, proč emu neumí létat?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Dávej pozor, Harry. V době snů měl emu křídla a uměl létat. Emu žil se svou ženou na břehu jezera, u kterého se jejich dcera provdala za čápa Jaribua. Jednoho dne, když Jaribu a jeho žena nachytali hodně ryb, skoro všechny hned sežrali a nemysleli na to, že by měli, jak bylo zvykem, nechat nejlepší kousky pro rodiče. Když dcera přišla se zbylými rybami ke svým rodičům, otec, emu, se rozzlobil. „Copak vám vždycky nedávám ty nejlepší kousky, když se vrátím z lovu domů?“ zeptal se, vzal kyj a oštěp a letěl k Jaribuovi, aby ho potrestal.

Jaribu se ale nechtěl nechat zbít, vzal velkou větev a vyrazil svému tchánovi kyj z ruky. Pak ho udeřil nejprve do pravého a pak do levého boku tak, že mu zlomil obě křídla. Emu se probral z šoku a vrhl po svém zeti oštěp. Oštěp Jaribuovi probodl hřbet a zobák. Jaribu pak v bolestech odletěl do bažin, kde potom oštěp využil při lovu ryb. Emu se ale odstěhoval do sušších oblastí, kde je možné ho vidět s krátkými, ochrnutými křídly, se kterými nemůže létat.“

Joseph zvedl láhev ke rtům, ale bylo v ní už jen několik kapek. Zkormouceně láhev zazátkoval. Pak otevřel druhou.

„A tvůj příběh je podobný, Josephe?“

„No…“

V láhvi to zabublalo, takže byla připravená.

„Nahoře v Cessnoku jsem osm let pracoval jako parašutistický instruktor. Byli jsme skvělá parta a drželi jsme spolu. Nikdo nezbohatl, ani my, ani majitel klubu, který to dělal z čirého nadšení. Peníze, které jsme si vydělali jako instruktoři, jsme utráceli za naše vlastní seskoky. Byl jsem dobrý instruktor. Někteří říkali, že ten nejlepší. Přesto mi kvůli jedné nešťastné nehodě vzali papíry. Tvrdili, že jsem byl při seskoku s žákem byl opilý. Jako kdybych nějaký seskok pokazil kvůli alkoholu!“

„Co se stalo?“

„Jak to myslíš? Chceš znát podrobnosti?“

„Nemáš čas?“

„He-he. No dobrá, měl bys to vědět.“

Láhev vína se na slunci leskla.

„Bylo to nepředvídatelné zřetězení nešťastných okolností, a ne důsledek jednoho nebo vícero drinků. Jednak počasí. Když jsme startovali, byly mraky zhruba ve výšce 8000 stop. Když jsou mraky tak vysoko, není to problém, protože za uvolňovač se má zatáhnout, když jsi ve výšce takových 4000 stop. Nejdůležitější je, aby žáci viděli zem, když se otevře padák, aby pak neřídili padák směrem na Newcastle, ale mohli reagovat na signály, které nám dávají podle směru větru a topografie na zemi, aby bezpečně klesali do přistávací zóny, rozumíš? Když jsme odstartovali, bylo na nebi sice několik mraků mimo oblačný kryt, ale ty vypadaly, že jsou ještě daleko. Problém byl to, že klub měl jenom jednu starou cessnu, která držela pohromadě jen za pomoci lepících pásek, modliteb a dobré vůle. To letadlo potřebovalo více než dvacet minut na to, aby vystoupalo do 10 000 stop, odkud jsme chtěli skákat. Když jsme odstartovali, zvedl se vítr, a když jsme proletěli vrstvou mraků ve výšce 8000 stop, podsunuly se pod ni další mraky, aniž bychom to viděli. Rozumíš?“

„To jste neměli rádiové spojení s věží? Nemohli vám říct o těch nižších mracích?“

„Rádio. He-he. I to se později ututlalo, protože pilot vždycky nahlas pustil Stoney, když jsme se blížili do výšky 10 000 stop, aby žáky takříkajíc nažhavil, aby jim dodal agresivitu a aby je zbavil strachu. Jestli nám něco řekli rádiem, tak jsme to určitě neslyšeli.“

„To jste neudělali ani něco jako poslední kontrolní spojení s věží, než jste seskočili?“

„Harry, nekomplikuj to ještě víc, O.K.?“

Další věc, která se podělala, byl výškoměr. Ten musí být nastavený na nulu, než letadlo vyletí, aby mohl ukazovat relativní výšku nad zemí. Těsně předtím, než jsme seskočili, jsem si všiml, že jsem si zapomněl vzít svůj výškoměr, ale pilot měl v letadle kompletní parašutistickou výbavu, a tak mi půjčil svůj. Bál se tak jako my, že se letadlo jednoho dne prostě a jednoduše rozsype. Už jsme byli ve výšce 10 000 stop, když pilot ztlumil Stoney a v rádiu uslyšel, že se blíží hluboké mraky, ne, že už jsou tam. Proto jsme naráz měli naspěch. Musel jsem co nejrychleji seskočit a už jsem se nedostal k tomu, abych vyrovnal svůj výškoměr s výškoměrem žáka. Samozřejmě jsem vždycky na zemi zkontroloval, že je nastavený na nulu. Počítal jsem s tím, že pilotův výškoměr bude nastavený podobně, i když nebyl upravovaný při každém startu. Ale tak jako tak jsem si nedělal velké starosti. Když máš za sebou více než 500 seskoků jako já, vyvineš si něco jako odhad na výšku.

Stáli jsme u dveří. Žák už měl za sebou tři celkem dobré seskoky, a proto jsem neměl obavy. Při seskoku nebyl žádný problém. Roztáhli jsme ruce a nohy a on ležel dobře a stabilně, když jsme propadli první vrstvou mraků. Trochu jsem se vyděsil, když jsem pod námi uviděl další vrstvu mraků, ale říkal jsem si, že prostě uděláme naše úkony a zkontrolujeme, jak jsme vysoko, až se přiblížíme k mrakům. Žák udělal několik otoček o devadesát stupňů a několik čistých horizontálních posunů, než jsme znovu roztáhli ruce a nohy. Můj výškoměr ukazoval 6000 stop, když žák začal sahat po uvolňovači, takže jsem mu signalizoval, aby počkal. Pohlédl na mě, jenže není tak snadné odhadnout rysy v obličeji člověka, kterému tváře a rty vlají kolem uší jako prádlo na šňůře v bouřce.“

Joseph se zarazil a spokojeně přikývl.

„Prádlo na šňůře v bouřce,“ opakoval. „To bylo dobré přirovnání. Na zdraví.“

Dno láhve se zvedlo k nebi.

„Můj výškoměr ukazoval 5000 stop, když jsme dorazili k dolní vrstvě mraků,“ dodal, když se nadechl. „Ještě tisíc stop do chvíle, kdy jsme měli zatáhnout za uvolňovač padák. Pevně jsem žáka držel a díval se na výškoměr pro případ, že bychom museli padáky otevřít v mracích, ale okamžitě jsme byli venku. Stáhlo se mi srdce, když jsem viděl, jak se k nám blíží zem. Stromy, tráva, asfalt, všechno to bylo jako rychlé přiblížení na kameře. Okamžitě jsem zatáhl za jeho i můj uvolňovač. Kdyby někomu z nás nefungoval hlavní padák, tak bychom neměli čas vytáhnout záložní. Ukázalo se totiž, že spodní vrstva mraků byla v úrovni takových 2000 stop. Lidi na zemi zbledli, když viděli, jak se řítíme z mraků bez padáků. Ten omezenec navíc ještě zpanikařil, přestože se mu padák otevřel, a s úspěchem začal navigovat k jednomu stromu. Vlastně to dopadlo celkem dobře, jenže zůstal viset čtyři metry nad zemí, a namísto aby počkal, skočil na zem a zlomil si nohu. Obvinil mě a tvrdil, že ze mě táhl alkohol. Předsednictvo svazu rozhodlo, že mě doživotně vyloučí.“

Joseph vypil láhev číslo dva.

„Co se dělo pak, Josephe?“

Odhodil láhev stranou.

„Toto tady. Podpora, falešní kamarádi a víno.“ Začal brblat. „Zlomili mi křídla, Harry. Jsem potomek Vran, nejsem stvořen pro to, abych žil jak emu.“

Stíny v parku se stáhly, ale nyní se znovu začaly prodlužovat. Harryho probudilo to, že Joseph stál nad ním.

„Teď jdu domů, Harry. Možná potřebuješ ty věci, které leží vevnitř, ne?“

„Ech, kruci, má pistole a kabát.“

Harry vstal. Byl nejvyšší čas na drink. Po tom, co Joseph zamčel zahradní domek, zůstali ještě chvíli nerozhodně stát venku.

„Takže ty počítáš s tím, že se brzy vrátíš do Norska?“ zeptal se Joseph.

„Oh, any day now.“

„Doufám, že napodruhé už let stihneš.“

„Chtěl jsem dnes odpoledne volat na aerolinie, abych se ohlásil. Určitě se ptají, kde jsem.“

„Sakra,“ řekl Joseph a plácl se do čela. Znovu vytáhl klíče. „Myslím, že v tom červeném je příliš mnoho kyselin. Rozežírá mi to mozkové buňky. Nikdy si nedokážu vzpomenout, jestli jsem vypnul světlo, a hlídač vždycky nadává, když přijde a svítí se tam.“

Otevřel dveře. Bylo tam zhasnuto.

„He-he. Víš, jaké to je, když člověk zná nějaké místo jako své boty, potom už prostě nad zhasínáním světla nepřemýšlí, je to pro něho něco automatického. Proto si nedokážu vzpomenout, jestli… co je, Harry?“

Harry strnul a udiveně na něho pohlédl.

„Světlo,“ řekl, „bylo tam zhasnuté světlo.“

Hlídač v divadle St. George nechápavě zavrtěl hlavou a nalil Harrymu kávu.

„Něco t-takového jsem ještě ne-neviděl. Každý večer je narváno. Když přijde číslo s gilotinou, jsou lidé hysteričtí, křičí a dělají různá gesta. Na plakátu už d-d-dokonce stojí: „Smrtící gilotina – známá z novin a televize – nezabije poprvé…“ T-to číslo je totální hit. Opravdu zajímavé.“

„Opravdu zajímavé. Takže našli náhradu za Otta Rechtnagela a hrají stejný program?“

„Víceméně ano. Dřív to nebylo ani zdaleka tak úspěšné.“

„Co to číslo, když lovec zastřelí kočku?“

„To škrtli. Nějak se jim to nelíbilo.“

Harry si posunoval židli sem a tam. Pod košilí mu stékaly kapky potu.

„Ne, ani já jsem úplně nepochopil, jaký význam to číslo mělo.“

„Byl to Rechtnagelův nápad. I já jsem to kdysi, když jsem byl ještě mladý, zkoušel jako klaun. Proto mě baví sledovat, co se děje na pódiu, když tu máme cirkus. Vzpomínám si, že to číslo se objevilo až při poslední zkoušce před tím neštěstím.“

„Myslel jsem si, že s tím má něco společného Otto.“ Poškrábal se na čerstvě oholené bradě.

„Jedna věc mě ale zaujala a přemýšlím, jestli mi v tom nemůžete pomoct. Možné je všechno, ale nejdřív si vyslechněte moji teorii. Pak mi řeknete, co si myslíte, ano? Otto ví, že sedím v obecenstvu, a ví něco, co já nevím, co mi ale chce nějak dát najevo. Jenže to nemůže říct otevřeně. Z různých důvodů. Možná proto, že s tím má sám něco společného. Takže, to číslo je určené pro mě. Chce mi říct, že ten, koho lovím, je sám lovcem, někdo jako já, kolega. Vím, že to zní zvláštně, ale víte přece sám, jak excentrický Otto uměl být. Co myslíte? Sedělo by to na něho?“

Hlídač na něho dlouze hleděl.

„Konstáble, myslím, že potřebujete ještě jednu kávu. To číslo nemá vůbec žádnou spojitost s vámi. Je to klasické J-J-Jandaschewského číslo, to vám potvrdí každý, kdo trochu rozumí cirkusu. Nic víc a nic míň. Je mi to líto, že vám tím vyvracím vaši t-t-teorii, ale…“

„Právě naopak,“ řekl Harry s úlevou. „V něco takového jsem tajně doufal. Pak mohu tuto teorii opustit. Říkáte, že byste měl ještě jednu kávu?“

Zeptal se, zda by se nemohl podívat na gilotinu, a hlídač ho zavedl do rekvizitárny.

„Vždycky mi naskočí husí kůže, když sem přijdu, ale aspoň už můžu spát,“ řekl hlídač a otevřel dveře. „Drhli jsme to tu dva dny.“

Když otevřeli dveře, zavanul z místnosti chladný vzduch.

„Dělejte, oblečte se,“ řekl hlídač a rozsvítil. Gilotina trůnila uprostřed místnosti. Byla zakrytá dekou a vypadala jako spící diva.

„Oblečte se?“

„Ále, to je takový místní žertík. Říkáme to, když vejdeme d-d-do místnosti, kde je tma.“

„Proč?“ Harry přejel palcem po noži gilotiny.

„To je taková hloupá stará historka ze sedmdesátých let. Tehdy nám šéfoval jeden Belgičan, Albert Mosceau, byl to temperamentní chlápek, ale podřízení s ním vycházeli dobře, byl to pravý divadelník, bless his soul. Lidé říkají, že divadelníci jsou sukničkáři a libertini, no možná na tom bude kus pravdy. Říkám jenom, jak to je. Každopádně byl tenkrát v ansámblu jeden etablovaný dobrý herec, nechci jmenovat, který se ukázal jako neuvěřitelný proutník. Ženy mu nedokázaly odolat a chlapi nadávali a žárlili. Občas jsme dělali prohlídky, když lidé chtěli vidět divadlo. Jednoho dne vešel průvodce s celou třídou školáků do rekvizitárny. Rozsvítil – a náš proutník ležel na jednom rokokovém gauči a zpracovával prodavačku z kantýny.

Samozřejmě mohl průvodce situaci zachránit, protože ten známý herec, nikoho nejmenuju, se k nim otočil zády. Jenže průvodcem byl jeden mladík, který se sám chtěl stát divadelním hercem, a navíc byl ještě, tak jako většina divadelníků, ješitný. Proto nenosil brýle, i když byl velmi krátkozraký.

Takže neviděl, co se to na gauči před ním děje, a myslel si, že všichni naráz chtějí do místnosti kvůli jeho strhujícímu popisu. Když nepřestal žvanit, starý proutník zaklel, dával však úzkostlivě pozor na to, aby neukázal svůj obličej, ale jen svůj chlupatý zadek. Průvodce ho však poznal po hlase a nahlas řekl: ‚Ale co tu děláte, Bruci Lieslingtone?‘“

Hlídač se kousl do spodního rtu.

„Sakra…“

Harry se nahlas rozesmál a zvedl ruce. „To je v pořádku, už jsem to jméno zapomněl.“

„Každopádně Mosceau následujícího dne svolal poradu. Krátce vysvětlil, co se stalo, a řekl, že tento případ bere velmi vážně. ‚Takovouhle publicitu nemůžeme potřebovat,‘ řekl. ‚Proto jsem nucen takové prohlídky zarazit.‘“

Rekvizitárnou zněl hlídačův smích. Harry se musel usmívat. Pouze odpočívající děva z oceli a dřeva byla stále tak tichá a nepřístupná jako předtím.

„Teď už rozumím, proč jste volal ‚dělejte, oblečte se!‘ Co se stalo s tím nešťastným průvodcem? Dotáhl to na herce?“

„K jeho lítosti a k velké radosti divadelní scény ne. Ale zůstal v branži. Pracuje jako osvětlovač tady v St. George’s, ale – na to jsem úplně zapomněl – vy už jste s ním přece mluvil.“

Harry se pomalu nadechl. Proč tu musí být tak horko? pomyslel si.

„Ano, to je pravda. Dnes už asi nosí kontaktní čočky, ne?“

„Chyba lávky! Říká, že mu víc vyhovuje, když pódium vidí lehce rozostřeně. Že se pak může lépe koncentrovat na celek a nenechá se rozptylovat detaily. Je to zvláštní chlapík.“

„Zvláštní chlapík,“ opakoval Harry.

16

Mrtvý klokan, paruka a pohřeb

Kristin se před několika lety přestěhovala do Osla. Díky přátelům se Harry dozvěděl, že má dvouletou dceru a že svého Angličana nechala v Londýně. A jednoho večera se potkali v Sardine’s. Přišel k jejímu stolu a viděl, jak se změnila. Měla bledou pokožku a vlasy jí zplihle visely do tváře. Když si ho všimla, zkřivila se její tvář do nuceného úsměvu. Pozdravil Kjartana, ‚kamaráda‘, kterého viděl po dlouhé době. Mluvila rychle a nesouvisle o různých nedůležitých věcech a nedala Harrymu příležitost položit otázky, které od něho očekávala. Pak hovořila o plánech do budoucna, ale v jejích očích nebyl žádný žár a její divoce gestikulující ruce byly nyní pomalé a apatické.

V jedné chvíli se mu zdálo, že pláče, ale byl už tak opilý, že to nedokázal říct s jistotou.

Kjartan odešel, potom se znovu objevil, zašeptal jí něco do ucha, pak se arogantně usmál na Harryho a vymanil se z jejího objetí. Po chvíli všichni odešli a Harry a Kristin seděli sami mezi pomačkanými krabičkami od cigaret a skleněnými střepy, dokud je nevyvedli ven. Nebylo úplně jasné, kdo koho venku podepíral a od koho vzešel návrh jít do hotelu. Každopádně skončili v Savoyi. Na pokoji vybrakovali minibar a šli do postele. Aby se neřeklo, Harry se pokusil s ní neúspěšně souložit, ale už bylo příliš pozdě. Kristin skryla hlavu mezi polštáře a usedavě plakala. Když se probudil, vykradl se z pokoje a odjel taxíkem do jedné kavárny, která otevírala hodinu před ostatními podniky. Seděl tam a cítil, že už je příliš pozdě.

„Ano?“

„Sorry, že volám tak pozdě, Lebie, tady je Harry Hole.“

„Holy, to je překvapení, kolik je teď v Norsku?“

„Nevím. Nejsem v Norsku. Byly problémy s letem.“

„Co?“

„Odlet byl trochu příliš brzy, abych tak řekl, a není tak jednoduché rezervovat nový let. Potřebuju pomoct s pár věcmi.“

„Mluv!“

„Můžeš se se mnou setkat v bytě Otta Rechtnagela? Pro jistotu si vezmi páčidlo, kdyby to neklaplo s paklíčem.“

„V pořádku. Teď hned?“

„To by bylo dobré. Appreciate it, mate.“

„Beztak jsem špatně spal.“

„Haló?“

„Doktor Engelssohn? Jde o to tělo, mé jméno je…“

„Mně je úplně jedno, kdo jste, jsou… tři hodiny ráno, zeptejte se doktora Hanssona, ten má noční službu! Dobrou noc!“

Harry to zkusil znovu. „To máte něco s ušima? Řekl jsem…“

„To jsem já, Holy, prosím, nezavěšujte.“

„Ten Holy?“

„Jsem rád, že si na mě vzpomínáte, doktore. V bytě, ve kterém bylo nalezeno tělo Andrewa Kensingtona, jsem přišel na něco zajímavého. Musím se na něho ještě jednou podívat, tedy, musím se podívat na šaty, které měl na sobě, když zemřel. Máte je přece, ne?“

„Ano, ale…“

„Počkejte na mě za půl hodiny před pitevnou.“

„Můj milý Holy, opravdu nerad…“

„Ušetřete mě toho, abych vám to musel opakovat, doktore. Odebrání licence, nároky na odškodné ze strany postižených, špína v novinách… Chcete toho slyšet ještě víc?“

„Za půl hodiny to v žádném případě nestihnu.“

„Touto dobou jsou ulice prázdné, doktore. Myslím, že to stihnete.“

McCormack vešel do své kanceláře, zavřel dveře a postavil se před okno. Proměnlivé letní počasí se zase jednou předvedlo, celou noc pršelo. McCormack měl přes padesát, již překročil důchodový věk u policie, a tak jak je to u důchodců obvyklé, trpěl samomluvou, když byl sám.

Většinou při tom šlo o drobné, všední úvahy, které, jak se domníval, dokázal správně ocenit jen on sám, jako například: „Teď se ještě vyjasní, no toto, ano, ano.“ Zůstal stát před oknem, houpal se na patách a díval se na město. Nebo: „Takže dneska jsem zase první.“

Teprve když pověsil sako do skříně za svým psacím stolem, všiml si zvuků, které se ozvaly z pohovky. Někdo, kdo tam předtím ležel, se teď posadil.

„Holy,“ zvolal udivený McCormack.

„Omlouvám se, Sir, doufám, že je v pořádku, že jsem si půjčil vaši pohovku…“

„Jak jste se sem dostal?“

„Ještě jsem nestačil odevzdat svůj průkaz, a proto mě vrátný pustil. Dveře vaší kanceláře byly otevřené, tak jsem si tu trochu schrupnul, protože jsem s vámi chtěl mluvit.“

„Máte být v Norsku. Váš nadřízený volal. Vypadáte špatně, Holy.“

„Co jste říkal, Sir?“

„Že to vypadá, jako byste chtěl zůstat na Kensingtonův pohřeb jako zástupce norské policie.“

„Ale jak…“

„Aeroliniím jste dal telefonní číslo vaší kanceláře tady a když jste ještě půl hodiny před odletem nebyl na letišti, volali sem. To už jsem si ledacos domyslel. Zbytek mi vysvětlil v důvěrném telefonickém hovoru ředitel hotelu Crescent. Bezvýsledně jsme se pokoušeli vás najít. Vím, jak to je, Holy, a navrhuji vám, abychom o tom dál nemluvili. Nám všem je jasné, že to, co se stalo, nezůstane bez následků. Nejdůležitější teď je, abyste se opět uklidnil a abychom vás dostali do letadla.“

„Díky, Sir.“

„Není zač. Poprosím svou sekretářku, aby zavolala na aerolinie.“

„Než bude volat, musím s vámi ještě mluvit o některých věcech, Sir. Dnes v noci jsme celkem pilně pracovali, ale konečné výsledky dostaneme teprve, až se dnes ráno ujmou své práce technici. Ale jsem si celkem jistý, že z toho něco bude, Sir.“

Starý ventilátor, přestože byl naolejovaný, vypověděl službu a byl nahrazen novým, větším a tišším nástupcem. Harry zjistil, že svět činí pokroky i za jeho nepřítomnosti.

Z přítomných neznali podrobnosti už jen Wadkins a Yong, Harry však přesto začal od Adama.

„Neuvědomili jsme si to, když jsme našli Andrewa, protože byl den. A nepřišel jsem na to, ani když jsem se dozvěděl dobu jeho smrti. Teprve později jsem si uvědomil, že světlo bylo zhasnuté, když jsme přišli do Rechtnagelova domu. Pokud ty události proběhly tak, jak jsme si zatím mysleli, znamená to, že Andrew zmáčkl vypínač u dveří obývacího pokoje, a pak v heroinovém rauši, v místnosti, kde ve dvě v noci byla tma jak v pytli, dotápal k židli, vylezl na ni a natáhl si smyčku přes hlavu.“

„To zní pozoruhodně,“ řekl Wadkins. „Možná tam nebyla úplná tma, možná tam v noci svítí světlo pouličních luceren nebo nějakých jiných světelných zdrojů…“

„Lebie a já jsme to dnes v noci ve dvě vyzkoušeli. V tom pokoji je naprostá tma.“

„Nemohlo být rozsvíceno, aniž by si toho někdo všiml?“ zeptal se Yong. „Byl přece den. Někdo z policistů mohl zhasnout.“

„Odřezali jsme Andrewa nožem,“ řekl Lebie. „Nechtěl jsem dostat ránu, a tak jsme předtím zkontrolovali vypínač.“

„O.K.,“ řekl Wadkins. „Vycházejme z toho, že Kensington se oběsil potmě, že byl podivín, what else new?“

„Jenže on se nepověsil potmě,“ řekl Harry.

McCormack si v zadní části místnosti odkašlal.

„Toto jsme našli v bytě Otta Rechtnagela,“ řekl Harry a zvedl jednu žárovku. „Vidíte tu hnědou skvrnu tady? To je spečené umělé hedvábí.“ Pak zvedl bílou košili. „A toto je košile, kterou měl na sobě Andrew, když jsme ho našli. Nežehlivá. Šedesátiprocentní umělé hedvábí. Umělé hedvábí se taví při 260 stupních Celsia. Teplota povrchu žárovky činí přibližně 450 stupňů. Vidíte tu hnědou skvrnu na náprsní kapse tady? Tam visela žárovka, když jsme ho našli.“

„Působivá přednáška z fyziky, Holy,“ řekl Wadkins. „Co se podle vašeho mínění stalo?“

„Existují dvě možnosti,“ odpověděl Harry. „Někdo tam byl před námi, uviděl Andrewa a rozsvítil. Problém je to, že jediné dva registrované klíče od domu se našly v Andrewově a Ottově kapse.“

„Ty dveře mají bezpečnostní zámek, že ano?“ zeptal se Wadkins. „Možná ta osoba odemkla dveře a pak strčila klíč Andrewovi do kapsy… ne, pak by Andrew nemohl dovnitř.“

Wadkins se lehce začervenal.

„Přesto na tom něco může být,“ odpověděl Harry. „Má teorie je taková, že Andrew neměl klíč od domu, ale že ho tam vpustil někdo jiný, kdo tam buďto už byl, nebo kdo přišel s ním, někdo, kdo měl druhý klíč. Tato osoba byla přítomná, když Andrew zemřel. Potom strčila klíč Andrewovi do kapsy, aby to vypadalo, že si dveře odemkl sám. To, že tento klíč nevisel s ostatními klíči na poličce, tomu nasvědčuje. Pak ta osoba zhasla, a když odešla, zavřela dveře.“

Panovalo ticho.

„Myslíte, že Andrew Kensington byl zavražděn?“ zeptal se Wadkins. „A pokud ano, tak jak?“

„Myslím, že ho nejdřív přinutili, aby se předávkoval heroinem, asi s namířenou pistolí.“

„Proč by si to nepíchl dobrovolně předtím, než tam šel?“ zeptal se Yong.

„Tak zaprvé: nevěřím, že takový zkušený narkoman jako Andrew se jen tak náhodou předávkuje. Krom toho Andrew neměl dost heroinu na to, aby se předávkoval.“

„Proč ho potom pověsili?“

„Předávkování je nevypočitatelná věc. Není vždy snadné říct, jak bude trénované tělo reagovat. Možná bychom ho potom našli živého. Spíš ho ale museli omámit, aby nemohl klást odpor, když ho vytáhli na židli a pověsili na kabelu. Abych nezapomněl: kabel. Lebie?“

Lebie si vytáhl párátko z úst.

„Chlapci z technického oddělení prohlédli ten kabel. Kabely, které visí ze stropu, se málokdy umývají, že ano, a tak jsme si říkali, že by na nich mohly být otisky prstů. Jenže tento kabel byl čistý jako…“

Lebie mávl rukou.

„Jako něco, co je za normálních okolností čisté?“ přispěchal mu na pomoc Yong.

„Přesně. Jediné otisky, které jsme našli, byly naše vlastní.“

„Takže, pokud Andrew neutřel kabel, než se oběsil,“ uvažoval Wadkins, „a nestrčil hlavu do smyčky, aniž by se dotkl kabelu – pak to za něho musel udělat někdo jiný. Chcete tím říct toto?“

„Vypadá to tak, šéfe.“

„Jenže pokud je vrah tak prohnaný, jak mi chcete naznačit, proč potom zhasl světlo?“ Wadkins rozpřáhl ruce a rozhlédl se po místnosti.

„Protože to udělal automaticky,“ řekl Harry, „aniž by nad tím přemýšlel. Jako člověk, který opouští svůj dům. Nebo dům, od kterého má klíč, ve kterém se může volně pohybovat a kam může přijít, kdy chce.“

Harry se opřel o opěradlo židle. Potil se a nevěděl, jak dlouho to vydrží bez drinku.

„Myslím, že muž, kterého hledáme, je tajný milenec Otta Rechtnagela.“

Lebie jel ve výtahu s Harrym. „Jdeš se najíst?“ zeptal se.

„Chtěl jsem, ano,“ odvětil Harry.

„Měl bys něco proti, kdybych šel s tebou?“

„Vůbec ne.“

Lebie byl ideální společník, pokud člověk nechtěl příliš mluvit.

Posadili se do Southern na Market Street. Harry si objednal jednoho Jima Beama. Lebie vzhlédl od jídelního lístku.

„Přineste nám dvakrát salát barramundi, černou kávu a čerstvý bílý chleba.“

Harry na něho překvapeně pohlédl.

„Díky, ale já nechci,“ řekl číšníkovi.

„Přineste, co jsem řekl,“ trval na svém usmívající se Lebie. „Kamarád si to ještě rozmyslí, až ochutná vaše barramundi.“

Číšník zmizel a Harry pohlédl na Lebieho. Měl obě ruce položené na stole a těkal pohledem z jedné na druhou, jako by chtěl poznat rozdíl.

„Když jsem byl mladý, jel jsem podél pobřeží do Cairnsu, kolem Velkého korálového útesu,“ řekl ke hřbetům svých rukou. „V jednom hotelu pro batůžkáře jsem se setkal se dvěma dívkami z Německa, které byly na cestě kolem světa. Půjčily si auto, odjely ze Sydney a vyprávěly, kde byly, jak dlouho a proč tam byly a jak si naplánovaly zbytek cesty. Bylo jasné, že nic neponechávaly náhodě. Možná je to v německé nátuře. Když jsem se jich zeptal, jestli na své cestě viděly klokany, rozesmály se a ujistily mě, že samozřejmě nějaké viděly. Přitom jsem tak nějak vycítil, že tento bod na seznamu pamětihodností, které chtěly vidět, už odškrtly. Pak jsem se ptal, jestli zastavily a krmily je, ale ta otázka je naprosto udivila. Pohlédly na mě a řekly:

„Aber no!“

„Why not? They are quite cute, you know.“

„Aber zey were dead!“

Harry byl tak užaslý, když slyšel Lebieho dlouhý monolog, že se zapomněl smát. Klokani jsou na australských silnicích známý problém a všichni, kdo vyjedou trochu dál z města, nevyhnutelně spatří jejich mršiny ve škarpě.

Přišel číšník a přinesl Harrymu drink. Lebie pohlédl na sklenici.

„Předevčírem jsem viděl jedno děvče, které bylo tak sladké, že jsem měl chuť je pohladit po tváři a říct mu něco hezkého. Té dívce bylo přes dvacet, měla modré šaty a odhalené nohy. Jenže ta dívka byla mrtvá. Jak víš, byla blondýna, znásilněná a měla modré stopy po škrcení na krku.

A dnes v noci se mi zdálo o všech těch nesmyslně mladých a smyslně hezkých tělech, která leží u silnic po celé Austrálii – od Sydney po Cairns, od Adelaide po Perth a od Darwinu po Melbourne. A to jenom z jediného důvodu. Protože jsme před tím zavřeli oči, protože jsme nestrávili pravdu. Protože jsme se za to dostatečně nezasadili. Protože jsme si dovolili být slabí a lidští.“

Harry pochopil, na co Lebie naráží. Číšník přinesl rybu.

„Ty jsi ten, kdo se k němu dostal nejblíž, Harry. Ty jsi ten, kdo přiložil ucho k zemi a možná můžeš poznat jeho kroky podle vibrací. Vždycky se najde sto důvodů pro to, aby se člověk opil, ale když ležíš v hotelovém pokoji a zvracíš na podlahu, tak tu nikomu nepomůžeš. On není lidský. Proto ani my nemůžeme být lidští. My musíme vydržet všechno, všechno.“

Lebie rozložil svůj ubrousek. „Ale musíme jíst.“

Harry si zvedl sklenici s whisky ke rtům a pomalu pil, přičemž se díval na Lebieho. Pak postavil prázdnou sklenici opět na stůl, zašklebil se a sáhl po noži a vidličce. Potom mlčky jedli.

Harry se musel usmát, když se dozvěděl, že Wadkins vyslal Yonga, aby vyslechl tlustou sousedku Otta Rechtnagela.

„Můžeme jenom doufat, že si na něho nesedne,“ řekl Lebie.

Harry a Lebie jeli do King’s Cross, kde Harry vystoupil.

„Díky, Sergeji. Myslím, že bude lepší, když to tu vyřídím sám.“

Lebie si přiložil prsty k čelu a zmizel.

Sandra stála na svém obvyklém místě. Nepoznala ho, dokud nebyl těsně u ní.

„Díky za hezký večer,“ řekla a její zorničky působily navýsost odmítavě.

Šli do Bourbon & Beef. Číšník doslova přiběhl a odsunul jí židli.

Harry se jí zeptal, co bude pít, a objednal kolu a velkou whisky.

„Uf, myslela jsem si, že přišel tak rychle proto, aby mě odtud vyhodil,“ řekla s úlevou.

„Jsem tu štamgast,“ vysvětloval Harry.

„Jak se vede tvé přítelkyni?“

„Birgittě?“ Harry váhal. „Nevím. Už se mnou nechce mluvit. Špatně, doufám.“

„Proč doufáš, že se jí vede špatně?“

„Doufám zkrátka, že mě miluje.“ Sandra se chraplavě zasmála.

„A jak se vede tobě, Harry Hole?“

„Špatně!“ Harry se smutně usmál. „Ale je možné, že se brzy začnu cítit lépe, až chytím toho vraha.“

„A ty myslíš, že ti při tom můžu pomoct?“ zeptala se a zapálila si. Její tvář byla ještě bledší a pohublejší než předtím, pokud to vůbec bylo možné. Měla zarudlé oči.

„Jsme si podobní,“ řekl Harry a ukázal na svůj odraz v okně u jejich stolu.

Sandra nic neřekla.

„Vzpomínám si, i když celkem nejasně, že Birgitta hodila na postel tvou kabelku a při tom z ní všechno vypadlo. Nejdřív jsem si myslel, žes měla v kabelce pekingského palácového psíka.“ Harry se odmlčel. „Řekni, na co potřebuješ blond paruku?“

Sandra vyhlédla z okna. Tedy, hleděla do okna, možná na svůj odraz.

„Jeden zákazník mi ji koupil. Chce, abych ji nosila, když budu s ním.“

„Kdo to je…?“

Sandra zavrtěla hlavou. „Zapomeň na to, Harry. To ti neřeknu. V mé branži je jenom několik pravidel, ale neprozradit, kdo patří k zákazníkům, je jedním z nich. A je to dobré pravidlo.“

Harry si povzdechl.

„Máš strach,“ řekl.

Sandře se zajiskřilo v očích.

„Nezkoušej to, Harry. K ničemu to nepovede, O.K.?“

„Nemusíš mi říkat, kdo to je, Sandro. Já to vím. Chtěl jsem jenom vědět, jestli máš strach mi to říct.“

„Já to vím,“ opakovala Sandra. „A jak to víš ty?“

„Viděl jsem ten kámen, který ti vypadl z kabelky, Sandro. Ten zelený křišťál. Vzpomněl jsem si na něj, když jsem viděl jeden namalovaný zvěrokruh. To on ti ho dal. Ten kámen je z obchodu jeho matky, Crystal Castle.“

Hleděla na něho velkýma, černýma očima. Její rudé rty se zkřivily do nenávistné grimasy. Harry jí opatrně položil ruku na rameno.

„Proč máš takový strach z Evanse Whitea, Sandro? Proč nám ho nechceš přenechat?“

Sandra se mu vytrhla. Otočila se k oknu a Harry čekal. Polkla a Harry jí podal kapesník, který z nějakého nevysvětlitelného důvodu nosil v kapse kalhot.

„Nejen tobě se vede špatně, víš?“ zašeptala po chvíli. Oči jí zrudly ještě víc, když se k němu otočila.

„Víš, co to je?“ Vyhrnula si rukáv a ukázala mu bílé předloktí s červenými, zanícenými tečkami. Na některých byly strupy.

„Heroin?“ zeptal se Harry.

„Morfium,“ odpověděla. „Moc lidí ho v Sydney ve svém sortimentu nemá, většina skončí na heroinu. Jenže já jsem na heroin alergická. Jednou jsem to zkusila a málem jsem zemřela. Mou drogou je morfium. A letos je tu na King’s Cross jediný člověk, který je schopný dodávat to v dostatečném množství. Nechává si platit v naturáliích. Nalíčím se, nasadím si bílou paruku a je mi jedno, jak se uspokojí, hlavně že se uspokojím já. Kromě toho jsou mnohem úchylnější chlápci než ti, co chtějí, aby se člověk oblékl jako jejich matka.“

„Jako matka?“

„Myslím, že svou matku nenávidí. Nebo ji má rád víc, než je normální, přesně to nevím, nechce o tom mluvit, a můžeš si být jistý, že o tom nechci mluvit ani já.“ Zasmála se.

„Proč myslíš, že ji nenávidí?“ zeptal se.

„Posledně byl hrubější než jindy,“ řekla Sandra. „Zůstaly mi modřiny.“

„Škrtil tě?“

Sandra zavrtěla hlavou.

„To zkusil jen jednou. Den po tom, co psali v novinách o té holce z Norska, kterou uškrtili. Jenom mi položil ruce na krk a poprosil mě, abych klidně ležela a neměla strach. Potom jsem o tom nepřemýšlela.“

„Proč ne?“

Sandra pokrčila rameny.

„Lidi jsou ovlivnění tím, co čtou a slyší. Inspiruje je to. Vezmi si třeba to, když tu v kině dávali 9 a půl týdne. Najednou po nás spousta zákazníků začala vyžadovat, abychom se nahé plazily po podlaze, zatímco oni seděli v křesle a dívali se.“

„Pěkné svinstvo,“ odpověděl Harry. „Co se stalo?“

„Chytil mě kolem krku a jezdil mi palcem po ohryzku. Nic násilného. Ale sundala jsem si paruku a řekla, že takové hrátky provozovat nebudu. Pak se probral a řekl, že to je v pořádku. Že to na něho prostě jenom přišlo a že to nic neznamená.“

„A tys mu to věřila?“

Sandra pokrčila rameny.

„Ty nevíš, jak ti třeba jen lehká závislost změní vnímání,“ řekla a hodila do sebe zbytek whisky.

„Ne?“ zabručel Harry a pohrdavě pohlédl na ještě neotevřenou láhev koly, která stála před ním.

McCormack netrpělivě bubnoval prsty po desce stolu. Harry se potil, přestože ventilátor jel na plné obrátky. Korpulentní sousedka Otta Rechtnagela toho vyprávěla hodně. Až příliš. Jenže nic zajímavého. Dokonce i Yong dokázal v její nepříjemné společnosti jen stěží hrát roli pozorného posluchače.

„Fat ass,“ řekl a zamžoural, když se ho Wadkins zeptal, jaký dojem na něho dělala.

„Něco nového o tom děvčeti v Centennial Parku?“ zeptal se McCormack.

„Nic moc,“ odpověděl Lebie. „Zjistili jsme, že ta dívka nebyla zrovna mámina hodná holčička. Brala amfetamin a právě začala pracovat v jednom stripbaru na King’s Cross. Byla na cestě domů, když ji zavraždil. Našli se dva svědkové, kteří tvrdí, že ji viděli, když šla do parku.“

„Ještě něco?“

„Zatím ne, Sir.“

„Harry,“ řekl McCormack a utřel si pot, „představ nám svou teorii.“

„Tu nejnovější,“ zabručel Wadkins dost nahlas na to, aby to slyšeli všichni.

„Nu,“ začal Harry, „nikdy jsme nenalezli svědka, o kterém Andrew tvrdil, že viděl Evanse Whitea v den vraždy v Nimbinu. To, co už víme, je to, že Evans White má k blonďatým ženám nenormální vztah. Měl disharmonické dětství a bylo by zajímavé zjistit víc o jeho vztahu k matce. Nikdy neměl stálou práci nebo bydliště. Proto bylo těžké sledovat jeho pohyb. Není vyloučeno, že měl tajný vztah s Ottem Rechtnagelem a že za ním jezdil na turné. Možná bydlel v hotelu a vybíral si své oběti při vystoupeních. Ale to je opravdu jenom teorie.“

„Možná je ten sériový vrah Otto Rechtnagel,“ řekl Wadkins. „Možná Rechtnagela a Kensingtona zabil někdo jiný, někdo, kdo s předešlými vraždami neměl nic společného.“

„Centennial Park,“ řekl Lebie. „To byl náš sériový vrah. Vsadím všechno, co mám, že to byl on. I když toho neriskuju moc.“

„Lebie má pravdu,“ podpořil ho Harry. „Je někde venku.“

„Dobrá,“ řekl McCormack, „zjišťuji, že náš přítel Holy se naučil používat pojmy jako ‚není vyloučeno‘ nebo ‚není nemožné‘, když prezentuje své teorie, což je jistě moudré. S příliš velkou sebejistotou se nedostaneme daleko. Kromě toho je už asi všem jasné, že máme co do činění s někým, kdo je zatraceně inteligentní. A navíc je chladnokrevný. Dal nám odpovědi, které chceme, na stříbrném podnosu nám přinesl vraha a teď asi počítá s tím, že si s těmito odpověďmi vystačíme. Že budeme případ považovat za vyřízený, protože viník si vzal život. Když ukázal prstem na Kensingtona, věděl, že to samozřejmě nebudeme nikde roztrubovat – je zatraceně prohnaný!“

McCormack pohlédl na Harryho a dodal: „A vzhledem k tomu, že to nemůžeme roztrubovat, musíme další vyšetřování ukončit. Naší výhodou je to, že věří, že je v bezpečí. Lidé, kteří se cítí bezpečně, jsou často neopatrní. Pro nás je teď důležité rozhodnout se, jak budeme pokračovat. Máme podezřelého a nemůžeme si dovolit další chybu. Problém je to, že nemůžeme příliš dělat vlny, abychom tu velkou rybu nevyplašili. Musíme chladnokrevně vyčkávat, až ji jasně uvidíme – tak jasně, že se nezmýlíme, až bude blízko, že ji nebudeme moct minout – teprve potom můžeme vrhnout harpunu.“

Rozhlédl se kolem sebe. Všichni přikyvovali a souhlasili s nepopiratelně zdravým úsudkem svého šéfa.

„A abychom toho opravdu dosáhli, musíme pracovat defenzivně, klidně a systematicky,“ dodal McCormack.

„V tom jsem jiného mínění,“ řekl Harry. Ostatní se k němu otočili.

„Je tu ještě jiná možnost, jak chytit rybu, aniž bychom dělali velké vlny,“ řekl. „Udice a háček s návnadou, o které si můžeme být jistí, že se do ní zakousne.“

Vítr hnal obláčky prachu, které zvířil na štěrkové cestě, přes malou kamennou zídku hřbitova směrem k těm několika lidem, kteří se tam shromáždili. Harry musel přivřít oči. Vítr jim povíval límci a cípy kabátů, takže z určité vzdálenosti to vypadalo, jako by lidé, kteří se shromáždili nad hrobem Andrewa Kensingtona, tančili.

„Pekelný vítr,“ zašeptal Wadkins, když kněz pronášel modlitbu.

Harry tam stál a doufal, že se Wadkins mýlil. Samozřejmě nikdo nemohl vědět, jaký cíl vítr měl, každopádně to však vypadalo, že má velmi naspěch. A pokud byl tady proto, aby vzal s sebou Andrewovu duši, pak v žádném případě nebylo možné tvrdit, že to dělá lajdácky. Povíval stránkami kancionálů stejně tak jako zeleným plátnem, kterým byly zakryté hromady zeminy po obou stranách hrobu. Těm, kdo neměli klobouky, nezbývalo než přihlížet, jak si je ostatní snaží držet.

Harry kněze neposlouchal, ale přivřenýma očima hleděl na druhou stranu hrobu. Birgittiny vlasy ve větru vlály jako velké rudé plameny. Opětovala jeho pohled chladně. Jedna stará, roztřesená žena s šedými vlasy a holí seděla na židli. Její kůže byla nažloutlá a ani její stáří nemohlo zakrýt její vyloženě anglický, koňský obličej. Vítr jí odsunul klobouk. Harrymu došlo, že to musí být Andrewova nevlastní matka, ale byla tak stará a seschlá, že Harryho kondolenci před kostelem téměř nevnímala a pouze krátce přikývla a zamumlala něco nesrozumitelného. Za ní stála malá, černá, téměř neviditelná žena, kterou doprovázely dvě dívky.

Kněz hodil na rakev hrst hlíny. Harry předtím slyšel, že Andrew byl členem anglikánské církve, která společně s katolickou církví byla nejrozšířenější konfesí v Austrálii. Harry byl jako dospělý přítomen jen dvěma pohřbům, nedokázal však nalézt žádný rozdíl mezi tímto pohřbem a pohřby v Norsku. Dokonce i počasí bylo stejné. Když pohřbívali jeho matku, nad Západním hřbitovem se honily ošklivé, šedomodré mraky, ale naštěstí měly příliš naspěch na to, aby mohlo začít pršet. Při Ronnyho pohřbu svítilo slunce. Ale to Harry ležel za zataženými závěsy v nemocnici, protože světlo mu způsobovalo nesnesitelné bolesti hlavy. Přesně jako dnes určitě i tenkrát tvořili většinu smutečních hostů policisté. Možná dokonce zpívali ten samý žalm: Nearer my God, to Thee!

Shromáždění se rozešlo a hosté zamířili k autům. Birgitta šla přímo před Harrym. Počkala na něho.

„Vypadáš nemocně,“ řekla, aniž by vzhlédla.

„Nemáš tušení, jak vypadám, když jsem nemocný,“ řekl.

„To nevypadáš nemocně, když jsi nemocný?“ zeptala se. „To je jedno, říkám jenom, že vypadáš nemocně. Jsi nemocný?“

Náhlý poryv větru vmetl Harrymu kravatu do obličeje.

„Možná jsem trochu nemocný,“ odpověděl, „ale ne moc. Ty vypadáš jak ohnivá medúza, když ti vítr povívá vlasy… a čárá mi jimi v obličeji.“ Vytáhl si ze rtů dlouhý, zrzavý vlas.

Birgitta se usmála.

„Buď rád, že nejsem jelly box-fish,“ řekla. „Jelly co?“

„Jelly box-fish!“ řekla Birgitta. „To je druh medúzy, která žije tady u pobřeží. Ta je trochu horší než ohnivá medúza…“

„Jelly box-fish?“ Harry za sebou uslyšel známý hlas. Otočil se. Byl to Toowoomba.

„How are you?“ řekl Harry a anglicky Toowoombovi vysvětlil, že ho na tu asociaci přivedly Birgittiny vlasy.

„No, kdyby to byla jelly box-fish, tak bys teď měl v obličeji rudé pruhy a křičel bys, jako kdyby tě někdo bičoval,“ řekl Toowoomba. „A za několik vteřin by ses skácel na zem, jed by tě ochromil, nemohl by ses nadechnout a zemřel bys děsivou smrtí, kdyby ti někdo okamžitě nepřišel na pomoc.“

Harry v obranném gestu zvedl obě ruce.

„Díky, ale pro dnešek už mám smrti dost, Toowoombo.“

Toowoomba přikývl. Měl na sobě černý hedvábný smoking s kravatou. Toowoomba si všiml Harryho zkoumavého pohledu.

„To jsou mé jediné šaty, které aspoň vzdáleně připomínají oblek. Navíc jsem ten smoking zdědil od něho.“

Kývl k hrobu.

„Samozřejmě ne až teď, před několika lety,“ dodal. „Andrew tvrdil, že mu byl malý. To byl pochopitelně nesmysl. Nechtěl to přiznat, ale já jsem věděl, že si ten smoking koupil tenkrát před australským mistrovstvím, aby si ho potom oblékl na banketu. Asi si přál, aby ten smoking se mnou zažil to, co mu s Andrewem bylo odepřeno.“

Šli po štěrkové cestě, zatímco kolem nich pomalu projížděla auta.

„Můžu se tě zeptat na něco osobního, Toowoombo?“ řekl Harry.

„Ano.“

„Kam, myslíš, že přijde Andrew?“

„Jak to myslíš?“

„Myslíš, že jeho duše půjde tam nahoru, nebo spíš zmizí dole?“

Toowoomba vypadal velmi vážně.

„Jsem prostý člověk, Harry. Nevím toho moc o takových věcech, ani o duších. Ale vím něco o Andrewovi Kensingtonovi, takže jestli tam nahoře někdo je a jestli tam chtějí dobré duše, tak jeho duše patří nahoru.“ Toowoombův obličej se rozzářil. „Ale jestli je někdo tam dole, tak bych řekl, že Andrew by chtěl raději tam. Nenáviděl nudná místa.“

Museli se usmát.

„Ale protože to byla osobní otázka, Harry, chci ti dát osobní odpověď. Myslím, že moji a Andrewovi předkové měli pravdu. Měli ke smrti střízlivý postoj. V mnoha kmenech se věřilo v posmrtný život. Někteří věřili i ve znovuzrození, ano, věřili, že duše přechází z člověka na člověka, a jiní, že duše může putovat jako duch. Některé kmeny věřily, že duše zemřelých jsou vidět jako hvězdy na obloze. A tak dál. Ale všichni věřili v to, že člověk dříve či později, po těchto stádiích, řádně, konečně a definitivně zemře. Pak se stane hromádkou kamínku a zmizí. Ta myšlenka se mi líbí. Vyhlídka na věčnost člověka rychle unaví, ne? Co myslíš?“

„Myslím, že Andrew ti zanechal víc než jen smoking,“ řekl Harry.

Toowoomba se rozesmál.

„Opravdu?“

„His master’s voice,“ odpověděl Harry. „Ten chlápek měl být farářem.“

Zůstali stát před zaprášeným malým autem, které očividně patřilo Toowoombovi.

„Poslouchej, Toowoombo,“ řekl Harry, jako by dostal náhlé vnuknutí, „je možné, že budu potřebovat někoho, kdo Andrewa znal. Kdo znal způsob, jak přemýšlel. Proč dělal to, co dělal.“

Narovnal se a jejich pohledy se setkaly.

„Myslím, že Andrewa někdo zavraždil,“ řekl Harry.

„Bullshit!“ zvolal Toowoomba. „Ty si to nemyslíš, ty to víš. Všichni, kdo Andrewa znali, vědí, že nikdy dobrovolně nezmizel z párty. A život pro něho byl jako jedna velká párty. Neznám nikoho, kdo by měl rád život tak jako Andrew. Bez ohledu na to, jaké mu uštědřil rány. Kdyby to byl jeho styl, jak se zdekovat, tak by pro to měl spoustu příležitostí a důvodů už dřív.“

„V tom jsme zajedno,“ řekl Harry.

„Na tomto čísle mé najdeš skoro vždycky,“ řekl Toowoomba a něco napsal na krabičku od sirek. „To je číslo mého mobilu.“

Zatímco Toowoomba odjel svým starým bílým holdenem, zůstali Birgitta a Harry před hřbitovem. Toowoomba jel na sever a Harry Birgittě navrhl, že se zeptá nějakého kolegy, zda by je nevzal do města. Ale většina už odjela. Tu vedle nich zastavil starý, mohutný buick. Řidič stáhl okénko a objevil se narudlý obličej s impozantním nosem. Podobal se bramborám, které na sobě mají malé hlízy, a byl, pokud to vůbec bylo možné, ještě červenější než zbytek hlavy. Byly na něm vidět jemné cévky.

„Chcete do města?“ zeptal se ten muž a vyzval je, aby nasedli.

„Já se jmenuju Jim Conolly. To je má žena Claudia,“ řekl, když se posadili na široké zadní sedadlo. Na sedadle pro spolujezdce se k nim otočila malá, snědá tvář se zářivým úsměvem. Vypadala indiánsky a byla tak malá, že její hlava téměř nesahala přes opěradlo.

Jim v zrcátku pohlédl na Harryho a Birgittu.

„Vy jste Andrewovi přátelé? Kolegové?“

Opatrně řídil po štěrkové cestě, zatímco Harry vysvětloval souvislosti.

„Aha, takže jste z Norska a ze Švédska. To je hodně daleko, opravdu. Ano, ano, skoro všichni v této zemi pocházejí z nějakého vzdáleného místa. Vezměte si třeba Claudii. Ta pochází z Venezuely, odkud jsou všechny ty miss blablabla, však víte. Kolik máte Miss Universe, Claudie? Tvá osoba se do toho počítá? Hehehe.“ Smál se tak, že mu oči zmizeli mezi vráskami, a Claudia se smála s ním.

„Já jsem Australan,“ dodal Jim. „Můj pra-praděd pocházel z Irska. Byl to vrah a zloděj. Hehehe. Věděli jste, že lidi tu dřív jen neradi přiznávali, že jejich předkové byli trestanci? I když to bylo před více než sto lety? Já jsem na to byl vždycky hrdý. To oni přece s pár námořníky postavili tuto zem. And a fine country it is. Říkáme tomu tady the lucky country. Ano, ano, časy se mění. Teď už je zase v módě, když někdo může vysledovat své předky až k trestancům. Hehehe. To s Andrewem je ošklivá záležitost, že?“

Jim mluvil jak kolovrátek. Harrymu a Birgittě se podařilo říct jen pár krátkých vět, než pokračoval. A čím rychleji mluvil, tím pomaleji jel. Jako David Bowie na Harryho starém přehrávači. Jako malý hoch dostal od svého otce kazetový přehrávač na baterky, který šel tím pomaleji, čím silnější byla hlasitost.

„Andrew a já jsme boxovali u Jima Chiverse. Věděli jste, že Andrew neměl nikdy zlomený nos? No, Sir, takovým se ani nos zlomit nedá. Domorodci mají hodně ploché nosy, možná proto to nikoho nenapadlo. I uvnitř byl Andrew zdravý. Zdravé srdce a zdravý nos. No ano, tak zdravé, jak jen srdce může být, když vás jako kojence odtrhnou od matky. Tedy, jeho srdce po tom rozruchu, ke kterému došlo při australském mistrovství v Melbourne, už nebylo tak úplně zdravé. Určitě jste o tom slyšeli, že? Tehdy něco ztratil, to je pravda.“ Nejeli ani čtyřicítkou.

„Ta Campbellova ženská, co chodila s tím šampiónem, byla do Andrewa celá zblblá, ale asi při té své kráse byla tak zhýčkaná, že nebyla zvyklá na odmítnutí. Kdyby se s tím dokázala smířit, pak by všechno proběhlo jinak. Ale toho včera, když zaklepala na Andrewovy dveře a on ji zdvořile vyzval, aby zmizela, to nezvládla a namísto toho běžela ke svému milenci a tvrdila mu, že to Andrew ji balil. Zavolali mu do jeho pokoje a poprosili ho, ať jde do kuchyně. O té rvačce kolují ještě i teď ty nejdivočejší pověsti. Andrew pak skončil na odstavné koleji. Ale jeho nos nikdy nedostali. Hehehe. Vy jste spolu?“

„Ne, to zrovna ne,“ koktal Harry.

„Vypadáte tak,“ řekl Jim a pohlédl na ně ve zpětném zrcátku. „Možná to ani sami nevíte, ale přestože kvůli té smutné události vypadáte přepadle, máte v očích žár.

Opravte mě, jestli řeknu něco špatně, ale vypadáte jako já a Claudia, když jsme do sebe byli čerstvě zamilovaní. Tak prvních dvacet, třicet let. Hehehe. Teď jsme už jen trochu zamilovaní. Hehehe.“

Claudia na svého muže pohlédla lesknoucíma se očima.

„Potkal jsem Claudii na jednom turné. Vystupovala jako hadí žena. Ještě i dneska se umí poskládat jak dopisní obálka. Vlastně ani nevím, proč mám tak velké auto. Hehehe. Chodil jsem za ní déle než rok, než jsem jí mohl dát první malou pusu. A pak mi vyprávěla, že se do mě zamilovala na první pohled. Už jenom to bylo senzační, když se vezme do úvahy, že můj nos měl tehdy za sebou víc ran než Andrewův za celý život. Ale že celý rok předstírala ostýchavost? Ženy mě prostě jednou připraví o nervy. Co myslíš, Harry?“

„Ano,“ řekl Harry, „chápu, co tím myslíš.“

Pohlédl na Birgittu. Opatrně se usmála.

Když tři čtvrtě hodiny jeli vzdálenost, na kterou by normálně potřebovali dvacet minut, dorazili k radnici. Harry a Birgitta poděkovali za svezení a vystoupili. Vítr foukal i ve městě, když tam stáli a zcela očividně nevěděli, co mají říct.

„Zatraceně asymetrický pár,“ řekl Harry.

„Ano,“ odvětila Birgitta, „ti jsou šťastní.“

Vítr zalomcoval jedním stromem v parku a Harry měl pocit, jako by se tam cosi mihlo.

„Co teď uděláme?“ zeptal se.

„Půjdeš se mnou domů.“

„Ano,“ řekl Harry.

17

Mrtvé mouchy, vrácený dluh a návnada

Birgitta strčila Harrymu do úst cigaretu a zapálila ji.

„Schváleno,“ řekla.

Harry se ohmatával. Cítil se celkem dobře. Pak odhrnul deku.

„Stydíš se?“ zasmála se Birgitta.

„Jenom se mi nelíbí tvůj vilný pohled,“ odpověděl. „Možná nemůžeš pochopit, že opravdu nejsem stroj.“

„Ne?“ Birgitta se kousla do spodního rtu. „Skoro jsi mě přesvědčil o něčem jiném, ten tvůj klacek…“

„Ale no tak, to musíš být vulgární zrovna teď, když je život tak krásný, drahá?“

Přitulila se k němu a opřela se hlavou o jeho hruď.

„Slíbils mi zbytek příběhu,“ zašeptala.

„Ano, samozřejmě.“ Harry se zhluboka nadechl. „Nech mě chvíli přemýšlet. Celé to začalo takto. V osmém ročníku byla ve vedlejší třídě nová holka. Jmenovala se Kristin a trvalo to jen tři týdny a ona a můj nejlepší kámoš, Terje – měl nejbělejší zuby na celé škole a hrál v jedné kapele na kytaru – spolu začali oficiálně chodit. Problém byl v tom, že to bylo děvče, na které jsem celý život čekal.“

Zarazil se.

„Takže cos udělal?“ zeptala se Birgitta.

„Nic. Čekal jsem. A brzy jsem pro ni byl jako Terjeho přítel, ten, s kým mohla o všem mluvit. Komu se mohla svěřovat, když mezi nimi byly problémy. Ani netušila, že jsem si v tichosti mnul ruce a čekal na svou šanci.“

Usmál se.

„Můj Bože, jak jsem se nenáviděl.“

„Jsem v šoku,“ zamumlala Birgitta a něžně ho pohladila po vlasech.

„Pak byla naše parta o víkendu, kdy měla Terjeho kapela koncert, pozvaná jedním kamarádem na usedlost jeho prarodičů. Pili jsme ovocné víno a pozdě večer jsme já a Kristin zůstali sami na pohovce. Mluvili jsme a mluvili. Po chvíli jsme se rozhodli, že to stavení podrobně prozkoumáme, a šli jsme na půdu. Tam byly jedny zamknuté dveře, ale Kristin našla klíč, který visel na hřebíku, a odemkla. Lehli jsme si na postel s nebesy, která byla až příliš krátká. V záhybech povlečení ležel jakýsi černý povlak a já se vyděsil, když jsem poznal, že to jsou mrtvé mouchy. Musely jich být tisíce. Viděl jsem její tvář přímo vedle své, byla obklopená tisíci mouchami na bílém polštáři. V modrobílém svitu měsíce, který tam svítil oknem, její kůže vypadala skoro průsvitně.“

„Ach,“ řekla Birgitta a objala ho. Dlouze na ni hleděl.

„Mluvili jsme o Bohu a o světě. A pak jsme leželi vedle sebe a naslouchali tichu. Po cestě, která vedla nedaleko stavení, jezdila v noci auta, a to se vždycky po stropě pohybovala světla a po místnosti se míhaly stíny. O dva dny později se Kristin s Terjem rozešla.“

Otočil se a ona se k němu zezadu přivinula.

„Co se dělo pak, Valentino?“

„Kristin a já jsme se tajně setkávali. Až se to už nedalo utajit.“

„Jak reagoval Terje?“

„No, někdy se lidé opravdu chovají jako v čítance. Poprosil kamarády v partě, aby se rozhodli: buď on, nebo já. Myslím, že se dalo mluvit o drtivém vítězství. Toho s nejbělejšími zuby.“

„To muselo být hrozné. Cítil ses osaměle?“

„Nevím, co bylo horší. A koho mi bylo víc líto. Jestli Terjeho nebo mne samotného.“

„Kristin a ty – aspoň vy dva.“

„Ano, ale to kouzlo se nějak vytratilo. Žena snů zmizela.“

„Jak to myslíš?“

„Měl jsem holku, která opustila svého kluka kvůli jeho nejlepšímu kamarádovi.“

„A pro ni jsi byl člověk, který bez skrupulí využil svého přítele, aby ji získal.“

„Přesně. A pak už jsme to cítili pořád. Sice trochu pod povrchem, ale přesto to tak nějak stálo mezi námi, jako nevyřčené vzájemné pohrdání. Jako bychom společně spáchali zbabělou vraždu.“

„Takže sis musel vystačit se vztahem, který nebyl perfektní. Vítej v realitě!“

„Rozumíš mi špatně! Spíš si myslím, že nás tak nějak spojovaly naše společné hříchy. A myslím, že jsme tehdy byli nějakou dobu opravdu zamilovaní. Několik dnů bylo… perfektních. Jako kapka vody nebo hezký obraz.“

Birgitta se rozesmála.

„Líbí se mi, když mluvíš, Harry. Lesknou se ti oči, když o tom vyprávíš. Jako kdybys tam byl. Stýská se ti?“

„Po Kristin?“ Harry přemýšlel. „Někdy se mi stýská po časech, kdy jsme byli spolu, ale po Kristin? Lidé se mění. Osoba, po které se ti stýská, už možná ani neexistuje. Sakra, člověk se přece mění i sám. Když něco zažiješ, tak potom už nikdy nebudeš mít ten samý pocit, jako když jsi to zažila poprvé. Je to škoda, ale je to prostě tak.“

„Jako když jsi poprvé zamilovaný?“ zeptala se Birgitta.

„Jako když jsi poprvé… zamilovaná,“ opakoval Harry a pohladil ji po tváři. Potom se opět zhluboka nadechl.

„Ještě bych tě rád poprosil o jednu věc, Birgitto. O takovou laskavost.“

Hudba byla ohlušující, takže Harry se musel naklonit, aby mu rozuměl. Teddy vyprávěl o své nové hvězdě, Melisse, devatenáctileté dívce, která právě postavila celý podnik na hlavu, a Harry mu musel dát za pravdu.

„Pověst. Není nic důležitějšího,“ řekl Teddy. „Víš, můžeš dělat reklamu, jakou chceš, můžeš zpracovávat nové marketingové koncepty, to jediné, co opravdu vynáší, je pověst.“

A pověst byla očividně dobrá, protože poprvé za dlouhou dobu klub praskal ve švech. Po Melissině kovbojském čísle s lasem stáli muži na stolech a tleskalo dokonce i několik žen.

„Vidíš,“ řekl Teddy, „ale nemysli si, že to je tak žádané proto, že to není normální striptýzové číslo, protože to je normální striptýzové číslo. Máme tu tucet děvčat, která předváděla tu samou show, aniž by někdo jen pohnul brvou. Toto je ale jiné kvůli dvěma věcem: nevina a empatie.“

Zkušenost ale Teddymu říkala i to, že taková popularita zase rychle opadne. Jednak obecenstvo neustále hledá něco nového a jednak má tato branže tu nepříjemnou vlastnost, že požírá své vlastní děti.

„Dobrý striptýz vyžaduje nadšení, víš,“ křičel Teddy do hukotu diskohudby. „Jen málokterá z těch holek si toto nadšení udrží po delší dobu. Musejí příliš tvrdě pracovat. Každý den čtyři show. To se člověk rychle začne nudit a zapomínat na obecenstvo. Zažil jsem to až příliš často. Je jedno, jak jsou slavné, cvičené oko dobře pozná, kdy začne hvězda ztrácet lesk.“

„Jak to?“

„No, jsou to tanečnice, že ano? Musejí poslouchat hudbu, musejí se do ní vžít, rozumíš, a když začnou vypadávat z rytmu, když se předbíhají, není to znamení přílišné horlivosti, jak by se možná dalo předpokládat, ale naopak toho, že je to nebaví a že s tím chtějí být rychle hotové. Kromě toho se pohyby zkracují a jsou už jen naznačené. To je, jako když příliš často vyprávíš nějaký vtip; začneš vypouštět ty malé, ale důležité detaily, protože se chceš rychle dostat k pointě. Něco takového se odstraňuje zatraceně těžce, řeč těla vždy mluví pravdu, a to se odrazí i na obecenstvu, víš, a aby show rozhicovaly, aby se mohly opravdu odvázat, dají si pár drinků, než jdou na pódium. Někdy to přeženou. A pak…“ Teddy si přiložil prst k nosní dírce a naznačil šňupání.

Harry přikývl. To vyprávění mu něco připomínalo.

„Zjistí, že ten prášek je na rozdíl od alkoholu povzbuzuje a že je ještě zeštíhluje. Prý. A potom musejí dělat stále více čísel, aby měly na dávku, kterou každý večer potřebují pro maximální výkon, až to musejí brát pořád, aby vůbec byly schopné představení. Nakonec už se účinek nedá přehlédnout a všimnou si, že ztrácejí schopnost koncentrace, a začnou hlučící, opilé obecenstvo nenávidět. Až jednoho večera prostě odejdou z jeviště. Rozzuřené a v slzách. Pohádají se s manažery, vezmou si týden dovolené a vrátí se. Ale už se jim nikdy nepodaří vyvinout si stejný feeling jako dřív a dát svému podvědomí dost výživy na to, aby mohly správně načasovat pohyby jako kdysi. Sál je stále prázdnější a potom přijde doba na ulici a novou práci.“

Ano, Teddy věděl, jak to chodí. Ale v tomto případě to ještě byla vzdálená budoucnost. Teď šlo o to, podojit krávu, která právě stála s velkýma očima a plným vemenem na pódiu a – podle všeho – byla velmi šťastná.

„Ani bys nevěřil, kdo všechno sem chodí posoudit naše nové talenty,“ smál se Teddy, načež si narovnal límec. „Někteří jsou z tvé branže a nejsou to zrovna prostí pěšáci, jestli víš, co tím myslím.“

„Trocha striptýzu přece neuškodí.“

„Jak se to vezme,“ pomalu řekl Teddy. „Pokud jim potom uhradí škody, které utrpěli, tak nějaký ten šrám neuškodí, řekl bych.“

„Jak to myslíš?“

„Ale nic,“ řekl Teddy, „dost už. Co vás sem přivádí, konstáble?“

„Dvě věci. To děvče, které bylo nalezeno v Centennial Parku, asi nebylo zrovna neviňátko, jak by se mohlo na první pohled zdát. Krevní zkoušky prokázaly, že v sobě měla amfetamin, a podrobnější vyšetřování ukázalo stopu, která vede sem. Ano, už víme, že stála na tomto jevišti, než zmizela.“

„Barbara… Je to tragédie, že?“ Teddy se pokusil nasadit smutnou tvář. „Nebyl to zrovna velký striptérský talent, ale rozhodně to bylo milé děvče. Zjistili jste něco?“

„Doufali jsme, že nám v tom můžeš pomoct, Mongabi.“

Teddy si nervózně prohrábl své kudrnaté černé vlasy.

„Sorry, konstáble. Nepatřila do mé stáje. Raději si promluv se Sammym, ten se tu dnes večer určitě ukáže.“

Na okamžik se mezi nimi objevila mohutná ňadra skrytá za saténem, načež opět zmizela a před Harrym zůstal na stole pestrobarevný drink.

„Řekls, že tu jsi kvůli dvěma věcem, konstáble. Co ta druhá?“

„Ach tak. To je čistě soukromá záležitost, Mongabi. Přemýšlím, jestli jsi už někdy viděl mého přítele. Stojí tam.“ Harry ukázal k baru. Zamával na ně vysoký, tmavý muž ve smokingu. Teddy zavrtěl hlavou.

„Jsi si jistý, Mongabi? Je celkem známý. V nepříliš vzdálené budoucnosti se stane mistrem Austrálie v boxu.“

Nastala pauza. Mongabiho pohled byl neklidný.

„Co tím chceš… říct?“

„Těžká váha, samozřejmě.“ Harry našel mezi slunečníky a plátky citrónu slámku a začal jí sát koktejl. Teddy se usmál.

„Poslouchej, konstáble, mýlím se, nebo jsme se celkem dobře pobavili?“

„Samozřejmě že jsme se pobavili,“ řekl Harry a usmál se. „Ale člověk se nemůže pořád jen bavit, že ano? A teď sranda skončila.“

„Myslím, že ani já se už nebavím. Je mi to líto. I když svou část viny musíš vzít na sebe. Když jsi sem dneska večer přišel a posadil se ke stolu, pochopil jsem to jako známku toho, žes na to zapomněl. Myslím, že se můžeme v mnoha věcech dohodnout. Mluvíme přece stejnou řečí, ty a já, konstáble.“

Discohudba na jednu vteřinu utichla. Teddy se zarazil. Zbytky koktejlu z Harryho sklenice zmizely s hlasitým srkáním ve slámce.

Teddy polkl.

„Například vím, že Melissa ještě nemá žádný plán na dnešní večer.“ Snažně pohlédl na Harryho.

„Děkuju, Mongabi, hezká myšlenka. Ale zrovna teď bohužel nemám čas. Musím se nejdřív vypořádat s touto záležitostí a pak zmizet.“

Náhle vytáhl zpod saka černý policejní gumový obušek.

„Máme tak zatraceně naspěch, že ani nevím, jestli se mi povede ti jednu pořádně vrazit,“ řekl Harry. „Co to…?“ Harry vstal.

„Doufám, že Geoff a Ivan jsou dneska večer tady. Můj přítel se těšil na to, že se s nimi seznámí.“ Teddy se pokusil vstát ze židle. „Zavři oči,“ řekl Harry a udeřil.

„Jo?“

„Haló, mluvím s Evansem?“

„Možná. Kdo to chce vědět?“

„Hej, jsem Birgitta, kamarádka Inger ze Švédska, však víš. Několikrát jsme se setkali v Albury. Mám dlouhé, světlé, lehce nazrzlé vlasy. Vzpomínáš si?“

„Ano, samozřejmě si vzpomínám. Birgitta, že ano? Jak se vede? Odkud máš to číslo?“

„Jde to. Jednou nahoře a jednou dole, to víš. Jsem tak trochu mimo kvůli té věci s Inger a tak. Ale tys s tím měl taky určitě spoustu opletaček a já tě nechci otravovat. To číslo mám od Inger, pro případ, že bychom jí museli volat do Nimbinu.“

„Ach tak…“

„Víš, jde o to, že máš něco, co bych mohla potřebovat, Evansi.“

„Ano?“

„Ty věci.“

„No jasně. Sorry, že tě musím zklamat, ale pochybuju, že mám to, co potřebuješ. Poslouchej… Birgitto…“

„Ty to nechápeš, já se s tebou musím setkat!“

„Jen klid. To, co potřebuješ, můžeš dostat od stovek jiných lidí, toto je veřejná telefonní linka, proto ti navrhuju, abys neříkala, co nemusíš. Je mi líto, že ti nemůžu pomoct.“

„To, co potřebuju, začíná na M, nikoli na H. A to máš jenom ty!“

„Nesmysl!“

„Vím, že to prodávají i jiní, ale nemám k nim důvěru. Kupuju pro vícero lidí. Potřebuju toho hodně a platím dobře.“

„Mám zrovna něco na práci, Birgitto. Už mi sem nikdy nevolej, ano?“

„Počkej! Můžu… vím pár věcí. Vím, jak to máš rád.“

„Rád…?“

„Jak se ti to… líbí. To, co hledáš.“

„Počkej.“

…

„Sorry, ale zrovna jsem někoho musel poslat pryč. Je tu pořád randál. Co myslíš, že mám rád, Birgitto?“

„To ti nemůžu říct po telefonu, ale… Ale mám blond vlasy a… i já to mám ráda.“

„Ach, kruci! Kamarádky! Jsem z toho paf. Opravdu jsem si myslel, že Inger bude aspoň u tohoto tématu držet jazyk za zuby.“

„Kdy se s tebou můžu setkat, Evansi? Spěchá to!“

…

„Zítra přiletím do Sydney, ale možná bych mohl i dřív…“

„To by bylo super!“

„Hm.“

„Kdy bychom mohli…“

„Psst, Birgitto, přemýšlím.“

…

„Dobrá, Birgitto, poslouchej mě. Zítra večer kolem osmé běž na Darlinghurst Road. U Hungry Johna na levé straně zůstaň stát a dívej se po černém holdenu s kouřovými skly. Když tam do půl deváté nebude, můžeš jít. A snaž se, aby ti byly vidět vlasy.“

„Naposledy? No, Kristin mi náhle volala jednoho večera. Myslím, že byla namol. Kvůli čemusi mi vynadala. Ani nevím, o co šlo. Asi proto, že jsem jí zničil život. Měla ve zvyku vinit lidi kolem sebe z toho, že zničili to, co si tak hezky naplánovala.“

„Tak to už bývá s malými holčičkami, které si v dětství příliš často hrají s panenkami, víš?“ dodala Birgitta.

„Možná, ale přesně to nevím. Ani já jsem nebyl úplně střízlivý.“

Harry se loktem opřel o písek a pohlédl na moře. Vlny se převalovaly, jejich hřebeny byly bílé. Na okamžik zůstala třpytící se pěna, která připomínala rozbité sklo, stát ve vzduchu a potom udeřila do útesů Bondi Beach.

„Ale pak jsem ji viděl ještě jednou. Navštívila mě v nemocnici po tom neštěstí. Otevřel jsem oči a viděl ji, jak sedí bledá, skoro bílá, u mé postele. Myslel jsem si, že s ním. Byla stejně krásná, jako když jsem ji viděl poprvé.“

Birgitta ho štípla do boku.

„Přeháním?“ zeptal se Harry.

„Ne, ne, vyprávěj dál.“ Ležela na břiše a smála se.

„Co je? Čekal jsem, že budeš žárlit, když ti tak vyprávím o svých dřívějších vzplanutích. Asi se ti to líbí tím víc, čím podrobněji mluvím o svých romantických dobrodružstvích, že?“

Birgitta na něho mžourala přes okraj slunečních brýlí.

„Jsem ráda, že můj macho má přece jenom ještě nějaký citový život. I když toto stadium už pomalu končí.“

„Končí? A jak říkáš tomu tady?“

Zasmála se.

„To je zralá, dobře odstátá prázdninová romance s nezbytným odstupem, aby to nebylo příliš svazující, která s sebou ale přináší dost sexu na to, aby se veškerá ta námaha vyplatila.“

Harry zavrtěl hlavou.

„To není pravda, Birgitto, a ty to víš.“

„Ano, ano, tak dobře, Harry. Teď je to dobré, ano. Jenom mám za sebou těžké časy, víš? Vyprávěj dál. Když budou detaily příliš vášnivé, tak ti řeknu. Kromě toho ti to potom všechno vrátím, až ti budu vyprávět o svém bývalém milenci.“

Se spokojeným výrazem se protáhla v písku.

„O svých bývalých milencích, chtěla jsem říct.“

Harry jí setřel písek ze zad.

„Jsi si jistá, že se nespálíš? To slunce tady a tvá kůže…“

„To vy jste mě natíral, pane Hole.“

„Jenom se ptám, jestli je ochranný faktor dost vysoký. O.K., zapomeň na to. Jen nechci, aby ses spálila.“ Harry ještě jednou pohlédl na její citlivou pleť.

„Nevzrušuj se, tati, a vyprávěj dál.“

Ventilátor nešel.

„Kruci, je přece fungl nový!“ rozčiloval se Wadkins, který mlátil do vypínače. Ozývalo se při tom cvakání, ale to bylo vše. Byl to jen němý kus hliníku a mrtvé elektroniky.

McCormack bručel.

„Zapomeň na to, Larry. Řekni Lauře, ať objedná nový. Dnes je den D a máme na práci důležitější věci. Larry?“

Wadkins rozhořčeně odstrčil ventilátor stranou.

„Všechno je připraveno, Sir. Budeme tam mít tři auta. Birgitta Enquistová bude u sebe mít vysílačku a mikrofon, takže budeme stále vědět, kde je, a všechno uslyšíme, takže budeme mít možnost průběžně vyhodnocovat situaci. Náš plán předpokládá, že ho vezme s sebou do svého bytu, kde budou ukrytí Holy, Lebie a já sám, zřejmě ve skříni v ložnici, na balkóně a na chodbě před bytem. Pokud by se něco stalo v autě nebo pokud by jeli na jiné místo, tak za nimi pojedou tři vozy.“

„Taktika?“

Yong si upravil brýle.

„Jejím úkolem je přimět ho něco říct o vraždách, Sir. Dostane ho pod tlak, když mu řekne, že ho po tom všem, co jí Inger vyprávěla o jeho sexuálních praktikách, udá na policii. Když si bude jistý, že Birgitta nemůže zmizet, možná shodí masku.“

„Jak dlouho budeme čekat, než zasáhneme?“

„Dokud nebudeme mít bezpečné důkazy. V nejhorším případě, dokud se nedopustí násilí.“

„Riziko?“

„Samozřejmě to není zcela bez rizika, ale tak rychle člověka uškrtit nejde. Budeme po celou dobu tak blízko, že budeme moct zasáhnout během několika vteřin.“

„Co když bude mít zbraň?“

Yong pokrčil rameny.

„Podle toho, co víme, by to u něho bylo velmi neobvyklé, Sir.“

McCormack vstal a začala jeho obvyklá procházka na několika metrech. Připomínal Harrymu starého tlustého levharta, kterého jako chlapec viděl v zoo. Klec byla tak malá, že než zadní část těla dokončila obrat, už musel otočit přední část. Sem a tam, tam a zase zpátky.

„Co, když bude chtít sex, než vůbec něco řekne, nebo když se stane něco jiného?“

„Birgitta se bude zdráhat. Řekne, že si to rozmyslela, že to řekla jen tak, aby jí přinesl morfium.“

„A pak ho necháme běžet?“

„Nebudeme čeřit hladinu, dokud si nebudeme jistí, že ho máme v hrsti, Sir.“

McCormack si vysunul spodní ret nad horní. „Proč to ta Enquistová dělá?“ Rozhostilo se ticho.

„Protože nemá ráda vrahy a násilníky,“ řekl Harry po dlouhé pauze. „Obzvlášť když vraždí lidi, které znala.“

„A kromě toho?“ Nastala ještě delší pauza. „Protože jsem ji o to poprosil,“ řekl Harry.

„Můžu tě na chvíli vyrušit, Yongu?“

Yong Sue s úsměvem vzhlédl od svého počítače.

„Sure, mate!“

Harry se posadil. Číňan psal dál, přičemž jedním okem pozoroval obrazovku a druhým Harryho.

„Bylo by dobré, kdyby to zůstalo jen mezi námi, Yongu, ale už tomu nevěřím.“

Yong Sue přestal psát.

„Myslím, že Evans White pro nás znamená slepou uličku,“ dodal Harry. Yong vypadal zmateně. „Proč?“

„Nedá se to snadno vysvětlit, ale jsou tu některé věci, které mi nejdou z hlavy. Andrew se mi tenkrát v nemocnici snažil něco říct. I předtím.“

Harry se zarazil. Yong přikývl, na znamení, že může mluvit dál.

„Snažil se mi vysvětlit, že řešení je mnohem blíž, než si myslím. Myslím, že pachatelem je osoba, kterou Andrew z nějakého důvodu nemohl sám zatknout. Že potřeboval někoho zvenčí. Například mě – Nora, který sem přiletí a pak zase odletí. To byl důvod, proč jsem přišel na Otta Rechtnagela. Protože pokud by on, Andrewův blízký přítel, byl vrahem, pak by si Andrew přál, aby ho vyřadil někdo jiný. Jenže celé mi to připadalo trochu zvláštní. Mezitím jsem pochopil, že to nebyl on, koho se Andrew snažil prostřednictvím mé osoby zastavit, ale někdo jiný.“

Yong si odkašlal.

„Ještě jsem to nikdy nezmínil, ale bylo mi to podezřelé, když se Andrew náhle vytasil s tím svědkem, který prý Evanse Whitea viděl v den vraždy v Nimbinu. Teď, po tom všem, jsem si uvědomil, že Andrew mohl mít jiný motiv, proč chtěl Evanse Whitea dostat ze hry. Totiž skutečnost, že Evans White proti němu něco měl. Věděl, že Andrew je závislý na heroinu, a kdyby to vyšlo najevo, znamenalo by to pro Andrewa konec u policie a vězení. Ta myšlenka se mi nelíbí, ale neuvažoval jsi někdy o možnosti, že Andrew a White uzavřeli takovou malou dohodu, jejímž cílem bylo to, že Andrew měl Whitea chránit před námi?“

„Moc se to komplikuje, Yongu, ale – ano, myslel jsem na tuto možnost. A zavrhl jsem ji. Pomysli jen na to, že to byl Andrew, kdo se postaral o to, že jsme Evanse Whitea mohli identifikovat podle té fotky.“

„No,“ Yong se škrábal tužkou na bradě, „svedli bychom to i bez ní, ale určitě by to trvalo déle. Víš, jak velká je u případu vraždy šance, že pachatel byl partnerem zavražděného? Osmdesát pět procent. Když jsi přeložil ten dopis, věděl Andrew, že všechny síly nasadíme na to, abychom našli tajného přítele Inger Holterové. Pokud by chtěl Whitea opravdu chránit, aniž by se při tom prozradil, mohl jen předstírat, že pomáhá. Nepřipadalo ti zvláštní, že to místo poznal jen podle několika zdí, které kdysi před sto lety viděl v marijánkovém opojení?“

„Možná máš pravdu, Yongu, to nevím. Beztak si říkám, že nemá moc smysl teď, když všichni vědí, co mají dělat, zasévat příliš mnoho pochybností. Možná je Evans White přece jen náš člověk. Ale kdybych tomu opravdu věřil, tak bych Birgittu nikdy neprosil, aby do toho šla.“

„Takže kdo je podle tebe náš člověk?“

„Chceš spíš říct, kdo je podle tebe tentokrát náš člověk?“

Yong se usmál.

„Nebo tak.“

Harry si promnul bradu.

„Už dvakrát jsem spustil poplach, Yongu. Když se příliš často volá „Pomoc!“, tak potom už nikdo nepřijde. Proto si tentokrát musím být jistý!“

„Proč to všechno říkáš mně, Harry? Proč ne někomu z našich šéfů?“

„Protože pro mě můžeš vyřídit pár věcí, položit několik diskrétních otázek a obstarat pár údajů, aniž by se do toho zatahovali ostatní.“

„Jinak se o tom nemá nikdo dozvědět?“

„Vím, že to zní trochu fishy. A vím, že můžeš ztratit víc než většina ostatních. Ale jsi jediný, kdo mi může pomoct, Yongu, co myslíš?“

Yong na něho dlouze hleděl.

„Pomůže ti to dopadnout vraha, Harry?“

„To doufám.“

18

Plán a procházka v parku

„Bravo, běž dovnitř.“ Ve vysílačce praskalo.

„Všechno slyším dobře,“ zvolal Lebie. „Jaké je to u vás?“

„Dobré,“ odpověděl Harry.

Seděl na ustlané posteli a prohlížel si fotografii Birgitty na nočním stolku. Byla to fotka z konfirmace. Se všemi těmi kudrlinkami a bez pih, které na světlé fotce nebyly vidět, vypadala mladá, vážná a cizí. Jako by jí nebylo dobře. Birgitta tvrdila, že ta fotka tam stojí jako připomínka špatných časů, jako důkaz, že život jde dál.

„Jak vypadá harmonogram?“ zvolal Lebie z kuchyně.

„Za čtvrt hodiny skončí s prací. Teď je někdo s ní a dává jí vysílačku a mikrofon.“

„Pak ji odvezou na Darlingurst Road?“

„Ne. Nevíme, kde ten White je, a nesmí ji vidět, jak vystupuje z nějakého auta. Jenom by to vzbudilo jeho nedůvěru. Půjde z Albury pěšky.“

Wadkins přišel z chodby.

„Vypadá to dobře. Můžu stát nedaleko vchodu za výčnělkem zdi a sledovat je až nahoru, aniž by si mě všiml. Budeme tvé děvče mít celou dobu pod dozorem, Holy. Holy, kde jsi?“

„Tady vevnitř, Sir. Slyšel jsem, je dobré to vědět, Sir.“

„Co vysílačka? Lebie?“

„Mám kontakt, Sir. Všichni jsou na svých místech. Můžeme začít.“

Harry ještě jednou všechno prošel od začátku až do konce. Pokoušel se na to dívat ze všech zorných úhlů a pak se rozhodl, že mu je jedno, zda to Birgitta bude považovat za beznadějné klišé, za dětinský způsob, jak něco říct nebo za příliš prosté gesto. Vzal červenou růži, kterou koupil, a postavil ji do vázy, která stála vedle fotografie na nočním stolku.

Váhal. Třeba ji to zneklidní? Třeba se Evans White začne vyptávat, když vedle její postele uvidí růži? Opatrně přejel ukazováčkem po jednom z trnů. Ne, Birgitta tomu povzbuzení porozumí, pohled na růži jí naopak dodá sílu.

Pohlédl na své hodinky. Bylo osm.

„Dělejte, ať je to za námi!“ zvolal do obývacího pokoje.

Něco tu nehrálo. Harry nemohl slyšet, co to bylo, ale v obývacím pokoji slyšel praskání vysílaček. Příliš hlasité praskání. Všichni dobře věděli, co mají dělat, a pokud šlo všechno podle plánu, nebyl důvod předávat vysílačkou tolik zpráv.

„Sakra, sakra, sakra,“ nadával Wadkins. Lebie si sundal sluchátka a otočil se k Harrymu.

„Nepřišla,“ řekl.

„Co říkáš?“

„Vyšla z Albury přesně ve čtvrt na devět. Na King’s Cross to odtud netrvá víc než deset minut. Teď už je to ale pětadvacet minut.“

„Myslel jsem si, že jste říkali, že ji celou dobu máte pod dozorem?“

„Od místa setkání ano. Proč by někdo…“

„A mikrofon? Byl přece zapnutý, když odešla z Albury?“

„Ztratili kontakt. Nejdřív slyšeli všechno a pak naráz ztratili spojení. Nic neslyší.“

„Máme mapu? Jakou cestou šla?“ Hovořil rychle a tiše. Lebie vytáhl z kapsy mapu města a podal mu ji.

„Kudy měla jít?“ zeptal se Lebie vysílačkou.

„Tou nejjednodušší cestou, po Victoria Street.“

„Tady, mám to,“ řekl Harry. „Na rohu Oxford Street na Victoria Street, kolem St. Vincent Hospital a Green Parku a dolů ke křižovatce, kde začíná Darlinghurst Road. Odtud je to už jenom dvě stě metrů k Hungry Johnovi. To je přece úplně jednoduché!“

Vysílačky se chopil Wadkins.

„Smithi, pošli dva vozy po Victoria Street a najdi to děvče. A řekni lidem, kteří byli v Albury, ať jim pomůžou. Jeden vůz zůstane u Hungry Johna pro případ, že by se přece jen objevila. Pospěšte si a dělejte pokud možno co nejmenší rozruch. A ohlaste se, až budete vědět, kde je!“

Wadkins mrštil vysílačkou do rohu. „Kruci, kruci! Co se tam, ksakru, vlastně stalo? Měla nehodu? Přepadli ji – nebo znásilnili? Kruci!“

Lebie a Harry na sebe pohlédli.

„Nemohlo se stát, že White jel náhodou po Victoria Street, viděl ji a poprosil ji, aby se svezla s ním?“ přemýšlel Lebie. „Už ji přece kdysi viděl v Albury. Možná ji poznal.“

„Vysílačka!“ zvolal náhle Harry. „Vysílačka přece ještě musí fungovat!“

„Bravo, slyšíš mě? Tady je Wadkins. Přijímáte signály z vysílačky? Ano? Ze směru od Albury? Pak ještě nemůže být daleko. Dělejte, pospěšte si! Dobrá. Přepínám.“

Pak nějakou dobu mlčeli. Lebie pokradmu pohlédl na Harryho.

„Zeptej se, jestli se objevilo Whiteovo auto,“ řekl Harry.

„Bravo, prosím, ohlaste se. Tady Lebie. Co je s tím černým holdenem? Viděl ho někdo?“

„Negativ.“

Wadkins vyskočil z gauče a začal chodit sem a tam, přičemž tiše nadával. Harry od chvíle, kdy přišel do místnosti, dřepěl a teprve teď si všiml, že se mu rozechvěla stehna.

Ve vysílačce to opět zapraskalo.

„Charlie, tady je Bravo, prosím, ohlaste se.“

Lebie zmáčkl příjem.

„Tady Charlie, Bravo, ohlaste se!“

„Tady Stoltz. Našli jsme její tašku s vysílačem a mikrofonem v Green Parku. To děvče jako by se do země propadlo.“

„Tašku?“ zvolal Harry. „Měla to přece mít přilepené na těle?“

Wadkins váhal.

„To jsem vám asi zapomněl říct, ale říkali jsme si, co by se stalo, kdyby ji… kdyby se s ní chtěl sblížit… ech, kdyby se jí dotkl a… však víš. Slečna Enquistová si taky myslela, že bude bezpečnější, když to bude mít v tašce.“

Harry si oblékl sako.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Wadkins.

„Čekal na ni,“ řekl Harry. „Možná za ní šel od Albury. Nestačila ani vykřiknout. Možná znovu použil hadr s dietyléterem. Jako u Otta Rechtnagela.“

„Na ulici za bílého dne?“ skepticky se zeptal Lebie.

„Ne, v parku. Jedu tam. Někoho tam znám.“

Joseph se křečovitě pokoušel otevřít oči. Byl tak namol, že Harry by nejraději vyl.

„Já, já si myslel, že se vedli za ruce, Harry.“

„Tos říkal už čtyřikrát, Josephe. Jak vypadal? Kam šli? Měli auto?“

„Mikke a já jsme si říkali, když ji vlekl kolem nás, že ta holka je ještě opilejší než my a tak dál. Myslím, že Mikke jí trochu záviděl. Hihihi. Nechceš říct Mikkemu dobrý den? Je z Finska.“

Mikke ležel na druhé lavičce a pro tento večer měl padla.

„Podívej se na mě, Josephe. Podívej se na mě! Musím ji najít! Rozumíš? Ten chlápek je pravděpodobně vrah!“

„Zkouším to, Harry. Zkouším si vzpomenout. Kruci, já ti přece chci pomoct.“

Joseph přivřel oči a praštil se pěstí do čela tak, že nahlas zasténal.

„V tomto parku je tak zatracená tma, že není nic vidět. Myslím, že byl celkem vysoký.“

„Tlustý, hubený, světlý, tmavý? Kulhal, nebo měl brýle? Knír nebo klobouk?“

Joseph zamžoural.

„Do ya habe a fig, mate? Makes me kinda think better, ya know.“

Ale ani všechny cigarety světa by nedokázaly odvát alkoholickou mlhu, kterou měl Joseph v hlavě. Harry mu dal svou krabičku cigaret a poprosil ho, aby se Mikkeho, až bude zase vzhůru, zeptal, jestli si na něco vzpomíná. I když nepočítal s tím, že by z toho mohlo něco být.

Když se Harry vrátil do Birgittina bytu, bylo půl druhé v noci. Lebie seděl u vysílačky a soucitně hleděl na Harryho.

„Gave it a burls, did ya? No good, ay?“

Harry nerozuměl jedinému slovu, ale přikývl.

„No good,“ zabručel a posadil se na židli.

Harry hledal cigarety, až si vzpomněl, že dal celou krabičku Josephovi.

„Je to poměrně chaotické. Wadkinsovi ruplo v bedně a teď chlapci jezdí po Sydney se zapnutým majáčkem. To jediné, co víme o Whiteovi, je to, že včera ráno odjel z Nimbinu a odletěl s Fire-Flight do Sydney. Pak už ho nikdo neviděl.“

Vzal si od Lebieho cigaretu a pak oba mlčky kouřili.

„Běž domů a vyspi se, Sergeji. Já tu zůstanu pro případ, že by se Birgitta přece jen ještě objevila. Měj vysílačku zapnutou, ať všechno slyším.“

„Můžu spát i tady, Harry.“

Harry zavrtěl hlavou. „Běž domů! Zavolám ti a probudím tě, jestli bude něco nového.“

Lebie si nasadil svou Bears-cap na lesknoucí se hlavu. U dveří ještě chvíli zůstal stát.

„Najdeme ji, Harry. Cítím to. So hang in there, mate.“

Harry pohlédl na Lebieho. Nedalo se odhadnout, zda tomu, co říkal, věřil.

Jakmile byl sám, otevřel okno a rozhlédl se po střechách domů. Ochladilo se, ale vzduch byl ještě stále vlahý a plný vůní: města, lidí a jídel ze všech zemí světa. Byla to jedna z nejkrásnějších letních nocí světa v jednom z nejkrásnějších měst světa. Vzhlédl k obloze. Nekonečně vzdálené hvězdy, které jako by žily a pulsovaly, když na ně člověk dostatečně dlouho hleděl. Všechna ta nesmyslná krása.

Opatrně se pokoušel pochopit své pocity. Opatrně, protože si nemohl dovolit se jim poddat. Ještě ne, teď ještě ne. Nejdřív dobré pocity. Jen trochu. Nevěděl, jestli ho posílí, nebo oslabí. Birgittina tvář mezi jeho dlaněmi, zbytky smíchu, který ještě měla v očích. Pak špatné pocity. Na nějakou dobu je musel vyhnat ze svého života, ale pokoušel se je pozorovat, aby získal přehled o jejich síle.

Měl pocit, že sedí v ponorce na dně moře zoufalství a beznaděje. Moře zvyšovalo tlak a kolem něj to už začalo skřípat a praskat. Mohl jen doufat, že trup ponorky vydrží, že dlouholetý trénink v sebeovládání k něčemu konečně bude. Harry pomyslel na duše, které se stanou hvězdami, když lidské tělo zemře. Nedařilo se mu však hledat jednu zcela speciální hvězdu.

19

Dva rozhovory s vrahem, kookaburra a spánek REM

Po nehodě se Harry opakovaně ptal, zda by přelstil svůj osud, kdyby mohl. Tak, že by to byl on, kdo by ohnul tyče tabule na Sørkedalsvei, že by měl slavnostní pohřeb s uniformovanými policisty a truchlícími rodiči, fotografii na chodbě policejního prezídia a časem blednoucí, ale láskyplné vzpomínky v paměti kolegů a příbuzných. Nebyla to svůdná alternativa ke lžím, s nimiž musel žít a které byly ještě víc ponižující než pocit viny a hanby?

Zdánlivě nesmyslná, sebedestruktivní otázka. Ale Harry cítil, že odpověď, na kterou musel přijít, mu dodávala jistotu, kterou potřeboval, aby mohl začít znovu. Nechtěl to vyměnit.

Byl šťastný, že byl naživu.

Vždycky když se v nemocnici ráno probudil omámený prášky a s prázdnou hlavou, měl pocit, že něco je hrozně špatně. Zpravidla to trvalo několik ospalých vteřin, než mu začala fungovat paměť, která mu sdělila, kdo je a kde je a s nemilosrdnou tvrdostí mu pak vyvolala vzpomínky. Ale pak vždycky musel pomyslet na to, že je naživu. Že jeho závod, jeho hra ještě neskončila. Možná to nebylo moc, ale Harrymu to v té situaci stačilo.

Když směl opustit nemocnici, domluvil si schůzku u psychiatra. „Vlastně jdete trochu pozdě,“ řekl psychiatr. „Vaše podvědomí se už určitě rozhodlo, jak věci, které se staly, zpracuje, a toto rozhodnutí už téměř nemůžeme ovlivnit. Může se například rozhodnout tu událost vytěsnit. Ale pokud by skutečně dospělo k takovému špatnému rozhodnutí, mohli bychom se pokusit to zvrátit.“

Harry věděl jen to, co mu řeklo jeho podvědomí, totiž to, že je dobré být naživu, a nechtěl riskovat, aby ho psychiatr přiměl se rozhodnout jinak, takže to byla jeho první i poslední návštěva u něj.

Pak zjistil, že chtít současně zakročit proti všemu, co se nacházelo v jeho hlavě, je špatná taktika. Zaprvé nevěděl, co se odehrávalo v jeho hlavě, každopádně o tom neměl jasný, komplexní obraz, takže se cítil tak, jako by bojoval proti monstru, které ani neviděl. Zadruhé získal lepší šanci, když svou válku rozdělil do menších šarvátek, ve kterých neztrácel přehled o svém nepříteli, ve kterých poznal svá slabá místa a ve kterých po nějaké době mohl nepřítele přemoci. Bylo to jako cpát papíry do skartovacího stoje. Když se toho do něj nacpe příliš mnoho, zmocní se stroje panika, začne kašlat a potom s velkým rachotem vypoví poslušnost, takže se musí začít zase od začátku.

Přítel jednoho kolegy, kterého Harry poznal při jedné z těch nemnoha večeří se spolupracovníky, byl psycholog. Pozorně si Harryho prohlížel, když hovořil o svém způsobu vypořádávání se s emocemi.

„Válka?“ zeptal se. „Skartovací stroj?“

Vypadal opravdu ustaraně.

Harry otevřel oči. Skrz závěsy do místnosti pronikalo první ranní světlo.

Pohlédl na hodiny. Bylo šest. Zapraskala vysílačka.

„Tady Delta. Charlie, prosím, ohlaste se.“ Harry vyskočil z gauče a vrhl se k mikrofonu.

„Delta, tady je Holy. Co se děje?“

„Našli jsme Evanse Whitea. Dostali jsme anonymní udání od jedné ženy, která ho viděla nahoře na King’s Cross, a pak jsme za ním poslali tři vozy a vzali ho k nám. Právě ho vyslýcháme.“

„Co řekl?“

„Všechno popíral, dokud jsme mu nepřehráli záznam telefonického rozhovoru s Birgittou. Potom řekl, že krátce před osmou třikrát projel v bílé hondě kolem Hungry Johna. Pak to vzdal a jel do svého bytu. O něco později šel do jednoho nočního klubu a tam jsme ho zatkli. Žena, která nám dala tip, se mimochodem ptala na tebe.“

„To jsem si myslel. Jmenuje se Sandra. Prohledali jste jeho byt?“

„Jasně. Nic. Vůbec nic. A Smith říká, že viděl bílou hondu, která třikrát projela kolem Hungry Johna.“

„Proč nepřijel v černém holdenu, jak bylo domluveno?“

„White tvrdil, že Birgittě Enquistové do telefonu schválně lhal, pro případ, že by ho nějak chtěla přelstít, in a case of a set-up, takže mohl několikrát projet okolo a zkontrolovat, zda je vzduch čistý.“

„O.K. Jedu k vám. Zatelefonuj ostatním a probuď je.“

„Ostatní přijeli domů teprve před dvěma hodinami. Byli celou noc vzhůru a Wadkins nás prosil…“

„Kašlu na to, co řekl Wadkins. Probuď je!“

Do zasedací místnosti opět postavili starý ventilátor. Těžko říct, zda mu pauza prospěla, každopádně si nahlas stěžoval, že ho takto vyrušili z odpočinku.

Porada skončila, ale Harry v zasedací místnosti zůstal. Na košili měl pod pažemi velké, mokré skvrny od potu. Před ním stál na stole telefon. Zavřel oči a něco si mumlal. Pak zvedl sluchátko a vytočil jedno číslo.

„Hello?“

„Tady je Harry Hole.“

„Harry, jsem rád, že jsi i v neděli ráno tak brzy na nohou. To je dobrý zvyk. Čekal jsem na tvou odpověď. Jsi sám, Harry?“

„Jsem sám.“

Ve sluchátku se ozývalo oddechování.

„You’re on to me, aren’t ya, mate?“

„Už nějakou dobu vím, že to musíš být ty, ano.“

„Dobrá práce, Harry. A teď voláš, protože mám něco, co ty chceš, right?“

„Správně.“

Harry si utřel pot z čela.

„Chápeš přece, že jsem si to musel vzít, Harry…“

„Ne, vůbec to nechápu.“

„Come on, Harry, přece nejsi hloupý. Když jsem zjistil, že někdo slídí kolem mě, tak mi hned bylo jasné, že to musíš být ty. Jenom doufám i za tebe, že jsi dost rozumný a nechal sis to pro sebe. Je to tak, Harry?“

„Nic jsem neřekl.“

„Pak ještě máš šanci, že svou zrzavou přítelkyni uvidíš.“

„Jaks to udělal? Jaks ji přemohl?“

„Věděl jsem, kdy jí končí šichta. Prostě jsem čekal v autě před Albury. A potom jsem jel za ní. Šla do parku a já si pomyslel, že by jí někdo měl říct, že by to večer neměla dělat. Takže jsem vystoupil z auta a šel za ní. Trochu jsem jí dal čichnout k hadru, který jsem vzal s sebou, a pak jsem jí musel pomoct do auta.“

Harry pochopil, že si nemohl všimnout vysílačky v její tašce.

„Co chceš, co mám dělat?“

„Jsi nervózní, Harry. Uklidni se. Nechci toho po tobě moc. Tvým džobem je chytat vrahy a přesně o to tě prosím. Birgitta mi totiž vyprávěla, že vaším hlavním podezřelým je jeden dealer jménem Evans White. Vinný či nevinný, každý rok zabije on a jemu podobní víc lidí než já za celý život. A to už něco znamená. Hehe. Nemyslím, že ti to musím vysvětlovat do detailů. Všechno, co chci, je to, aby tento Evans White byl za své zločiny odsouzen. A za pár mých. Možná budou důkazy stačit, když se ve Whiteově bytě najdou zbytky kůže a stopy krve Inger Holterové? Znáš přece soudního lékaře, možná by ti mohl obstarat nutný důkazní materiál, který bys pak mohl dát na místo činu? Hehe. Jenom si dělám srandu, Harry. Ale možná bych ti to mohl poslat já? Možná mám někde krev, zbytky kůže a vlasy různých obětí hezky uložené v igelitových sáčcích… Pro všechny případy, jeden nikdy neví, kdy se může hodit vyvolat rozruch. Hehe.“

Harry sevřel vlhké sluchátko. Snažil se přemýšlet. Ten muž zcela očividně nevěděl o tom, že policie byla o Birgittině únosu informovaná a že mezitím zrevidovala své mínění o možném pachateli. To mohlo znamenat jen to, že Birgitta mu neřekla, že se pod dozorem policie měla setkat s Evansem Whitem. Prostě ji sebral policistům pod nosem!

Jeho hlas ho vytrhl z myšlenek.

„Lákavá možnost, že, Harry? Že ti vrah pomůže odpravit jiného nepřítele společnosti. No dobrá, zůstaneme v kontaktu. Máš… dejme tomu, 48 hodin na to, abyste ho zatkli. V úterý večer očekávám dobré novinky ve večerních zprávách. Do té doby ti slibuju, že budu s tou zrzkou jednat se vším respektem, jaký se očekává od gentlemana. Když nic neuslyším, obávám se, že se středy nedožije. Ale můžu jí slíbit fantastický úterní večer.“

Harry zavěsil. Ventilátor disharmonicky praskal. Trochu se chvěl.

„Co myslíte, Sir?“

Široká záda, která celou dobu stála před tabulí, se pohnula.

„Myslím, že bychom ho měli dopadnout,“ řekl McCormack. „Pověz mi, Harry, než se vrátí ostatní – jak jsi na něho přišel?“

„Pokud mám být upřímný, Sir, pak to byla jen další teorie, která se náhle objevila v mé hlavě, aniž bych jí ze začátku opravdu věřil. Po pohřbu mě vzal Jim Connolly, Andrewův starý kolega z dob, kdy ještě boxoval. Byl se svou ženou na pohřbu. Říkal, že byla cirkusovou umělkyní, když ji poznal. Vyprávěl, že se jí dennodenně dvořil po celý rok, než si ho pustila k tělu. Nejdřív jsem o tom nepřemýšlel, až jsem začal uvažovat o možnosti, že to možná myslel doslovně – že se ti dva jinými slovy viděli každý den. A náhle jsem si vzpomněl, že Jim Chivers boxoval ve velkém stanu, když jsme s Andrewem byli v Lithgow, a že tam byl i cirkus. Pak jsem Yonga přiměl, aby zavolal agentům Jima Chiverse, aby to zkontrolovali. A souhlasilo to: skupina Jima Chiverse byla skoro vždycky na turné s kočovným cirkusem. Yong dnes ráno dostal faxem staré plakáty z turné a ukázalo se, že s cirkusem, který v posledních letech doprovázel Jima Chiverse, byla ještě jedna skupina. Ansámbl Otta Rechtnagela.“

„Dobrá. To znamená, že i boxeři Jima Chiverse byli v těchto termínech na místech zločinů. Jenže u Jima Chiverse bylo hodně boxerů, kteří znali Andrewa.“

„Andrew mi představil jenom jednoho z nich a já jsem měl pochopit, že jsme do Lithgow nejeli kvůli tomu nedůležitému znásilnění. Andrew ho považoval za svého syna. Jejich vztah vykazoval mnoho paralel a svazek, který je spojoval, byl tak pevný, že to možná byl jediný člověk na světě, s kým se nalezenec Andrew Kensington cítil pokrevně příbuzný. Andrew by nikdy nepřiznal, že měl úzký vztah ke svému národu, já však přesto věřil, že měl Toowoombu rád víc než kohokoli jiného i proto, že to byl člověk z jeho národa. Proto ho Andrew sám usvědčit nemohl. Veškeré jeho získané a možná i vrozené morální představy kolidovaly s jeho loajalitou ke svému lidu a s jeho láskou k Toowoombovi. Nevím, jestli si opravdu někdo dokáže představit, jaký to pro něho musel být hrozný konflikt. Musel najít možnost, jak ho zastavit, aniž by „zavraždil“ vlastního syna. Proto potřeboval mě, cizince, kterého mohl navigovat k cíli.“

„Toowoomba?“

„Toowoomba. Andrew zjistil, že stojí za všemi těmi vraždami. Možná to Andrewovi řekl zoufalý, odvržený milenec Otto Rechtnagel, když ho Toowoomba opustil. Možná se Andrewovi povedlo Otta přesvědčit, že tu záležitost vyřeší, aniž by se oba angažovali. Ale myslím, že Rechtnagela to zlomilo. Měl oprávněně strach o život, když si uvědomil, že Toowoomba není rád, že po Sydney chodí jeho bývalý milenec, který ho může prozradit. Toowoomba věděl, že Otto se kontaktoval se mnou a že mu hrozilo prozrazení. Proto vymyslel plán, jak Otta zavraždit během představení. Jelikož dříve kočovali s téměř stejnou show, dobře věděl, kdy musí udeřit.“

„Proč to neudělal v Ottově bytě? Měl přece klíče.“

„I o tom jsem přemýšlel.“ Harry váhal.

McCormack mávl rukou. „Harry, už jsi mi toho pověděl tolik, že na několika dalších teoriích už nesejde.“

„Ta věc s tím, že to je extrovert.“

„Extrovert?“

„Toowoomba není jenom psychopat. Je to i svého druhu umělec. A ješitnost umělce nelze podcenit. Jestliže při svých sexuálně motivovaných vraždách musel sledovat nějaký vzorec, pak je vražda klauna něco jiného, totiž racionální, nezbytná vražda. Při této vraždě byl náhle svobodný, bez psychóz, které určovaly průběh ostatních vražd. Byla to šance udělat něco opravdu velkolepého, korunovat své životní dílo. A nutno říct, že se mu to podařilo – na vraždu klauna se bude vzpomínat dlouho po tom, co se na dívky, které zabil, zapomene.“

„Dobrá. A Andrew utekl z nemocnice, aby zastavil policii, když pochopil, že jsme Otta chtěli zatknout.“

„Myslím, že jel přímo do Ottová domu, aby s ním mluvil, připravil ho na zatčení a vysvětlil mu, jak je důležité být kvůli Toowoombovi zticha, aby v tom oni dva, Otto a Andrew, nebyli příliš namočení. Chtěl ho uklidnit tím, že Toowoomba bude zatčen, jak Andrew plánoval, až na to bude mít trochu času. Kdybych jen měl trochu času! Ale něco se pokazilo. Nemám tušení, co. Ale tím, že to byl Toowoomba, kdo Andrewa poslal na onen svět, jsem si poměrně jistý.“

„Proč?“

„Intuice. Zdravý rozum. A pak ještě jeden malý detail.“

„A to?“

„Když jsem navštívil Andrewa, řekl mi, že následujícího dne chce přijít Toowoomba.“

„A?“

„V nemocnici St. Etienne registrují všechny návštěvníky, než přijdou na recepci. Yong volal do nemocnice, a když jsem odešel, neměl Andrew žádné telefonáty ani návštěvy.“

„Nerozumím, Harry.“

„Kdyby mu do toho něco přišlo, Toowoomba by určitě Andrewovi zavolal a odřekl tu návštěvu. Neudělal to a přitom nemohl vědět, že Andrew už není v nemocnici, protože se nepřišel zeptat na recepci – nebyl totiž zaznamenán na seznamu návštěvníků. Pokud to ovšem…“

„Pokud to ovšem nebyl on, kdo ho předešlého večera zavraždil.“

Harry rozpřáhl ruce.

„Nepůjdete přece navštívit někoho, kdo už není, Sir.“

Mělo to být dlouhé odpoledne, už je ale trochu moc dlouhé, pomyslel si Harry.

Seděli s vyhrnutými rukávy v zasedací místnosti a pokoušeli se být geniální.

„Takže jsi mu volal mobilem,“ řekl Wadkins. „A nevěříš, že je doma?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Je opatrný. Má Birgittu někde jinde.“

„Možná najdeme u něho doma někoho, kdo nám bude moct dát tip, kde ji ukryl, ne?“ navrhl Lebie.

„Ne!“ řekl energicky Harry. „Když zjistí, že jsme byli u něho doma, bude vědět, že jsem mluvil, a Birgitta je ztracená.“

„No, to by ale nejdřív musel přijít domů a pak bychom tam přece byli my a mohli ho zatknout,“ řekl Lebie.

„Co když Birgittu zabije, aniž by byl fyzicky s ní?“ zeptal se Harry. „Co když je někde svázaná a Toowoomba nám neřekne, kde?“ Rozhlédl se okolo. „Co když například sedí na časované bombě, která musí být v určitém časovém termínu zneškodněna?“

„Tak dost!“ Wadkins udeřil dlaní do stolu. „Pomalu z toho začíná být komedie! Sakra, to do toho máme zatáhnou pyrotechnika jen proto, že uškrtil pár děvčat? Čas běží a my nemůžeme jenom sedět na zadku a čekat! Podle mě je nápad s tím, že bychom jeli k němu domů, docela dobrý. A když bude chtít jít domů, tak ho zabásneme. To zvládneme, věřte mi!“

„Ten chlápek není hloupý, ksakru!“ řekl Harry. „Riskujeme Birgittin život, kruci!“

Wadkins zavrtěl hlavou.

„Sorry, Harry, ale obávám se, že tvůj vztah k rukojmí ti poněkud zatemňuje racionální úsudek. Uděláme to tak, jak jsem řekl.“

Odpolední slunce svítilo skrze stromy na Victoria Street. Na prázdné lavičce seděl kookaburra a připravoval se na večerní koncert.

„Možná ti to připadá zvláštní, že dnes někdo může mít dobrou náladu,“ řekl Joseph. „Že v této chvíli lidé, co se vracejí z pláže, ze zoo nebo od babičky ve Wollongongu, myslí jen na nedělní večeři doma. Určitě to považuješ za osobní urážku, že slunce svítí v korunách stromů ve chvíli, kdy bys svět nejraději viděl potopený v moři zármutku. Nu, můj příteli, co ti mám říct? Takový je život. Nedělní večeře čeká, tak to prostě je.“ Harry zamžoural.

„Možná má hlad, možná ji něco bolí. To nejhorší je ale to, že vím, jaký musí mít strach.“

„Bude ti dobrou ženou, pokud zvládne tuto zkoušku,“ řekl Joseph a zapískal na kookaburru.

Harry na něho tázavě pohlédl. Joseph řekl, že neděle je den odpočinku, a skutečně byl střízlivý.

„Dřív musela žena domorodce před svatbou zvládnout tři zkoušky,“ vysvětloval Joseph. „Nejdřív musela vydržet hlad. Musela dva dny putovat nebo lovit, aniž by něco jedla. Pak ji náhle přivedli k táborovému ohni s opečeným, šťavnatým klokanem nebo jinou pochoutkou. Zkouška spočívala v tom, že se musela ovládnout a nebýt příliš lačná. Musela toho sníst jen tolik, aby zbylo dost i pro ostatní.“

„U nás kdysi bývalo něco podobného,“ řekl Harry. „Říkalo se tomu ‚stolovací manýry‘. Ale myslím, že teď už to neexistuje.“

„Při druhé zkoušce se musela pokusit vydržet bolest.“ Joseph divoce gestikuloval, když vyprávěl. „Mladé ženě probodli nos a líce jehlami a vyryly jí znamení na tělo.“

„No a? Dnes za to dívky platí!“

„Zklapni, Harry. Nakonec musela, když dohořel oheň, přejít po ohništi, na kterém bylo položených pár větví, které byly to jediné, co ji oddělovalo od žhavých uhlíků. Ale třetí zkouška byla nejtěžší.“

„Strach?“

„You bet. Když zašlo slunce, shromáždili se příslušníci kmene u ohně a starci jí vyprávěli hrůzu nahánějící příběhy o duších a o muldarpe, pánu pekel. Některé příběhy byly poměrně kruté. Potom ji vyzvali, aby spala na nějakém opuštěném místě nebo poblíž hrobů předků. Pak se starci plížili nocí s pomalovanými obličeji nebo dřevěnými maskami…“

„To zní jako nošení dříví do lesa.“

„…a dělali děsivé zvuky. Je mi líto, že ti to musím říct, Harry, ale jsi mizerný posluchač.“

Joseph vypadal uraženě.

Harry si promnul obličej.

„Já vím,“ řekl po chvíli. „Je mi to líto, Josephe. Přišel jsem sem jen proto, abych nahlas přemýšlel a prozkoumal, jestli tu nezanechal stopy, které by mě mohly přivést tam, kam ji unesl. Ale nevypadá to tak, že bych se mohl někam dostat, a ty jsi jediný, na kom se můžu odreagovat. Určitě si myslíš, že mluvím jako cynický, bezcitný parchant.“

„Mluvíš jako někdo, kdo si myslí, že musí bojovat proti celému světu,“ řekl Joseph. „Ale když si čas od času neodpočineš, budou tvé pěsti příliš unavené!“

Harry se musel usmát.

„A jsi si opravdu jistý, žes neměl staršího bratra?“ Joseph se rozesmál.

„Na to, abych se zeptal matky, už je pozdě. Ale myslím, že by mi to řekla, kdyby to tak bylo.“

„Zní to, jako byste byli bratři.“

„Tos říkal už několikrát, Harry. Možná by ses měl trochu vyspat.“

Joeův obličej se rozzářil, když Harry vešel do dveří Springfield Lodge.

„Hezké odpoledne, že ano, pane Holy? Vypadáte dnes velmi dobře. Mimochodem pro vás mám balík.“ Podal Harrymu balík zabalený v šedém papíru, na kterém stálo velkými písmeny Harry Holy.

„Od koho to je?“ zeptal se udiveně Harry.

„Nevím, před pár hodinami to tu nechal jeden taxikář.“

V pokoji položil balík na postel, roztrhal papír a otevřel krabici pod ním. Tušil, od koho ten balík je, a jeho obsah odstranil jakékoli pochybnosti: šest malých umělohmotných krabiček s bílými nálepkami. Vytáhl jednu z nich. Bylo na ní datum smrti Inger Holterové a nápis ochlupení z ohanbí. Nepotřeboval příliš mnoho fantazie na to, aby pochopil, že ostatní krabičky obsahují krev, vlasy, útržky oblečení a tak dál. A tak to i bylo.

O půl hodiny později ho probudilo zvonění telefonu.

„Dostals věci, které jsem ti poslal, Harry? Říkal jsem si, že to všechno budeš chtít co nejdřív.“

„Toowoombo.“

„K službám. Hehe.“

„Dostal jsem ty věci. Od Inger Holterové, předpokládám. Jsem zvědavý, Toowoombo, jak jsi ji zavraždil?“

„Nic složitého,“ řekl Toowoomba. „Skoro až příliš jednoduché. Byl jsem v domě jedné přítelkyně, když Inger pozdě večer volala.“

Aha, takže Otto je přítelkyně, chtěl říct Harry, ale nechal si to pro sebe.

„Inger přinesla mé přítelkyni žrádlo pro psa, nebo lépe řečeno, mé bývalé přítelkyni. Šel jsem tam, ale byl jsem celý večer sám, protože má přítelkyně byla jako obvykle dlouho pryč.“

Harry slyšel, že jeho hlas má nyní ostřejší tón.

„Nepodstoupil jsi příliš velké riziko?“ zeptal se Harry. „Někdo přece mohl vědět, že šla do domu tvé… ehm, přítelkyně?“

„Ptal jsem se jí,“ odvětil Toowoomba.

„Ty ses jí ptal?“ nevěřícně opakoval Harry.

„Je neuvěřitelné, jak jsou lidé naivní. Odpoví dřív, než přemýšlejí, protože se cítí bezpečně, a myslí si, že nemusejí uvažovat. Byla to taková sladká, nevinná dívka. „Ne, nikdo o tom neví, proč?“ řekla dokonce. Cítil jsem se jako vlk v Červené Karkulce. Takže jsem jí vysvětlil, že mi přišla vhod. Nebo spíš nevhod? Hehe. Chceš slyšet i zbytek?“

Harry by rád slyšel zbytek. Nejraději by věděl všechno, do nejmenšího detailu, jaký byl Toowoomba jako dítě, kdy zabil poprvé, proč nedělal žádné rituály, proč někdy ženy jen znásilnil, jak se cítil po vraždách a jestli byl po extázi deprimovaný, jako tolik sériových vrahů, protože to ani tentokrát nebylo perfektní, ne tak, jak si to představovali a naplánovali. Chtěl vědět kolik, kdy a kde, chtěl znát metody a nástroje. Chtěl pochopit emoce, rozumět vášni, co bylo hnací silou toho šílenství.

Ale nemohl. Ne teď. V této chvíli mu bylo jedno, zda Inger znásilnil před vraždou nebo po ní, zda to byl trest, protože ho Otto nechal o samotě, zda ji pak umyl, nebo zda ji zabil v domě či v autě. Harry nechtěl ani vědět, zda ho prosila, zda plakala nebo na něho hleděla, když věděla, že v následující vteřině zemře. Nechtěl to vědět, protože by se mu nepodařilo nezaměnit tvář Inger s tváří Birgitty, a to by mu sebralo všechnu sílu a zlomilo by ho to.

„Jak jsi věděl, kde bydlím?“ zeptal se Harry, aby něco řekl a aby rozhovor pokračoval.

„Harry, prosím! Začínáš být unavený? Když jsme byli spolu, tak jsi mi přece řekl, kde bydlíš. Mimochodem děkuju za hezký večer, na to jsem posledně zapomněl.“

„Poslouchej, Toowoombo…“

„Přemýšlel jsem, proč jsi mi ten večer zavolal a ptal ses, jestli ti můžu pomoct, Harry. Kromě toho, že jsem měl srovnat do latě ty dva vazouny. To byla opravdu zábava, ale skutečně jsme tam byli jen proto, abys těm dvěma vyhazovačům poděkoval za jejich péči? Možná se v lidech příliš nevyznám, Harry, ale něco mi na tom nesedělo. Vyšetřuješ vraždu a pak plýtváš silami na něco takového jenom proto, že tě v jednom nočním klubu trochu skřípli?“

„No…“

„No, Harry?“

„Nejen to. Dívka, kterou jsme našli v Centennial Parku, náhodou pracovala v tom nočním klubu, a já doufal, že ten, kdo ji zabil, možná byl v klubu, čekal na ni u pódia a pak ji sledoval, když šla domů. Chtěl jsem vědět, jak budeš reagovat, až ti řeknu, kam jdeme. Kromě toho jsi poměrně nápadný a já na tebe chtěl upozornit Mongabiho, aby mi řekl, jestli tě večer předtím neviděl.“

„No luck?“

„Ne, vedle jak ta jedle, nebyls tam.“ Toowoomba se smál.

„Neměl jsem ani potuchy, že to byla striptérka,“ řekl. „Viděl jsem ji v parku, a tak jsem si pomyslel, že by jí někdo měl říct, že toulat se potmě je nebezpečné. A pak jsem jí ukázal, co všechno by se mohlo stát.“

„No, pak je aspoň tato věc vyřešena,“ suše řekl Harry.

„Škoda, že kromě tebe se z toho nikdo nemůže radovat,“ odpověděl Toowoomba. Harry se rozhodl jít k věci.

„Když se z toho nikdo jiný nemůže radovat, tak mi možná můžeš vysvětlit i to, co se stalo s Andrewem v domě Otta Rechtnagela. To Otto byl přece tvá přítelkyně, že?“

Telefon mlčel.

„Nechceš raději vědět, jak se vede Birgittě?“

„Ne,“ odvětil Harry a snažil se nehovořit příliš rychle a nahlas. „Slíbils mi, že se k ní budeš chovat, jak se sluší a patří na gentlemana, a já ti důvěřuju.“

„Doufám, že se mě nepokoušíš dohnat k výčitkám, Harry. To by bylo zbytečné. Jsem psychopat. Překvapuje tě, že to vím?“

Toowoomba se tiše zasmál.

„Děsivé, že? My psychopati bychom vlastně ani neměli vědět, že jsme psychopati. Ale já to věděl celou dobu. Já a Otto. Otto věděl, že je čas od času musím potrestat. Jenže neuměl držet jazyk za zuby. Pověděl to Andrewovi a už mu moc nechybělo, aby se zhroutil. Musel jsem něco udělat. To odpoledne, co měl Otto své vystoupení v divadle St. George, jsem šel do jeho bytu, abych odstranil všechno, co by mohlo znamenat stopu, která by vedla ke mně. Všechny fotografie, dárky, dopisy a tak dál. Náhle někdo zazvonil. Opatrně jsem vyhlédl z okna ložnice a ke svému úžasu jsem viděl, že to je Andrew. Nejdřív jsem nechtěl otevřít. Pak jsem si ale uvědomil, že už nebudu moct provést svůj původní plán. Chtěl jsem totiž Andrewa navštívit následujícího dne v nemocnici a vzít s sebou lžičku, zapalovač, injekční stříkačku a sáček s jeho vytouženým herákem, obohaceným mou vlastní domácí směsí.“

„Smrtící koktejl.“

„I tak se tomu dá říct.“

„Jak sis mohl byt jistý, že si to vezme? Věděl přece, že jsi vrah.“

„Nevěděl, že jsem věděl, že to ví. Jestli mi rozumíš, Harry… Nevěděl, že Otto se prozradil. Kromě toho je narkoman při začínajícím absťáku ochotný věřit někomu, o kom si myslí, že ho zbožňuje jako svého otce. Jenže o tom jsem teď už nemusel přemýšlet. Odjel z nemocnice a teď stál před zahradní brankou.“

„Takže ses ho rozhodl pustit dovnitř.“

„Víš vlastně, jak rychle dokáže pracovat lidský mozek, Harry? Víš, že ty dlouhé, zamotané příběhy v našich snech, o kterých si myslíme, že se nám zdají celou noc, se ve skutečnosti odehrávají v několika vteřinách hektické mozkové aktivity? Tak rychle mě napadl i tento plán. Náhle jsem pochopil, že je možné to narafičit tak, aby to vypadalo, že za vším stál Andrew Kensington. Přísahám, že do toho okamžiku jsem na to ani jednou nepomyslel. Domácím telefonem jsem odemkl elektrický zámek branky a počkal za dveřmi se svým zázračným hadrem, až přijde…“

„…diacetyléter.“

„…a potom jsem Andrewa přivázal k židli, vytáhl jsem injekční stříkačku a píchl mu zbytek heroinu, který ještě měl u sebe, takže jsem si mohl být jistý, že bude v klidu, než se vrátím z divadla. Na zpáteční cestě jsem mu pak koupil další herák a pak jsme měli opravdu hezký večer. Ano, vyhodili jsme si z kopýtka, byli jsme v pozvednuté náladě a když jsem pak odešel, visel Andrew na lustru.“

Opět se ozval tichý smích. Harry se křečovitě snažil dýchat klidně a zhluboka. Měl takový strach jako ještě nikdy v životě.

„Jak jsi to myslel? Říkal jsi přece, že je musíš čas od času potrestat, ne?“

„Co?“

„Právě jsi řekl, že je musíš potrestat.“

„Aha, to. Ano, jak víš, jsou psychopati často paranoidní, pokud netrpí i dalšími nutkavými idejemi. Mým životním úkolem je mstít náš lid.“

„Tak, že znásilňuješ bílé ženy?“

„Bezdětné bílé ženy.“

„Bezdětné?“ užasle se zeptal Harry. To byl shodný rys, na který v průběhu vyšetřování nepřišli. Jak by mohli? Nebylo přece neobvyklé, že mladé ženy neměly děti.

„No jasně. Tys to opravdu nepochopil? Terra nullius, Harry! Když jste sem přišli, definovali jste nás jako nemajetné, protože jsme neosévali půdu. Vzali jste nám naši zem a před našima očima ji znásilnili a zabili.“

Toowoomba nemusel hovořit víc nahlas. Jeho slova byla dostatečně srozumitelná. „No, vaše bezdětné ženy jsou má terra nullius, Harry. Nikdo je neoplodnil, takže je nikdo nevlastní. Jenom se řídím logikou bílého muže a dělám to tak jako on.“

„Ale sám přece mluvíš o nutkavým vidinách. Chápeš vůbec, jak jsi nemocný?“

„Samozřejmě, že jsem nemocný. Ale to je přece úplně normální být nemocný, Harry. Je to nebezpečné teprve tehdy, když ti nemoc chybí, protože pak tělo přestane bojovat a je těsně před zhroucením. Ale nutkavé vidiny, Harry, ty nesmíš podcenit. Jsou cenné pro každou kulturu. Vezmi si například tu tvou. V křesťanství se přece úplně otevřeně mluví o tom, jak je těžké věřit, o tom, že pochybnosti se mohou zmocnit i těch nejmoudřejších a nejzbožnějších knězů. Ale není poznání pochybnosti to samé jako přiznání, že víra, podle které chtějí lidé žít, je nutkavou vidinou, klamnou představou souvislosti, které rozum odporuje? Lidé by se nutkavých představ neměli tak snadno vzdávat. Na konci duhy možná čeká odměna.“

Harry si lehl na záda. Snažil se nemyslet na Birgittu, na to, že nemá dítě.

„Jak jsi mohl vědět, že nemají děti?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Ptal jsem se.“

„Co…“

„Některé z nich tvrdily, že mají děti, protože si myslely, že je ušetřím. Měly třicet vteřin na to, aby to dokázaly. Matka, která u sebe nemá fotografii svého dítěte, není matka.“

Harry polkl.

„A proč to musely být blondýny?“

„To není absolutní podmínka. Jenom to minimalizuje možnost, že by jim v žilách kolovala krev mého lidu.“

Harry se přinutil nemyslet na Birgittinu bílou pleť.

Toowoomba se tiše zasmál.

„Chápu, že se chceš ledacos dozvědět, Harry, ale telefonáty jsou drahé a idealisté jako já nejsou zrovna bohatí. Víš, co máš dělat – a co ne.“

Tím rozhovor skončil. Rychle se stmívalo a v pokoji bylo šero. Pod dveřmi se objevila tykadla švába, který zkoumal, zda je vzduch čistý. Harry se přikryl a pod dekou se zkroutil. Venku, na střeše před oknem, začal svůj večerní koncert osamělý kookaburra a na King’s Cross se právě chystal start další dlouhé noci.

Harrymu se zdálo o Kristin. Možná to probíhalo jen několik hektických vteřin, ale šlo o půl života, a tak to možná bylo delší. Měla na sobě jeho zelený župan, hladila ho po vlasech a prosila ho, aby ji doprovodil na nějaké místo. Ptal se, kam, a tu náhle stála v otevřených balkónových dveřích, kolem ní vlály závěsy a děti, které si hrály na dvoře, dělaly takový hluk, že neslyšel, co odpověděla. Občas ho oslepilo slunce a pak ji neviděl.

Vstal a šel k ní, aby slyšel, co řekla, ale ona se jen zasmála, vyšla na balkón, přelezla zábradlí a začala se vznášet jako zelený balón. Pomalu stoupala nad střechy domů a volala: „Všichni přijdou! Všichni přijdou!“ Později běhal kolem domu a ptal se všech, které znal, kde se koná slavnost, ale buďto to nevěděli, nebo už odešli. Potom šel na koupaliště ve Frogneru, ale neměl dost peněz a musel přelézt plot.

Za plotem si všiml, že se poranil. Zanechával za sebou krvavou skvrnu v trávě a na kachličkách. Nahoře na desetimetrové věži nikdo nebyl. A tak si lehl na záda, vzhlédl k nebi a naslouchal tichému zvuku, který vznikal, když kapky jeho krve padaly dolů na kraj bazénu. Tam vysoko, blízko slunce, viděl vznášející se nazelenalou postavu. Dal si ruce před oči jako dalekohled a náhle ji viděl zcela zřetelně. Byla tak krásná. Skoro průsvitná.

Najednou ho probudila rána, která mohla pocházet z policejní pistole, a pak tam ležel a naslouchal dešti a hluku King’s Cross. Po chvíli opět usnul. Zdálo se mu znovu o Kristin, celou noc. Jen občas měla zrzavé vlasy a mluvila švédsky.

20

Počítač, Lady Bay a jak vlastně funguje mobil

Devět hodin.

Lebie se čelem opřel o dveře a zavřel oči. Dva policisté v neprůstřelných vestách stáli vedle něho a vše s napětím sledovali. Zbraně měli připravené. Za nimi na schodech stáli Wadkins, Yong a Harry.

„O.K.,“ řekl Lebie a opatrně strčil paklíč do klíčové dírky.

„Myslete na to, že se nesmíte ničeho dotknout, pokud dům bude prázdný!“ zašeptal Wadkins k policistům.

Lebie se postavil ke dveřím a odemkl je, načež oba policisté s pistolemi v předpisovém obouručním držení vtrhli do dovnitř.

„Jste si opravdu jistí, že vevnitř nemá alarm?“ zašeptal Harry.

„Zkontrolovali jsme všechny bezpečnostní agentury ve městě, není registrovaný u žádné,“ řekl Wadkins.

„Tiše, co to bylo za zvuk?“ zeptal se Yong.

Ostatní nastražili uši, ale neslyšeli nic nápadného.

„Tím tedy můžeme odložit teorii s časovanou bombou,“ řekl suše Wadkins.

Jeden z policistů vyšel ven. „Je prázdný,“ řekl. Oddechli si a vešli dovnitř. Lebie se pokusil na chodbě rozsvítit, ale světlo nefungovalo.

„To je zvláštní,“ řekl a pokusil se rozsvítit v malém, ale spořádaném obývacím pokoji. „Musely vyletět pojistky.“

„To nevadí,“ řekl Wadkins. „Je tu přece dost světla. Harry, vezmi si kuchyni. Lebie do koupelny a – Yongu?“

Yong stál před počítačem, který dominoval psacímu stolu u okna obývacího pokoje.

„Mám takový pocit…“ řekl. „Lebie, vezmi si baterku a zkontroluj pojistkovou skříň na chodbě.“

Lebie šel ven a po chvíli se rozsvítilo a počítač naběhl.

„Kruci,“ řekl Lebie, když vešel do místnosti. „Pojistka byla omotaná drátem, nejdřív jsem ho musel sundat. Vedl podél zdi do dveří.“

„Elektrický zámek, že ano? Pojistka byla spojená se zámkem dveří, takže se přerušil proud, když jsme otevřely dveře. Zvuk, který jste slyšeli, byl ventilátor počítače, který se vypnul,“ řekl Yong a ťukl na klávesnici. „Tento stroj má rapid resume, takže můžeme zkontrolovat, jaké programy byly nastartované, než se počítač vypnul.“

Na obrazovce se objevila modrá zeměkoule a ozvala se krátká, veselá melodie.

„To jsem si myslel!“ řekl Yong. „Ten hajzl! Vidíte to?“ Ukázal na symbol na obrazovce.

„Yongu, s tím teď nemůžeme ztrácet čas!“ zabručel Wadkins.

„Sir, můžu si na chvíli půjčit váš mobil?“ Malý Číňan nečekal na odpověď a vzal si Wadkinsův malý mobilní telefon od firmy Nokia. „Jaké má číslo?“

Harry nahlas přečetl číslo z displeje svého telefonu a Yong ho vyťukal na Wadkinsův. Současně s vyzváněním telefonu počítač zašramotil a symbol na obrazovce se rozvinul do celé své krásy.

„Psst,“ řekl Yong.

Byl slyšet vyzváněcí tón. Yong mobil okamžitě vypnul.

Wadkins se zamračil. ,,Co to vyvadíš. Yongu?“

„Sir, obávám se, že Toowoomba si sestrojil poplašný systém a my jsme ho spustili.“

„Jak to?“ Wadkinsova trpělivost očividně měla své hranice.

„Viděl jste, jak se zapnul ten program? To je obyčejný záznamník, který je přes modem spojeny s telefonem. Než Toowoomba odešel, nahrál přes tento mikrofon automatickou odpověď. Když někdo zavolá, bude program aktivován a spustí se Toowoombova automatická odpověď a po zaznění signálu, který jste slyšeli, budete moct zanechat zprávu, která se nahraje na počítač.“

„Yongu, já vím, co to je telefonní záznamník. Kde je problém?“

„Sir, slyšel jste při mém telefonátu před zazněním signálu automatickou odpověď?“

„Ne…“

„Právě, odpověď tam byla nahraná na počítači, ale nebyla uložená.“

Wadkinsovi to začalo docházet.

„Chcete tím říct, že automatická odpověď se vymazala, když se počítač vypnul?“

„Přesně, Sir.“ Yong měl pozoruhodné reakce. Teď se například usmíval.

„A to je pro něho poplašný signál, Sir.“

Harry se neusmíval, když si uvědomil rozsah katastrofy. „Toowoombovi tedy jenom stačí sem zavolat, uslyší, že automatická odpověď se vymazala, a pozná, že někdo vtrhl do jeho bytu. A asi ví, že to můžeme být jenom my.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Nepřijde sem, aniž by sem předtím zavolal,“ řekl Lebie.

„Kruci, kruci, kruci,“ klel Wadkins.

„Může zavolat každým okamžikem,“ řekl Harry. „Musíme získat čas. Má někdo nějaký návrh?“

„No,“ řekl Yong, „můžeme zavolat na telefonní společnost a poprosit je o to, aby zablokovala to číslo a hlásila na něj zprávu o poruše.“

„A když zavolá k nim?“

„Porušeni kabelu v okolí z důvodů… sesuvu půdy.“

„To nezní věrohodně. Pak jenom překontroluje, zda fungují čísla jeho sousedů,“ řekl Lebie.

„Musíme vyřadit telefony v celé čtvrti,“ řekl Harry. „Dokážete to, Wadkinsi?“

Wadkins se poškrábal za uchem.

„Ksakru! Takový chaos jen kvůli tomu, že…“

„Spěchá to, Sir!“

„Zatracené! Dejte mi telefon, Yongu. To musí zařídit McCormack. Každopádně nemůžeme telefony v cele čtvrti vypnout nadlouho, Holy. Musíme přemýšlet o našem dalším kroku! Kruci!“

Půl dvanácté.

„Nic,“ řekl Wadkins, „ani sebemenší stopa!“

„No, těžko jsme mohli čekat, že tu někde nechal ležet papír s adresou místa, kam ji unesl!“ řekl Harry.

Lebie vyšel z ložnice. Zavrtěl hlavou. Ani Yong, který prohledal sklep a půdu, neměli nic zajímavého.

Seděli v obývacím pokoji.

„To je zvláštní,“ řekl Harry. „Kdybychom si navzájem prohledávali naše byty, určitě bychom něco našli. Nějaký zajímavý dopis, nějaký schovaný pornočasopis, obrázek bývalé přítelkyně, skvrnu na prostěradle, proste něco. Jenže tento chlápek je sériový vrah a my nenajdeme vůbec nic, co by ukazovalo na to, že vede normální život.“

„Ještě nikdy jsem neviděl tak normální staromládenecký byt,“ řekl Lebie.

„Je až příliš normální,“ dodal Yong. „To přímo nahání hrůzu.“

„Co jsme přehlédli?“ zeptal se Harry.

„Byli jsme všude,“ řekl Wadkins. „Pokud existují nějaké stopy, tak nejsou tady. To jediné, co ten týpek, který tu bydlí, dělá, je to, že jí, spí, dívá se na televizi, chodí na záchod a nahrává si automatické odpovědi na počítač.“

„Máš pravdu,“ řekl Harry. „Vrah Toowoomba nebydlí tady. Tady bydlí úplně normální chlápek, který se nemusí bát, když mu někdo nahlédne do karet. Ale ten druhý? Může existovat nějaké další místo, kde by mohl být? Nějaký jiný dům, chata?“

„Rozhodně ne nic, co by bylo registrované na jeho jméno,“ řekl Yong. „To jsem zkontroloval, ještě než jsme sem jeli.“

Zazvonil telefon. Byl to McCormack. Hovořil s telefonní společností. U argumentu, že jde o lidský život, odpověděli, že o lidský život muže jít i tehdy, když se někdo bude snažit zavolat záchranku. Ale přesto se McCormackovi povedlo s pomocí starosty zařídit to, že telefony v této čtvrti byly do sedmi do večera odpojené.

„Teď tu klidně můžeme kouřit,“ řekl Lebie a vytáhl si z kapsy tenký doutník, „oklepávat popel na koberec a zanechávat stopy na chodbě. Má někdo oheň?“

Harry si ze saka vytáhl krabičku sirek a zapálil mu doutník. Zůstal sedět a se zájmem si tu krabičku prohlížel.

„Víte, co je na těchto sirkách zajímavého?“ zeptal se.

Ostatní zavrtěli hlavou.

„Stojí tu, že jsou vodotěsné. ‚Pro všechny, kdo jsou na moři nebo v horách.‘ Má někdo z vás vodotěsné sirky?“ Opět zavrtěli hlavou.

„Mýlím se, nebo člověk musí jít do specializované prodejny, aby si koupil něco takového? A jsou dražší než obyčejné, co?“

Ostatní pokrčili rameny.

„Každopádně nejsou normální, aspoň já jsem takové sirky nikdy neviděl,“ řekl Lebie.

Wadkins si krabičku prohlížel.

„Myslím, že můj švagr má takové sirky na lodi,“ řekl.

„Ty mám od Toowoomby,“ dodal Harry. „Dal mi je na pohřbu.“

Nastala pauza. Yong si odkašlal.

„Venku na chodbě je fotografie jedné plachetnice,“ řekl váhavě.

Jedna hodina.

„Mnohokrát děkuji za tvou pomoc, Liz,“ řekl Yong a odložil mobil stranou. „Máme to! Je v přístavu Lady Bay a je registrovaná na Gerta van Hoose.“

„O.K.,“ řekl Wadkins. „Yongu, ty zůstaneš se dvěma muži tady pro případ, že by se Toowoomba přece jen ještě objevil. Lebie, Harry a já teď okamžitě pojedeme tam.“

Doprava byla plynulá a Lebieho nová toyota jela stodvacítkou po New South Head Road.

„No backup, Sir?“ zeptal se Lebie.

„Jestli je tam, tak jsou tři muži víc než dost,“ odpověděl Wadkins. „Podle Yonga nenosí zbraň a já si nemyslím, že by hned začal střílet kolem sebe.“

Harry už se nedokázal ovládnout.

„Jaký je to pocit, Sir? Je to ten samý pocit, který vám napovídal, že jít do jeho bytu je dobrý nápad? Nebo jí strčit vysílačku do tašky?“

„Holy, já…“

„Jenom se ptám, Sir. Pokud se mám spoléhat na váš pocit, pak asi, vzhledem k tomu, co všechno se stalo, musíme vycházet z toho, že hned vytáhne flintu. Ne že…“

Harry cítil, že křičí, a trochu ztišil hlas. Teď ne, řekl sám sobě. Ještě ne. A pak mnohem tišeji dodal: „Ne že bych měl něco proti, jenom to znamená, že ho pak budu moct rozstřílet.“

Wadkins raději neodpověděl a s kyselým výrazem v obličeji hleděl ven. Harry ve zpětném zrcátku viděl Lebieho opatrný, neproniknutelný úsměv.

Půl druhé.

„Lady Bay Beach,“ řekl Lebie a ukázal dopředu. „Mimochodem příhodný název. Je to nejznámější pláž pro homosexuály ve městě.“

Rozhodli se, že auto nechají mimo přístav, a přes travnatou plochu se vydali k vodě. Po obou stranách mola se bělaly stěžně jachet.

Na kraji mola seděl ospalý muž ve vybledlé modré uniformě. Ožil, když mu Wadkins strčil pod nos policejní odznak, a hned mu popsal, kde je jachta Gerta van Hoose.

„Je někdo na palubě?“ zeptal se Harry.

„O nikom nevím,“ řekl hlídač. „Ale teď v létě je těžké mít o všem přehled. Myslím, že už několik dnů tam nikdo nebyl.“

„A předtím?“

„Ano, jestli se nepletu, tak tu pan van Hoos byl v sobotu večer. Vždycky parkuje tady dole u vody. V noci pak zase někam odjel.“

„A od té doby na lodi nikdo nebyl?“ zeptal se Wadkins.

„Ne, když jsem měl šichtu. Ale naštěstí tu nejsem jediný.“

„Byl sám?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Přinesl něco na palubu? Nesl něco?“

„Určitě. Víc nevím. Většina lidí si s sebou něco přinese.“

„Můžete nám pana van Hoose popsat?“ zeptal se Harry.

Hlídač se poškrábal na hlavě. „Ne, vlastně ne.“

„Proč ne?“ překvapeně se zeptal Wadkins.

Hlídač se vykrucoval. „No, abych byl upřímný, tak pro mě všichni domorodci vypadají stejně.“

Od klidné hladiny mezi moly se odráželo slunce, ale o něco dál na pláž dopadaly velké, těžké vlny. Když pomalu kráčeli po molu, všiml si Harry, že tam je vítr silnější. Spatřili loď s názvem Adelaide s registračním číslem na boku. Adelaide nepatřila k největším lodím tohoto přístavu, ale vypadala velmi udržovaně. Yong jim vysvětlil, že plachetnice s pomocným motorem se povinně registrují až od určité velikosti, takže měli velkou dávku štěstí. Tak velkou, že Harry měl neblahý pocit, že ho už možná vypotřebovali. Při myšlence na to, že Birgitta je možná na palubě, se mu divoce rozbušilo srdce.

Wadkins pokynul Lebiemu, aby šel na palubu jako první. Harry odjistil pistoli a namířil na vchod do podpalubí, zatímco Lebie opatrně přelezl na záď. Wadkins při přelézání zakopl o kotevní lano a narazil kolenem do paluby. Zarazili se a naslouchali, ale kromě větru a vln, které čvachtaly u boku lodě, nebylo nic slyšet. Jak podpalubí tak kajuta na zádi byly zamčené na visací zámek. Lebie vytáhl paklíče a začal s nimi pracovat. Po chvíli mohli dál.

Lebie otevřel podpalubí a Harry tam vešel jako první. Dole byla tma a Harry tam dřepěl s pistolí v ruce, dokud nepřišel Wadkins a neodtáhl závěsy. Loď byla prostě, ale vkusně zařízena. Podpalubí bylo z mahagonu, jinak nebylo přeplácané. Na stole ležela rozprostřená námořní mapa. Nad ní visela fotografie jednoho mladého boxera.

„Birgitto!“ zvolal Harry. „Birgitto!“

Wadkins ho chytil za rameno.

„Není tu,“ řekl Lebie, když loď prohledali od zadní kajuty až po příď.

Wadkins si opřel hlavu o jeden z polštářů na lavici na zádi.

„Možná tady byla,“ řekl Harry a rozhlédl se po moři. Vítr zesílil a vlny už měly bílé hřbety.

„Zavoláme sem chlapce z technického oddělení, třeba něco najdou,“ řekl Wadkins a vstal. „To ale znamená, že má ještě jeden úkryt, o kterém nemáme tušení.“

„Nebo…,“ řekl Harry.

„Nesmysl! Někam ji schoval, jenom ji musíme najít!“

Harry se posadil. Vítr mu povíval vlasy. Lebie si chtěl zapálit doutník, ale po několika neúspěšných pokusech to vzdal.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se.

„Každopádně bychom odtud měli zmizet,“ řekl Wadkins. „Může nás vidět ze silnice, jestli přijede.“

Vstali, pozavírali dveře a Wadkins opatrně překročil kotevní lano, aby znovu nezakopl.

Lebie se zarazil.

„Co se děje?“ zeptal se Harry.

„No,“ řekl Lebie, „tolik jachtám nerozumím, ale je to normální?“

„Co?“

„Spouštět kotvu, když je loď vepředu i vzadu přivázaná lany?“

Pohlédli na sebe.

„Dělej, jdeme,“ řekl Harry.

Tři hodiny.

Jeli městem. Po obloze se honily mraky. Stromy na kraji cesty byly ohnuté, tráva přitisknutá k zemi. Ve vysílačce to lupalo. Slunce zbledlo, na moři se pohybovaly tmavé stíny.

Harry seděl na zadním sedadle, ale bouře, která zuřila okolo nich, si nevšímal. Viděl jen zelené, olejnatě se lesknoucí kotevní lano, které pomalu vytahovali z moře. Padaly z něj kapky vody, které připomínaly blyštící se kousky křišťálu, a pak se hluboko pod hladinou objevilo cosi bílého, co se k nim pomalu blížilo.

Jednou o letních prázdninách ho otec vzal s sebou na člun. Chytili jednoho platýse. Byl bílý a neuvěřitelně velký. I tehdy Harrymu vyschlo v ústech a roztřásly se mu ruce. Matka a babička naopak nadšením spráskly ruce, když se svým úlovkem přišli do kuchyně, a hned začaly studené, krvavé rybí maso porcovat velkými, lesknoucími se noži. Po zbytek léta se Harrymu zdálo o velkém platýsi. Měl vypoulené oči, které šokovaně hleděly, jako by nechtěly věřit, že teď musí zemřít. O Vánocích pak měl na talíři velké, rosolovité kousky této ryby a jeho otec hrdě vyprávěl, jak s Harrym toho velkého platýse vytáhli z Isfjordu. „Mysleli jsme si, že tento rok bychom o Vánocích mohli mít na večeři něco jiného,“ řekla jeho matka. Byla z toho cítit smrt a hniloba a zatrpklý a rozlícený Harry vstal od stolu.

Nyní seděl na zadním sedadle rychle jedoucího auta. Zavřel oči a viděl sám sebe, jak hledí do vody, ve které se červená něco, co vypadalo jako ohnivá medúza, která při každém trhnutí lanem stáhla svá červená chapadla, aby je pak zase roztáhla, jako by chtěla odplavat. Když se dostala na hladinu, vějířovitě roztáhla chapadla, jako by se pokoušela skrýt nahé, bílé tělo pod sebou, které mělo kolem krku omotané kotevní lano. To neživé tělo Harrymu připadalo tak nějak cizí. Jako by se ho to netýkalo.

Když ji však otočili na záda, všechno se změnilo. Její pohled. Zlomený, překvapený pohled, který vyjadřoval poslední, vyčítavou otázku: To je všechno? Opravdu to znamená, že to prostě jenom tak skončilo? To jsou život a smrt opravdu tak banální?

„Je to ona?“ zeptal se Wadkins a Harry zavrtěl hlavou.

Když otázku zopakoval, padl Harryho pohled na rameno, které bylo kromě jednoho bílého pruhu rudé.

„Spálila se,“ řekl udiveně. „Poprosila mě, abych jí natřel záda. Řekla, že mi důvěřuje, ale spálila se.“

Wadkins přistoupil k němu a položil mu ruce na ramena. „Není to tvá vina, Harry. Slyšíš? Stalo by se to tak jako tak. Není to tvá vina!“

Znatelně se zešeřilo a v poryvech větru se velké eukalypty klátily tak, že to vypadalo, jako by se měly každou chvíli vyvrátit a pak začít běhat. „Orli zpívají,“ řekl náhle Harry ze zadního sedadla. Od chvíle, kdy vyjeli, nikdo neřekl ani slovo. Wadkins se otočil a Lebie na něho pohlédl ve zpětném zrcátku. Harry si nahlas odkašlal.

„Andrew mi to jednou řekl. Že orli a lidé z kmene Orlů uměli svým zpěvem přivolat bouři a déšť. Vyprávěl, že Orli vyvolali velkou potopu, že zpívali a řezali se pazourkovými noži do krve, aby utopili ptakopyska.“ Významně se usmál. „Skoro všichni ptakopyskové zemřeli. Ale někteří přežili. Víte jak? Naučili se dýchat pod vodou.“

Na přední sklo dopadly první dešťové kapky.

„Máme málo času,“ řekl Harry. „Nebude to dlouho trvat a Toowoomba si všimne, že jsme mu v patách, a pak zmizí, jako by se do země propadl. Jsem jediný, kdo s ním byl v kontaktu, a teď tu sedíte a ptáte se, jestli to dokážu. No, co mám říct? Myslím, že jsem to děvče miloval.“

Wadkins vypadal zaraženě. Lebie pomalu přikývl. „Ale rozhodl jsem se, že budu dýchat pod vodou,“ řekl Harry.

Bylo půl čtvrté a v zasedací místnosti si nikdo nevšiml žalozpěvu, kterým se na sebe snažil upozornit ventilátor.

„Dobrá, víme, kdo je náš muž,“ řekl Harry. „A víme, že si myslí, že to nevíme. Možná si myslí, že se teď pokouším naaranžovat důkazy proti Evansi Whiteovi. Ale obávám se, že tato situace nemůže vydržet dlouho.

Doba, po kterou můžeme blokovat telefony v té čtvrti, je omezená a kromě toho, čím déle oprava té údajné poruchy trvá, tím nedůvěryhodněji to působí.

Máme policisty u něho doma, pro případ, že by se objevil. Stejně tak na jachtě. Já osobně jsem si jistý, že je příliš opatrný na to, aby udělal nějakou hloupost, aniž by se předtím ujistil, že vzduch je čistý. Dá se předpokládat, že mu v průběhu večera dojde, že jsme byli u něho v domě. Máme jenom dvě možnosti. Můžeme spustit poplach, dát to do televize a doufat, že ho chytíme dřív, než zmizí. Proti tomu mluví to, že někdo, kdo si doma sestrojil poplašný systém, si určitě promyslel svůj další postup. Bylo by to riskantní, mohl by zmizet, jakmile by viděl svou fotku v televizi. Druhá alternativa od nás vyžaduje využít krátký čas, který máme, než pozná, že jsme mu v patách, k tomu, abychom ho chytili, dokud se ještě cítí bezpečně… tedy, relativně bezpečně.“

„Jsem pro to ho chytit,“ řekl Lebie a smetl Harrymu z ramene vlas.

„Chytit ho?“ zabručel Wadkins. „Nacházíme se v milionovém městě a nemáme sebemenší tušení, kde by mohl být. Nevíme ani, jestli je vůbec ještě v Sydney.“

„To neříkejte,“ opáčil Harry. „Poslední hodinu a půl každopádně byl v Sydney.“

„Co? Chceš tím říct, že je sledován?“

„Yongu?“ Harry předal slovo ještě stále se usmívajícímu Číňanovi.

„Mobil!“ začal. Jako by ho poprosili, aby přečetl své poznámky před celou třídou.

„Všechny telefonáty z mobilu jdou přes základnové stanice, které přijímají telefonické signály a posílají je dál. Telefonní společnosti tak mohou zjistit, od kterých zákazníků je na těchto stanicích signál přijímán. Každá stanice pokrývá okruh o průměru přibližně jedné míle. V dobře pokrytých oblastech, tedy na hustě osídlených územích, je telefon zpravidla pokryt několika základnovými stanicemi. Dá se to srovnat s rozhlasovými vysílači. To znamená, že telefonní společnosti, pokud někdo telefonuje, vědí, která stanice signál přijala – a že se dotyčný nachází v jejím okruhu o průměru jedné míle. Pokud je hovor zároveň přijímán dvěma stanicemi, může být tento rozsah vymezen na překryv. Pokud jsou signály přijímány třemi základními stanicemi, je rozsah ještě menší a tak dál a tak dál. Mobily nás tedy nemohou přivést do nějakého určitého domu, ale mohou nám velmi pomoct,“ vysvětloval Yong. „Teď jsme v kontaktu se třemi spolupracovníky telefonní společnosti, kteří nedělají nic jiného, než že sledují signály Toowoombova mobilu. Můžeme je přepojit sem. Zatím přijímáme pouze simultánní signály ze dvou stanic a jejich rozsah pokrývá celé město, přístav a půl Woolloomoolloo. Dobrá zpráva ale je, že se pohybuje.“

„A teď čekáme na kapku štěstí,“ řekl Harry.

„Doufáme, že zachytíme signály z oblastí, které pokrývají tři nebo více stanic. Kdyby se nám to povedlo, můžeme okamžitě vyjet se všemi civilními auty a pak máme šanci, že ho najdeme.“

Wadkins nevypadal přesvědčeně.

„Takže v průběhu poslední hodiny a půl telefonoval a pokaždé signál zachytily základnové stanice v Sydney?“ zeptal se. „A teď jsme závislí na tom, že bude dál používat ten svůj zatracený telefon? A co když volat nebude?“

„Můžeme mu přece zavolat my?“ navrhl Lebie. „Přesně!“ řekl Wadkins. Byl rozrušený a na tváři měl ruměnec. „Skvělý nápad! Budeme mu volat co čtvrt hodiny a řekneme, že jsme Červená Karkulka a babička! Jenom proto, aby si uvědomil, že to možná není až tak úplně dobré používat telefon!“

„To není nutné,“ řekl Yong. „Nemusí telefonovat.“

„Co…“

„Stačí, když bude mít zapnutý telefon,“ řekl Harry. „Toowoomba o tom očividně neví, ale dokud nevypne telefon, vysílá automaticky každé půl hodiny signály. Jen aby ukázal, že je připravený přijímat. Tyto signály přijímají základnové stanice stejně tak jako hovory.“

„Pak…“

„Pak sem přepojíme chlapce z telefonní společnosti, uvaříme si kávu, posadíme se a můžeme čekat.“

21

Dobré ucho, levý direkt a tři výstřely

Z reproduktoru, který byl připojený k telefonu, se ozval kovově znějící hlas: „Přijali jsme jeho signál ze základnových stanic 3 a 4.“

Yong ukázal na mapu Sydney, která visela na tabuli. Na ní byly nakreslené kruhy, které znázorňovaly rozsahy jednotlivých základnových stanic.

„Pyrmont, Glene a kus Balmainu.“

„Kruci!“ řekl Wadkins. „To je příliš velké území. Kolik je hodin? Pokusil se volat domů?“

„Je šest,“ řekl Lebie. „Za poslední hodinu se dvakrát pokusil volat do svého bytu.“

„Brzy vytuší, že něco nehraje,“ řekl McCormack a opět vstal.

„Ještě ne,“ řekl tiše Harry, který během posledních dvou hodin klidně a tiše seděl na židli vzadu u stěny.

„Něco nového o počasí?“ zeptal se Wadkins.

„Jenže to bude ještě horší,“ řekl Lebie. „V noci má zuřit silná bouře, orkán.“

Minuty jim protékaly mezi prsty. Yong přinesl další kávu.

„Haló!“ Ozval se hlas z reproduktoru. Wadkins vyskočil. „Ano?“

„Zákazník právě započal hovor. Zachytili jsme jeho signál ze stanic 3, 4 a 7.“

„Počkejte!“ Wadkins pohlédl na mapu. „To znamená kus Pyrmontu a Darling Harbour, že ano?“

„Správně!“

„Kruci! Kdyby ho ještě zachytily stanice 9 a 10, tak ho máme!“

„Pokud by se nepohyboval, tak ano,“ řekl McCormack. „Komu volal?“

„Zákaznickému centru telefonní společnosti,“ řekl kovově znějící hlas. „Chtěl vědět, jaký je problém s jeho číslem.“

„Kruci, kruci, kruci!“ Wadkins byl celý červený. „Uteče nám! Musíme spustit poplach! Vytáhnout do ulic se všemi lidmi!“

„Držte hubu!“ Náhle se rozhostilo ticho. „Omlouvám se za ta slova, Sir,“ řekl Harry. „Ale navrhuji, abychom počkali na další signál, než něco podnikneme.“

Wadkins na něho hleděl vypoulenýma očima.

„Holy má pravdu,“ řekl McCormack. „Posaďte se, Wadkinsi. Za necelou hodinu bude porucha telefonického spojení odstraněna. To znamená, že od Toowoomby přijmeme jeden nebo nanejvýš dva signály, než přijde na to, že je zablokovaný jenom jeho telefon. Pyrmont a Darling Harbour nejsou zrovna velké oblasti, ale pořád mluvíme o městských částech, kde se večer a v noci pohybuje spousta lidí. Poslat tam houf aut by jenom vedlo k panice, ve které by Toowoomba mohl zmizet. Počkáme.“

Deset minut po půl sedmé se opět ozval reproduktor. „Signál je stále přijímán stanicemi 3, 4 a 7.“ Wadkins zasténal.

„Díky,“ řekl Harry a vypnul reproduktor. „Ta samá oblast jako minule, to může znamenat, že se už nepohybuje. Kde tedy může být?“

Postavili se před mapu.

„Možná trénuje,“ řekl Lebie.

„Dobrý nápad!“ prohodil McCormack. „Je tam někde nějaký boxerský klub? Ví někdo, kam chodí trénovat?“

„Zkontroluju to, Sir,“ řekl Yong a zmizel ve dveřích. „Jiné návrhy?“

„Jsou tam turistické atrakce, které jsou otevřené celou noc,“ řekl Lebie. „Možná je v čínské zahradě.“

„V tomto počasí bude spíš někde vevnitř,“ řekl McCormack.

Yong se vrátil a zavrtěl hlavou.

„Volal jsem jeho trenérovi. Nejdřív nechtěl nic říct, když jsem mu pověděl, že jsem od policie. Jeho klub je na Bondi Junction.“

„No bezva!“ řekl Wadkins. „Co myslíš, jak dlouho to bude trvat, než mu zavolá jeho trenér a zeptá se ho, proč ho hledá policie?“

„To je podezřelé,“ řekl Harry. „Zavolám Toowoombovi.“

„Abychom věděli, kde je?“ řekl Wadkins.

„Abychom věděli, co se děje,“ odpověděl Harry a vzal sluchátko. „Lebie, ještě jednou zkontroluj, jestli je zapnutý diktafon, a všichni ostatní buďte zticha!“

Strnuli. Lebie pohlédl na starý diktafon, přikývl a zvedl palec. Harry polkl. Prsty měl ochromené, když vyťukával číslo. Třikrát se ozval tón, než Toowoomba hovor přijal.

„Haló?“

Hlasy… Harrymu se zatajil dech. V pozadí byly slyšet hlasy.

„Kdo je to?“ tiše se zeptal Toowoomba.

V pozadí bylo slyšet nějaký zvuk následovaný veselým dětským smíchem. Potom se ozval Toowoombův hluboký, klidný smích.

„Ale ne, jsi to ty, Harry? To je opravdu dobré, že mi voláš, právě jsem na tebe myslel. S mým telefonem doma něco není v pořádku, a tak si říkám, jestli za tím nejsi ty. Doufám, že se mýlím, Harry?“

Pak se ozval další zvuk. Harry se soustředil, ale nepodařilo se mu ho identifikovat.

„Jsem neklidný, když neodpovídáš, Harry. Velmi neklidný. Nevím, co chceš, ale možná bych měl mobil vypnout. Je to to, co chceš, Harry? Snažíš se mě najít?“

Ten zvuk…

„Sakra!“ zvolal Harry. „Vypnul to.“ Klesl na židli.

„Toowoomba pochopil, že to jsem já. Jak se mu to mohlo podařit?“

„Přetočte pásek,“ řekl McCormack. „A přiveďte Margueze.“

Yong opustil místnost, zatímco si znovu přehrávali záznam.

Harry to nedokázal potlačit, cítil, jak se mu zježily chlupy na krku, když opět slyšel Toowoombův hlas.

„Každopádně je to místo, kde se zdržuje hodně lidí,“ řekl Wadkins. „Co je to za tleskání? Poslouchejte, to jsou děti! Je to tržiště?“

„Přetočte to zpátky a pusťte to znovu,“ poprosil McCormack.

„Kdo je to?“ opakoval Toowoomba, načež se ozval hlasitý zvuk a dětský výkřik.

„Co je…?“ začal Wadkins.

„To je čvachtání,“ řekl hlas od dveří. Otočili se. Harry viděl malou, snědou hlavu s černými kudrnatými vlasy, úzký knír a malé, silné brýle na mohutném těle, které jako by někdo nafoukl pumpou. Jako by mělo každou chvíli prasknout.

„Jesus Marguez – nejlepší uši v oboru,“ řekl McCormack, „a přitom ani není slepý.“

„Jenom skoro,“ zamumlal Marguez a posunul si brýle. „Co to máte?“

Lebie znovu přehrál záznam. Marguez naslouchal se zavřenýma očima.

„Uzavřená místnost, zděné stěny a sklo. Žádné tlumení, žádné koberce nebo závěsy. Lidé, mladí lidé obou pohlaví. Asi několik rodin s malými dětmi.“

„Jak to z toho hluku můžete poznat?“ nedůvěřivě se zeptal Wadkins.

Marguez si povzdechl. Očividně se s takovou skepsí nesetkal poprvé.

„Víte, jak fantastický nástroj je ucho?“ řekl. „Dokáže rozlišit více než milion různých zvuků. Jeden milion. A jeden zvuk se může skládat z nesčetných frekvencí a částečných prvků. To znamená stovky milionů možností. Normální slovník zpravidla obsahuje jen nějakých 100 tisíc hesel. Stamiliony možností, zbytek je trénink.“

„Ten zvuk, který je celou dobu v pozadí, to je co?“ zeptal se Harry.

„To mezi 100 a 120 Hertzi? To není tak jednoduché říct. Mohli bychom dole ve studiu vyfiltrovat ostatní zvuky a izolovat ten tón, ale na to je zapotřebí čas.“

„A ten nemáme,“ řekl McCormack.

„Ale jak mohl poznat, že to je Harry, aniž by řekl jediné slovo?“ zeptal se Lebie. „Intuice?“

Marguez si sundal brýle a v klidu si je začal čistit.

„To, co tak krásně označujeme za intuici, můj příteli, je vždy ovlivněno našimi smyslovými vjemy. Ale pokud jsou tyto vjemy tak slabé a jemné, že je vnímáme jen jako pocity, jako pírko pod nosem, když spíme, a nepovede se nám specifikovat asociace, které nám vysílá náš mozek, pak mluvíme o intuici. Možná to bylo prostě a jednoduše tím, jak… ehm, Harry dýchal…“

„Zadržel jsem dech,“ řekl Harry.

„Už jste mu odtud někdy předtím volal? Možná to je akustikou? Zvuky v pozadí? Lidé mají úžasně dobrou paměť na zvuky, mnohem lepší, než se všeobecně myslí.“

„Už jsem mu odtud jednou volal.“ Harry pohlédl na starý ventilátor. „Samozřejmě,“ řekl. „Na to jsem nepomyslel.“

„Hm,“ řekl Jesus Marguez. „Zní to, jako by ten, koho hledáte, byla velmi zajímavá osoba. Jak vysoká je odměna za jeho hlavu?“

„Já jsem tam byl,“ řekl Harry s vytřeštěnýma očima, které ještě stále upřeně hleděly na ventilátor. „Samozřejmě. Proto znám ten zvuk z pozadí. Už jsem tam jednou byl. To bublání…“

Otočil se.

„Je v akváriu!“

„Hm,“ zabručel Marguez a podíval se, zda jeho brýle jsou opravdu čisté. „To odpovídá. I já už jsem tam byl. Takové čvachtání může způsobit například ocas velkého mořského krokodýla.“

Když opět vzhlédl, byl v místnosti úplně sám.

Sedm hodin.

Možná by jindy na krátké trase k Darling Harbour ohrozili životy chodců a ostatních účastníků silničního provozu, ale teď tomu tak nebylo, protože bouře vyčistila ulice. Lebie ukázal své řidičské schopnosti a byl to patrně jen majáček na střeše, co jednoho osamělého chodce přinutilo na poslední chvíli uskočit stranou. Několik aut před nimi pro jistotu sjelo na kraj cesty. Wadkins seděl na zadním sedadle a neustále klel, zatímco McCormack na předním sedadle volal do akvária, aby tam ohlásil policejní akci.

Když dorazili před akvárium, cloumal vítr vlajkami v Darling Harbour a příboj bil do nábřeží. Už tam bylo několik policejních vozů a uniformovaní policisté kontrolovali východy.

McCormack vydal poslední pokyny.

„Yongu, ty rozdáš našim lidem fotky Toowoomby. Wadkinsi, ty půjdeš se mnou na vrátnici. Mají kamery, které pokrývají celé akvárium. Lebie a Harry, vy začnete hledat. Akvárium se uzavře za několik minut. Tady jsou vysílačky, připněte si sluchátko na ucho a mikrofon na límec a zkontrolujte, jestli funguje spojení. Z vrátnice vám dáme další instrukce, ano?“

Harry vylezl z auta a málem ho srazil poryv větru. Chvátali pod střechu.

„Naštěstí tu není tak plno jako jindy,“ řekl McCormack. Po těch několika rychlých krocích byl celý zadýchaný. „To je tím počasím. Jestli je tady, tak ho najdeme!“

Ve vchodu je přijal hlídač a odvedl Wadkinse a McCormacka na vrátnici. Harry a Lebie přezkoušeli spojení a prošli kolem pokladny. Pak se v úzké chodbě začali prodírat davem.

Harry zkontroloval, zda má v podpažním pouzdře pistoli. Akvárium při zapnutém osvětlení a s tolika lidmi vypadalo úplně jinak. Kromě toho mu to připadalo nekonečně dlouho, co tam byl s Birgittou, jako by to bylo v jiném století.

Snažil se na to nemyslet.

„Jsme tady.“ McCormackův hlas zněl jistě a měl uklidňující účinek. „Kontrolujeme kamery. Yong a několik mužů projdou toalety a kavárnu. Už vás máme na monitoru. Jen běžte dál.“

Chodby akvária vedly návštěvníky obloukem zpátky ke vchodu. Harry a Lebie šli opačným směrem, takže mohli vidět tváře všech návštěvníků. Harrymu divoce bušilo srdce. Cítil, že má vyschlá ústa a vlhké ruce. Zněly tam věty v různých jazycích a Harry měl pocit, že plave v Maelströmu lidí nejrůznějších národností, barvy pleti a stylů oblečení. Procházeli podmořským tunelem, kde s Birgittou strávili noc – teď tam stály děti, které s nosy přilepenými na skleněných stěnách přihlížely životu pod hladinou.

„This place gives me the creeps,“ zašeptal Lebie. Měl ruku pod sakem.

„Hlavně mi slib, že tu dole nebudeš střílet,“ řekl Harry. „Nechci, aby se mi do klína vylila půlka Jackson Bay a tucet žraloků bílých, O.K.?“

„Don’t worry,“ odpověděl Lebie.

Dorazili na opačnou stranu akvária, která nyní zela prázdnotou. Harry nadával.

„V sedm se zavírá pokladna,“ řekl Lebie. „Teď musejí všichni ven.“

Ozval se McCormack. „Bohužel to vypadá, že nám ptáček uletěl, chlapci. Vraťte se na vrátnici.“

„Počkej tady,“ řekl Harry Lebiemu.

Venku před pokladnou stál známý obličej v uniformě. Harry přišel k němu.

„Ahoj, Bene, vzpomínáš si na mě?“ zeptal se Harry. „Byl jsem tu společně s Birgittou.“

Ben se otočil a pohlédl na rozrušeného blondýna. „No jasně,“ odpověděl, „Harry, tak se přece jmenuješ, ne? Ano, ano, takže ses přišel podívat ještě jednou? Většina lidí se sem vrátí. Kde je Birgitta?“

Harry polkl.

„Poslouchej, Bene. Jsem policista. Jak jsi možná slyšel, hledáme jednoho velmi nebezpečného muže. Nemůžeme ho najít, ale mám pocit, že je ještě pořád tady. Nikdo akvárium nezná líp než ty, Bene – je tu nějaké místo, kam by se mohl schovat?“

Ben svraštil čelo.

„No,“ řekl. „Víš, kde je Matilda, ten mořský krokodýl?“

„Ano.“

„Mezi malým chytrákem – tak říkáme pilohřbetu pruhovanému, a velkou mořskou želvou, teda, ta se přestěhovala, protože jsme postavili nádrž, abychom mohli mít ještě několik malých sladkovodních…“

„Vím, kde to je. Spěchá to, Bene!“

„Dobrá. Jestli je trochu mrštný a nemá strach, mohl by přeskočit plexisklo v rohu.“

„Že by skočil ke krokodýlovi?“

„Ten většinou jenom líně leží ve vodě. Z rohu je to už jenom čtyři nebo pět kroků ke dveřím, kterými chodíme čistit Matildin výběh, nebo jí tudy nosíme žrádlo. Ale musíš dávat pozor, takový saltie je neuvěřitelně rychlý, vrhne se na tebe i se svými dvěma tunami rychleji, než bys řekl švec. Jednou jsme…“

„Díky, Bene.“ Harry běžel tak rychle, že lidé uskakovali. Vyhrnul si límec kabátu a řekl do vysílačky: „McCormacku, tady Holy. Jdu hledat do krokodýlího výběhu.“

Chytil Lebieho za ruku a vlekl ho s sebou. „To je naše poslední šance,“ řekl. Lebie vytřeštil oči, když se Harry před krokodýlím výběhem zastavil a pak se rozběhl proti plexisklu. „Pojď se mnou,“ řekl ještě Harry a skočil.

Když doskočil, začala na druhé straně nádrže vřít voda. Vystříkla a když se Harry rozběhl ke dveřím, uviděl zelenou formuli 1, která na krátkých ještěřích nohách, které připomínaly metličky, vystřelila z vody. Harry se rozběhl, ale na mokrém písku uklouzl. Za sebou slyšel výkřiky a koutkem oka viděl otevřenou kapotu formule. Vzal nohy na ramena, přiřítil se ke dveřím a chytil za kliku. Na zlomek vteřiny si pomyslel, že dveře jsou určitě zamčené. Ale hned v následujícím okamžiku proklouzl dovnitř. Vzpomněl si na scénu z Jurského parku a zavřel dveře. Pro jistotu.

Vytáhl pistoli. V té vlhké místnosti to páchlo mycími prostředky a rozkládajícími se rybami.

„Harry!“ ozval se z vysílačky McCormack. „Zaprvé tam vede jednodušší cesta než přes výběh té příšery a zadruhé teď počkej, než za tebou přijde Lebie.“

„Já… sem… sly… vy…, Sir!“ řekl a poškrábal nehtem po mikrofonu. „Jdu… ál… sám!“

Otevřel dveře na druhém konci místnosti a dostal se do věže s točitým schodištěm. Harry předpokládal, že dolů se jde k tunelu pod mořem, a rozhodl se jít nahoru. Na další plošině byly dveře. Pohlédl nahoru, ale vypadalo to, že tam už žádné další dveře nejsou.

Zmáčkl kliku a pistolí opatrně pootevřel dveře. Vevnitř byla tma jak v pytli a pach tlejících ryb ho skoro udusil.

Harry u dveří nahmatal vypínač. Zmáčkl jej levou rukou, ale nerozsvítilo se. Otevřel dveře a udělal dva opatrné kroky. Pod botou mu něco křuplo. Harry věděl, co to je a tiše se vrátil ke dveřím. Někdo rozbil žárovku na stropě. Byl tam ještě teď? Slyšel klimatizaci.

Harry vyklouzl ven na plošinu na schodišti.

„McCormacku,“ zašeptal do mikrofonu. „Myslím, že je tady vevnitř. Udělejte mi, prosím, laskavost, a zavolejte mu!“

„Harry Holy, kde jsi?“

„Teď, Sir, prosím!“

„Harry, nedělej z toho osobní pomstu, to je…“

„Dneska je horko, Sir. Chcete mi pomoct, nebo ne?“

Harry slyšel McCormackovo oddechování.

„V pořádku, teď mu zavolám.“

Harry pootevřel dveře nohou, rozkročil se, chytil pistoli do obou rukou a čekal na vyzvánění. Čas mu připadal jako kapka, která ne a ne spadnout. Uplynuly možná dvě vteřiny. Nebylo nic slyšet.

Není tady, pomyslel si Harry.

Pak se staly tři věci zároveň.

Jednak McCormack začal mluvit.

„Vypnul svůj…“

Jednak si Harry uvědomil, že ve dveřích se rýsuje jeho silueta, a jednak mu svět náhle explodoval do smrště hvězd a rudých skvrn, které se mu míhaly na sítnici.

Harry si během zlomku vteřiny vzpomněl na lekce z boxu, které mu Andrew dával po cestě do Nimbinu. Například že jeden hák od profesionálního boxera zpravidla stačí na omráčení netrénovaného muže. Když boxer pracuje kyčlemi, může do úderu vložit váhu celé horní poloviny těla, takže má takovou sílu, že okamžitě vyřadí mozek. Přesný zvedák na bradu tě zvedne z podlahy a pošle tě do říše snů. Zaručeně. Ani perfektní pravý direkt od praváka ti nedá šanci zůstat na nohou. A nejdůležitější ze všeho: Když úder nevidíš, nemůže tělo reagovat a uhnout. Už malý pohyb hlavou může účinek úderu zeslabit. Většinou je to tak, že boxer poslední úder, po kterém je K.O., vůbec nevidí.

Jediné vysvětlení pro to, že Harry nebyl v bezvědomí, tedy bylo to, že muž v temnotě stál nalevo od něho. Jelikož Harry stál ve dveřích, bylo pro něho nemožné ho zasáhnout do spánku, což by podle Andrewa bohatě stačilo. Stejně tak mu nemohl zasadit efektivní hák nebo zvedák, protože Harry před sebou držel ruce s pistolí. A stejně tak nemohl použít pravý direkt, protože potom by musel stát přímo před pistolí. Jedinou možností proto byl levý direkt, úder, který Andrew označil za „ránu pro trasořitky“ a který sloužil k provokování nebo umravňování soupeřů, kteří v opravdovém pěstním souboji na ulici neměli co pohledávat. Bylo možné, že Andrew měl pravdu, ale tento úder Harryho poslal na točité schodiště, kde zády narazil do zábradlí a málem se zřítil dolů.

Otevřel oči a zjistil, že ještě pořád stojí na nohou. Na druhém konci místnosti byly otevřené dveře a Harry si byl poměrně jistý, že Toowoomba jimi unikl. Slyšel však rachot a došlo mu, že to je jeho pistole, která padala po železných schodech dolů. Rozhodl se pro pistoli. Krkolomným skokem se vrhl dolů a narazil si předloktí a koleno, povedlo se mu však pistoli zachytit těsně před tím, než mohla sklouznout přes okraj schodiště a zmizet ve dvacetimetrové šachtě. Klekl si, rozkašlal se a zjistil, že pobyt v té zatracené zemi ho stál už druhý zub.

Vstal a málem znovu omdlel.

„Harry!“ křičel mu kdosi do ucha.

Slyšel i to, že kousek pod ním se otevřely dveře. Schodiště se rozdrnčelo, jak pod ním někdo běžel. Harry pohlédl na dveře místnosti před sebou, pustil se zábradlí a vykročil. Vrávoravě a s velkým štěstím do nich trefil. Udělal několik nejistých kroků, jak se snažil udržet rovnováhu. Pohlédl na další dveře na konci místnosti a vydal se k nim. Opět k nim dorazil a s pocitem, že si vykloubil rameno, z nich vyvrávoral ven.

„Toowoombo!“ křičel do větru. Rozhlížel se. Přímo před ním leželo město, za ním Pyrmont Bridge. Stál na střeše akvária a v poryvech větru se musel pevně držet zábradlí požárního schodiště. Vítr hnal vzduchem kapky mořské vody a slaně voněl. Přímo pod sebou uviděl tmavou postavu, která běžela dolů po požárním schodišti. Na chvíli se zarazila a rozhlédla. Po jejím levém boku stálo policejní auto s rozsvíceným majáčkem, před ní, za zídkou byly dvě kryté nádrže, které se tyčily nad akváriem.

„Toowoombo!“ zvolal Harry a pokusil se zvednout pistoli. Rameno mu však vypovědělo službu a Harry řval bolestí a hněvem. Postava dorazila ke konci požárního schodiště, rozběhla se k zídce a začala na ni lézt. Harry v té chvíli pochopil, co má ten muž v úmyslu – chtěl proběhnout přes nádrž a pak přeplavat k nedalekému nábřeží. Tam by za pár vteřin zmizel v mumraji velkoměsta. Harry se doslova řítil po schodišti dolů. Pak se rozběhl proti zídce, jako by ji chtěl zbořit, jednou rukou se vytáhl nahoru, přehoupl se a dopadl na druhou stranu.

„Harry, ohlas se!“

Strhl si sluchátko z ucha a rozběhl se k velké nádrži. Dveře byly otevřené. Vběhl dovnitř a klesl na kolena. Pod klenutou střechou nádrže, ve světle nesčetných lamp visících na ocelových lanech, čvachtal oplocený kousek zálivu Sydney Bay. Uprostřed nádrže byl úzký pontonový most, po kterém běžel Toowoomba. Už urazil pořádný kus cesty. Měl na sobě černý rolák a černé kalhoty a běžel tak elegantně, jak to jen na úzkém, nestabilním pontonovém mostě bylo možné.

„Toowoombo!“ zvolal Harry potřetí. „To jsem já, Harry. Budu střílet!“

Klesl na zem. Ne proto, že by se už neudržel na nohou, ale proto, že už neudržel pistoli. Pak namířil na černou postavu a vystřelil.

První kulka tleskla ve vodě přímo před Toowoombou. Harry namířil trochu za něj. Voda vystříkla přímo za Toowoombou. Vzdálenost nyní činila přibližně sto metrů. Harrymu bleskla hlavou absurdní myšlenka: Všechno tam bylo jako na střelnici v Økernu – lampy na stropě, ozvěna výstřelů, která se odrážela od stěn, tep v prstě na spoušti a hluboká, meditativní koncentrace.

Jako na střelnici v Økernu, pomyslel si Harry a zmáčkl to potřetí.

Toowoomba se svalil.

Harry později vysvětloval, že si myslí, že střela Toowoombu zasáhla do levého stehna, takže nemohla být smrtící. Všichni samozřejmě věděli, že to je ryzí spekulace, protože na vzdálenost sto metrů nebylo možné vidět, kam zasáhl. Harry si mohl říkat, co chtěl, nikdo mu to nemohl vyvrátit. Nebylo totiž žádné tělo, jehož pitva by to mohla potvrdit.

Toowoomba měl levou ruku a levou nohu ve vodě a křičel, když Harry běžel po pontonovém mostě. Pokoušely se o něho mdloby a všechno viděl rozostřeně – vodu, světlo, strop a houpající se most před sebou. Zatímco běžel, musel myslet na Andrewova slova, že láska je větší div než smrt. A musel pomyslet na starou legendu.

Hučelo mu v uších, Harry byl mladý bojovník, Walla, a Toowoomba had Bubbur, který vzal Wallově milované, Mooře, život. Teď musel být Bubbur zabit. Z lásky.

Později McCormack nedokázal říct, co Harry Holy řval do mikrofonu po tom, co třeskly výstřely.

„Jenom jsme slyšeli, že běžel a něco křičel, asi norsky.“

Ani Harry už nevěděl, co řval.

Běžel o závod se smrtí. Toowoomba se převaloval. Pak se celý pontonový most rozechvěl. Harry si nejprve myslel, že do mostu muselo něco narazit, potom však poznal, že o svou kořist přijde.

A že mu ji vezme mořská obluda.

Vynořila svou bílou hlavu z vody a rozevřela chřtán. Všechno se dělo pomalu, jako v kině. Harry si byl jistý, že příšera s sebou Toowoombu stáhne, ale nedokázala ho pořádně chytit a povedlo se jí pouze strhnout řvoucí tělo o něco dál do vody, načež se s nepořízenou musela potopit.

Bez rukou, pomyslel si Harry a vzpomněl si na své narozeniny před dlouhou, dlouhou dobou u dědečka v Åndalsnes. Tenkrát se pokoušeli jen ústy vytáhnout jablka ze sudu a matka se smála, až se za břicho popadala.

Byl ještě třicet metrů daleko. Už si myslel, že se mu to podaří, když tu se obrovský žralok vynořil znovu. Byl tak blízko, že Harry mohl vidět, jak se mu v extázi otočily oči a jak vycenil zuby. Tentokrát se mu povedlo svou oběť chytit za nohu. Pak trhal hlavou sem a tam a Toowoomba létal vzduchem jak hadrová panenka. Jeho křik utichl. Harry tam přiběhl.

„Pitomá bestie! On patří mně!“ křičel se slzami v očích. Zvedl pistoli a střílel do vody, dokud mu nedošly náboje. Voda měla průsvitný, červený nádech, jako červená limonáda, a pod sebou Harry viděl světla podmořského tunelu, ve kterém se sbíhali dospělí a děti, aby přihlíželi závěru toho hrůzného dramatu, hostině, která svou efektností nijak nezaostávala za vraždou klauna.

22

Tetování

Gene Binoche tak jen nevypadal, i jeho hlas zněl jako hlas někoho, kdo zasvětil svůj život rock’n’rollu, někoho, kdo si svůj život vychutnával plnými doušky a nechtěl přestat, dokud nebude u cíle. A ten nyní zřejmě viděl před sebou.

„Říkal jsem si, že by tady dole mohli potřebovat dobrého tetovače,“ řekl Gene a namočil jehlu. „Satan zná nejrůznější druhy mučení, co, mate?“

Jeho zákazník však byl namol a hlavu měl svěšenou, takže patrně nevnímal ani Geneovy filozofické úvahy o životě a smrti, ani jehlu, která se mu zabodávala do ramene.

Gene to nejdřív odmítl, když přišel do jeho dílny a žvatlavě a s podivným přízvukem mu přednesl své přání.

Gene odpověděl, že opilce netetuje, a poprosil ho, aby přišel zítra. Ten týpek však za tetování, jehož cenu Gene odhadoval na sto padesát dolarů, zaplatil pět set, a protože to v poslední době s kšefty nebylo nijak slavné, vytáhl holicí strojek a deodorant a pustil se do díla. Doušek z láhve, kterou mu zákazník nabídl, však odmítl.

Gene Binoche tetoval své bližní už dvacet let, byl na svou práci hrdý a věřil, že seriózní profesionálové při práci nepijí. A už vůbec ne whisky.

Když byl hotov, přilepil na vytetovanou růži kousek toaletního papíru. „Nechoď na slunce a týden si to místo myj jen vodou. Dobrá zpráva je, že v průběhu večera bolesti poleví a zítra můžeš sundat papír. Špatná je, že se vrátíš a budeš chtít další tetování.“ Usmíval se.

„They always do.“

„Chci mít jen toto,“ řekl ten muž a odvrávoral ven.

23

Čtyři tisíce stop a jeden konec

Dveře se otevřely. Hukot venku byl ohlušující. Harry si ve dveřích klekl.

„Jsi připravený?“ zařval mu hlas za ním do ucha. „Ve čtyřech tisících stop zatáhni za uvolňovač a pak počítej. Když do tří vteřin neucítíš trhnutí, něco není v pořádku.“

Harry přikývl.

„Jdu ven!“ zvolal hlas.

Viděl, jak vítr nadouval černý overal toho malého muže, když se postavil ke dveřím. Pár kadeří, které mu čouhaly zpod helmy, vlálo ve větru. Harry ještě jednou pohlédl na výškoměr na hrudi. Ukazoval víc než deset tisíc stop.

„Ještě jednou díky!“ zvolal na pilota. Pilot se otočil. „Není zač, kolego! To je větší zábava než fotit pole s marijánkou.“

Harry vystrčil pravou nohu z letadla. Bylo to stejné jako kdysi, když jako kluk při cestě na prázdniny do Åndalsnes stáhl okénko auta a vystrčil ven ruku, aby mohl „létat“. Vzpomněl si na to, jak mu vítr cloumal rukou, když proti němu nastavil dlaň.

Venku foukalo a musel doslova tlačit nohu před sebe a dolů. Chytil se madel ve dveřích. V duchu počítal, jak mu poradil Joseph – pravá noha, levá ruka, pravá ruka, levá noha. Potom pohlédl na Josepha, který čekal vedle něho. Kolem pluly malé obláčky. Pod nimi byl strakatý koberec v nejrůznějších odstínech zelené, žluté a hnědé.

„Hotel check!“ zvolal mu Joseph do ucha.

„Checking in!“ vykřikl Harry a pohlédl na pilota v kokpitu, který jim dal palcem znamení. „Checking out!“ Pohlédl na Josepha a uviděl přilbu, brýle a široký bílý úsměv v černém obličeji.

Harry se pustil madel a zvedl pravou nohu.

„Horizon! Up! Down! Go!“

Pak byl ve vzduchu. Měl pocit, že ho to odfouklo dozadu, zatímco letadlo pokračovalo ve svém klidném letu dopředu. Koutkem oka viděl, jak se letadlo točí, než pochopil, že se točí sám. Pohlédl na obzor, který dokazoval, že Země je kulatá. Modrá obloha se táhla až k azurové modři Tichého oceánu, odkud kdysi připlul kapitán Cook.

Joseph jím zatřásl a Harry se otočil tak, aby měl lepší pozici. Zkontroloval výškoměr. Devět tisíc stop. Můj Bože, kolik času máme! pomyslel si. Pohnul se, roztáhl ruce a udělal půlobrat.

Na západě se tyčily Modré hory, které byly modré proto, že tam z jednoho druhu blahovičníků stoupala modrá pára, která byla z dálky vidět. To mu vyprávěl Joseph. A pověděl mu i to, že za těmito horami leží země, kterou jeho předkové, kočovníci, považovali za svou vlast. Nekonečné suché planiny – the outback, které tvořily většinu území tohoto ohromného kontinentu. Bylo neuvěřitelné, že v té rozpálené peci někdo mohl přežít, ale Josephův lid tam žil mnoho tisíc let předtím, než přišli běloši.

Harry pohlédl dolů. Jak klidně a opuštěně to tam vypadalo. To musela být mírumilovná planeta hodná lásky. Výškoměr ukazoval sedm tisíc stop. Joseph se ho, jak bylo domluveno, pustil. Vážný přestupek proti předpisům, ale ty už beztak porušili tím, že byli tady nahoře sami. Harry viděl, jak Joseph připažil ruce, aby nabral horizontální rychlost. Trvalo to jen nepatrný okamžik, než zmizel vlevo dole.

Potom byl Harry sám. Jako vždycky. Jenom je to mnohem lepší, když člověk padá šest tisíc stop volným pádem.

Kristin se jednoho šedivého pondělního rána v jednom hotelovém pokoji rozhodla. Možná se probrala, vyčerpaná z nového dne, který ještě ani pořádně nezačal, vyhlédla z okna a řekla si, že to stačí. Na co myslela, Harry nevěděl. Lidská duše je hluboký, temný les a člověk se vždycky rozhoduje sám.

Pět tisíc stop.

Možná se rozhodla správně. Prázdná tubička od prášků každopádně svědčila o tom, že neměla pochybnosti. A jednoho dne musí přijít konec, jednoho dne je nejvyšší čas. Přání odejít z tohoto světa stylově každopádně dokazovalo jistou marnivost – slabost, kterou má jen málo lidí.

Čtyři a půl tisíce stop.

Jiní lidé mají jen slabost pro život. Je to jednoduché. No dobrá, možná to není tak úplně jednoduché, ale to všechno teď bylo daleko, tam dole. Přesně čtyři tisíce stop daleko. Chytil se oranžového držátka uvolňovače na pravé straně hrudi, odhodlaně jím trhl a začal počítat: „Jednadvacet, dvaadvacet…“

Anotace

Jo N e s b ø

NETOPÝŘÍ MUŽ

Norská detektivka

Harry Hole, policista z Osla, je poslán do Sydney, aby zde objasnil vraždu mladé norské herečky Inger Holterové. S případem mu má pomoci jeho australský kolega Andrew Kensington, aborigin. Oba nekonvenční policisté se brzy spřátelí a Hole se od Kensingtona dozvídá mnoho zajímavostí o Austrálii, její historii i o životě v samotném Sydney. Vražda Inger Holterové navíc není ojedinělým případem. Na celém západním pobřeží Austrálie jsou znásilňovány – a občas i zardoušeny – mladé blondýnky. Úkolem obou kriminalistu je dopadnout psychopatického vraha co nejdříve…

Autor

Jo Nesbø (*1960 v Oslu), současný norský spisovatel a hudebník, původním vzděláním ekonom a finanční analytik, zpočátku pracoval jako makléř a novinář.

V roce 1997 odstartoval jeho literární dráhu kriminální román Flaggermusmannen (Netopýří muž), první detektivka, v níž vystupuje osobitý a nekonvenční kriminalista Harry Hole. Svému autorovi přinesla kniha okamžitě obrovský úspěch, Nesbø za ni obdržel Rivertonprisen, cenu udělovanou Klubem Riverton za nejlepší literární či dramatický počin s kriminální tematikou, a Glasnokkelen, Skleněný klíč, skandinávskou cenu za nejlepší kriminální román. Následovaly další knihy s Harrym Holem v hlavní roli, 1998 Kakerlakkene (Švábi) , 2000 Rodstrupe (Červenka), 2002 Sorgenfri (Bezstarostná, česky Nemesis, KNIHA ZLÍN 2011), 2003 Marekors (Pentagram), 2005 Frelseren (Spasitel), 2007 Snomannen (Sněhulák) a 2009 Panserhjerte (Pancéřové srdce). V roce 2008 publikoval Nesbø další kriminální román s novým hlavním představitelem Rogerem Brownem, který vyšel pod názvem Hodejegerne (Lovci hlav, KNIHA ZLÍN 2011). Jo Nesbø píše také humorné knížky pro děti, v nichž vystupuje jako hlavní postava doktor Proktor (Doktor Proktorsprompepulver – Prdicí prášek doktora Proktora, 2007, Doktor Proktorstidsbadekar – Doktor Proktor a vana času, 2008, Doktor Proktorogverdensundergang, kanskje – Doktor Proktor a zánik světa, možná, 2010). Za své kriminální romány získal Jo Nesbø kromě výše zmíněných cen řadu dalších literárních ocenění.

Celkem byly jeho knihy přeloženy již do 35 jazyků a vyšly ve 140 zemích světa. Jen ve čtyřapůlmilionovém Norsku se jich doposud prodalo jeden a půl milionu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai