Švábi

Jo Nesbø

(2013)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová, Detektivky

V jednom bangkockém nevěstinci je nalezen norský velvyslanec v Thajsku. V zádech má nůž a v aktovce pedofilní pornosnímky. V Oslu vypuká na ministerstvu zahraničí panika, neboť velvyslanec měl úzké vazby na norského premiéra. Je bezpodmínečně nutné zabránit politickému skandálu. Opilý Harry Hole se zásobou vitamínu B12 nasedá do letadla, aby sehrál roli užitečného idiota. Jeho úkolem je případ vyřešit, ale přitom se do celé záležitosti co nejméně míchat. Harry se však do takové role vmanipulovat nenechá, a tak se hned po příletu do Bangkoku pouští spolu se svou thajskou kolegyní do vyšetřování. Brzy se ukazuje, že nejde jen o jednu náhodnou vraždu – za zdmi se cosi hemží a šramotí. Cosi, co nesnese denní světlo.

Švábi

Jo Nesbø

Jistá fáma kolující norskou komunitou v Thajsku tvrdí, že norský velvyslanec, který zahynul na začátku šedesátých let při autonehodě v Bangkoku, byl ve skutečnosti za velice záhadných okolností zavražděn. Tuto fámu nelze na ministerstvu zahraničních věcí ověřit a tělo bylo zpopelněno již následujícího dne, aniž bylo provedeno oficiální ohledání.

Žádné osoby ani události v této knize neodpovídají skutečným osobám či událostem. Na to je realita příliš málo věrohodná.

Bangkok, 23. února 1998

Kapitola 1

Na semaforu naskočila zelená. Řev aut, motorek a tuk-tuků zesílil natolik, až Dim zahlédla, jak se roztřásly okenní tabulky v Robertson Department Store. Pak se vozidla rozjela a výkladní skříň s dlouhými červenými hedvábnými šaty zmizela ve tmě za nimi.

Seděla v taxíku. Ne v přeplněném autobuse nebo ve zrezivělém tuk-tuku, nýbrž v taxíku s klimatizací a se šoférem, který drží pusu. Položila si hlavu na opěrku, snažila se vychutnávat si to. Žádný problém. Kolem se prosmykl moped, dívka objímající zezadu řidiče v červeném tričku a s helmou se sklápěcím hledím jim věnovala prázdný pohled. Pořádně se drž, pomyslela si Dim.

Na Rama IV se taxikář zařadil za nákladní automobil, který vyplivoval tak hustý černý dieselový kouř, že nebyla vidět registrační značka vozu. Exhalace byly po průchodu klimatizací zchlazené a téměř bez zápachu. Ovšem jenom téměř. Dim diskrétně zamávala rukou, aby naznačila, co si o tom myslí, řidič mrkl do zpětného zrcátka a přejel jinam. Žádný problém.

Nebývalo to vždycky takové. V hospodářství, kde Dim vyrostla, jich bylo šest dívek. Podle otce šest navíc. Když bylo Dim sedm, stáli všichni na cestě ve žlutém prachu a mávali nejstarší sestře odjíždějící na káře po okresní silničce podél hnědého kanálu. Sestra dostala na cestu čisté oblečení, jízdenku na vlak do Bangkoku plus adresu v Patpongu napsanou na rubu vizitky. Brečela jako želva, ačkoli Dim jí mávala tak zuřivě, až měla dojem, že jí snad ruka upadne. Matka hladila Dim po vlasech, vysvětlovala jí, že to není lehké, ale tak hrozné to také není. Sestra přinejmenším nebude muset jezdit od statku ke statku coby kwai, jako to dělávala matka, než se provdala. Navíc miss Wong slíbila, že na ni dohlédne. Otec kýval, vyplivoval mezerami v černých zubech betel a dodal, že farangové v barech dobře platí za čerstvé zboží.

Dim nechápala to s tou kwai, nechtěla se však vyptávat. Samozřejmě věděla, že kwai je býk. Její rodina, podobně jako většina rodin z okolních hospodářství, si nemohla dovolit mít vlastního býka, proto si na dobu, kdy se měla orat rýžová políčka, najímala některého z „putovních“ býků. Až později se dozvěděla, že dívka, která s putovním býkem chodí, se nazývá také kwai a že její služby jsou součástí pronájmu. Taková byla tradice a dívka, pokud měla štěstí, natrefila na sedláka, který ji chtěl, ještě než příliš zestárla.

Když bylo Dim patnáct, zavolal jednoho dne otec její jméno. Brodil se k ní přitom rýžovým polem, slunce v zádech a klobouk v ruce. Neodpověděla okamžitě, napřímila se však, dobře se rozhlédla po zelených stráních kolem maličkého hospodářství, zavřela oči, naslouchala zvuku trubače agami v listí a nasávala vůni eukalyptů a gumovníků. Věděla, že nyní je na řadě ona.

V prvním roce bydlela v jedné místnosti společně se třemi dalšími dívkami. Sdílela s nimi všechno: postel, jídlo i oblečení. Zvláště to poslední bylo důležité, protože bez pěkného oblečení se nedali získat nejlepší zákazníci. Naučila se tančit, naučila se usmívat, naučila se rozlišovat, kdo si chce kupovat jenom pití a kdo si chce kupovat sex. Otec předem dohodl s miss Wong, že peníze se budou posílat domů, takže z výdělku toho během prvních let moc neviděla, avšak miss Wong byla spokojená a postupně Dim stále více stranila.

Miss Wong měla ke spokojenosti důvod. Dim pracovala tvrdě a zákazníci si kupovali drinky. Miss Wong mohla být ráda, že u ní Dim nadále zůstává, protože několikrát už to bylo jen tak tak. Jednou se s Dim chtěl oženit jistý Japonec, avšak couvl, když si mu řekla o peníze na letenku. Jeden Američan ji vzal do Phúketu, odložil návrat domů a koupil jí diamantový prsten. Den po jeho odjezdu se sesypala.

Někteří platili mizerně a posílali ji do hajzlu, jestliže si stěžovala, ostatní žalovali miss Wong, pokud jim nechtěla splnit to, co po ní žádali. Nechápali, že jakmile ji u baru „vykoupí“, má už miss Wong svůj podíl v kapse a Dim je svou vlastní paní. Svou vlastní paní. Myslela na červené šaty ve výkladní skříni. Matka měla pravdu – není to snadné, ale tak hrozné to také není.

Dim si dokázala udržet nevinný úsměv a veselý smích. To se jim líbilo. Možná právě proto dostala nabídku na práci, kterou Wang Li inzeroval v Thai Rath pod značkou G. R. O. neboli Guest Relation Officer. Wang Li byl malý Číňan velmi tmavé pleti, který provozoval motel ve vzdálenější části Thanon Sukhumvit, a jeho zákazníky tvořili povětšinou cizinci se specifickými přáními, avšak ne natolik specifickými, aby je Dim nedokázala uspokojit. Popravdě řečeno jí tahle práce vyhovovala lépe než věčné tančení v baru. Navíc Wang Li dobře platil. Jedinou nevýhodou bylo, že cesta do motelu z jejího bytu v Banglamphu trvala tak dlouho.

Ten zatracený provoz! Fronta vozidel se nehýbala a Dim taxikáři řekla, že si vystoupí, ačkoli to znamenalo, že bude muset přeběhnout šest pruhů, aby se dostala do motelu na opačné straně silnice. Jakmile opustila taxík, vzduch ji objal jako teplý, vlhký ručník. Vyhlížela mezeru mezi vozy a přitom si přidržovala ruku před ústy, přestože jí bylo jasné, že to nepomůže, v Bangkoku se prostě vzduch dýchat nedá. Přinejmenším však necítila zápach.

Proklouzla mezi vozidly, musela uskočit před pick-upem s korbou plně obsazenou pískajícími chlapci, jedna zběsilá toyota jí málem přejela paty, ale pak už byla na druhé straně.

Vstoupila do prázdné recepce. Wang Li vzhlédl.

„Klidný večer?“ zeptala se.

Nevraživě přikývl. V posledním roce bývalo klidných večerů příliš.

„Jedla jsi?“

„Ano,“ zalhala. Wang Li to myslel dobře, Dim však neměla chuť na rozvařené nudle, které připravoval v zadní místnosti.

„Budeš muset chvíli čekat,“ informoval ji. „Farang se chce nejdřív vyspat, zavolá, až bude připravený.“

Povzdechla si.

„Víš dobře, Wangu, že se musím vrátit zpátky do baru do půlnoci.“

Pohlédl na hodinky.

„Dej mu hodinu.“

Pokrčila rameny a posadila se. Před rokem by ji možná za takovéhle řeči vyhodil, nyní však zoufale potřeboval alespoň nějaký výdělek. Dim by samozřejmě mohla vypadnout, jenže pak by byla celá ta dlouhá cesta zbytečná. Navíc Wangovi leccos dlužila, nebyl nejhorší pasák, pro jakého kdy pracovala.

Poté, co típla třetí cigaretu, si vypláchla ústa Wangovým hořkým čínským čajem a vstala, aby si naposledy v zrcadle nad recepčním pultem překontrolovala nalíčení.

„Půjdu ho vzbudit,“ prohlásila.

„Hm. Máš brusle?“

Zvedla kabelu.

Kráčela přes otevřené prázdné prostranství před nízkou budovou s pokoji a její podpatky skřípaly po štěrku. Pokoj 120 se nacházel úplně vzadu, neviděla před ním žádné auto, ale v okně se svítilo. Tak už je možná vzhůru. Slabý vánek jí nadzdvihl krátkou sukničku, nijak ji ovšem neochladil. Stýskalo se jí po monzunu, po dešti. Stejně tak jako se jí po několika týdnech záplav, rozbahněných ulic a komárů v prádle stýskalo po suchých, bezvětrných měsících.

Lehce zaťukala na dveře a nasadila plachý úsměv. Na špičce jazyka už měla připravenou otázku What’s your name?. Na ťukání nikdo neodpověděl. Zaklepala ještě jednou a podívala se na hodinky. Určitě by dokázala ty šaty usmlouvat o pár stovek bahtů, ačkoli je to u Robertsona. Zmáčkla kliku a ke svému překvapení zjistila, že dveře jsou otevřené.

Ležel v posteli na břiše a ji ze všeho nejdřív napadlo, že spí. Pak však zahlédla odlesk modrého skla ve střence nože trčícího z jasně žlutého saka. Těžko říct, jaká myšlenka jí prolétla hlavou jako první, jednou z nich však v každém případě byla ta, že cesta z Banglamphu byla přece jenom zbytečná. Potom se jí konečně podařilo rozvibrovat hlasivky. Její výkřik ovšem přehlušil troubící klakson kamionu, který se musel vyhnout nepozornému tuk-tuku na Thanon Sukhumvit.

Kapitola 2

„Národní divadlo,“ ohlásil nosový a ospalý hlas z reproduktorů, než se dveře tramvaje rozlétly a Dagfinn Torhus vystoupil do syrového, studeného a stále ještě šedivého zimního rána. Vzduch ho štípal do čerstvě oholených tváří a v záři chabého osloského neonového osvětlení viděl, jak mu od úst stoupá pára.

Byl první lednový týden a Dagfinn Torhus věděl, že s postupující zimou se počasí zlepší, že fjord zamrzne a vzduch bude sušší. Vydal se vzhůru po Drammenské ulici k ministerstvu zahraničních věcí. Kolem něj projelo několik osamělých taxíků, jinak byly ulice téměř prázdné. Však také hodiny na budově pojišťovací společnosti Gjensidige, které před ním zářily červeně na černém zimním nebi, ukazovaly teprve šest.

Přede dveřmi vytáhl vstupní kartu. „Pozice: ředitel odboru“ stálo nad fotografií, na které byl o deset let mladší a zíral do aparátu s vysunutou bradou a cílevědomým pohledem přes skla brýlí s ocelovými obroučkami. Protáhl kartičku čtečkou, naťukal kód a odsunul těžké skleněné dveře budovy Victoria Terrasse.

Když sem coby pětadvacetiletý před takřka třiceti lety přišel, nedaly se všechny dveře otevřít stejně snadno. Na Diplomatické akademii, v aspirantském kurzu ministerstva zahraničí, se nedokázal příliš začlenit do kolektivu kvůli svému širokému? sterdalskému dialektu a „vidláckému chování“, jak poukázal jeden z mnoha kluků v ročníku pocházejících z B? rumu, okresu s nejvyšší průměrnou výší platů a vzdělanosti v zemi. Ostatní aspiranti byli politologové, ekonomové a právníci a jejich rodiče byli akademici, politici nebo sami náleželi ke „šlechtě“ na ministerstvu, mezi niž se nováčci toužili také zařadit. Dagfinn Torhus byl synem sedláka a měl diplom z Vysoké zemědělské školy v? su. Ne že by ho to nějak výrazně trápilo, věděl však, že pro další kariérní postup jsou důležité správné konexe. Svou snahu naučit se sociální kódy proto doplňoval velice tvrdou prací. Bez ohledu na společenské rozdíly měli všichni aspiranti společné pouze nejasné představy o svém budoucím směřování v životě. Věděli jediné – že se musejí držet jediného směru: vzhůru.

Dagfinn Torhus vzdychl a pokývl pracovníkovi bezpečnostní agentury, který mu přisunul pod skleněnou přepážkou noviny a obálku.

„Už tu někdo…?“

Strážný zavrtěl hlavou.

„Jste tu jako obvykle první, pane Torhusi. Ta obálka je z odboru centrálních systémů a technologií, dodali ji dneska v noci.“

Dagfinn Torhus ve výtahu, který ho vyvážel vzhůru budovou, sledoval, jak se rozsvěcují a zhasínají jednotlivé číslice. Kdysi ho napadla myšlenka, že každé patro symbolizuje určité období jeho kariéry, a každé ráno si ji tedy promítal.

Přízemí představovalo první dva roky v kurzu základní diplomatické přípravy na Diplomatické akademii, ty dlouhé nezávazné diskuze o politice a historii a hodiny francouzštiny, jimiž se protrpěl.

První poschodí, to byl personální odbor. Na první dva roky byl vyslán do Canberry, potom na tři roky do Mexika. Celkem pěkná města, ano, nemohl si stěžovat. Sice jako svou preferenci uvedl Londýn a New York, jenže to byla prestižní místa, o která se ucházeli i všichni ostatní, a proto se rozhodl, že není nutné považovat to za porážku.

Ve druhém patře se vrátil zpátky do Norska, bez štědrých diet a příspěvků na bydlení, které mu předtím umožňovaly žít v jistém nadbytku. Potkal Berit, ta otěhotněla, a když bylo načase začít usilovat o vyslání na další zastupitelský úřad, byl na cestě už druhý potomek. Berit pocházela ze stejného kraje jako on sám a denně si telefonovala s matkou. Rozhodl se, že chvíli počká, a místo toho pracoval jako šílený, psal sáhodlouhé rozbory o bilaterálním obchodu s rozvojovými zeměmi, sepisoval projevy ministrovi zahraničí a ve vyšších patrech sklízel uznání. V žádném jiném státním úřadě není konkurence natolik vyhraněná jako právě v zahraničních službách, kde je hierarchie tak očividná. Dagfinn Torhus chodil každý den do kanceláře jako voják na frontu, klopil hlavu a nechával si otevřená zadní vrátka, avšak uměl pěkně vystrčit růžky, jestliže se mu naskytla příležitost někoho si podat. Dostalo se mu několika poplácání po rameni, věděl, že „si ho všimli“, a snažil se Berit vysvětlit, že by pravděpodobně mohl dostat Paříž nebo Londýn, avšak ona se poprvé v jejich doposud nedramatickém manželství postavila na zadní. Vzdal se.

Pak přišlo třetí patro a další rozbory, funkce tajemníka a zvýšení platu, než se jen tak na otočku dostal do personální rady v jedničce.

Získat práci v personální radě bylo mimochodem na ministerstvu zahraničí něčím zvláštním, zpravidla to býval signál, že cesta vzhůru je otevřená. Něco se však přihodilo. Ve spolupráci s personálním odborem rada navrhovala žadatele na různé zahraniční posty a tato práce přímo ovlivňovala kariéru ostatních. Možná napsal své jméno na špatný zastupitelský úřad, ukázal palec dolů člověku, který se nakonec přece jen prosadil a nyní sedí kdesi nad ním a tahá za neviditelné nitky, jež řídí život Dagfinna Torhuse i ostatních na ministerstvu.

Protože ambice se téměř nepozorovaně vytratily, uviděl náhle jednoho rána v zrcadle v koupelně „pěkně usazeného“ ředitele odboru, průměrně vlivného byrokrata, který už nikdy nedokáže postoupit do čtvrtého poschodí, neboť do penze mu zbývá necelých deset let. Pokud by tedy samozřejmě neudělal nějaký pozoruhodný čin. Ovšem nevýhodou tohoto typu činů bylo to, že někdy vedly k povýšení a jindy k vyhazovu.

Přesto pokračoval v práci stejně jako předtím, snažil se být o koňskou délku před ostatními. Každé ráno chodíval do kanceláře jako první, aby si mohl v klidu pročíst noviny a faxové zprávy a mít už připravené závěry, zatímco si ostatní budou na ranních poradách teprve vytírat z očí ospalky. Jako by mu snaživost přešla do krve.

Odemkl dveře své kanceláře, a než rozsvítil, na okamžik zaváhal. I tohle zaváhání mělo svůj důvod – příběh o čelové svítilně. Bohužel ta historka pronikla na veřejnost a Dagfinn Torhus věděl, že se na ministerstvu traduje. Před mnoha lety pobýval tehdejší velvyslanec v USA určitou dobu v Oslu a jednoho rána velice časně zavolal Dagfinnu Torhusovi a zeptal se ho, co si myslí o nočních prohlášeních prezidenta Cartera. Torhus právě vešel do kanceláře, ještě neměl přečtené noviny ani faxy a zůstal mu dlužen odpověď. To mu samozřejmě otrávilo den. A mělo být ještě hůř. Následujícího rána mu velvyslanec zavolal ve chvíli, kdy si rozložil noviny, a zeptal se ho, jak noční události ovlivní situaci na Středním východě. Dalšího rána se opakovalo něco podobného. Dagfinn Torhus vždy vykoktal nicneříkající odpověď plnou obecných frází, obtěžkanou nedostatkem informací.

Začal chodit do práce ještě dříve, avšak velvyslanec měl snad nějaký šestý smysl, protože každého rána Dagfinnu Torhusovi zazvonil telefon ve chvíli, kdy usedl v kanceláři na židli.

Až v okamžiku, kdy se náhodou dozvěděl, že velvyslanec bydlí v hotýlku Aker přímo naproti budově ministerstva zahraničí, pochopil souvislosti. Velvyslanec, který sám s oblibou vstával brzy, si samozřejmě všiml, že v Torhusově kanceláři se rozsvěcí dříve než v kancelářích ostatních, a trochu si z puntičkářského zaměstnance vystřelil. Torhus si došel koupit čelovou svítilnu a následujícího rána si nejprve přečetl všechny noviny a faxové zprávy a teprve poté v kanceláři rozsvítil. Tak pokračoval téměř tři týdny, dokud to velvyslanec nevzdal.

Právě v této chvíli však byl Dagfinnu Torhusovi vtipný velvyslanec ukradený. Torhus otevřel obálku z odboru centrálních systémů a technologií a na dešifrované kopii listu z kryptovaného faxu s razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ si přečetl zprávu, kvůli níž si kávou polil poznámky rozeseté po celém psacím stole. Stručný text ponechával značný prostor pro fantazii, avšak podstata byla přibližně následující: Norský velvyslanec v Thajsku Atle Molnes byl nalezen v jednom bangkockém nevěstinci s nožem v zádech.

Torhus si tu zprávu přečetl ještě jednou a teprve pak ji odložil.

Atle Molnes, někdejší člen Křesťanské demokratické strany, bývalý předseda finančního výboru parlamentu, byl nyní bývalý i ve všech ostatních ohledech. Ta zpráva byla natolik neuvěřitelná, že Dagfinn Torhus mimoděk pohlédl směrem k hotelu Aker, aby se ujistil, že se za záclonami nic nehýbe. Odesilatelem bylo se vší pravděpodobností norské velvyslanectví v Bangkoku. Dagfinn Torhus zaklel. Proč se tohle muselo stát právě teď, právě v Bangkoku? Má nejdřív zpravit Askildsena? Ne, ten se to dozví včas. Torhus vrhl pohled na hodinky a zvedl sluchátko, aby zavolal ministrovi zahraničí.

* * *

Bjarne M? ller opatrně zaklepal na dveře a otevřel. Hlasy v zasedací místnosti umlkly a obličeje se otočily k němu.

„Tohle je Bjarne M? ller, šéf oddělení vražd kriminální policie,“ představila M? llera vrchní policejní náčelnice a naznačila mu, že se má posadit.

„A tohle je státní tajemník Bj? rn Askildsen z kabinetu premiéra a ředitel odboru Dagfinn Torhus z ministerstva zahraničních věcí,“ prezentovala M? llerovi přítomné muže.

M? ller přikývl, přitáhl si židli a snažil se složit pod velký oválný dubový stůl své neuvěřitelně dlouhé nohy. Měl dojem, že mladou hladkou tvář Bj? rna Askildsena viděl v televizi. Kabinet premiéra? Musí jít o malér obřích rozměrů.

„Jsme rádi, že jste dokázal přijít tak narychlo,“ zaráčkoval státní tajemník a prsty přitom netrpělivě bubnoval do desky stolu. „Hanne, shrň mu stručně, o čem jsme tady mluvili.“

M? llerovi zavolala vrchní policejní náčelnice před dvaceti minutami a dala mu bez bližšího vysvětlení čtvrt hodiny na to, aby dorazil na ministerstvo zahraničních věcí.

„V Bangkoku byl nalezen mrtev Atle Molnes, pravděpodobně byl zavražděn,“ spustila vrchní policejní náčelnice.

M? ller zahlédl, jak ředitel odboru za brýlemi s ocelovými obroučkami obrátil oči v sloup, a když si vyposlechl zbytek příběhu, pochopil jeho reakci. Člověk patrně musí být policista, aby dokázal tvrdit, že muž, který byl nalezen s nožem v zádech zabodnutým nalevo od páteře, jenž pronikl levou plící do srdce, byl „pravděpodobně“ zavražděn.

„V hotelovém pokoji ho našla jistá žena…“

„V bordelu,“ přerušil ji muž s ocelovými obroučkami brýlí. „A našla ho kurva.“

„Mluvila jsem s jedním svým bangkockým kolegou,“ pokračovala vrchní policejní náčelnice. „Je to rozumný člověk. Slíbil mi, že tu záležitost udrží chvíli pod pokličkou.“

M? ller se v prvotním popudu chtěl zeptat, proč by se mělo se zveřejněním informace o vraždě čekat, často rychlé uveřejnění v tisku pomáhá policii získat tipy, protože lidé si ještě všechno pamatují a také stopy jsou čerstvé. Něco mu však napovídalo, že ta otázka by byla považována za velice naivní. Místo toho se zeptal, jak dlouho počítají, že se jim podaří něco takového tutlat.

„Doufejme, že dost dlouho na to, abychom zatím stihli vytvořit přijatelnou verzi celé události,“ odpověděl Askildsen. „Ta momentální totiž nedostačuje.“

Ta momentální? M? ller se musel pousmát. Pravdivá verze tedy byla vyhodnocena a zavržena. Protože M? ller se stal vedoucím oddělení vražd relativně nedávno, byl prozatím ušetřen přílišného styku s politiky, věděl však, že čím výše se člověk ve státní správě dostane, tím horší je udržet si politiky od těla.

„Chápu, že momentální verze je nepříjemná, ale co míníte tím, že není dostačující?“

Vrchní policejní náčelnice upřela na M? llera varovný pohled. Státní tajemník se pousmál.

„Máme málo času, pane M? llere, přesto mi dovolte, abych vás bleskově zasvětil do praktické politiky. Všechno, co nyní řeknu, je samozřejmě přísně důvěrné.“

Automaticky si urovnal uzel na kravatě, M? ller měl dojem, že si ten pohyb vybavuje z televizních rozhovorů.

„Takže máme poprvé v poválečné historii středovou vládu s jistou šancí na přežití. Ne proto, že by měla podporu v parlamentu, nýbrž proto, že premiér má náhodou nakročeno k tomu, stát se nejméně nepopulárním politikem v zemi.“

Vrchní policejní náčelnice a ředitel odboru se maličko pousmáli.

„Jeho obliba ovšem spočívá na základech, které jsou stejně křehké jako kapitál všech politiků: na důvěře. Nejdůležitější není být sympatický nebo charismatický, nejdůležitější je mít důvěru. Víte, proč byla Gro Harlem Brundtlandová tak populární, pane M? llere?“

M? ller neměl tušení.

„Ne proto, že by byla natolik šaramantní, nýbrž proto, že lidé věřili tomu, co reprezentovala. Důvěra, to je klíčové slovo.“

Všichni kolem stolu pokyvovali. Tohle byly očividně základní informace.

„Atle Molnes a premiér byli vzájemně velice provázáni, nejen proto, že byli blízcí přátelé, nýbrž i proto, že absolvovali podobnou politickou dráhu. Studovali spolu, společně stoupali ve straně, prosadili modernizaci mládežnické organizace strany, a dokonce spolu bydleli, když byli oba v mládí zvoleni do parlamentu. Ve chvíli, kdy se oba stali ve straně rovnocennými korunními princi, stáhl se Molnes dobrovolně o krok zpátky a premiéra plně podpořil. Díky tomu nedošlo ve straně k trýznivému osobnostnímu souboji. Právě z těchto důvodů je premiér Molnesovi samozřejmě za mnohé vděčný.“

Askildsen si olízl rty a vyhlédl z okna.

„Abych tak řekl, Molnes neabsolvoval kurz základní diplomatické přípravy ministerstva zahraničí a sotva by se dostal do Bangkoku, pokud by premiér nezatáhl za správné nitky. Možná to zní jako přátelská výpomoc, ale je to forma akceptované protekce, která byla zavedena a všeobecně se rozšířila za vlády sociální demokracie. Reiulf Steen se také stal velvyslancem v Chile, aniž kdy působil na ministerstvu zahraničí.“

Askildsen obrátil pohled zpět k M? llerovi, kdesi vzadu v očích se mu roztančily živé plamínky.

„Nemusím snad zdůrazňovat, že kdyby vyšlo najevo, že premiérův přítel a spolustraník, kterého premiér sám instaloval na takový post, byl nalezen in flagranti, a ke všemu ještě zavražděný, mohlo by to poškodit premiérovu důvěryhodnost.“

Státní tajemník pohybem ruky naznačil, že opět předává slovo vrchní policejní náčelnici, avšak M? ller se nechtěl dát:

„Kdo má kamaráda, který nikdy nebyl v bordelu?“

Askildsenovi poněkud ztuhl úsměv na tváři a ředitel odboru s ocelovými obroučkami brýlí si odkašlal a prohlásil:

„Dozvěděl jste se vše zásadní, pane M? llere. Hodnocení přenechte laskavě nám. My potřebujeme, abyste zajistil, že vyšetřování tohoto případu nevezme… nešťastný obrat. Samozřejmě si všichni přejeme, aby byl vrah nebo vrahové dopaden či dopadeni, avšak okolnosti vraždy musí být prozatím udržovány v tajnosti. Pro dobro země. Rozumíte?“

M? ller pohlédl na své ruce. Pro dobro země. Sklapni. V jeho rodině nikdy moc neuměli snášet napomínání. Jeho otec to nikdy nedotáhl dál než na strážníka.

„Zkušenosti ukazují, že pravda se dá často těžko skrývat, pane Torhusi.“

„To je fakt. Jménem ministerstva zahraničí ponesu odpovědnost za tuto operaci já. Jak jistě chápete, jde o velice delikátní záležitost, která vyžaduje spolupráci ze strany thajské policie. Vzhledem k tomu, že je do případu zapleten premiér, získáme v Thajsku do jisté míry volnou ruku, diplomatickou imunitu a tak dále, ale doma se budeme muset držet pěkně při zemi. Proto si přejeme, abyste tam vyslal někoho, kdo bude mít ve vyšetřování značné pravomoci, kdo má zkušenosti s mezinárodní policejní spoluprací a kdo dokáže zajistit výsledky.“

Odmlčel se a zadíval se na M? llera, který zauvažoval o tom, proč instinktivně cítí nevoli vůči byrokratům s agresivně vytrčenou bradou.

„Mohli bychom sestavit tým…“

„Žádný tým, pane M? llere. Čím méně halasu, tím lépe. Navíc nám vaše vrchní policejní náčelnice vysvětlila, že spolupráci s tamní policií nám sotva ulehčí, pokud tam vtrhneme s celým oddílem. Pojede tam jeden člověk.“

„Jeden člověk?“

„Vrchní policejní náčelnice už nám předložila jedno jméno a nám připadá, že to je dobrý návrh. Je to jeden z vašich podřízených, a proto jsme vás pozvali, abychom si poslechli, jak ho hodnotíte vy. Podle rozhovoru, který vedla vrchní policejní náčelnice se svým kolegou v Sydney, se tam prý loni pozoruhodně dobře uplatnil v souvislosti s případem vyšetřování vraždy Inger Holterové.“

„Četl jsem o tom případu loni v zimě v novinách,“ vložil se do hovoru Askildsen. „Impozantní záležitost. To snad musí být náš člověk, ne?“

Bjarne M? ller polkl. Vrchní policejní náčelnice tedy navrhla, aby do Bangkoku vyslali Harryho Holea, a předvolala M? llera, aby je ubezpečil, že Harry Hole je nejlepší člověk, jakého může jejich úřad nabídnout, ideální kandidát na tuto práci.

M? ller se rozhlédl po osobách u stolu. Politika, moc a vliv. Téhle hře nerozumí ani za mák, je mu však jasné, že svým způsobem v ní jde i o jeho vlastní dobro. Právě mu došlo, že to, co teď řekne, ovlivní jeho další kariéru. Vrchní policejní náčelnice položila hlavu na špalek tím, že navrhla jedno jméno. A jeden z těch dvou mužů ji patrně požádal, aby někdo z Holeových nejbližších nadřízených jeho kvalifikaci potvrdil. M? ller pohlédl na vrchní policejní náčelnici a pokusil se interpretovat její pohled. Samozřejmě může být, že to s Holem půjde dobře. A jestliže by jim ho vymlouval, nepostavilo by to vrchní policejní náčelnici do špatného světla? Jeho by požádali, aby navrhl někoho jiného, a pak by na špalku ležela jeho vlastní hlava, pokud by to dotyčný zvoral.

M? ller pozvedl zrak k obrazu visícímu nad vrchní policejní náčelnicí, z něhož na něj prosebně shlížel Trygve Lie, generální sekretář OSN. I on byl politik. Okny viděl M? ller mlhu nad domy v mdlém zimním světle, pevnost Akershus a korouhev točící se na vrcholu hotelu Continental v poryvech ledového větru.

Bjarne M? ller věděl, že je zdatný policista, jenže tohle bylo něco jiného, pravidla téhle hry neznal. Co by mu poradil jeho otec? Hm, strážník M? ller nikdy nemusel zaujmout k politice žádné stanovisko. Pochopil však, co všechno je vůbec nutné vzít v potaz, a zakázal synovi jít na policejní akademii, dokud nedokončí základní právnická studia. Zbytek následoval posléze. Bjarne uposlechl otcův příkaz a během promoce pak otec neustále pokašlával a poplácával syna po zádech, až ho Bjarne musel požádat, aby toho nechal.

„Dobrý návrh,“ uslyšel Bjarne M? ller svůj vlastní jasný vysoký hlas.

„Dobře,“ přikývl Torhus. „Potřebovali jsme tak rychlé vyjádření proto, že to samozřejmě spěchá. Váš člověk musí okamžitě nechat všeho, na čem pracuje. Poletí zítra.“

No, možná Harry právě takovouhle práci zrovna teď potřebuje, pokusil se M? ller utěšit v duchu sám sebe.

„Omlouváme se, že vás připravíme o tak důležitého muže,“ pronesl Askildsen.

Šéf oddělení vražd se musel držet, aby nepropukl v smích.

Kapitola 3

Našli ho v restauraci U Schr? derů v ulici Waldemara Thraneho, ve staré ctihodné nálevně stojící u křižovatky, kde se střetávají chudší východní a bohatá západní část Osla. Spíš staré než ctihodné, má-li být upřímnosti učiněno zadost. Ctihodnost místa spočívala převážně v tom, že místním památkářům připadalo dobré uvalit ochranu na zdejší hnědé, zakouřené místnosti. Tato ochrana se však nevztahovala na klientelu: štvaný typ starých pijáků na pokraji vyhubení, věčných studentů selského původu a ztrhaných donchuanů, jimž už dávno vypršelo datum spotřeby.

Oba policisté spatřili napřímenou postavu, jak sedí pod starým obrazem Akerského kostela, ve chvíli, kdy průvan ode dveří vytvořil v kouřové cloně dočasnou škvíru. Muž měl světlé vlasy ostříhané tak nakrátko, že mu trčely vzhůru, a třídenní strniště ve vyzáblém, zbrázděném obličeji neslo náznak šedin, ačkoli dotyčnému sotva mohlo být víc než pětatřicet. Seděl sám, záda držel zpříma, na sobě kabát, jako by se každým okamžikem chystal k odchodu. Jako by pro něj půllitr, jenž stál před ním na stole, nebyl potěšením, nýbrž prací, kterou je nutné odvést.

„Povídali, že vás najdeme tady,“ oslovil muže starší z obou policistů a posadil se na židli naproti němu. „Já jsem inspektor Waaler.“

„Vidíte támhletoho chlápka u rohového stolu?“ zeptal se Hole, aniž vzhlédl.

Waaler se otočil a spatřil starého vyzáblého muže hledícího do sklenky červeného vína a pohupujícího se tam a zpět. Vypadalo to, že je mu zima.

„Říkají mu Poslední mohykán.“

Hole k nim pozvedl hlavu a zeširoka se usmál. Oči měl jako modrobílé kuličky za sítí červených žilek a pohled upřel kamsi dolů na Waalerovu hruď.

„Mariňák,“ pronesl s přepečlivou výslovností.

„Před mnoha lety jich tu byla nejspíš spousta, ale teď už jich moc nezbývá. Za války ho dvakrát torpédovali. Myslí si, že je nesmrtelný. Minulý týden jsem ho našel po zavírací době, jak spí ve sněhové závěji dole v Glückstadské ulici. Nikde nikdo, tma jako v pytli a minus osmnáct. Když se mi ho podařilo probrat k životu, jenom se na mě podíval a poslal mě do hajzlu.“

Hole se hlasitě zasmál.

„Poslyšte, Hole…“

„Došel jsem včera večer k jeho stolu a zeptal jsem se ho, jestli si tu událost pamatuje, chci tím říct, že jsem ho vlastně zachránil před umrznutím. Víte, co mi odpověděl?“

„Hole, M? ller vás shání.“

„Odpověděl mi, že je nesmrtelný. ‚Dokážu žít s tím, že jsem v týhle svinský zemi nežádoucí mariňák, ale je děsný, když se mnou nechce mít nic společnýho ani svatej Petr,‘ prohlásil. Slyšeli jste? Ani svatej Petr…“

„Dostali jsme rozkaz přivést vás na ředitelství.“

Na stole před Holem přistál se zaduněním další půllitr.

„Zaplatím, Věro,“ pronesl Hole.

„Dvě stě osmdesát,“ odpověděla Věra, ani se nemusela dívat na lístek.

„Proboha,“ zamumlal mladší z obou policistů.

„To je v pořádku, Věro.“

„Jasně. Díky.“ Zmizela.

„Nejlepší obsluha ve městě,“ vysvětlil jim Hole. „Někdy vás vidí, aniž byste museli mávat oběma rukama.“

Waaler si přitiskl dlaně na uši tak, až se mu posunuly vzad, takže kůže na čele se mu napjala a vystoupila mu na ní žíla jako modrý klikatící se had.

„Nemáme čas poslouchat tady vaše opilecké historky, Hole. Navrhuji, abyste ten poslední půllitr nechal…“

Hole opatrně přiložil půllitr k ústům a pil.

Waaler se naklonil přes stůl a snažil se udržet hlas v klidu: „Já vás znám, Hole. A nemám vás rád. Podle mého názoru vás už měli od policie dávno vyhodit. Právě kvůli takovým týpkům, jako jste vy, ztrácí policie u lidí respekt. Jenže kvůli tomu tady teď nejsme. Přišli jsme pro vás. Šéf je hodný chlap, možná vám dá ještě jednu šanci.“

Hole si odříhl. Waaler sebou trhl a opřel se opět do židle.

„Jakou šanci?“

„Ukázat, co ve vás je,“ dodal mladší policista a pokusil se o chlapecký úsměv.

„Tady vám ukážu, co ve mně je,“ usmál se Hole, přiložil půllitr opět k ústům a zaklonil hlavu.

„Vyserte se na to, Hole!“ Waaler zrudl kolem kořene nosu a spolu s kolegou sledoval, jak Holeovi na neoholeném krku stoupá a klesá ohryzek.

„Spokojený?“ zeptal se Hole a odložil prázdný půllitr.

„Naším úkolem…“

„Na váš úkol vám kašlu.“ Hole si zapnul kabát. „Jestli mi M? ller něco chce, může mi zavolat nebo počkat, až přijdu ráno do práce. Já chci teď jít domů a doufám, že během příštích dvanácti hodin vaše ksichty neuvidím. Pánové…“

Hole zdvihl svých sto devadesát pět centimetrů a téměř nepatrně se zapotácel.

„Vy arogantní hajzle,“ sykl Waaler a zhoupl se na židli vzad. „Vy svinskej ubožáku. Kdyby ti novináři, co o vás psali po té australské záležitosti, věděli, že nemáte koule…“

„Co to znamená mít koule, Waalere?“ Hole se nadále usmíval. „Mlátit opilé šestnáctileté puberťáky v cele, protože mají na hlavě číro?“

Mladší kolega rychle pohlédl na Waalera. Loni kolovaly po policejní akademii fámy o několika mladých levicových radikálech, které zabásli za pití piva na veřejnosti a které v cele zmlátili pomeranči zabalenými do mokrých ručníků.

„Loajalita vůči sboru vám nikdy nic neříkala, Hole,“ ušklíbl se Waaler. „Myslíte jenom sám na sebe. Všichni vědí, kdo řídil to auto nahoře na Vinderen a proč si jeden dobrý policajt rozčísl lebku vedví o sloup. Protože jste ožrala a řídil jste opilý, Hole. Můžete být zatraceně rád, že se ve sboru zametla fakta pod koberec. Kdyby nechtěli brát ohledy na rodinu toho kluka a pověst policie…“

Mladší policista byl nový a každý den se učil nové věci. Tohoto odpoledne se například naučil, že je velká hloupost houpat se na židli, pokud někoho urážíte, protože jste pak absolutně bezbranný, jestliže dotyčný najednou poskočí vpřed a zasadí vám pravačkou direkt přímo mezi oči. Protože lidi se kácejí u Schr? derů k zemi celkem často, rozhostilo se v lokále ticho jen na několik vteřin a poté to tu opět začalo hučet hovory.

Kolega pomohl Waalerovi na nohy. Z Holea stihl zahlédnout už jen šosy kabátu vlající ve dveřích.

„No, po osmi pivech to nebylo špatné, co?“ podotkl, ale bleskově sklapl, když se střetl s Waalerovým pohledem.

* * *

Harryho nohy rázovaly nedbale po náledí v Dovreské ulici. Klouby na ruce ho nebolely, jak bolest, tak lítost měly návštěvní hodiny až od zítřejšího rána.

Nepil v pracovní době. Zatím ne. Ačkoli dřív tomu tak bývalo a doktor Aune tvrdil, že každý nový relaps začíná tam, kde skončil ten předchozí.

Ten bělovlasý otylý klon Petera Ustinova se smál tak, až se mu třásla dvojitá brada, když mu Harry vysvětlil, že se vyhýbá svému starému nepříteli Jimu Beamovi a pije jenom pivo. Protože pivo nemá moc rád.

„Už jsi byl na dně a ve chvíli, kdy otevřeš láhev, tam budeš znovu. Neexistuje nic mezi tím, Harry.“

V každém případě chodíval domů po svých, zpravidla se dokázal svléknout a dostat se pak do práce. Vždycky to tak nebývalo. Harry tomu říkal mezistupeň. Potřeboval jen maličko otupit, aby usnul, to bylo vše.

Minul dívku v černé kožešinové čepici, která ho pozdravila. Někdo známý? Loni na jaře ho zdravilo víc lidí, zvlášť po tom rozhovoru v pořadu Jedenadvacítka, kde se ho Anne Grosvoldová zeptala, jaké to je, zastřelit sériového vraha.

„No, lepší než sedět tady a odpovídat na takovéhle otázky,“ ušklíbl se a ta věta se stala jarním hitem, nejcitovanějším výrokem, který předčil i výroky mnoha politiků.

Harry zastrčil klíč do zámku u vrat. Sofiina ulice. Nebylo mu úplně jasné, proč se letos na podzim přestěhoval do čtvrti Bislet. Možná proto, že sousedé na T? yenu na něj začali hledět úkosem, začali si od něj udržovat odstup, který on sám zpočátku považoval za respekt.

Tady ho sousedé sice nechávali na pokoji, ale vycházeli na chodbu a kontrolovali, zda je všechno v pořádku, jestliže někdy večer výjimečně minul na schodišti jeden stupeň a po zádech se skutálel na nejbližší podestu.

To kutálení pozadu začalo až v říjnu, poté, co v souvislosti s případem Ses ustrnul na mrtvém bodě. V té chvíli mu jaksi došel vzduch a opět se mu začaly zdát sny. A on znal jenom jeden způsob, jak si je udržet od těla.

Snažil se dát se do kupy, vzal Ses na chatu do Raulandu, ale ta byla po tom hrozném znásilnění uzavřená a nesmála se stejně lehce jako předtím. Zavolal proto několikrát tátovi, nebyly to dlouhé hovory, stačily však na to, aby Harry pochopil, že otec chce mít pokoj.

Harry za sebou zavřel dveře od bytu, zavolal, že je doma, a spokojeně pokývl, když mu nikdo neodpověděl. Přízraky přicházejí ve všech podobách, avšak dokud ho neočekávají v kuchyni už při návratu domů, existuje šance, že se v noci klidně vyspí.

Kapitola 4

Harry vykročil ze dveří a mráz ho udeřil do tváře tak prudce, až mimoděk zalapal po dechu. Vzhlédl k červenajícímu nebi mezi domy a otevřel ústa, aby mu z nich vyvanula pachuť žluči a zubní pasty Colgate.

Na Holbergově náměstí stihl tramvaj, která právě přirachotila Welhavenovou ulicí. Našel si volné sedadlo a rozložil si deník Aftenposten. Další pedofilní případ. Během posledních tří měsíců je to už třetí a všechno Norové přistižení při činu v Thajsku.

Úvodník připomínal premiérův slib z volební kampaně, že se zintenzivní vyšetřování sexuálně motivovaných trestných činů, a to i v zahraničí, a rozvíjel úvahy o tom, kdy se v tomto ohledu dočkáme nějakých výsledků.

V komentáři tvrdil státní tajemník Bj? rn Askildsen z kanceláře premiéra, že se nadále pracuje na uzavření dohody s Thajskem o místním vyšetřování norských pedofilů a že lze počítat s rychlými výsledky, jakmile tato dohoda vznikne.

„Spěchá to!“ zněl závěr redaktora Aftenposten. „Lidé čekají, že se něco stane. Křesťanský premiér nemůže přece přihlížet pokračování takového svinstva.“

* * *

„Vstupte!“

Harry otevřel a pohlédl přímo do zívajících úst Bjarneho M? llera, který se právě protahoval na židli, až mu dlouhé nohy trčely zpod psacího stolu.

„Podívejme se. Čekal jsem vás včera, Harry.“

„Dostal jsem zprávu.“ Harry se posadil. „Nechodím do práce, když piju. A obráceně. Taková zásada, kterou jsem si stanovil.“ Mělo to vyznít ironicky.

„Policista je policistou dvacet čtyři hodin denně, Harry, ať už střízlivý, nebo opilý. Musel jsem přemluvit Waalera, aby na vás nesepsal hlášení, chápete?“

Harry pokrčil rameny, aby tím naznačil, že k té záležitosti už nemá co dodat.

„Dobře, Harry, nebudeme to teď dál rozmazávat. Mám pro vás práci. Práci, o které si myslím, že si ji nezasloužíte, ale kterou mám přesto v úmyslu vám svěřit.“

„Potěší vás, jestliže vám řeknu, že o ni nestojím?“ zeptal se Harry.

„Nechte si tohle marlowovské číslo, Harry, nehodí se to k vám,“ odtušil M? ller bryskně. Harry se ušklíbl. Věděl, že ho má šéf rád.

„Ještě jsem vám ani nepověděl, oč jde.“

„Vzhledem k tomu, že pro mě v mém volnu posíláte kolegy, aby mě přivedli, mi je jasné, že nejspíš nepůjde o řízení dopravy.“

„Přesně tak. Proč mě tedy nenecháte domluvit?“

Harry se krátce a suše zasmál a naklonil se na židli vpřed.

„Řekneme si to pěkně od plic, šéfe?“

Od kterých plic, od těch vašich prohulených? málem se zeptal M? ller, ale nakonec jen přikývl.

„Nejsem zrovna teď člověk vhodný pro velké úkoly, šéfe. Předpokládám, že sám vidíte, jak to momentálně funguje. Že to nefunguje. Nebo jen tak tak. Dělám svoji práci, ty rutinní věci, snažím se ostatním nepřekážet a do kanceláře a z kanceláře chodím střízlivý. Být na vašem místě, svěřil bych ten případ někomu jinému.“

M? ller vzdychl, přitáhl s námahou kolena k tělu a vstal.

„Pěkně od plic, Harry? Kdyby to záleželo na mně, dostal by ten případ někdo jiný. Jenže oni chtěli vás. Proto by mi dost pomohlo, kdybyste…“

Harry pozorně vzhlédl. Bjarne M? ller mu během posledního roku pomohl z několika malérů a Harry věděl, že je jen otázkou času, kdy bude muset začít dluhy splácet.

„Počkejte! Jací oni?“

„Lidi na vyšších postech. Lidi, kteří by mi ze života dokázali udělat peklo, kdyby nedostali, co chtějí.“

„A co dostanu já, pokud vyhovím?“

M? ller svraštil obočí, jak nejvíc dokázal, jenže vždycky mu činilo problémy zařídit to tak, aby jeho upřímný chlapecký obličej vypadal dostatečně nesmlouvavě.

„Co dostanete vy? Budete dostávat výplatu. Po tu dobu… Co dostanete vy, krucinál!“

„Mně už to začíná docházet, šéfe. Někdo z těch lidí, o kterých jste mluvil, je toho názoru, že tenhleten Hole, co to tak pěkně loni vyřídil v Sydney, musí být ale bedna, a vaším úkolem je jenom ho přemluvit, aby tu práci vzal. Mýlím se?“

„Harry, buďte tak hodný a nepřehánějte příliš.“

„Nemýlím se. Nemýlil jsem se ani včera, když jsem viděl ten Waalerův rypák. Proto jsem si to přes noc dobře promyslel a tady je můj návrh: Budu hodnej kluk, postavím se na startovní čáru, a až skončím, dáte mi na dva měsíce dva vyšetřovatele na plný úvazek a neomezený přístup ke všem informacím a do všech databází.“

„O čem to mluvíte?“

„Vy víte, o čem mluvím.“

„Jestli jde pořád o to znásilnění vaší sestry, lituju, Harry. Předpokládám, že si pamatujete, že ten případ byl odložen.“

„Pamatuju si to, šéfe. Pamatuju si to hlášení, ve kterém stálo, že má Downův syndrom, a že proto není nepředstavitelné, že si to znásilnění mohla vymyslet, aby tím zakryla skutečnost, že otěhotněla s náhodnou známostí. Jo, díky, to si pamatuju.“

„Neexistovaly žádné stopy…“

„Měla v úmyslu to udržet v tajnosti. Proboha, byl jsem v jejím bytě na Sognu a náhodou jsem našel v koupelně v koši na špinavé prádlo její podprsenku nasáklou krví. Musel jsem ji donutit, aby mi ukázala ňadro. Pachatel jí uřízl bradavku a ona víc než týden krvácela. Moje sestra si myslí, že všichni lidi jsou jako ona, a když jí tenhleten chlápek v obleku zaplatil večeři a pak se jí zeptal, jestli by se s ním nechtěla podívat v jeho hotelovém pokoji na film, říkala si jenom, že je moc hodný. A i kdyby si pamatovala číslo toho hotelového pokoje, už by tam stejně od té doby bylo stokrát vyluxováno, vytřeno a převlečeno. Pak těžko hledat nějaké stopy…“

„Nikdo si nevzpomíná na zakrvácená prostěradla…“

„Já jsem v jednom hotelu pracoval, šéfe. Překvapilo by vás, kolik zakrvácených prostěradel převléknete za pár týdnů. Kurva, lidi furt krvácejí.“

M? ller zavrtěl energicky hlavou.

„Je mi líto. Dostal jste šanci to dokázat, Harry.“

„Ne dostatečnou, šéfe. Nestačilo to.“

„Nikdy to nestačí. Jenže jednou je potřeba to utnout. S našimi možnostmi…“

„Dejte aspoň mně osobně volnou ruku. Na měsíc.“

M? ller náhle zvedl hlavu a přimhouřil oko. Harry věděl, že ho prokoukl.

„Vy jeden mizero, vy jste ten případ chtěl celou dobu, je to tak? Jenom jste potřeboval nejdřív trochu vyjednávat!“

Harry vystrčil spodní ret a pokýval hlavou ze strany na stranu. M? ller vyhlédl z okna. Potom vzdychl.

„Dobrá, Harry. Uvidíme, co zmůžu. Ale jestli to zpackáte, budu nucen přijmout pár rozhodnutí, o kterých se několik lidí tady ve sboru domnívá, že jsem je měl přijmout už dávno. Víte, co to znamená?“

„Až moc dobře, šéfe,“ usmál se Harry. „Co je to za práci?“

„Doufám, že máte vyčištěný letní oblek a že si pamatujete, kde máte uložený pas. Váš spoj odlétá za dvanáct hodin a poletíte daleko.“

„Čím dál, tím líp, šéfe.“

* * *

Harry seděl na židli u dveří mrňavého chráněného bytu na Sognu. Jeho sestra seděla u okna a hleděla na sněhové vločky v kuželu světla pod lampou veřejného osvětlení. Několikrát popotáhla. Protože byla obrácená zády, nedokázal Harry odhadnout, jestli popotahuje kvůli nachlazení nebo kvůli loučení. Bydlí tu teď už druhým rokem a celkem se jí tu daří. Přímo po tom znásilnění a potratu si Harry sbalil trochu oblečení a toaletní potřeby a nastěhoval se k ní, avšak po pouhých několika dnech mu řekla, že to stačilo. Že už je velká holka.

„Vrátím se brzy, Ses.“

„Kdy?“

Seděla tak blízko u okenní tabulky, že se sklo zamžilo, kdykoli promluvila.

Harry se posadil za ni a položil jí ruku na záda. Podle slabého chvění poznal, že se brzy rozpláče.

„Až chytnu ty mizery. Pak se okamžitě vrátím domů.“

„Je to ten…“

„Ne, ten to není. Toho lapnu potom. Mluvila jsi dneska s tátou?“

Zavrtěla hlavou. Harry vzdychl.

„Jestli ti nezavolá, chci, abys zavolala ty jemu. Uděláš to pro mě, Ses?“

„Táta nikdy nic neříká,“ zašeptala.

„Táta je smutný, protože máma umřela, Ses.“

„Vždyť je to už dávno.“

„Právě proto je načase, abychom ho zase rozmluvili, Ses, a s tím mi musíš pomoct. Chceš? Chceš, Ses?“

Beze slova se otočila, položila mu ruce kolem krku a zabořila mu hlavu do krční jamky.

Hladil ji po vlasech a cítil, jak mu vlhne límec trička.

* * *

Kufr byl sbalený. Harry zatelefonoval Aunemu a sdělil mu, že letí služebně do Bangkoku. Aune tak úplně nevěděl, co by na to měl říct, a Harry netušil, proč mu to vlastně volal. Možná proto, že je fajn dát vědět někomu, o němž si člověk myslí, že by ho mohl shánět? Volat obsluze u Schr? derů by asi zrovna nebyl dobrý nápad.

„Vezmi si s sebou vitamin B v injekcích,“ poradil mu Aune.

„Proč?“

„Pokud bys měl chuť zůstat střízlivý, usnadníš si to tím. Nové prostředí, Harry, to je dobrá příležitost, víš?“

„Promyslím to.“

„Promýšlení nestačí, Harry.“

„Já vím. Proto s sebou žádné injekce nepotřebuju.“

Aune zabručel. To byl jeho způsob smíchu.

„Harry, tys měl být komik.“

„Jsem na dobré cestě.“

* * *

Když Harry nakládal kufr do zavazadlového prostoru taxíku, stál u domovní zdi ubytovny o kus výš v ulici jeden z jejích obyvatel, třásl se zimou v obepnuté džínové bundě a přitom pobafával ze špačku cigarety.

„Někam jedete?“ zeptal se Harryho.

„Jistě.“

„Na jih nebo kam?“

„Do Bangkoku.“

„Sám?“

„Jo.“

„Say no more…“

Ukázal Harrymu zdvižený palec a mrkl.

Harry si od ženy za odbavovací přepážkou vzal letenku a otočil se.

„Harry Hole?“ Muž za ním měl brýle s ocelovými obroučkami a hleděl na Harryho se smutným úsměvem.

„A vy jste kdo?“

„Dagfinn Torhus z ministerstva zahraničí. Chceme vám jen popřát hodně štěstí. A zároveň se ujistit, že jste pochopil delikátní povahu toho… poslání. Celé se to přece jenom seběhlo dost narychlo.“

„Děkuju za starostlivost. Pochopil jsem, že mým úkolem je najít vraha, a přitom příliš nedělat vlny. M? ller mi dal instrukce.“

„Dobře. Diskrétnost je důležitá. Nikomu nevěřte. Ani lidem, kteří se budou vydávat za pracovníky ministerstva zahraničí. Může se ukázat, že jsou například…, no třeba z Dagbladet.“

Torhus otevřel ústa, jako by se chtěl zasmát, Harry však pochopil, že to míní vážně.

„Novináři z Dagbladet snad nenosí v klopě identifikační visačku ministerstva zahraničí, pane Torhusi. Ani na sobě v lednu nemívají pršipláště. Mimochodem, z papírů jsem vyčetl, že jste na ministerstvu mojí kontaktní osobou.“

Torhus přikývl, spíš pro sebe. Pak vysunul bradu vpřed a o půltón poklesl hlasem.

„Vaše linka za chvíli odlétá, nebudu vás dlouho zdržovat. Jen si poslechněte to málo, co mám na srdci.“

Vytáhl ruce z kapes kabátu a sepjal je před sebou.

„Kolik vám je, pane Hole? Dvaatřicet? Čtyřiatřicet? Máte před sebou ještě stále možnost kariérního postupu. Trochu jsem se na vás totiž poptal. Jste talentovaný a v systému jsou nad vámi lidé, kteří vás očividně mají rádi. A chrání vás. Tak to může dál pokračovat, pokud všechno půjde, jak má. Stačí ale nepříliš velké šlápnutí vedle a poletíte – a pak byste s sebou strhl i toho svého ochránce. A najednou byste zjistil, že ti takzvaní přátelé jsou daleko za horami. Takže jestli tohle nechcete, snažte se v každém případě udržet se na nohou, pane Hole. Kvůli všem. To je dobře míněná rada od starého bruslaře.“

Jeho ústa se usmála, avšak oči hleděly na Harryho pátravě.

„Víte co, pane Hole? Tady na Fornebu mě vždycky přepadne takový deprimující pocit zániku. Zániku a odchodu.“

„Vážně?“ odtušil Harry a zauvažoval, jestli si stihne dát v baru pivo, než bude ukončen nástup do letadla. „Fajn. Občas to může být k užitku. Změna, myslím.“

„Doufejme,“ přikývl Torhus. „Doufejme.“

Kapitola 5

Harry si posunul sluneční brýle a rozhlédl se po řadě taxíků stojících před mezinárodním letištěm Don Muang. Měl pocit, že právě vstoupil do koupelny, kde někdo před chviličkou vypnul horkou sprchu. Věděl, že tajemství toho, jak se dá snášet vysoká vlhkost vzduchu, zní vykašlat se na ni. Pot se prostě musí nechat stékat a člověk musí myslet na něco jiného. Horší to bylo se světlem. Pronikalo mu levnými zatmavenými plastovými brýlemi přímo do očí zastřených alkoholem a způsobovalo mu bolest hlavy, která doposud jen doutnala ve spáncích.

„250 baht ol metel taxi, sil?“

Harry se snažil soustředit se na to, co mu taxikář stojící před ním říká. Let byl utrpením. V knihkupectví na letišti v Curychu prodávali jenom německé knížky a v letadle promítali během cesty Zachraňte Willyho 2.

„Klidně zapněte taxametr,“ odvětil Harry.

Mnohomluvný Dán, který v letadle seděl vedle něj, se rozhodl přehlížet skutečnost, že je Harry našrot, a zahrnoval ho radami, jak se člověk nemá nechat v Thajsku napálit – očividně nevyčerpatelné téma. Nejspíš byl toho názoru, že Norové jsou okouzlující naivové a že je povinností každého Dána zachraňovat je před podvodníky.

„U všeho musíte smlouvat,“ vnucoval Harrymu. „O to jde, chápete?“

„A když nebudu?“

„Pak tím uškodíte nám ostatním.“

„Co prosím?“

„Přispějete tím ke zvýšení cen, což Thajsko prodraží pro ty, kteří tam přijedou po vás.“

Harry si taxikáře blíže prohlédl. Měl na sobě béžovou košili značky Marlboro a nové kožené sandály. Je třeba rychle sehnat další alkohol.

„Surasak Road 111,“ uvedl Harry a řidič se usmál, naložil kufr do zavazadlového prostoru a přidržel Harrymu dveře. Ten se vsoukal dovnitř a konstatoval, že volant je napravo.

„V Norsku nadáváme na to, že Britové trvají na jízdě vlevo,“ okomentoval to ve chvíli, kdy najížděli na dálnici. „Ale nedávno jsem slyšel, že na světě jezdí víc lidí vlevo než vpravo,“ dodal. „Víte proč?“

Řidič mrkl do zpětného zrcátka a úsměv se mu ještě víc rozšířil.

„Surasak Road, yes?“

„Protože se vlevo jezdí v Číně,“ zamumlal Harry a byl rád, že dálnice prochází tou poněkud mlžnou mrakodrapovou krajinou jako rovná šedá šipka. Cítil, že by mu stačilo jen pár prudkých zatáček, aby vyhodil na sedadlo vaječnou omeletu společnosti Swissair.

„Proč nemáte zapnutý taxametr?“

„Surasak Road, 500 baht, yes?“

Harry se opět pohodlně opřel a vzhlédl k nebi. Tedy vlastně jen vzhlédl, protože nebe vidět nebylo, pouze mlhavá klenba prosvěcovaná sluncem, které také nezahlédl. Bangkok, město andělů. Andělé tu nosí roušky, krájejí vzduch nožem a snaží se vzpomenout si, jakou barvu kdysi nebe mívalo.

Musel usnout, protože když otevřel oči, stáli. Narovnal se a spatřil, že jsou obklopeni automobily. Podél chodníků se těsnaly malé otevřené krámky a dílny a všude se to hemžilo lidmi, kteří do jednoho vypadali, že vědí, kam mají namířeno, a spěchají, aby se tam dostali. Řidič stáhl okénko a s hudbou z rádia se smísila kakofonie městských zvuků. V autě to zavanulo exhalacemi a potem.

„Dopravní zácpa?“

Řidič zavrtěl s úsměvem hlavou.

Harrymu zakřupalo mezi zuby. Cože to jenom četl? Že veškeré olovo, které člověk vdechne, se dříve nebo později dostane do mozku? A člověk pak kvůli tomu začne zapomínat. Nebo ho postihne psychóza?

Jako zázrakem se najednou fronta vozidel pohnula. Motocykly a mopedy kolem nich probzučely jako vzteklý hmyz a vrhly se do křižovatek pohrdajíce smrtí. Harry napočítal čtyři téměř jednoznačné potenciální dopravní nehody.

„Neuvěřitelné, že to nedopadne špatně,“ pronesl, aby něco řekl.

Řidič pohlédl znovu do zpětného zrcátka a zeširoka se usmál. „Dopadne to špatně. V mnoha případech.“

Když konečně zastavili před policejní stanicí na Thanon Surasak, byl už Harry rozhodnutý: tohle město se mu nelíbí. Zadrží dech, vyřídí ten úkol a poletí prvním a ne nutně nejlepším spojem zpátky do Osla.

* * *

„Vítejte v Bangkoku, Hally.“

Policejní ředitel byl malý a snědý a očividně se rozhodl předvést, že i v Thajsku umějí zdravit západním způsobem. Stiskl Harrymu dlaň a energicky mu potřásl rukou, přitom se usmíval od ucha k uchu.

„Omlouvám se, že jsme vás nemohli vyzvednout na letišti, jenže doprava v Bangkoku…“ Rozhodil rukama směrem k oknu za sebou. „Na mapě to sice není tak daleko, ale…“

„Vím, co tím míníte, sir,“ odpověděl Harry. „Na ambasádě povídali totéž.“

Stáli proti sobě a dál už nic neříkali. Policejní ředitel se usmíval. Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte!“

Ve dveřích se objevila vyholená hlava.

„Pojďte dál, slečno Crumleyová. Ten norský detektiv právě dorazil.“

„Aha, detektiv.“

Hlava dostala tělo a Harry musel dvakrát mrknout, aby se ujistil, že vidí dobře. Slečna Crumleyová měla široká ramena a byla téměř stejně vysoká jako Harry, na hlavě ani vlásek, zato však v obličeji výrazné čelistní svaly a pár sytě modrých očí nad rovnými úzkými rty. Oblečena byla do světle modré košile od uniformy, obřích tenisek značky Nike a sukně.

„Liz Crumleyová, vrchní komisařka oddělení vražd,“ představil ji policejní ředitel.

„Prý jste zatraceně dobrej kriminalista, Harry,“ pronesla Liz Crumleyová širokou americkou angličtinou a rozkročila se naproti němu s rukama v bok.

„No, nevím, jestli zrovna…“

„Že ne? Něco na tom asi musí být, když vás sem poslali přes půlku zeměkoule, nemyslíte?“

„Jistě.“

Harry opět zpola přivřel oči. Ze všeho nejmíň teď potřeboval příliš horlivou ženskou.

„Přijel jsem, abych tady pomohl. Pokud tedy můžu nějak pomoct.“ Donutil se k úsměvu.

„V tom případě je možná načase, abyste vystřízlivěl, Harry.“

Policejní ředitel se za jejími zády hlasitě a tence zasmál.

„Jsou takoví,“ vysvětlila Liz Crumleyová hlasitě a zřetelně, jako by ředitel nebyl přítomen. „Dělají, co můžou, aby nikdo neztratil tvář. Právě teď se policejní ředitel snaží zachránit vaši čest tím, že se tváří, jako že žertuju. Jenže já nežertuju. Nesu odpovědnost za oddělení vražd, a když se mi něco nelíbí, řeknu to rovnou. To poslední se tady v Thajsku považuje za špatný zvyk, ale já to tak dělám už deset let.“

Harry oči úplně zavřel.

„Podle rudé barvy ve vašem obličeji je mi jasné, že vám tohle připadá trapné, Harry, jenomže já nepotřebuju opilé kriminalisty, to jistě chápete. Vraťte se sem zítra. Najdu někoho, kdo vás odveze do bytu, ve kterém budete bydlet.“

Harry zavrtěl hlavou a odkašlal si: „Fobie z létání.“

„Co prosím?“

„Mám fobii z létání. Pomáhá mi na to gin s tonikem. A obličej mám rudý proto, že se mi teď ten gin začal odpařovat kožními póry.“

Liz Crumleyová na něj dlouze hleděla. Pak se podrbala na lesklé lebce.

„To je mrzuté, detektive. A co pásmová nemoc?“

„Čilý jako rybička.“

„Fajn. Zajedeme do toho bytu cestou na místo činu.“

* * *

Byt, který mu zapůjčila ambasáda, se nacházel v módním obytném komplexu přímo naproti hotelu Šangri-La. Byl mrňavý a spartánsky zařízený, byla v něm však koupelna a větrák nad postelí a skýtal výhled na mohutnou a hnědou řeku Chao Phraya tekoucí dole. Harry si stoupl k oknu. Hladinu křižovaly dlouhé úzké dřevěné loďky, za jejichž lodními šrouby nasazenými na dlouhých hřídelích vířila špinavá říční voda. Na druhé straně řeky se tyčily novostavby hotelů a kancelářských budov nad neurčitou hmotou bílých zděných domů. Bylo těžké vytvořit si nějaký dojem o velikosti města, protože jakmile se člověk pokusil dohlédnout dál než přes čtyři ulice, mizelo ve žlutohnědém oparu, Harry však předpokládal, že je velké. Hodně velké. Strčil do okna, aby se otevřelo, a dolehl k němu rámus. Zalehlé uši se mu ve výtahu uvolnily a teprve teď si uvědomil, jak ohlušující je lomoz tohoto města. Hluboko pod sebou u obrubníku viděl vůz Liz Crumleyové, který z té výšky vypadal jako model od firmy Matchbox. Otevřel plechovku teplého piva, kterou si vzal v letadle, a spokojeně konstatoval, že nápoj značky Singha je stejně hnusný jako norské pivo. Zbytek dne mu hned připadal snesitelnější.

Kapitola 6

Vrchní komisařka se opřela do klaksonu. Doslova. Přitiskla prsa na volant černého džípu značky Toyota a klakson zaječel.

„To není zrovna moc thajské,“ podotkla a zasmála se. „Navíc to nezabírá. Pokud zatroubíte, rozhodně vás dopředu nepustí. Nějak to souvisí s buddhismem. Já ale nedokážu netroubit. Krucinál, jsem z Texasu, nejsem stavěná tak jako oni.“

Znovu se položila na volant. Automobilisté okolo však demonstrativně hleděli jinam.

„Takže on ještě pořád leží v tom motelovém pokoji?“ zeptal se Harry a potlačil zívnutí.

„Rozkaz z nejvyšších míst. Většinou provádíme bleskovou obdukci a následujícího dne je necháváme zpopelnit. Jenže nám bylo sděleno, že se na něj máte nejdřív podívat. Neptejte se mě proč.“

„Jsem zatraceně dobrej kriminalista, nebo jste na to snad už zapomněla?“

Pohlédla na něj koutkem oka, strhla auto do mezery vpravo a přidala plyn.

„Nesnažte se být příliš roztomilý, vy filuto. Není to tak, jak si možná myslíte, totiž že se Thajci domnívají, že jste fakt dobrej jenom proto, že jste farang, spíš naopak.“

„Farang?“

„Běloch. Gringo. Napůl hanlivě, napůl neutrálně, záleží na tom, jak se na to díváte. Jen si pamatujte, že Thajci nemají problém se sebevědomím, přestože s vámi jednají zdvořile. Na? štěstí pro vás mám dneska venku dva mladé strážmistry, kterým určitě dokážete zaimponovat. Přinejmenším v to kvůli vám doufám. Pokud ze sebe uděláte pitomce, můžete mít při další spolupráci s naším oddělením velké problémy.“

„No ne? Měl jsem skoro dojem, že tam o všem rozhodujete vy.“

„Právě proto.“

Dojeli na dálnici a Liz sešlápla rezolutně pedál plynu až k podlaze, nebrala přitom ohledy na protesty ozývající se z motoru. Začalo se stmívat a na západě klesalo třešňově červené slunce do oparu mezi mrakodrapy.

„Vlivem znečištění máme alespoň krásné západy slunce,“ podotkla Liz Crumleyová, jako by četla Harrymu myšlenky.

„Povězte mi, jak je to tady s provozováním prostituce,“ vyzval ji Harry.

„Dost podobné jako s dopravním provozem. Prostitutek tu máme asi jako aut.“

„To jsem pochopil. Ale důležité je, jak to probíhá. Máte tu tradiční pouliční prostituci s pasáky, stálými bordely s bordelmamá nebo pracují šlapky na volné noze? Chodí do barů, provozují striptýz, inzerují v novinách nebo loví zákazníky v nákupních centrech?“

„Tohle všechno a ještě víc. Co nebylo vyzkoušeno v Bangkoku, nebylo vyzkoušeno vůbec. Nicméně většina jich pracuje v go-go barech, kde tančí a snaží se přimět hosty, aby si kupovali pití, ze kterého mají procenta. Majitel baru nenese za děvčata odpovědnost, s výjimkou toho, že jim poskytuje prostor, kde se můžou prezentovat. Dívky se na oplátku zavazují, že v baru budou až do zavírací hodiny. Jestliže si chce zákazník dívku odvést, musí ji vykoupit na zbytek večera. Tyhle peníze dostane majitel baru, dívka bývá většinou ráda, že se nemusí dál svíjet na pódiu.“

„To zní jako dobrý obchod pro majitele barů.“

„To, co dívka dostane potom, co ji zákazník vykoupí, jí jde přímo do kapsy.“

„Ta, která našla našeho muže, byla taky z takového baru?“

„Přesně tak. Pracuje v jednom z barů sítě King Crown v Patpongu. Víme také, že majitel motelu provozuje jakési callgirl služby pro cizince se speciálními přáními. Není ovšem snadné přimět tu dívku k hovoru, protože v Thajsku je v podstatě stejně trestné být prostitutka jako být pasák. Prozatím nám sdělila jenom to, že bydlela v motelu a vešla do nesprávných dveří.“

Liz Crumleyová Harrymu vysvětlila, že Atle Molnes si pravděpodobně objednal tu ženu po svém příjezdu do motelu, avšak recepční, který je zároveň majitelem, zuřivě popírá, že by měl s tou záležitostí cokoli společného, s výjimkou toho, že pronajal tomu muži pokoj.

„A jsme tady.“

Liz zabočila před nízkou bílou zděnou budovu.

„Nejlepší bordely v Bangkoku mají očividně slabost pro řecká jména,“ prohlásila kousavě a vystoupila. Harry vzhlédl k velkému neonovému štítu informujícímu, že se motel jmenuje „Olympussy“. Písmeno „m“ střídavě zhasínalo a rozsvěcovalo se, zatímco „l“ dávno zhaslo nadobro a dodávalo místu zasmušilost, která Harrymu připomněla norské grill bary v okrajových čtvrtích.

Motel byl naopak postaven v americkém stylu. Tvořila ho dlouhá nízká budova s dvoulůžkovými pokoji vedle sebe a s parkovacím místem před každým pokojem. Podél domovní zdi probíhala veranda, na níž mohli hosté sedět v šedých, opršelých proutěných židlích.

„Příjemné místo.“

„Možná tomu nebudete věřit, ale když se tenhle motel za vietnamské války objevil, patřil k nejrušnějším ve městě. Byl postaven pro nadržené americké vojáky na R & R.“

„R & R?“

„Rest and Rehabilitation. S oblibou se tomu říkalo I & I: Intercourse and Intoxication. Vozili je sem letadlem ze Saigonu na dvoudenní opušťáky. Sexuální průmysl v Thajsku by bez americké armády nebyl takový, jaký dnes je. Jedna z ulic tady dokonce dostala oficiální název Soi Cowboy.“

„Tak proč nezůstávali v centru? Vždyť tohle je skoro vesnice.“

„Vojáci, kterým se nejvíc stýskalo po domově, chtěli sex pokud možno plně po americku, to znamená v autě nebo v motelovém pokoji. Proto tady vystavěli tohle. V centru jim půjčovali americká auta. Dokonce měli na pokojích v minibarech jenom americké pivo.“

„No ne, odkud tohle všechno víte?“

„Máma mi to vyprávěla.“

Harry se k ní otočil, ale přestože fungující písmena v názvu „Olympussy“ vrhala namodralé neonové záblesky na její temeno, byla příliš tma na to, aby Harry mohl zahlédnout, jak se Liz tváří. Než vešli do recepce, stáhla si čepici do čela.

* * *

Motelový pokoj byl zařízený prostě, zašedlé hedvábné tapety však naznačovaly, že kdysi zažil lepší časy. Harry se otřásl. Ne kvůli žlutému obleku, díky němuž byla bližší identifikace mrtvoly zbytečná; Harry totiž věděl, že jenom členové Křesťanské demokratické strany a Strany pokroku nosí dobrovolně takové obleky. Ani kvůli noži s orientálními ornamenty, jenž připíchl sako pevně k mužovým zádům a vytvořil v látce pod rameny neslušivou bouli. Důvodem bylo zkrátka a prostě to, že tu byla zima jako v morně. Liz Crumleyová Harrymu vysvětlila, že „trvanlivost“ mrtvol je ve zdejším klimatu velmi krátká, a proto jakmile se dozvěděli, že budou muset na norského detektiva čekat nejméně dva dny, nastavili klimatizaci naplno, to znamená na deset stupňů a maximální výkon.

Mouchy to přesto vydržely, a když dva mladí thajští policisté opatrně obrátili mrtvolu na záda, zvedlo se jich do vzduchu úplné mračno. Atle Molnes měl zastřený pohled sklopený ke hřbetu nosu, jako by se snažil dohlédnout na špičky svých bot značky Ecco. Chlapecká ofina mu dodávala mladistvější vzhled, velvyslanec nevypadal na svých dvaapadesát. Vlasy měl vyšisované sluncem a povlávaly mu na čele, jako by v muži nadále tepal život.

„Manželka a dospívající dcera,“ konstatoval Harry. „Ani jedna z nich se tu na něj nebyla podívat?“

„Ne. Informovali jsme norskou ambasádu, která prohlásila, že zprávu rodině předá. Prozatím jsme dostali jenom pokyn, že sem nemáme nikoho pouštět.“

„Ani nikdo z ambasády tu nebyl?“

„Rada-vyslankyně. Nevzpomínám si na její jméno…“

„Tonje Wiigová?“

„To je ono. Tvářila se drsně, dokud jsme ho neobrátili, aby ho mohla identifikovat.“

Harry si velvyslance prohlížel. Byl to pěkný muž? Muž, který, pokud člověk odhlédl od příšerného obleku a několika pneumatik na břiše, mohl dokázat rozbušit srdce mladé zaměstnankyně velvyslanectví? Opálená kůže získala nažloutlý nádech a modrý jazyk vypadal, jako by se snažil protlačit se mezi rty.

Harry se posadil na židli a rozhlédl se. Vzhled člověka se po smrti rychle mění a Harry viděl dost mrtvých na to, aby věděl, že zíráním na mrtvolu příliš nezjistí. Tajemství, která by mohla odhalit osobnost člověka, si Atle Molnes dávno vzal s sebou na věčnost, zůstala tu jenom prázdná, opuštěná schránka.

Harry si přisunul židli k posteli. Oba mladí strážmistři se naklonili nad něj.

„Co vidíte?“ zeptala se Liz.

„Vidím norského kurevníka, který byl náhodou velvyslancem, a proto musí být jeho reputace chráněna kvůli ohledům na krále a vlast.“

Překvapeně pozvedla hlavu a pátravě se na Harryho zadívala.

„Bez ohledu na to, jak dobrou klimatizaci tady mají, nedokáže utlumit ten zápach,“ dodal. „To je ale můj problém. Pokud jde tady o toho chlapíka…“

Harry zatáhl mrtvého velvyslance za čelist.

„Rigor mortis. Je ztuhlý, ale ztuhlost už začíná povolovat, což je po dvou dnech normální. Má modrý jazyk, avšak nůž v zádech, což nenaznačuje, že by byl uškrcen. Bude ovšem lepší to prověřit.“

„To už je prověřené,“ odvětila Liz. „Velvyslanec pil červené víno.“

Harry cosi zamumlal.

„Náš lékař tvrdí, že smrt nastala přibližně mezi šestnáctou a dvaadvacátou hodinou,“ pokračovala. „Velvyslanec opustil kancelář chvíli po poledni, a když ho ta žena našla, bylo skoro jedenáct večer. Lékařův odhad tedy časové rozmezí poněkud zužuje.“

„Mezi šestnáctou a dvaadvacátou hodinou? To je ale pořád šest hodin.“

„Správný výpočet, detektive.“ Liz zkřížila paže na prsou.

„No…“ Harry na ni pohlédl. „V Oslu obvykle určujeme u mrtvol nalezených po několika hodinách dobu smrti s tolerancí dvaceti minut.“

„To proto, že bydlíte na severním pólu. Tady, kde je pětatřicet stupňů, teplota mrtvého těla moc neklesá. Doba smrti se stanovuje na základě rigor mortis – a pak je jenom přibližná.“

„Co posmrtné skvrny? Ty by se měly objevit asi po třech hodinách.“

„Je mi líto. Jak vidíte, velvyslanec se rád opaloval, proto nejsou vidět.“

Harry přejel ukazovákem po látce saka v místě, kudy do těla pronikl nůž. Na nehtu mu ulpěla šedá hmota podobná vazelíně.

„Co je tohle?“

„Zbraň byla patrně namazána tukem. Vzorky jsme odeslali k analýze.“

Harry rychle prohledal velvyslanci kapsy a vylovil hnědou ohmatanou peněženku. Obsahovala bankovku v hodnotě pěti set bahtů, identifikační průkaz ministerstva zahraničních věcí a fotografii usmívající se dívenky na něčem, co se podobalo nemocničnímu lůžku.

„Našli jste u něj něco dalšího?“

„Nic.“ Liz si sundala čepici a odháněla s ní mouchy. „Zjistili jsme, co měl u sebe, a všechno jsme tu nechali ležet.“

Harry povolil mrtvému opasek, stáhl mu kalhoty a opět ho otočil na břicho. Potom mu svlékl sako a košili. „Podívejte se. Pár kapek krve mu steklo po zádech.“

Zatáhl za gumu spodků značky Dovre.

„A mezi půlky. Tudíž ho těžko někdo bodl ve chvíli, kdy ležel v posteli, nýbrž v okamžiku, kdy stál. Jestliže změříme, jak vysoko je místo, kudy nůž vnikl do těla, a úhel, pod nímž byl zásah veden, napoví nám to něco o vrahově výšce.“

„Jestliže předpokládáme, že vrah ve chvíli útoku stál na stejné úrovni jako oběť,“ dodala Liz. „Zavražděný mohl být bodnut také na podlaze a pak mu krev stekla po zádech, když ho vrah přesouval do postele.“

„V tom případě by byla krev na koberci,“ namítl Harry, vytáhl velvyslanci kalhoty, zapnul mu opasek, otočil se a pohlédl Liz do očí.

„Navíc o tom není nutné spekulovat, věděla byste to s jistotou. Vaši technici by přece našli na jeho obleku vlákna z koberce, nebo ne?“

Liz neodvrátila pohled, avšak Harry pochopil, že odhalil její drobný testík. Liz nepatrně pokývla a Harry se obrátil zpátky k mrtvole.

„Plus jeden viktimologický detail, který nejspíš potvrzuje, že čekal dámskou návštěvu.“

„Ano?“

„Vidíte ten opasek? Než jsem ho povolil, byl zapnutý o jednu dírku dál než obvykle, jak je vidět podle ošoupaného místa. Muži středního věku s rostoucím pupkem si s oblibou utahují opasky o něco víc, jestliže jdou na schůzku s mladšími ženami.“

Těžko říct, zda to strážmistrům zaimponovalo. Thajci přešlápli z levé nohy na pravou a jejich mladé kamenné obličeje neprozrazovaly nic. Liz Crumleyová si odkousla pahýl nehtu a sevřenými rty ho vyplivla.

„A tady máme minibar.“ Harry otevřel dvířka mrňavé chladničky. Singha, Johnnie Walker a Canadian Club v miniaturních lahvičkách, malá lahev vína. Vše se zdálo nedotčené.

„Co tu máme ještě?“ Harry se otočil k oběma Thajcům.

Ti si vyměnili pohledy, pak jeden z nich ukázal na prostranství před budovou.

„Auto.“

Vyšli ven, kde stál novější model tmavě modrého mercedesu s diplomatickou registrační značkou. Jeden z policistů odemkl dveře na straně řidiče.

„Klíč?“ zeptal se Harry.

„Byl v kapse saka toho…“ Policista pokývl k motelovému pokoji.

„Otisky prstů?“

Thajec mírně odevzdaně pohlédl na svou šéfovou. Liz si odkašlala a pronesla:

„Samozřejmě jsme zkontrolovali, jestli na něm jsou otisky prstů, Harry.“

„Neptal jsem se, jestli jste sejmuli otisky prstů, nýbrž co jste našli.“

„Jeho vlastní otisky. Kdyby ne, okamžitě bychom vám to řekli.“

Harry polkl ostrou odpověď.

Na sedadlech i podlaze vozu panoval nepořádek. Harry si všiml několika časopisů, magnetofonových kazet, prázdných krabiček od cigaret, plechovky od coca-coly a páru sandálů.

„Co dalšího jste našli?“

Jeden ze strážmistrů vytáhl seznam a začal ho předčítat. Jakže to říkal, že se jmenuje? Nho? Harry měl se zapamatováním cize znějících jmen potíže. Možná oni mají stejné problémy s jeho jménem. Nho měl štíhlé, téměř dívčí tělo, nakrátko ostříhané vlasy a přátelský, upřímný obličej. Harry věděl, že výraz obličeje se mu za pár let změní.

„Počkejte,“ přerušil ho. „Můžete zopakovat to poslední?“

„Sázkové kupony na koňské dostihy, sir.“

„Velvyslanec očividně sázel na koníčky,“ vysvětlila Liz. „V Thajsku je to populární sport.“

„A co je tohle?“

Harry se sklonil nad sedadlo řidiče a vytáhl průhlednou plastovou ampuli, která ležela přitisknutá k ližinám sedadla a byla zpola zakrytá koberečkem.

Policista se podíval do svého seznamu, nic však nenašel.

„V takových ampulích se prodává tekutá extáze,“ zauvažovala Liz a přistoupila blíž, aby si předmět prohlédla.

„Extáze?“ Harry zavrtěl hlavou. „Stárnoucí křesťanští demokraté možná souloží s kdekým, ale nejedou v éčku.“

„Vezmeme to s sebou a necháme to prověřit,“ prohlásila Liz. Harry na ní viděl, že nemá radost z toho, že její lidé ampuli přehlédli.

„Koukneme se ještě dozadu,“ vyzval je Harry.

V zavazadlovém prostoru bylo na rozdíl od zaneřáděného vnitřku vozu čisto a uklizeno.

„Pořádkumilovný muž,“ okomentoval to Harry. „V kabině očividně měly volné pole působnosti ženy, ale dozadu je nepouštěl.“

Ve světle Liziny kapesní svítilny se zableskla bohatě vybavená skříňka s nářadím. Byla zářivě čistá, jen troška vápenné omítky na špičce šroubováku dokazovala, že toto nářadí bylo někdy použito.

„Ještě trochu viktimologie, vážení. Odhaduju, že Molnes nebyl zrovna praktický člověk. Tohle nářadí nikdy nevidělo motor auta. Maximálně tak použil šroubovák na to, aby doma připevnil na zeď rodinnou fotografii.“

Harrymu těsně u ucha zabzučel komár. Harry se po něm ohnal a ucítil, že vlhká kůže připadá jeho ruce studená. Horko ani po západu slunce nepolevilo, naopak přestal vát vítr, takže to vyvolávalo pocit, jako by vlhkost vzlínala ze země a zahušťovala vzduch tak, až se dal skoro pít.

Vedle rezervní pneumatiky ležel hever, i ten byl zdánlivě nepoužitý, a úzká hnědá kožená aktovka toho typu, jakou člověk může očekávat ve velvyslaneckém vozidle.

„Co je v té aktovce?“ zeptal se Harry.

„Je zamčená,“ odpověděla Liz. „A protože vůz je formálně vzato územím ambasády, a tudíž nepodléhá naší jurisdikci, nepokusili jsme se ji otevřít. Vy jste ovšem zástupce Norska, a tak bychom možná…“

„Omlouvám se, nemám diplomatický status,“ odvětil Harry, vytáhl aktovku ze zavazadlového prostoru a položil ji na zem patia. „Můžu ovšem konstatovat, že tahle aktovka už neleží na norském území, a proto navrhuju, abyste ji otevřeli, zatímco já si půjdu do recepce promluvit s majitelem motelu.“

Harry přešel pomalými kroky patio. Chodidla měl po letu opuchlá, pod tričkem mu stékala kapka potu a svědila ho. Potřebuje se něčeho napít. Kromě toho mu nepřipadalo tak špatné zase pořádně pracovat. Od posledního případu už uplynula dlouhá doba. Všiml si, že neonové „m“ zhaslo.

Kapitola 7

Wang Li, ředitel, stálo na vizitce, kterou muž za pultem podal Harrymu. Nejspíš tím chtěl naznačit, že by měl Harry přijít radši jindy. Ten kostnatý muž v květované košili měl v koutcích očí síť žilek a rozhodně nevypadal, že by stál o to, mít právě teď s Harrym něco do činění. Když vzhlédl a zjistil, že tam Harry dál stojí, přestal listovat stohem papírů a zachrochtal.

„Vidím, že jste zaneprázdněný,“ začal Harry. „Proto navrhuju to maximálně zkrátit. Nejdůležitější je, abychom si rozuměli. Já jsem sice cizinec a vy Thajec…“

„Nejsem žádný Thajec. Jsem Číňan,“ namítl muž a znovu chrochtl.

„No tak to jste také cizinec. Jde o to…“

Zpoza pultu se ozvalo několik zalapání po dechu, což měl být možná opovržlivý smích. Majitel motelu v každém případě otevřel ústa a odhalil sbírku náhodně rozesetých zubů pokrytých hnědými skvrnami.

„Nejsem cizinec. Jsem Číňan. To díky nám Thajsko funguje. Žádní Číňani, žádné obchody.“

„Fajn. Jste obchodník, pane Li. Proto vám předložím obchodní návrh. Vy tady provozujete bordel, a listujte si papíry, jak chcete, je to tak.“

Číňan rozhodně zavrtěl hlavou.

„Žádné prostitutky. Motel. Pronájem pokojů.“

„Uklidněte se, mě zajímá jen ta vražda, zatýkání pasáků nepatří do mé kompetence. Pokud si to tak ovšem nezařídím. Proto, jak už jsem říkal, pro vás mám obchodní návrh. Tady v Thajsku se lidi, jako jste vy, zas tak dopodrobna nekontrolují, je vás zkrátka a prostě moc. Obvyklé oznámení by taky nestačilo, nejspíš byste dal do hnědé obálky pár bahtů, aby vás takovými záležitostmi neotravovali. Právě z toho důvodu se nás ani moc nebojíte.“

Majitel motelu znovu zavrtěl hlavou.

„Žádné peníze. Nezákonné.“

Harry se usmál.

„Když jsem se naposledy díval na statistiku míry korupce, bylo Thajsko na třetím místě na světě. Buďte tak laskav a nejednejte se mnou jako s idiotem.“

Harry dbal dobře na to, aby hovořil klidně. Výhrůžky fungují zpravidla nejlépe, jestliže je člověk pronáší neutrálním tónem.

„Váš a můj problém nicméně spočívá v tom, že ten chlap nalezený v motelovém pokoji byl diplomat z mé vlasti. Jestliže bych musel nahlásit, že máme podezření, že zemřel v bordelu, stala by se z toho najednou politická záležitost a vaši kamarádi u policie už by vám nemohli pomoct. Úřady by cítily povinnost tohle místo zavřít a Wanga Li šoupnout do vězení. Aby projevily dobrou vůli a dokázaly, že se v téhle zemi dodržují zákony…“

Z bezvýrazného asijského obličeje se nedalo vyčíst, zda Harry trefil hřebík na hlavičku.

„Na druhou stranu se může stát, že do hlášení napíšu, že ten muž měl schůzku se ženou a motel si přitom zvolil zcela náhodně.“

Číňan na Harryho pohlédl. Mrkl tak, že přimhouřil obě víčka, jako by mu do očí vlétl prach. Potom se otočil, odtáhl závěs zakrývající dveřní otvor a mávnutím Harrymu pokynul, aby ho následoval. Za závěsem se nacházela malá místnost se stolem a dvěma židlemi. Číňan Harrymu naznačil, aby se posadil. Postavil před něj šálek a nalil mu z čajové konvice. Nápoj voněl tak silně mátou, až Harryho začalo štípat v očích.

„Všechny dívky tu odmítají pracovat, dokud tu bude ležet ta mrtvola,“ spustil Wang Li. „Jak rychle ji můžete odvézt?“

Obchodníci jsou po celém světě stejní, pomyslel si Harry a zapálil si cigaretu.

„Záleží na tom, jak rychle se nám podaří objasnit, co se tu odehrálo.“

„Ten muž sem přišel kolem deváté hodiny večer a chtěl si pronajmout pokoj. Prohlédl si menu a prohlásil, že chce Dim, ale že si nejdřív trochu odpočine. A že dá telefonem vědět, až bude chtít, aby přišla. Vysvětlil jsem mu, že i tak ale musí zaplatit hodinovou sazbu za pokoj. Souhlasil a dostal klíč.“

„Menu?“

Číňan mu podal cosi, co se skutečně podobalo jídelnímu lístku. Harry tím zalistoval. Byly zde fotografie mladých Thajek v uniformách zdravotních sestřiček, síťovaných punčochách, přiléhavých latexových korzetech a s bičíkem, ve školní uniformě a s copy, a dokonce i v policejní uniformě. Pod fotografiemi a nápisem „VITAL INFORMATION“ byly uvedeny věk, cena, vzdělání a pracovní zkušenosti. Harry si všiml, že u všech dívek je napsáno, že jim je mezi osmnácti a dvaadvaceti. Ceny se pohybovaly od tisíce do tří tisíc bahtů a téměř všechny dívky měly údajně jazykové vzdělání i ošetřovatelskou praxi.

„Byl sám?“ chtěl vědět Harry.

„Ano.“

„Ani v autě nikdo neseděl?“

Wang Li zavrtěl hlavou.

„Jak si tím můžete být tak jistý? Ten mercedes má zatmavená skla a vy jste byl přece tady uvnitř.“

„Chodím se ven přesvědčit. Občas se stává, že s sebou někdo přivede kamaráda. Jestliže jsou dva, musí zaplatit za dvoulůžkový pokoj.“

„Chápu. Dvoulůžkový pokoj, dvojnásobná cena?“

„Ne dvojnásobná cena.“ Wang Li opět předvedl v širokém úsměvu řídký chrup. „Když se to rozpočítá, vyjde to levněji.“

„Co se stalo potom?“

„Nevím. Muž dojel autem k číslu 120, kde teď leží. Tenhle pokoj se nachází úplně vzadu, takže tam za tmy nevidím. Zavolal jsem Dim, ta přijela a čekala tu. Po nějaké chvíli se rozhodla, že se za ním vydá.“

„A jak byla Dim oblečená? Jako tramvajová průvodčí?“

„Ne, ne.“ Wang Li dolistoval na poslední stránku menu a hrdě Harrymu ukázal snímek mladé thajské dívky v kraťoučkých šatech se stříbrnými flitry, v bílých bruslích a se širokým úsměvem na tváři. Jeden kotník měla zasunutý za druhým, mírně pokrčená kolena a rozpažené ruce, jako by právě dokončila velmi zdařilou volnou jízdu. V hnědém obličeji měla namalované velké červené pihy.

„A tohle má být…?“ začal Harry nedůvěřivě a přečetl si jméno pod fotografií.

„Přesně tak, ano. Tonya Hardingová. Ta, co zabila tu druhou Američanku, tu hezkou. Dim dokáže předvést i ji, kdybyste chtěl…“

„Ne, díky,“ odmítl Harry.

„Je to hodně populární. Zvlášť u Američanů. Rozpláče se, pokud chcete.“ Wang Li si přejel prstem po tvářích.

„Našla ho v pokoji s nožem v zádech. Co se stalo potom?“

„Přiběhla s hrozným křikem sem.“

„S bruslemi na nohou?“

Wang Li vrhl na Harryho vyčítavý pohled.

„Brusle si natahuje až ve chvíli, kdy má svlečené kalhotky.“

Harry uznal, že to je praktické, a naznačil majiteli, aby pokračoval.

„Dál už nic, pane policisto. Vrátili jsme se zpátky do pokoje a společně jsme se podívali na mrtvolu, pak jsem pokoj zamknul a zavolali jsme policii.“

„Podle Dim byly dveře otevřené, když tam došla. Neříkala něco o tom, jestli byly pootevřené nebo jestli prostě jenom nebyly zamčené?“

Wang Li pokrčil rameny. „Dveře byly zavřené, ale ne zamčené. Je to důležité?“

„Člověk nikdy neví. Neviděli jste ten večer poblíž tohohle pokoje nějakého člověka?“

Wang Li zavrtěl hlavou.

„A kde máte knihu hostů?“ zeptal se Harry. Už začínal být unavený.

Číňan prudce vzhlédl.

„Nemám.“

Harry na něj mlčky hleděl.

„Nemám knihu hostů,“ zopakoval Wang Li. „Proč bych ji měl mít? Kdyby se tu měli lidi zapisovat plným jménem a s adresou, nikdo by sem nechodil.“

„To není hloupé, pane Li. Všichni si myslí, že si je nezapisujete, ale vy si jistě vedete vlastní přehled. Pro všechny případy. Jistě sem občas zaskočí nějaká významná osobnost a taková kniha hostů se hodí pro případ, že byste měl někdy potíže, není to tak?“

Majitel motelu zamrkal jako žába.

„Nedělejte problémy, pane Li. Ten, kdo s tou vraždou nemá nic společného, se nemusí ničeho obávat. Zvlášť se to týká známých osob. Slovo na to. Tak tu knihu, díky.“

Kniha hostů byl tenký sešit a Harry rychle prolétl stránky hustě popsané nesrozumitelnými thajskými znaky.

„Jeden z mých kolegů si to okopíruje,“ informoval majitele motelu.

Tři policisté stáli u mercedesu a čekali na něj. Světlomety vozu byly zapnuté a ve světle ležela v patiu aktovka s otevřenou klopnou.

„Našli jste něco?“

„Zdá se, že velvyslanec měl zvláštní sexuální preference.“

„Vím. Tonya Hardingová, tomu říkám výstřednost.“

Harry se nad aktovkou prudce zarazil. Ve žluté záři světlometů vystoupily do popředí detaily černobílých fotografií. Najednou ho roztřásla zima. Samozřejmě už o tom slyšel, dokonce četl hlášení a mluvil o tom s kolegy z mravnostního, ale poprvé uviděl, jak dospělý souloží s dítětem.

Kapitola 8

Jeli po Thanon Sukhumvit, kde vedle sebe stály tříhvězdičkové hotely, luxusní vily a barabizny z plechu a dřevěných planěk. Harry nic z toho nevnímal, pohled upíral kamsi před sebe.

„Provoz už je lepší,“ pronesla Liz Crumleyová.

„No jistě,“ odtušil Harry ironicky.

Usmála se, aniž ukázala zuby.

„Omlouvám se, v Bangkoku mluvíme o dopravě, jako se jinde mluví o počasí. Nemusíte tady bydlet dlouho, abyste pochopil proč. Počasí je tu stejné od teď až do května. V závislosti na monzunu začne pak někdy v průběhu léta pršet. A potom tři měsíce leje a leje. Víc se toho o počasí říct nedá. S výjimkou toho, že je vedro. Právě na to tady poukazujeme celý rok, jenže kdovíjaký námět ke konverzaci to není. Posloucháte mě?“

„Hm.“

„Zato doprava, ta rozhoduje o každodenním životě obyvatel Bangkoku víc než pár mizerných tajfunů. Když ráno nasedám do auta, nikdy nevím, jak dlouho pojedu do práce, může to být jakkoli dlouho, čtyřicet minut nebo taky čtyři hodiny. Před deseti lety mi to trvalo pětadvacet minut.“

„Co se od té doby stalo?“

„Růst. Došlo k růstu. Posledních dvacet let tu máme souvislý ekonomický boom a Bangkok se stal thajským kukaččím mládětem. Je tu práce a proudí sem lidi z venkova. Stále přibývá těch, kteří dojíždějí každé ráno do zaměstnání, je třeba nasytit stále víc krků a je toho třeba stále víc přepravit. Počet aut ohromně narostl, ale politici nám jenom slibují nové silnice a mnou si ruce nad dobrými časy.“

„Na dobrých časech snad není nic špatného, ne?“

„Ne že bych nechtěla lidem dopřát barevné televize v jejich bambusových chatrčích, jenže to postupuje prostě zatraceně rychle. A jestli chcete něco vědět, tak růst jen kvůli růstu má logiku rakovinné buňky. Občas jsem skoro ráda, že jsme loni narazili na strop. Po devalvaci měny jako by někdo strčil celou ekonomiku do mrazáku. Je to vidět i na dopravním provozu.“

„Chcete tím říct, že to bylo ještě horší, než je tohle?“

„Jistěže. Podívejte se…“

Liz ukázala na obří parkoviště, kde stály zaparkované stovky automíchaček betonu.

„Před rokem bylo tohle parkoviště skoro prázdné, ovšem teď už prakticky nikdo nestaví, takže ta auta byla vyřazena z provozu, jak vidíte. A do nákupních center chodí lidi jenom proto, že tam mají klimatizaci, nakupovat přestali.“

Chvíli jeli mlčky.

„Kdo myslíte, že má to svinstvo na svědomí?“ zeptal se Harry.

„Valutoví spekulanti.“

Pohlédl na ni nechápavě. „Mluvím o těch fotkách.“

„Aha.“ Vrhla na něj rychlý pohled. „Nelíbily se vám, co?“

Harry pokrčil rameny. „Jsem netolerantní. Občas mám dojem, že za tohle by se měl udělovat trest smrti.“

Vrchní komisařka pohlédla na hodinky. „Cestou do vašeho bytu pojedeme kolem restaurace. Co byste řekl bleskovému seznámení s tradiční thajskou kuchyní?“

„Rád. Ale neodpověděla jste na moji otázku.“

„Kdo má na svědomí ty snímky? Harry, Thajsko vykazuje patrně největší hustotu perverzních lidí na celém světě, lidi sem jezdí výhradně proto, že máme sexuální průmysl, který pokrývá veškeré potřeby. A tím myslím opravdu veškeré. Jak bych měla proboha vědět, kdo má na svědomí pár mizerných fotek s dětským pornem?“

Harry se zašklebil a zavrtěl hlavou.

„Jenom se ptám. Neměli jste tady v Thajsku před pár roky aférku s jedním pedofilním velvyslancem?“

„Je pravda, že jsme odhalili pedofilní bandu, jejímiž členy byli lidi z ambasád, mimo jiné australský velvyslanec. Velice trapná záležitost.“

„Snad ne pro policii?“

„Jste blázen? Pro nás to bylo jako vyhrát mistrovství světa ve fotbale a Oscara zároveň. Premiér nám poslal blahopřejný telegram, ministr průmyslu a obchodu byl v sedmém nebi a medaile jen pršely. Tohle zvyšuje v očích lidí důvěru v policii, víte?“

„Tak co kdybychom začali pátrat tam?“

„Nevím. Za prvé všichni, kteří měli s tou bandou co do činění, jsou buď pod zámkem, nebo byli vyhoštěni do své vlasti. Za druhé si nejsem vůbec jistá, jestli mají ty fotografie něco společného s tou vraždou.“

Liz zabočila na parkoviště, kde jí hlídač ukázal na mrňavou skulinu mezi dvěma auty. Liz stiskla tlačítko, elektronika zabzučela a obě velká boční zrcátka džípu se sklopila. Pak Liz zařadila zpátečku a přidala plyn.

„Myslím, že tady ne…,“ spustil Harry, ale vrchní komisařka už mezitím zaparkovala. Boční zrcátka vozů stojících po obou stranách se ještě stále chvěla.

„Jak vystoupíme?“ zajímal se Harry.

„Není dobré dělat si přílišné starosti, detektive.“

Přitáhla se oběma pažemi za rám velkého bočního okna, vyhoupla se jím ven, stoupla si na kapotu a seskočila před džíp. Se značnou námahou dokázal Harry provést stejný cvik.

„Postupně se to naučíte,“ prohlásila a vyrazila vpřed. „V Bangkoku je málo místa.“

„A co rádio?“ Harry pohlédl zpátky na vyzývavě otevřená okénka. „Počítáte s tím, že bude v autě i po našem návratu?“

Mávla hlídači před očima služebním průkazem a hlídač se s trhnutím narovnal.

„Jo.“

* * *

„Na noži žádné otisky,“ prohlásila Liz a spokojeně mlaskla. Sôm tam, jakýsi zelený salát z papáji, nechutnal tak špatně, jak se Harry původně obával. Vlastně byl docela dobrý. A ostrý.

Liz hlasitě usrkávala pěnu z piva. Harry se rozhlédl po ostatních hostech, nezdálo se však, že by si toho někdo všímal, pravděpodobně proto, že Lizino srkání přehlušoval smyčcový orchestr hrající polku na pódiu v zadní části restaurace, jehož produkci na oplátku přehlušoval provoz zvenčí. Harry se rozhodl pro dvě piva. Potom dost. Cestou do bytu si může koupit balení po šesti.

„Co ty ornamenty na střence, dá se z nich něco poznat?“

„Nho se domnívá, že by nůž mohl pocházet ze severu, od horských kmenů z provincie Chiang Rai nebo někde tamodtud. Snad kvůli tomu, že je střenka vykládaná těmi barevnými kousky skla. Nebyl si jistý, ale v každém případě to není obyčejný nůž, který by se dal koupit v místních obchodech, takže ho zítra pošleme jednomu profesorovi dějin umění z muzea wat Benchamabophit. Ten ví o starých nožích všechno, co se o nich vědět dá.“

Liz mávnutím přivolala číšníka, který jim nalil z mísy kouřící polévku z kokosového mléka.

„Pozor na ty drobné bílé kousky. A na ty drobné červené, ty pěkně pálí,“ ukázala Harrymu lžící. „Vlastně ty zelené taky.“

Harry zíral skepticky na různé substance plovoucí v jeho misce.

„Je v tom něco, co bych mohl jíst já?“

„Zázvorový kořen je v pohodě.“

„Máte nějakou teorii?“ zeptal se Harry nahlas, aby přehlušil Lizino hlasité srkání.

„Jako kdo by mohl být vrah? Jistěže. Spousty. Za prvé to mohla být ta prostitutka. Nebo majitel motelu. Nebo oba dva. To jsou moje prozatímní tipy.“

„Jaký by měli mít motiv?“

„Peníze.“

„Molnes měl v peněžence pět set bahtů.“

„Pokud vytáhl v recepci peněženku a náš přítel Wang Li uviděl, že má moc peněz, což vůbec není nepravděpodobné, mohlo být pokušení příliš lákavé. Wang Li přece nemohl vědět, že je ten muž diplomat a že to vyvolá takové pozdvižení.“

„A jak by se to mělo seběhnout?“

Liz podržela vidličku ve vzduchu a dychtivě se naklonila vpřed.

„Počkají, až velvyslanec dojde do pokoje, zaklepou a ve chvíli, kdy se k nim otočí zády, mu do nich vrazí nůž. Velvyslanec padne vpřed na postel, oni mu seberou z peněženky peníze, ale nechají tam pět set bahtů, aby to nevypadalo jako loupežné přepadení. Pak počkají dvě hodiny a zavolají na policii. A Wang Li bude mít určitě v našem sboru nějakého přítelíčka, který zajistí, aby mu to prošlo. Žádný motiv, žádní podezřelí, všichni si přejí zamést případ, ve kterém hraje roli prostituce, pod koberec – a prosím další.“

Harry najednou vyvalil oči. Rychle popadl půllitr a přiložil ho k ústům.

Liz se usmála: „Ten červený kousek?“

Harry opět popadl dech.

„Není to špatná teorie, vrchní komisařko, ale myslím, že se mýlíte,“ namítl zastřeným hlasem.

Liz svraštila čelo.

„Jak to?“

„Za prvé: Shodneme se na tom, že ta žena nemohla tu vraždu provést bez spolupráce s Wangem Li?“

Liz se zamyslela.

„Počkejte. Jestliže se na tom Wang Li nepodílel, musíme vycházet z toho, že nelže. Tudíž ho nemohla zabít předtím, než tam sama těsně před jedenáctou vešla. A lékař stanovil, že k vraždě došlo nejpozději v deset. Souhlasím, Harry, nemohla to provést na vlastní pěst.“

Pár u sousedního stolu konečně přestal na Liz zírat.

„Fajn. Za druhé předpokládáte, že Wang Li v době vraždy nevěděl, že Molnes je zaměstnancem ambasády, protože kdyby to byl věděl, vraždu by nespáchal, neboť by to znamenalo výrazně větší haló, než kdyby šlo o běžného turistu, je to tak?“

„To ano…“

„Jenže ten chlápek si vede soukromou knihu hostů, kterou má jistě napěchovanou jmény politiků a lidí ze státní správy. Má tam i data a časy jednotlivých návštěv. Aby měl čím vydírat, kdyby mu chtěl někdo dělat kvůli jeho obchodům problémy. Ovšem jestliže přijde někdo, jehož obličej nezná, těžko ho může požádat o doklady. Proto jde s dotyčným ven pod záminkou, že musí zkontrolovat, jestli v autě nesedí někdo další, jasné? A tak zjistí, kdo host je.“

„To nechápu.“

„Zapíše si poznávací značku jeho auta. Pak si ji ověří v registru vozidel. Když uviděl na mercedesu modrou značku, okamžitě mu bylo jasné, že je Molnes diplomat.“

Liz na Harryho zamyšleně hleděla. Pak se náhle s vytřeštěnýma očima otočila k sousednímu stolu. Dvojice poskočila na židlích a rychle se začala věnovat jídlu.

Liz se vidličkou podrbala na lýtku.

„Tři měsíce nepršelo,“ pronesla.

„Prosím?“

Mávla na vrchního, že chce účet.

„Co to má s případem společného?“ zeptal se Harry.

„Nic moc,“ odpověděla Liz.

* * *

Byly skoro tři hodiny ráno. Hluk města tlumeně přehlušovalo pravidelné hučení větráku. Přesto Harry chvílemi zaslechl, jak přes most Taksin přejel těžký nákladní automobil, a také řev osamělé říční lodi odrážející od mola na Chao Phraya.

Když vešel do bytu, spatřil, že na telefonu bliká červené světýlko. Chvilku mačkal různá tlačítka, než se mu podařilo přehrát si obě zprávy. První byla z norského velvyslanectví. Rada-vyslankyně Tonje Wiigová mluvila povětšinou nosově a její hlas zněl, jako by pocházela buď ze západní části Osla, nebo jako by si velice přála odtamtud pocházet. Zastřeně Harryho žádala, aby se zítra v deset hodin dostavil na velvyslanectví, avšak během namlouvání zprávy se časový údaj změnil na dvanáctou, protože Tonje Wiigová zjistila, že má ve čtvrt na jedenáct schůzku.

Druhá zpráva byla od Bjarneho M? llera. Přál Harrymu hodně štěstí, to bylo vše. Podle tónu hlasu se zdálo, že šéf nerad mluví s telefonními záznamníky.

Harry mrkal do tmy. To balení šesti piv si přece jen nekoupil. Také se ukázalo, že má v kufru injekce s vitaminem B12. Po relapsu v Sydney ho opustil cit v nohou, ale jedna taková injekce způsobila, že vstal jako Lazar. Povzdechl si. Kdy se vlastně rozhodl? Když se dozvěděl tu zprávu o práci v Bangkoku? Ne, ještě předtím, už před několika týdny si stanovil konečný termín: Sesiny narozeniny. Bozi vědí, proč se tak rozhodl. Možná mu bylo jen líto, že se narozeninové oslavy nezúčastní. Dny míjející bez pozdravu. Něco takového. Neměl náladu na ty staré známé debaty o tom, proč už nebude pít. Protože to beztak bylo jako obvykle – když se rozhodl, jeho rozhodnutí bylo pevné, neměnné, konečné. Žádné kompromisy, žádné odklady. „Dokážu skončit ze dne na den.“ Copak často neslýchal chlapy u Schr? derů, jak se snaží přesvědčit sami sebe, že ještě nejsou plnokrevní alkoholici? Sám rozhodně plnokrevný byl, ale jako jediný ze všech opilců, které znal, dokázal skutečně skončit, kdykoli si usmyslel. Narozeniny bude mít Ses až za devět dní, ale vzhledem k tomu, že Aune měl pravdu v tom, že cesta je dobrý začátek, dokonce to urychlil. Zasténal a otočil se na bok.

Uvažoval o tom, co asi dělá Ses, jestli se odvážila jít večer ven. Jestli zavolala tátovi, jak Harrymu slíbila. A pokud ano, jestli s ní táta dokázal mluvit a odpovídat víc než jenom „ano“ a „ne“.

Minula třetí hodina, v Norsku sice nebylo ještě ani devět, ovšem Harry toho za poslední den a půl moc nenaspal, proto by měl usnout bez problémů. Jenže pokaždé, když zavřel oči, zjevila se mu na sítnici fotografie onoho malého nahého thajského chlapce ozářená světlomety auta, a kvůli tomu se raději rozhodl, že nechá oči ještě chvíli otevřené. Možná si měl to balení šesti piv přece jenom koupit. Když konečně usnul, začínala už na mostě Taksin ranní dopravní špička.

Kapitola 9

Nho vešel hlavním vchodem na policejní stanici, avšak strnul, když spatřil vysokého světlovlasého policistu, jak se hlasitě snaží o domluvu s usmívajícím se strážným.

„Dobré ráno, pane Hole, můžu vám nějak pomoct?“

Harry se otočil. Oči měl zúžené a zarudlé.

„Ano, můžete mi pomoct projít kolem tohohle zarputilce.“

Nho strážnému pokývl, ten ustoupil stranou a nechal je projít.

„Tvrdil, že mě nepoznává, ačkoli mě včera viděl,“ vysvětloval Harry, zatímco kráčeli k výtahu. „Krucinál, snad by si mohl pamatovat něco z jednoho dne do druhého, ne?“

„Nevím. Jste si jistý, že tam včera stál tentýž člověk?“

„Přinejmenším mu byl podobný.“

Nho pokrčil rameny.

„Možná vám připadá, že všechny thajské obličeje vypadají stejně, ne?“

Harry se chystal odpovědět a vtom zahlédl na Nhoových rtech náznak ironického úsměvu.

„Přesně tak. Pokoušíte se mi tím sdělit, že my běloši připadáme zase stejní vám?“

„Kdepak. Dokážeme poznat rozdíl mezi Arnoldem Schwarzeneggerem a Pamelou Andersonovou.“

Harry se zazubil. Mladý policista se mu líbil.

„Fajn. Chápu. Jedna nula pro vás, Nho.“

„Nho.“

„Nho, ano. Copak jsem to neřekl?“

Nho s úsměvem zavrtěl hlavou.

Výtah byl přeplněný a páchl, bylo to jako vecpat se do tašky s použitým tréninkovým oblečením. Harry o dvě hlavy převyšoval ostatní. Někteří po vysokém Norovi pokukovali a ohromeně se smáli. Kdosi se Nhoa na něco zeptal a vykřikl:

„Ah, Norway…, that’s…, that’s…, I can’t remember his name…, please help me.“

Harry se usmál a pokusil se na znamení lítosti rozhodit rukama, avšak na to tu bylo příliš málo místa.

„Yes, yes, very famous!“ trval na svém muž.

„Ibsen?“ navrhl Harry. „Nansen?“

„No, no, more famous!“

„Hamsun? Grieg?“

„No, no.“

Když v pátém patře vystupovali, muž na ně hořce hleděl.

* * *

„Tohle je vaše pracovní místo,“ ukázala Harrymu Liz Crumleyová.

„Vždyť tam někdo sedí,“ namítl Harry.

„Ne tady. Támhle.“

„Támhle?“

Harry zahlédl židli vmáčknutou k jakémusi podlouhlému stolu, u něhož seděl jeden člověk vedle druhého. Na stole před židlí bylo místo tak na poznámkový blok a telefon.

„Kdyby se váš pobyt nějak protáhl, pokusila bych se zajistit něco lepšího.“

„To doufám nebude nutné,“ zamumlal Harry.

Vrchní komisařka svolala osazenstvo k ranní poradě do své kanceláře. „Osazenstvo“ tvořili při bližším určení Nho a Sunthorn, dva strážmistři, s nimiž se Harry seznámil předchozího večera, a Rangsan, nejstarší vyšetřovatel na oddělení.

Rangsan byl zdánlivě pohroužený do četby novin, ale občas thajsky prohodil cosi, co si Liz Crumleyová zapsala do svého černého notýsku.

„Dobrá,“ prohlásila Liz a notýsek sklapla. „Nás pět se tedy pokusí v tomhle případu nějak pokročit. Protože máme mezi sebou norského kolegu, bude od této chvíle probíhat veškerá komunikace v angličtině. Začneme tím, že si projdeme nalezené stopy. Rangsan je v kontaktu s kluky z technického. Prosím.“

Rangsan pečlivě složil noviny a odkašlal si. Měl prořídlé vlasy a na špičce nosu mu balancovaly brýle přivázané na šňůrce. Harrymu připomínal unaveného učitele, který pozoruje své okolí lehce blahosklonným, sarkastickým pohledem.

„Mluvil jsem se Supawadeem z technického. Našli v motelovém pokoji nepřekvapivě hromadu otisků prstů, ale žádné, které by patřily mrtvému.“

Ostatní otisky nebyly identifikovány.

„To vůbec nebude jednoduché,“ pokračoval Rangsan. „Ačkoli do Olympussy moc lidí nechodí, jsou tam určitě otisky nejmíň stovky lidí.“

„Našli nějaké otisky na klice dveří?“ zeptal se Harry.

„Až moc, bohužel. A žádné nebyly úplné.“

Liz si položila nohy obuté do tenisek Nike na stůl.

„Molnes si nejspíš lehl do postele ihned po svém příchodu do pokoje, neměl důvod se tam poflakovat a zanechávat všude otisky. Po vrahovi se kliky dveří dotkli nejméně dva lidé, Dim a Wang Li.“

Liz Rangsanovi pokývla a ten opět popadl noviny.

„Ohledání prokázalo to, s čím jsme počítali, totiž že příčinou velvyslancovy smrti byla ta bodná rána. Nůž prošel levou plicí a potom zasáhl srdce, takže osrdečník se zaplnil krví. Odborně se tomu říká tamponáda.“

„Co prosím?“

„Tamponáda. Je to, jako když nacpete do zvonečku kus vaty, srdce nedokáže bít a zalkne se vlastní krví.“

Liz Crumleyová se zašklebila.

„Dobrá, nalezené stopy ponecháme prozatím stranou a vrátíme se zpátky k celkovému obrázku. Náš norský kolega mimochodem už odmítl teorii, že by motivem vraždy mohlo být loupežné přepadení. Možná byste nám mohl, Harry, povědět, jaká vražda tohle podle vás je?“

Ostatní se k němu otočili. Harry zavrtěl hlavou.

„Zatím na to nemám názor. Jenom mi připadá, že je tu pár zvláštních věcí.“

„Jsme jedno ucho, Harry.“

„No… V Thajsku je poměrně rozšířený virus HIV, je to tak?“

Rozhostilo se ticho. Rangsan vykoukl přes okraj novin a odvětil:

„Podle oficiální statistiky tu máme půl milionu nakažených. Očekává se, že v průběhu následujících pěti let přibudou dva až tři miliony nových přenašečů.“

„Díky. Molnes u sebe neměl kondomy. Koho v Bangkoku napadne provozovat sex s prostitutkou, a přitom nepoužít kondom?“

Nikdo neodpověděl. Rangsan cosi zamumlal thajsky a ostatní se hlasitě zasmáli.

„Víc lidí, než si myslíte,“ přeložila to Liz.

„Ještě před pár lety vědělo jenom málo prostitutek v Bangkoku, co je virus HIV,“ doplnil Nho, „ale teď už většina z nich sama používá kondomy.“

„Ano, jenže pokud bych byl otec rodiny jako Molnes, myslím, že bych si s sebou vzal pro jistotu vlastní prezervativy.“

Sunthorn popotáhl:

„Kdybych byl otec rodiny, nechodil bych za s? phenii.“

„Za kurvami,“ vysvětlila Liz.

„Samozřejmě,“ přikývl Harry a roztržitě zaťukal tužkou do područky židle.

„Ještě něco dalšího vám připadá zvláštní, Harry?“

„Ano. Peníze.“

„Peníze?“

„Měl u sebe jenom pět set bahtů, tedy přibližně deset amerických dolarů. Jenže dívka, kterou si vybral, stála patnáct set bahtů.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Dobrá úvaha,“ okomentovala to Liz. „Možná si ale, když viděla, že je mrtvý, vzala honorář, ještě než spustila poplach.“

„Myslíte tím, že ho oloupila?“

„Jak se to vezme, oloupila… Ona dodržela svůj díl dohody.“

Harry souhlasně pokývl.

„Možná. Kdy si s ní budeme moct promluvit?“

„Odpoledne.“ Liz se opřela do židle. „Pokud nikdo z vás nemá nic dalšího, mám v úmyslu poradu ukončit.“

Nikdo nic dalšího neměl.

* * *

Podle Nhoovy rady si Harry vyhradil na cestu na ambasádu tři čtvrtě hodiny. V přeplněném výtahu při jízdě dolů zaslechl hlas, který poznal:

„I know now, I know now! Solskj? r! Solskj? r!“

Harry otočil hlavu a souhlasně se usmál.

Tak tohle je nejproslulejší Nor na světě. Fotbalista, který působí jako náhradní útočník v jednom anglickém průmyslovém městě, předčil všechny norské objevitele, malíře a spisovatele. Po hlubší úvaze dospěl Harry k závěru, že Thajec má patrně pravdu.

Kapitola 10

V sedmnáctém patře za dubovými dveřmi a dvěma bezpečnostními předsíněmi našel Harry kovový štítek s norským říšským lvem. Recepční, mladé elegantní Thajce s malými ústy, ještě menším nosem a dvěma sametově hnědýma očima v kulatém obličeji, naskočila na čele hluboká vráska, jakmile spatřila Harryho služební průkaz. Potom zvedla telefonní sluchátko, zašeptala tři slabiky a zavěsila.

„Kancelář slečny Wiigové jsou druhé dveře vpravo, sir,“ oznámila Harrymu s úsměvem tak zářivým, až Harry zauvažoval, jestli se okamžitě nezamiluje.

„Vstupte,“ ozvalo se v odpověď na Harryho zaklepání. Uvnitř se Tonje Wiigová skláněla nad velkým teakovým psacím stolem, očividně si cosi spěšně zapisovala. Pozvedla pohled, lehce se usmála, vztyčila ze židle své dlouhé hubené tělo oblečené do bílých hedvábných šatů a přistoupila k Harrymu s napřaženou paží.

Byla přesným opakem recepční. V protáhlém obličeji bojovaly o místo nos, ústa i oči a zdálo se, že nos vyhrává. Připomínal jakýsi nerovný kořen zeleniny, avšak přinejmenším vytvářel alespoň trochu prostoru mezi obrovskýma, silně nalíčenýma očima. Ne že by byla slečna Wiigová ošklivá, někteří muži by jistě dokonce tvrdili, že její obličej vykazuje určité klasické rysy.

„To je fajn, že jste konečně dorazil, pane Hole. Škoda jen, že to je v tak smutné záležitosti.“

Harry se sotva stihl dotknout jejích kostnatých prstů a už ruku stáhla zpět.

Ujistila se, že mu ve služebním bytě, který dostal od velvyslanectví k dispozici, nic nechybí, a nakonec ho požádala, aby se ozval, pokud by mu ona sama nebo někdo jiný na ambasádě mohli nějak pomoci.

„Velice rádi bychom samozřejmě tuhle záležitost co nejrychleji vyřídili,“ podotkla a opatrně si zamnula jednu stranu nosu, aby si nerozmazala make-up.

„Chápu.“

„Máme za sebou těžké dny a možná to bude znít drsně, ale svět kráčí dál a my s ním. Někteří se domnívají, že my, zaměstnanci velvyslanectví, si jenom chodíme na koktejlové party a užíváme si, ale nic není pravdě vzdálenější, to vám povím. Právě teď mám osm Norů v nemocnici a šest ve vězení, čtyři z nich pro držení drog. Z deníku VG mi volají každý den. Ke všemu se ukázalo, že jedním z těch zatčených je těhotná žena. A minulý měsíc zemřel v Pattayi jeden Nor, vypadl z okna. Letos je to už druhý případ. Bylo kolem toho velké pozdvižení.“

Odevzdaně zavrtěla hlavou.

„Opilí námořníci a pašeráci heroinu. Viděl jste místní vězení? Příšerné. A jestliže někdo ztratí pas, myslíte si, že má cestovní pojištění nebo peníze na letenku domů? Kdepak, všechno musíme zabezpečit my. Takže jak jistě chápete, je důležité, abychom se mohli vrátit k normální práci.“

„Rozumím tomu dobře, že po velvyslancově smrti přebíráte automaticky odpovědnost vy?“

„Ano, já jsem chargé d’affaires.“

„Jak dlouho bude trvat, než bude jmenován nový velvyslanec?“

„Doufám, že moc dlouho ne. Většinou to trvá měsíc až dva.“

„Nejste ráda, že veškerá odpovědnost padá na vás?“

Tonje Wiigová se křivě pousmála.

„To jsem nemyslela. Sloužila jsem tady jako chargé d’affaires už půl roku předtím, než sem poslali Molnese. Jenom říkám, že doufám, že se situace co nejdřív trvale stabilizuje.“

„Takže počítáte s tím, že sama převezmete funkci velvyslance?“

„No…,“ povytáhla koutky úst. „Nebylo by to nepřirozené. Obávám se ale, že u norského ministerstva zahraničí člověk nikdy neví.“

Do místnosti vklouzl stín a před Harrym najednou přistál šálek.

„Pijete chaa ráwn?“ zeptala se slečna Wiigová.

„To nevím.“

„Promiňte,“ zasmála se. „Rychle zapomínám na to, že někdo tady může být nový. Thajský černý čaj. Dodržuju tady high tea, víte? Ačkoli přísně vzato by se podle anglické čajové tradice měl podávat až po druhé hodině.“

Harry s díky přijal, a když podruhé sklopil zrak, měl už šálek plný.

„Myslel jsem si, že tenhle typ tradic vymizel spolu s kolonisty.“

„Thajsko nikdy nebylo kolonií,“ usmála se Tonje Wiigová. „Ani anglickou, ani francouzskou, na rozdíl od jeho sousedů. Thajci jsou na to velice hrdí. Možná až příliš, chcete-li znát můj názor. Trocha anglického vlivu ještě nikdy nikomu neuškodila.“

Harry vytáhl poznámkový blok a zeptal se, jestli mohl být velvyslanec zapleten do nějakých nekalostí.

„Nekalostí, inspektore?“

Vysvětlil stručně, co myslí nekalostmi, tedy to, že ve více než sedmdesáti procentech případů bývá oběť vraždy namočena do něčeho nezákonného.

„Něčeho nezákonného? Molnes?“ Zavrtěla energicky hlavou. „Nebyl… ten typ.“

„Víte, jestli měl nějaké nepřátele?“

„To si nedokážu představit. Proč se mě na to ptáte? Tohle snad nebyl žádný atentát, ne?“

„Ještě toho moc nevíme, necháváme proto všechny možnosti otevřené.“

Slečna Wiigová Harrymu vysvětlila, že Molnes v to pondělí, kdy zemřel, odjel hned po obědě na schůzku. Neřekl kam, ale to nebylo nijak neobvyklé.

„Vždycky u sebe měl mobilní telefon, takže pokud se něco objevilo, mohli jsme mu zavolat.“

Harry ji požádal, aby mu ukázala velvyslancovu kancelář. Slečna Wiigová musela odemknout další dvoje dveře, namontované „z bezpečnostních důvodů“. Místnost byla nedotčená, jak Harry požádal před svým odjezdem z Osla, a přetékala papíry, složkami a suvenýry, které ještě nebyly rozmístěné na policích ani rozvěšené po stěnách.

Zpoza stohů papírů na ně majestátně hleděl norský královský pár dívající se dál oknem ven, z něhož se otevíral výhled na The Queen’s Regent Park, jak Harrymu objasnila slečna Wiigová.

Harry našel diář, avšak poznámek v něm bylo pomálu. Prohlédl si den vraždy, ovšem pod tímto datem stálo jedině „Man U“, dobře známá zkratka pro Manchester United, pokud se nemýlil. Možná fotbalový zápas v televizi, na který nechtěl Molnes zapomenout, pomyslel si Harry a z povinnosti vytáhl několik zásuvek, rychle však pochopil, že hledat ve velvyslancově kanceláři bez pomoci, aniž by věděl, co hledá, je beznadějné.

„Nikde nevidím jeho mobil,“ poznamenal.

„Jak jsem říkala – nosil ho vždycky u sebe.“

„My jsme ale na místě činu žádný mobilní telefon nenašli. A já si nemyslím, že by vrah byl zloděj.“

Slečna Wiigová pokrčila rameny.

„Možná ho ‚zabavil‘ nějaký váš thajský kolega?“

Harry se rozhodl to nekomentovat a místo toho se zeptal, jestli velvyslanci onoho dne někdo z ambasády volal. O tom slečna Wiigová pochybovala, slíbila však, že to prověří. Harry se naposledy rozhlédl po místnosti.

„Kdo z velvyslanectví viděl Molnese naposledy?“

Tonje Wiigová se zamyslela.

„Nejspíš Sanphet, řidič. Byli s velvyslancem dobří přátelé. Nese to velice těžce, dala jsem mu proto na pár dní volno.“

„Proč nevezl velvyslance v den vraždy on, jestliže byl jeho řidič?“

Pokrčila rameny.

„Uvažovala jsem o tom také. Velvyslanec se nerad vydával do bangkockého provozu sám.“

„Hm. Co mi můžete o tom řidiči povědět?“

„O Sanphetovi? Pracuje tady, co si jen pamatuju. Nikdy nebyl v Norsku, a přitom umí vyjmenovat všechna norská města. I všechny krále, ve správném pořadí. Ano, a miluje Griega. Nevím, jestli má doma gramofon, ale mám dojem, že vlastní desky se všemi jeho skladbami. Je to takový milý starý Thajec.“

Naklonila hlavu ke straně a odhalila dásně.

Harry se jí zeptal, jestli ví, kde by našel Hilde Molnesovou.

„Je doma. Obávám se, že se úplně zhroutila. Doporučovala bych vám, abyste rozhovor s ní trochu odložil.“

„Díky za radu, slečno Wiigová, ale odklady jsou luxus, který si nemůžeme dovolit. Nečinilo by vám potíže zavolat jí a ohlásit, že za ní přijdu?“

„Chápu. Promiňte.“

Otočil se k ní.

„Odkud pocházíte, slečno Wiigová?“

Tonje Wiigová na něj překvapeně pohlédla. Potom se perlivě a poněkud nuceně zasmála. „Tohle má být výslech, inspektore?“

Harry neodpověděl.

„Pokud to musíte nezbytně vědět, vyrostla jsem ve Fredrikstadu.“

„Přesně na to jsem podle vašeho dialektu usuzoval,“ zamrkal Harry.

Útlá žena v recepci se právě zakláněla na židli a u maličkého nosu si přidržovala sprej. Trhla sebou, když Harry diskrétně zakašlal, a popleteně se rozesmála s očima plnýma slz.

„Promiňte, v Bangkoku je velice špatné ovzduší,“ vysvětlila.

„To jsem si všiml. Mohla byste mi dát telefonní číslo na řidiče?“

Zavrtěla hlavou a popotáhla. „Nemá telefon.“

„Aha. A bydlí někde?“

Bylo to míněno jako žert, avšak Harry na recepční poznal, že ji nepobavil. Napsala mu adresu a na rozloučenou mu věnovala jen náznak úsměvu.

Kapitola 11

Harry přicházel alejí k velvyslancově rezidenci. Ve dveřích ho už očekával sluha. Provedl ho dvěma velkými pokoji, vkusně zařízenými ratanovým a teakovým nábytkem, a vyvedl ho posuvnými dveřmi do zahrady za domem. Žlutě a modře tu zářily orchideje a pod vysokými vrbinami, poskytujícími stín, se jako barevný papír třepotali letní motýli. U bazénu ve tvaru přesýpacích hodin našli velvyslancovu manželku Hilde Molnesovou. Seděla v proutěném křesle, na sobě růžový župan, na stole před sebou drink odpovídající barvy a na očích sluneční brýle, které jí zakrývaly polovinu obličeje.

„Vy budete inspektor Hole,“ pronesla tvrdým sunnm? rským dialektem. „Tonje volala, že přijedete. Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuju.“

„Ale ano, ve vedru je důležité pít, víte? Nesmíte zapomínat na pitný režim, přestože necítíte žízeň. Tady se totiž dehydrujete dřív, než vás na to tělo stačí upozornit.“

Odložila sluneční brýle. Ukázalo se, že má hnědé oči, jak Harry tipoval podle havraních vlasů a tmavé pleti. Byly živé, ale maličko zarudlé. Smutek nebo dopolední popíjení, pomyslel si Harry. Nebo obojí.

Odhadoval, že jí bude kolem pětačtyřiceti, vypadala však udržovaně. Stárnoucí, poněkud uvadající kráska z vyšší střední třídy. Takových už pár viděl.

Posadil se do druhého proutěného křesla, které obemklo jeho tělo, jako by dávno očekávalo jeho příchod.

„V tom případě si dám sklenici vody, paní Molnesová.“

Dala sluhovi instrukce a pokynula mu, aby se vzdálil.

„Dostala jste zprávu, že se už můžete dojít podívat na svého muže?“

„Ano, děkuju,“ odpověděla. Harry si povšiml ostrého podtónu. „Až teď mi umožníte ho vidět. Muže, za kterého jsem byla vdaná dvacet let.“

Hnědé oči jí zčernaly a Harry si pomyslel, že nejspíš bude pravda, co se tvrdí, totiž že na sunnm? rské pobřeží vyplavilo moře spoustu ztroskotaných portugalských a španělských námořníků.

„Budu nucen položit vám několik otázek,“ pokračoval Harry.

„V tom případě to udělejte hned, dokud ještě působí gin.“

Přehodila si štíhlou, opálenou a pravděpodobně čerstvě oholenou nohu přes koleno.

Harry vytáhl poznámkový blok. Ne že by si potřeboval něco zapisovat, ale nebude se na ni muset během odpovědí dívat. To mu zpravidla usnadňovalo hovory s pozůstalými.

Pověděla mu, že její manžel odjel z domova ráno a nezmínil se, že by měl přijít pozdě, ale že nebylo neobvyklé, že se něco vynořilo. Když však o něm ještě v deset hodin večer neměla zprávy, pokusila se mu zavolat, jenže ani telefon v kanceláři, ani mobil nebral. Přesto ji to nezneklidnilo. Krátce po půlnoci jí zatelefonovala Tonje Wiigová a informovala ji, že její manžel byl nalezen mrtvý v motelovém pokoji.

Harry si prohlížel obličej Hilde Molnesové. Hovořila pevným hlasem a nedramatizovala.

Podle vyjádření Tonje Wiigové získala Hilde Molnesová dojem, že příčina úmrtí zatím není známa. Následujícího dne ji Tonje zpravila o tom, že Atle byl zavražděn, avšak že podle příkazů z Osla podléhají všichni povinnosti absolutní mlčenlivosti, co se příčiny smrti týče. Mlčenlivost se prý vztahuje i na ni, Hilde Molnesovou, ačkoli není zaměstnankyní velvyslanectví, protože všem norským státním občanům lze uložit povinnost mlčenlivosti, jestliže to vyžaduje ohled na „zájmy státu“. To poslední pronesla Hilde Molnesová s hořkým sarkasmem a pozvedla sklenku k přípitku.

Harry jen kýval a předstíral, že si dělá poznámky. Zeptal se paní Molnesové, zda si je jistá, že si Atle Molnes nenechal mobilní telefon doma, což potvrdila. V náhlém popudu se otázal, co měl za telefon, a ona mu odpověděla, že to neví přesně, ale snad nějaký finský.

Nedokázala mu sdělit žádná jména osob, které by si případně mohly přát velvyslancovu smrt a mohly mít motiv.

Harry zaťukal tužkou na poznámkový blok.

„Měl váš manžel rád děti?“

„Ano, moc!“ zareagovala spontánně Hilde Molnesová a Harry poprvé zaznamenal v jejím hlase rozechvělost.

„Atle byl ten nejhodnější otec na světě! Kdybyste ho jenom viděl…“

Harry musel znovu sklopit zrak do poznámkového bloku. V ženině pohledu nic neprozrazovalo, že by pochopila dvojznačnost jeho otázky. Byl si téměř jistý, že Hilde Molnesová nic neví, věděl však také, že součástí jeho zatracené práce je udělat následující krok a zeptat se jí přímo, zda je jí známo, že velvyslanec vlastnil dětskou pornografii.

Přejel si rukou přes obličej. Cítil se jako chirurg se skalpelem v ruce neschopný provést první řez. Krucinál, copak nikdy nepřekoná tu svou měkkost, jakmile dojde na nepříjemné záležitosti, jakmile mají být nevinní lidé vystaveni odhalení tajemství svých blízkých, detailů, o něž se neprosili, a přitom si ani nezasloužili, aby jim je vychrlil do tváře?

Hilde Molnesová ho předběhla.

„Měl děti tak moc rád, že jsme uvažovali o adopci jedné asijské holčičky.“ Do očí jí vstoupily slzy.

„Takové malinké chudinky, která uprchla z Barmy. Ano, na ambasádě se drží správného označení Myanmar, aby nikoho neurazili, ale já jsem tak stará, že říkám Barma.“

Suše se zasmála skrze slzy a vzchopila se. Harry odvrátil pohled. Před jednou orchidejí se ve vzduchu tiše třepotal červený kolibřík jako malinký modýlek vrtulníku.

Tak to bychom měli, konstatoval. Neví nic. Pokud se ukáže, že to v případu hraje nějakou roli, probere to s ní později. A pokud ne, ušetří ji toho.

Harry se zeptal, jak dlouho se znali, a Hilde Molnesová mu vylíčila, že se potkali v? rsta, kam Atle Molnes přijel coby novopečený a nezadaný politolog na vánoční prázdniny. Rodina Molnesových byla zazobaná, vlastnila dvě továrny na výrobu nábytku, a mladý dědic by byl dobrou partií pro jakoukoli mladou dívku z okolí, takže konkurentek měla ažaž.

„Byla jsem obyčejná Hilde Melleová z Melleg? rdenu, ale byla jsem nejhezčí,“ pronesla a suše se zasmála. Najednou se jí na tváři objevil bolestný výraz a rychle přiložila k ústům sklenici.

Harry si snadno dokázal představit tuhle vdovu coby mladou krásku.

Zvlášť když se její dívčí obraz právě zhmotnil v otevřených posuvných dveřích na terasu.

„Runo, zlatíčko, tady jsi! Tenhle mladý muž se jmenuje Harry Hole. Je to norský kriminalista a pomůže nám zjistit, co se stalo s tátou.“

Dcera je sotva přelétla pohledem a došla bez odpovědi k opačné straně bazénu. Měla matčinu tmavou pleť i vlasy a Harry odhadl její štíhlé tělo s dlouhými údy v přiléhavých jednodílných plavkách asi na sedmnáct let. Měl by to vlastně vědět přesně, stálo to ve zprávě, kterou dostal před svým odjezdem.

Byla by stejně krásná jako její matka, nebýt jediného detailu, o němž se zpráva nezmiňovala. Dívka obešla bazén, udělala tři dlouhé ladné kroky po skokanském můstku, pak skrčila nohy a odrazila se k nebi. V té chvíli uvázl Harrymu v hrdle knedlík. Z dívčina pravého ramene trčel slabý pahýl paže, který dodával tělu zvláštní asymetrický vzhled; připomínala letadlo s ustřeleným křídlem, jež padá ve spirále k zemi. S jediným šplouchnutím proťala dívka zelenou vodu a zmizela. K hladině vystoupily bubliny.

„Runa skáče do vody,“ vysvětlila Hilde Molnesová naprosto zbytečně.

Harry nadále upíral zrak na místo, kde Runa zmizela, když se u žebříku na opačné straně objevila postava. Vylezla po stupních a Harry spatřil její svalnatá záda, slunce třpytící se v kapkách vody na kůži a lesknoucí se mokré černé vlasy. Pahýl paže jí visel rovně dolů jako kuřecí křídlo. Odchod proběhl stejně nezvučně jako příchod a skok, dívka zmizela posuvnými dveřmi bez jediného slova.

„Nejspíš nevěděla, že tu jste,“ pokračovala omluvně Hilde Molnesová. „Víte, nemá ráda, když ji cizí lidé vidí bez protézy.“

„Chápu. Jak nese to, co se stalo otci?“

„Těžko říct.“ Hilde Molnesová se za dcerou zamyšleně zahleděla. „Je v tom věku, kdy se od ní nic nedozvím. Ani nikdo jiný, když na to přijde.“

Pozvedla sklenku. „Obávám se, že Runa je trochu zvláštní.“

Harry vstal, poděkoval za informace a řekl, že se zase ozve. Hilde Molnesová ho upozornila, že se vůbec nenapil, a on se uklonil a požádal ji, aby mu tu vodu schovala na příště. Napadlo ho, že to možná pronesl poněkud nevhodně, ale ona se v každém případě zasmála a pozvedla na rozloučenou svou sklenici.

Zatímco kráčel k bráně, projelo vjezdem otevřené červené porsche. Než ho vůz minul a zmizel ve stínu před domem, stihl Harry zahlédnout světlou ofinu nad slunečními brýlemi značky Ray Ban a šedý oblek od Armaniho.

Kapitola 12

Když se Harry vrátil na stanici, byla vrchní komisařka Liz Crumleyová pryč, avšak Nho v odpověď na Harryho zdvořilou žádost, aby zavolal do telefonní společnosti a nechal prověřit veškeré hovory z velvyslancova mobilního telefonu v den vraždy, zvedl palec a prohlásil „jasně“.

Až téměř v pět hodin se Harrymu konečně podařilo vrchní komisařku zastihnout. Protože už bylo pozdě, navrhla uskutečnit schůzku na říční lodi a prohlédnout si přitom kanály, ať máme „ten sightseeing za sebou“, jak se vyjádřila.

Na River Pier jim nabídli jednu z dlouhých říčních lodí za šest set bahtů, avšak cena okamžitě klesla na tři sta poté, co Liz Crumleyová cosi thajsky zasyčela.

Pluli kousek po Chao Phraya a potom zabočili do jednoho z užších kanálů. Dřevěné chatrče, které vypadaly, že každou chvíli spadnou, se tiskly k pilířům v řece, Harryho a Liz v návalech míjel zápach jídla, odpadní stoky a benzinu. Harry měl pocit, že vplouvají lidem, kteří tu bydlí, rovnou do obýváku. Přímému pohledu dovnitř bránila jen řada zelených rostlin v květináčích, zdálo se však, že to nikomu nevadí, naopak obyvatelé jim s úsměvem mávali.

Na jednom molu seděli tři chlapci v kraťasech, mokří, neboť právě vylezli z hnědé vody, a volali za nimi. Liz Crumleyová pozvedla přátelsky pěst a kormidelník se zasmál.

„Co volali?“ chtěl vědět Harry.

Liz ukázala na svou hlavu a vysvětlila:

„Mâe chii. To znamená matka kazatelka nebo jeptiška. Jeptišky v Thajsku si totiž holí hlavy. Kdybych k tomu měla bílou kápi, nejspíš by se ke mně chovali s větším respektem,“ zasmála se.

„Vážně? Mně se zdá, že jinak máte respektu dost. Vaši lidé…“

„To proto, že já respektuju je,“ přerušila ho. „A protože dělám svou práci dobře.“

Odkašlala si a odplivla přes okraj lodi. „Vás to ale možná překvapuje kvůli tomu, že jsem žena…“

„To jsem neřekl.“

„Spousta cizinců je překvapena, když zjistí, že ženy se tady můžou dostat vysoko a vpřed. Mužská kultura tady není tak rozšířená, pro mě je vlastně větší problém to, že jsem cizinka.“

Slabý větřík vyvolal ve vlhkém vzduchu chladivý závan, z křoví se ozval vrzavý zpěv kobylek a oni zírali na stejně krvavě červené slunce jako předchozího večera.

„Kvůli čemu jste se sem přestěhovala?“

Harry tušil, že možná překročil neviditelnou čáru, nechal to však tak.

„Moje matka je Thajka,“ odpověděla Liz po chvíli. „Otec byl za vietnamské války přidělen do Saigonu a potkal ji tady v Bangkoku v roce 1967.“

Zasmála se a zasunula si pod záda polštář.

„Matka tvrdí, že otěhotněla hned první noc, kterou spolu strávili.“

„A narodila jste se vy…“

Liz kývla.

„Po kapitulaci nás otec odvezl s sebou do USA, do Fort Lauderdale, kde sloužil jako nadporučík. Když jsme tam přijely, zjistila moje matka, že v době, kdy se s ní seznámil, byl ženatý. Jakmile se však dozvěděl, že matka otěhotněla, napsal domů a nechal se rozvést.“

Liz zavrtěla hlavou.

„Kdyby chtěl, měl tisíc příležitostí od nás v Bangkoku utéct. Možná v hloubi duše i chtěl. Kdoví.“

„Nezeptala jste se ho?“

„Člověk si nemusí nutně přát znát upřímnou odpověď, že… Kromě toho vím, že by mi nikdy pořádně neodpověděl. Byl prostě takový.“

„Byl?“

„Ano, je mrtvý.“

Otočila se k němu.

„Vadí vám, že mluvím o své rodině?“

Harry skousl filtr cigarety.

„Vůbec ne.“

„Můj otec nikdy ve skutečnosti neuvažoval, že by od nás utekl, měl smysl pro zodpovědnost. Když mi bylo jedenáct, směla jsem si od sousedů ve Fort Lauderdale vzít kotě. Po spoustě přemlouvání táta souhlasil za podmínky, že se o to kotě budu pořádně starat. Po dvou týdnech mě to omrzelo a zeptala jsem se, jestli ho můžu vrátit. Táta vzal mě i kotě do garáže. ‚Člověk nesmí utíkat před zodpovědností,‘ prohlásil. ‚To by znamenalo zánik civilizace.‘ Vytáhl svoji služební pistoli a prohnal kotěti hlavou devítimilimetrovou kulku. Já jsem potom musela donést vodu a saponát a vydrhnout podlahu v garáži. Byl takový. Právě proto…“

Sundala si sluneční brýle, vytáhla cíp košile, brýle jím vyčistila a zamžourala směrem k zapadajícímu slunci.

„Právě proto se nikdy nedokázal smířit s tím, že se Američané z Vietnamu stáhli. Když mi bylo osmnáct, přestěhovaly jsme se s matkou sem.“

Harry pokývl.

„Dokážu si představit, že pro vaši matku nebylo s jejím asijským vzezřením snadné přijít po válce na vojenskou základnu v USA.“

„Na základně to nebylo tak hrozné. Ovšem ‚zbytek‘ Američanů, ti, co ve válce nebyli, ale třeba v ní ztratili syna nebo manžela, ti nás nenáviděli. Pro ty byli všichni, kdo měli šikmé oči, Vietnamčíci.“

Před vypálenou barabiznou seděl muž v obleku a kouřil doutník.

„A pak jste vystudovala policejní akademii, stala jste se kriminalistkou na oddělení vražd a oholila jste si vlasy?“

„Ne v tomhle pořadí. A vlasy jsem si neoholila. Vypadaly mi během jediného týdne, když mi bylo sedmnáct. Zvláštní forma alopecie. V tomhle klimatu je to ale praktické.“

Pohladila si hlavu a unaveně se usmála. Harry si předtím nevšiml, že nemá ani obočí, ani řasy, nic.

K boku jim přirazila jiná říční loď. Byla naložená až po okraj žlutými slamáky a jakási stařena ukázala na jejich hlavy a vzápětí na klobouky. Liz se zdvořile, avšak odmítavě usmála a cosi pronesla. Než žena odrazila, naklonila se k Harrymu a podala mu bílou květinu. Ukázala na Liz a zasmála se.

„Jak se thajsky řekne děkuju?“

„Kh? wp khun khráp,“ odpověděla Liz.

„Aha. Řekněte to vy.“

Propluli kolem chrámu, wat, stojícího těsně u kraje kanálu, a slyšeli mumlání mnichů, jež se linulo ven otevřenými dveřmi. Na schodišti před chrámem seděli lidé se sepjatýma rukama a modlili se.

„Za co se modlí?“ zeptal se Harry.

„Nevím. Za mír. Za lásku. Za lepší život, nynější nebo příští. Za stejné věci, po kterých touží lidé na celém světě.“

„Nemyslím si, že by Atle Molnes čekal na prostitutku. Myslím, že čekal na někoho jiného.“

Pluli dál a mumlání mnichů za nimi doznívalo.

„Na koho?“

„To netuším.“

„Proč si to tedy myslíte?“

„Měl u sebe peníze akorát na zaplacení pokoje, takže bych přísahal na to, že neměl v úmyslu kupovat si šlapku. Ale co by v tom motelu dělal, pokud by se tam neměl s někým sejít, že? Wang Li tvrdil, že když ho našli, nebyly dveře zamčené. Není to trochu zvláštní? Pokud za sebou někde v hotelu zabouchnete dveře, automaticky se zamknou. Velvyslanec tedy musel vědomě stisknout tlačítko na klice, aby dveře zůstaly odemčené. Není důvod se domnívat, že by to tlačítko měl zmáčknout vrah, také mu pravděpodobně nedošlo, že při jeho odchodu zůstávají dveře odemčené. Tak proč to Molnes udělal? Většina lidí, kteří by pobývali v takovémhle podniku, by si na dobu spánku dveře raději zamkla, nemyslíte?“

Pokývala hlavou ze strany na stanu.

„Možná se chystal jít spát a bál se, že neuslyší klepání, až přijde očekávaný návštěvník?“

„Přesně tak. Přitom nebyl důvod nechávat dveře odemčené kvůli Tonye Hardingové, protože dohoda s recepčním zněla, že velvyslanec dá pokyn telefonem, až bude dívka moct přijít. Souhlas?“

Harry se v zápalu vyprávění přesunul k jedné straně lodi. Kormidelník na něj zakřičel a vysvětlil mu, že musí sedět uprostřed, aby se nepřevrátili.

„Myslím, že chtěl zakrýt, s kým se má sejít. Pravděpodobně kvůli tomu vybral motel ležící na kraji města. Vhodné místo pro tajné schůzky, místo, kde nevedou oficiální knihu hostů…“

„Hm. Myslíte na ty fotografie?“

„Na ty se snad nedá nemyslet, ne?“

„Takovéhle snímky koupíte v Bangkoku na mnoha místech.“

„Možná zašel o krok dál. Možná mluvíme o dětské prostituci.“

„Možná. Pokračujte.“

„Mobilní telefon. Když jsme Molnese našli, byl mobil pryč, a není ani v jeho kanceláři, ani doma.“

„Vrah ho mohl ukrást.“

„Ano, ale proč? Kdyby to byl zloděj, proč nevzal taky peníze a auto?“

Liz se poškrabala v uchu.

„Stopy,“ pokračoval Harry. „Vrah si dal zatraceně práci, aby po sobě zametl stopy. Možná telefon odnesl proto, že obsahoval důležité vodítko.“

„Co by to jako mělo být?“

„Co dělá typický uživatel mobilního telefonu, jestliže sedí v motelu a na někoho čeká, na někoho, kdo má nejspíš taky mobilní telefon a jede za ním v nepředvídatelném bangkockém provozu?“

„Zatelefonuje mu a zeptá se ho, jak je daleko.“ Zdálo se, že Liz stále nechápe, kam tím Harry míří.

„Molnes měl telefon Nokia stejně jako já.“

Harry vytáhl svůj mobil.

„Jako u většiny moderních mobilů se i u tohohle ukládá posledních pět až deset čísel, na která člověk volal. Možná spolu Molnes a vrah mluvili těsně předtím, než vrah dorazil, tudíž vrah věděl, že bychom ho mohli identifikovat, kdyby se nám ten telefon dostal do ruky.“

„No…,“ protáhla Liz. Očividně to na ni neudělalo žádný zvláštní dojem. „Vždyť mohl ta čísla prostě vymazat a telefon tam nechat ležet. Takhle nám poskytl nepřímou stopu. Že to je někdo, koho Molnes znal.“

„Co jestli byl telefon vypnutý? Hilde Molnesová se snažila svému manželovi dovolat, ale nepovedlo se jí to. Bez PIN kódu nemohl vrah ta čísla vymazat.“

„O.? K., ale můžeme kontaktovat telefonní společnost a získat od ní přehled, na jaká čísla Molnes toho večera volal. Lidi, kteří nám tam s tím většinou pomáhají, už nejspíš odešli domů, ale brnknu jim zítra ráno.“

Harry se podrbal na bradě.

„To nebude nutné. Mluvil jsem se Nhoem, už na tom pracuje.“

„Aha,“ pokývla. „Nešlo to přese mě z nějakého speciálního důvodu?“

Nezaslechl v jejím hlase žádné podráždění, žádnou výzvu. Ptá se, protože Nho je její podřízený a Harry ji obešel. Nejde o to, kdo je šéf a kdo není, nýbrž o to, aby se vyšetřování vedlo efektivně. A za to nese odpovědnost Liz.

„Nebyla jste tam, slečno Crumleyová. Omlouvám se, pokud jsem byl příliš rychlý.“

„Nemusíte se omlouvat, Harry. Sám jste to řekl – nebyla jsem tam. A můžete mi říkat Liz.“

Dostali se dost daleko proti proudu řeky. Vrchní komisařka ukázala na jeden dům na konci velké zahrady.

„Tady bydlí jeden váš krajan,“ podotkla.

„Jak to víte?“

„Když si ten dům stavěl, hodně se to v novinách přetřásalo. Jak vidíte, podobá se ta budova chrámu. Buddhisté se bouřili proti tomu, aby pohan bydlel v něčem takovém, podle nich to je rouhání. Navíc vyšlo najevo, že dům byl postaven z materiálu dovezeného z jednoho barmského chrámu, který se nacházel ve sporné hraniční oblasti s Thajskem. V té době tam panovalo značné napětí, dost se tam střílelo a tak dále, takže lidé se odtamtud stěhovali. Ten Nor koupil celý chrám za pakatel, a protože severobarmské chrámy jsou celé zbudované z teakového dřeva, mohl ho prostě demontovat a přestěhovat do Bangkoku.“

„Zvláštní,“ podivil se Harry. „O koho jde?“

„Jmenuje se Ove Klipra. Je to jeden z největších developerů v Bangkoku. Pokud tu strávíte ještě nějaký čas, hádám, že o něm uslyšíte víc.“

Nařídila kormidelníkovi, aby loď otočil.

„Nho už by měl mít brzy ten seznam telefonátů. Máte rád take-away food?“

* * *

Seznam dorazil a definitivně vyvrátil Harryho teorii.

„Poslední registrovaný hovor se uskutečnil v 17:55,“ vysvětlil Nho. „Jinak řečeno po svém příjezdu do motelu Molnes nikomu netelefonoval.“

Harry hleděl do plastové misky s nudlemi. Bílé proužky vypadaly jako bledé vyzáblé vydání špaget a Harryho děsilo, že když za nudle zatáhl jídelními tyčinkami, zaznamenal v misce pohyb na zcela nečekaných místech.

„Přesto může být vrah na seznamu,“ poznamenala Liz s plnými ústy. „Proč by jinak ten telefon odnášel?“

Vešel Rangsan a ohlásil, že dorazila Tonya Hardingová, aby jí mohli odebrat otisky prstů.

„Můžete si s ní teď promluvit, pokud chcete. A ještě jedna věc: Supawadee povídal, že zrovna kontrolují tu plastovou ampuli, výsledky budou zítra. Dostali jsme ve všem prioritu.“

„Pozdravujte je tam ode mě a řekněte jim kop kon krap,“ požádal Harry.

„Cože jim mám říct?“

„Že děkuju.“

Harry se rozpačitě usmál a Liz dostala takový záchvat kašle, až se všude okolo rozlétla rýže.

Kapitola 13

Harry netušil, kolik šlapek už takhle sedělo proti němu v nějaké výslechové místnosti, věděl jen, že jich bylo hodně. Objevovaly se v případech vražd se stejnou jistotou jako mouchy na kravském lejnu. Ne proto, že by do nich byly nutně zapletené, nýbrž proto, že téměř vždycky měly co říct.

Slýchal je smát se, nadávat i plakat, navazoval s nimi přátelství, hádal se s nimi, uzavíral s nimi výměnné obchody, porušoval sliby a ony na něj plivaly a snažily se ho uhodit. Přesto mu připadalo, že na těch ženských osudech, okolnostech, které je formovaly, něco poznává a rozumí tomu. Nerozuměl jen jejich nezdolnému optimismu, tomu, že ačkoli nahlížely do nejhlubších lidských bažin, očividně nikdy neztrácely víru v to, že existují dobří lidé. Setkal se se spoustou policistů, kteří totéž nedokázali.

Proto než začali, pohladil Harry Dim po rameni a dal jí cigaretu. Ne kvůli tomu, že by si myslel, že tím něco získá, nýbrž z toho důvodu, že vypadala, že to potřebuje.

Měla kamenný pohled a nad ústy vrásku, která naznačovala, že se nenechá snadno zastrašit, avšak právě teď seděla na židli u umakartového stolku, nervózně svírala ruce v klíně a vypadala, že se každým okamžikem rozpláče.

„Pen yangai?“ zeptal se. Jak se máte? Liz ho ta dvě thajská slova naučila, než vešel do výslechové místnosti.

Nho mu přeložil její odpověď. V noci prý špatně spí a už nechce dál pracovat v tom motelu.

Harry se posadil naproti ní, položil ruce na stůl a snažil se zachytit její pohled. Maličko svěsila ramena, ale stále od něj byla odvrácená a ruce měla v klíně.

Prošli bod za bodem celou událost, Dim však nemohla doplnit nic nového. Potvrdila, že dveře motelového pokoje byly zavřené, nikoli zamčené. Nevšimla si mobilního telefonu. A ani nikoho, kdo by nebyl zaměstnancem motelu, ani při příchodu, ani při odchodu.

Harry se zmínil o mercedesu, jestli si všimla toho, že měl diplomatickou registrační značku. Zavrtěla hlavou. Žádné auto neviděla. Nedostali se nikam dál a nakonec si Harry zapálil cigaretu a téměř nazdařbůh se jí zeptal, kdo si myslí, že to mohl udělat. Nho otázku přeložil a Harry uviděl v dívčině tváři, že trefil hřebík na hlavičku.

„Co povídá?“

„Povídá, že ten nůž vlastnil Khun Sa.“

„A to je kdo?“

„Neslyšel jste o něm?“ Nho na Harryho nedůvěřivě pohlédl.

Harry zavrtěl hlavou.

„Khun Sa je nejmocnější dodavatel heroinu v dějinách. Společně s vládami v Indočíně a se CIA řídí od padesátých let ve Zlatém trojúhelníku obchod s opiem. Tak získávali Američané peníze pro své operace tady v regionu. Ten chlap má v džungli svoji vlastní armádu.“

Harrymu svitlo, že slyšel cosi o nějakém asijském Escobarovi.

„Khun Sa se před dvěma roky vydal barmským úřadům a byl internován, jistě na nějakém luxusním místě. Povídá se, že to on financuje výstavbu nových turistických hotelů v Barmě, a někteří lidé se domnívají, že nadále řídí na severu opiovou mafii. Khun Sa znamená, že si Dim myslí, že za tím je mafie. Proto se bojí.“

Harry se na Dim zamyšleně zadíval a potom pokývl Nhoovi.

„Necháme ji jít,“ sdělil mu.

Nho to přeložil a Dim se na ně překvapeně podívala. Otočila se a setkala se s Harryho pohledem, nato sepjala dlaně ve výšce obličeje a uklonila se. Harrymu došlo, že si myslela, že ji zatknou za prostituci.

Harry jí úsměv opětoval. Dim se naklonila přes stůl.

„You like ice-skating, sil?“

* * *

„Khun Sa? CIA?“

Na telefonní lince z Osla to praskalo a ozvěna způsobovala, že Harry neustále slyšel sám sebe, jak skáče Torhusovi do řeči.

„Promiňte, inspektore Hole, ale nedostal jste úpal? Najde se mrtvola, v zádech jí vězí nůž, který mohl být koupen kdekoli v severním Thajsku, my vás požádáme, abyste našlapoval po špičkách, a vy mi tady vykládáte, že máte v úmyslu pustit se do vyšetřování organizovaného zločinu v jihovýchodní Asii?“

„Ne.“ Harry si položil nohy na stůl. „Nemám v úmyslu v tom cokoli podnikat, pane Torhusi. Jenom vám říkám, že jistý odborník z jakéhosi muzea tvrdí, že to je vzácný nůž, že patrně náležel někomu z národa Šanů a že takovéhle starožitnosti v normálním obchodě neseženete. Místní policie soudí, že to může být varování od opiové mafie, abychom se drželi stranou, ale já si to nemyslím. Pokud nám chce mafie něco sdělit, existují snazší způsoby, jak to provést, než obětovat starožitný nůž.“

„Tak kvůli čemu děláte takový rozruch?“

„Jenom povídám, že stopy ukazují právě teď tímhle směrem. Ovšem zdejší policejní ředitel začal úplně jančit, jak jsem se zmínil o opiu. Ukázalo se, že v tomhle ohledu tady momentálně panuje naprostý chaos. Vysvětlil mi, že vláda měla nad obchodem s opiem donedávna jakous takous kontrolu, že zavedla pobídkové programy pro nejchudší pěstitele opia, aby nepřicházeli o moc peněz, jestliže přejdou na pěstování jiných plodin. Současně jim umožnila zákonně pěstovat jisté množství opia pro vlastní potřebu.“

„Pro vlastní potřebu?“

„Ano, ano, horské národy to mají povoleno. Kouří tenhle materiál už po celé generace a snažit se je změnit nejspíš nemá smysl. Problém je, že se tím zvýšil dovoz opia z Laosu a Myanmaru a ceny vylétly do astronomických výšek, takže kvůli pokrytí poptávky se produkce v Thajsku téměř zdvojnásobila. V oběhu je hodně peněz, chce se sem dostat spousta nových hráčů a celé je to právě teď zatraceně nepřehledné. Policejní ředitel nemá chuť strkat zrovna v tuhle chvíli hlavu do vosího hnízda, abych tak řekl. Proto jsem si myslel, že bych začal tím, že vyloučím některé možnosti. Jako to, že velvyslanec byl sám zapletený do něčeho kriminálního. Například do dětské pornografie.“

Na druhém konci drátu se rozhostilo ticho.

„Nemáme důvod se domnívat…,“ spustil Torhus, avšak zbytek jeho slov zanikl v hluku.

„Můžete to zopakovat?“

„Nemáme důvod se domnívat, že by byl velvyslanec Molnes pedofil, pokud vám jde o tohle.“

„Cože? Nemáme důvod se domnívat? Nemluvíte teď s novináři, pane Torhusi. Musím to vědět jistě, abych se dostal dál.“

Opět se rozhostilo ticho a Harrymu se zazdálo, že se spojení přerušilo. Pak se znovu ozval Torhusův hlas a navzdory špatnému spojení z druhé poloviny zeměkoule v něm Harry zaznamenal chlad.

„Já vám povím všechno, co potřebujete vědět, pane Hole. Potřebujete vědět jenom to, že máte najít vraha, my všichni kašleme na to, kdo to bude, já kašlu na to, do čeho mohl být velvyslanec zapleten, pro mě za mě ať byl třeba pašerák heroinu, nebo pederast, hlavně se o tom nesmí dozvědět tisk ani nikdo jiný ani ň. Jakýkoli skandál, bez ohledu na to, oč by v něm šlo, by byl považován za katastrofu, a vy byste byl hnán k osobní odpovědnosti. Vyjádřil jsem se jasně, pane Hole? Nebo potřebujete vědět ještě něco?“

Torhus se ani jednou nenadechl.

Harry kopl do stolu, až telefonní přístroj i kolegové vedle poskočili.

„Slyším vás jasně a zřetelně,“ procedil sevřenými zuby. „Ale teď poslouchejte chvíli vy mě.“ Harry se odmlčel, aby se nadechl. Pivo, jenom jedno pivo. Vsunul si do úst cigaretu a pokusil se tu myšlenku zaplašit.

„Jestliže byl Molnes do něčeho zapleten, nebude mezi Nory první ani poslední. Silně pochybuju o tom, že mohl v thajském podsvětí za tak krátkou dobu, co tu strávil, navázat důležité kontakty, navíc jsem se dozvěděl, že se v Bangkoku pohyboval mezi našimi krajany. Nemáme důvod myslet si nic jiného, než že jsou to všichni solidní lidé, ale všichni měli své důvody, proč se z Norska odstěhovali, a u některých jsou ty důvody možná ušlechtilejší než u jiných. Například problémy s policií bývají zpravidla všeobecně dobrým důvodem pro rychlou emigraci do země s příjemným klimatem, která nemá s Norskem uzavřenou dohodu o vydávání zločinců. Četl jste o tom Norovi, kterého chytili při činu s jedním chlapcem v hotelovém pokoji v Pattayi? Titulní strany ve VG i v Dagbladet. Zdejší policie z toho má radost – píše se o tom pozitivně v tisku a dostat pedofily je snazší než lapit členy heroinového kartelu. Thajská policie už teď cítí snadnou kořist, jenom čeká, až bude ten případ formálně uzavřen a já odjedu domů, načež s několikaměsíčním odstupem vyrukují s případem dětské pornografie, do něhož budou zapleteni Norové. Co si myslíte, že se pak stane? Norské deníky sem vyšlou partu novinářů, a než řeknete švec, objeví se velvyslancovo jméno. Jestliže se nám podaří tyhle maníky lapit teď, dokud je thajská policie srozuměna s tím, že pšššt, o tomhle se nemluví, můžeme se takovému skandálu vyhnout.“

Harry řediteli odboru na hlase poznal, že pochopil situaci.

„Co tedy chcete?“

„Chci vědět to, co jste mi neřekl. Co máte na Molnese? Do čeho byl zapletený?“

„Víte vše, co vědět potřebujete. Nic víc v tom není, je tak těžké to pochopit?“ Torhus si povzdechl. „Čeho tím vlastně chcete dosáhnout, pane Hole? Myslel jsem si, že bude i ve vašem zájmu, aby tohle bylo rychle za námi.“

„Jsem policista, snažím se jen dělat svou práci, pane Torhusi.“

Torhus se zachechtal. „Jak dojemné, pane Hole. Nezapomeňte ovšem, že já o vás vím pár věcí, díky nimž vám nesežeru tu pózu ‚já jsem jenom čestný polda‘.“

Harry do sluchátka zakašlal a uslyšel, jak se mu zakašlání ozvěnou vrátilo jako tlumený výstřel z pistole. Cosi zamumlal.

„Cože?“

„Povídal jsem, že je tu špatné spojení. Promyslete si to, pane Torhusi, a zavolejte mi, až mi budete mít co sdělit.“

* * *

Harry se s trhnutím probudil, vyhrabal se z postele a jen tak tak stihl doběhnout do koupelny, kde se vyzvracel. Posadil se na mísu. Ještě ke všemu teď dostal i průjem. Pot z něho jen prýštil, ačkoli cítil, že je v místnosti chladno.

Posledně to bylo mnohem horší, uklidňoval se v duchu. Bude to lepší. Mnohem lepší, zadoufal.

Než si opět lehl do postele, píchl si do zadku injekci vitaminu B, pálilo to jako čert. Neměl rád injekce, dělalo se mu z nich mdlo. Připomnělo mu to Věru, jednu ze šlapek v Oslu, která jela patnáct let v heroinu. Jednou mu vyprávěla, že když si šlehá, pokaždé přitom málem omdlí.

Zahlédl, jak se ve tmě cosi pohnulo, na umyvadle: pár tykadel kývajících se sem a tam. Šváb. Byl veliký asi jako palec a na hřbetě měl oranžový proužek. Nikdy předtím takový exemplář neviděl, ale možná to není nic zvláštního – četl, že existuje víc než tři tisíce různých druhů švábů. Také četl, že okamžitě zalezou, jakmile ucítí vibrace někoho příchozího, že na každého švába, kterého zahlédnete, připadá nejméně deset jiných, kteří se stihli schovat. Což znamená, že jsou všude. Kolik váží takový šváb? Deset gramů? Jestliže jich je v prasklinách a za dřevěným obložením poschovávána víc než stovka, znamená to, že je v místnosti přes kilo švábů. Harry se otřásl. Sotva mu může být útěchou, že se ho švábi bojí víc než on jich. Občas měl pocit, že alkohol pro něj má víc pro než proti. Zavřel oči a snažil se nepřemýšlet.

Kapitola 14

Nakonec se jim podařilo zaparkovat a vydali se pěšky hledat příslušnou adresu. Nho se snažil Harrymu vysvětlit důmyslný bangkocký systém adres. Harry z toho pochopil, že uliční systém sestává z hlavních ulic a číslovaných vedlejších ulic – soi. Problém však představuje fakt, že domy nemusejí být nutně označeny stoupající číselnou řadou, neboť nové domy získávají nejbližší volné číslo bez ohledu na to, kde se v příslušné ulici nacházejí.

Prošli úzkou uličkou, v níž chodníky fungovaly jako jakási společenská místnost, kde lidé četli noviny, šili na šlapacích šicích strojích, připravovali jídlo a vyspávali po obědě. Několik chichotajících se dívek ve školní uniformě za nimi cosi zakřičelo, Nho ukázal na Harryho a něco jim odpověděl. Dívky propukly v smích a zakryly si ústa rukama.

Nho oslovil jednu ženu za šicím strojem, která mu ukázala na příslušné dveře. Zaklepali. Po chvíli jim otevřel Thajec. Měl na sobě šortky barvy khaki a rozhalenou košili. Harry odhadoval, že mu může být kolem šedesáti, mužův věk však prozrazovaly pouze oči a vrásky kolem nich. V černých, hladce dozadu sčesaných vlasech měl jen nepatrně šedin a hubené šlachovité tělo mohlo klidně patřit třicátníkovi.

Nho pronesl několik slov a muž pokývl, přitom hleděl na Harryho. Potom se omluvil a zmizel opět uvnitř. Za minutku se vrátil, nyní měl na sobě dokonale vyžehlenou košili s krátkými rukávy a dlouhé kalhoty.

Přinesl s sebou dvě židle a postavil je na chodník. Překvapivě dobrou angličtinou Harryho vyzval, aby se posadil na jednu z nich, sám usedl na druhou. Nho zůstal stát vedle a nepatrně zavrtěl hlavou, když mu Harry naznačil, že by se mohl usadit na schody.

„Moje jméno je Harry Hole a jsem příslušník norské policie, pane Sanphete. Rád bych vám položil několik otázek týkajících se Molnese.“

„Myslíte pana velvyslance Molnese.“

Harry na starého muže pohlédl. Seděl rovně jako prkno a hnědé pihovaté ruce mu klidně spočívaly v klíně.

„Samozřejmě. Pana velvyslance Molnese. Pracujete na norské ambasádě jako řidič skoro třicet let, jestli jsem to dobře pochopil?“

Sanphet zavřel na znamení souhlasu oči.

„A velvyslance jste si velice cenil?“

„Velvyslanec Molnes byl velký člověk. Velký člověk s velkým srdcem. I mozkem.“

Poklepal si prstem na čelo a vrhl na Harryho varovný pohled.

Harry se otřásl, protože mu po páteři stekla pod okraj kalhot kapka potu. Rozhlédl se, zda někde není stín, kam by se mohli se židlemi přesunout, avšak slunce stálo vysoko a domy v téhle uličce byly nízké.

„Přišli jsme za vámi, protože vy jste nejlépe znal velvyslancovy zvyky, víte, kde se zdržoval a s kým mluvil. A také proto, že jste s ním očividně vycházel velice dobře i po osobní stránce. Co se stalo v ten den, kdy zemřel?“

Sanphet seděl naprosto nehybně a přitom líčil, že velvyslanec kolem poledne odjel, neřekl kam, pouze prohlásil, že bude řídit sám, což bylo v pracovní době velice neobvyklé, protože řidič neměl jiné povinnosti. Seděl proto na velvyslanectví do pěti a potom odjel domů.

„Bydlíte sám?“

„Moje žena zemřela před čtrnácti lety při dopravní nehodě.“

Harrymu cosi napovědělo, že Sanphet by mu dokázal sdělit přesně i to, před kolika měsíci a dny to bylo. Děti neměli.

„Kam jste velvyslance vozíval?“

„Na jiná velvyslanectví. Na schůzky. Na návštěvy k Norům.“

„K jakým Norům?“

„K různým. K lidem ze společností Statoil, Hydro, Jotun a Statskonsult.“

Pronesl názvy jednotlivých firem s dokonalou norskou výslovností.

„Znáte některá z těchhle jmen?“ zeptal se ho Harry a podal mu seznam. „S těmihle lidmi si velvyslanec telefonoval ze svého mobilu v den, kdy zemřel. Dostali jsme ten soupis od telefonní společnosti.“

Sanphet vytáhl brýle, ale přesto si musel papír přidržovat na vzdálenost paže. Přitom hlasitě četl: „V 11:10 Bangkocká sázková kancelář.“

Pohlédl na Harryho přes obroučky brýlí.

„Velvyslanec rád sázel na koníčky.“ A s úsměvem dodal: „Občas i vyhrál.“

Nho přešlápl.

„V 11:34 doktor Sigmund Johansen.“

„Kdo je to?“

„Velice bohatý člověk. Dost bohatý na to, aby si mohl před několika lety koupit v Anglii titul lorda. Osobní přítel thajské královské rodiny. Co je Thanon Worachak?“

„Příchozí hovor z telefonní budky. Podívejte se dál, prosím.“

„11:55 norské velvyslanectví.“

„Zvláštní je, že jsme dnes ráno na ambasádu zavolali a nikdo si nevzpomíná, že by s velvyslancem mluvil, dokonce ani recepční.“

Sanphet pokrčil rameny a Harry mávl rukou, aby mu naznačil, že má pokračovat.

„12:50 Ove Klipra. O tom jste už nejspíš slyšel, ne?“

„Něco málo.“

„Je to jeden z nejbohatších mužů v Bangkoku. Dočetl jsem se v novinách, že právě prodal vodní elektrárnu v Laosu. Bydlí v chrámu.“ Sanphet se uchechtl. „Znali se s velvyslancem z dřívějška, byli ze stejného kraje. Znáte? lesund? Velvyslanec pozval…“

Sanphet rozhodil rukama. Teď nemělo smysl o tom mluvit. Opět pozvedl list papíru.

„13:15 Jens Brekke. Neznám. 17:55 Thanon Mangkon?“

„Další příchozí hovor z telefonní budky.“

Na seznamu už víc jmen nebylo. Harry v duchu zaklel. Nevěděl sice přesně, co očekával, řidič mu však neřekl vůbec nic, co by už nevěděl z telefonního hovoru s Tonje Wiigovou, jíž volal před hodinou.

„Vy máte astma, pane Sanphete?“

„Astma? Ne. Proč?“

„Našli jsme v autě téměř prázdnou plastovou ampuli. Požádali jsme laboratoř, aby prozkoumala, jestli v ní nejsou drogy. Ano, neděste se, pane Sanphete, u podobných nálezů se to tak běžně dělá. Ukázalo se, že v ní byl jenom lék na astma. Jenže nikdo v rodině Molnesových astmatem netrpí. Nevíte, komu ta ampule mohla patřit?“

Sanphet zavrtěl hlavou.

Harry si přitáhl židli blíž k řidiči. Nebyl zvyklý provádět výslech venku na ulici a měl pocit, že ho poslouchají všichni, kteří sedí v té úzké uličce. Ztišil hlas:

„Při vší úctě lžete. Pane Sanphete, viděl jsem na vlastní oči, jak si recepční na velvyslanectví aplikuje lék proti astmatu. Vy prosedíte na ambasádě půl dne, pracujete tam skoro třicet let a nepochybně máte přehled o všem, co se tam kde šustne. A tvrdíte, že jste nevěděl, že má recepční astma?“

Sanphet na něj pohlédl klidnýma, studenýma očima.

„Jenom říkám, že nevím, kdo mohl nechat tu ampuli s lékem proti astmatu v autě, sir. V Bangkoku má hodně lidí astma a někteří z nich zcela jistě někdy jeli velvyslancovým vozem. Slečna Ao k nim nepatří, pokud vím.“

Harry na muže pohlédl. Jak tady může sedět a nemít na čele ani kapičku potu, když slunce na nebi žhne jako rozpálený mosazný činel? Harry sklopil zrak k poznámkovému bloku, jako by v něm měl zapsanou další otázku.

„Co děti?“

„Prosím?“

„Vozili jste někdy děti? Jezdili jste kolem školek nebo něco podobného? Chápete?“

Sanphet nehnul ani brvou, pouze ještě víc napřímil záda.

„Chápu. Pan velvyslanec k nim nepatřil.“

„Jak to víte?“

Jakýsi muž zvedl pohled od novin a Harry si uvědomil, že zvýšil hlas. Sanphet se uklonil.

Harry se cítil hloupě. Hloupě, mizerně a zpoceně. V uvedeném pořadí.

„Omlouvám se, nechtěl jsem se vás dotknout.“

Starý řidič se díval mimo něj a tvářil se, že omluvu přeslechl.

Harry vstal.

„Půjdeme. Slyšel jsem, že máte rád Griega, proto jsem vám přinesl tohle.“ Vytáhl kazetu. „Je to Griegova symfonie C-moll. Byla poprvé uvedena až v roce 1981, tak jsem si říkal, že ji možná nebudete mít. Všichni milovníci Griega by ji mít měli. Prosím.“

Sanphet se zvedl, udiveně kazetu přijal a zíral na ni.

„Na shledanou,“ rozloučil se Harry, učinil neobratný, avšak dobře míněný pokus o pozdrav wai a naznačil Nhoovi, že půjdou.

„Počkejte,“ ozval se řidič. Pohled nadále upíral na kazetu. „Velvyslanec byl dobrý člověk. Jen nebyl šťastný. Měl jednu slabost. Nechci, aby to pošpinilo jeho památku, ale obávám se, že na těch koníčcích prosázel víc, než vyhrál.“

„Tak tomu bývá u většiny lidí,“ okomentoval to Harry.

„Jenže každý asi neprohraje pět milionů bahtů.“

Harry se to pokusil zpaměti přepočítat. Nho ho předběhl.

„Sto tisíc dolarů.“

Harry pískl. „No…, ovšem jestli na to měl…“

„Právě že neměl,“ dodal Sanphet. „Půjčil si peníze od nějakých bangkockých lichvářů. Během posledních týdnů mu několikrát volali.“ Pohlédl na Harryho. Z jeho asijských očí se dalo těžko něco vyčíst. „Osobně se domnívám, že sázkové dluhy jsou něco, co by měl člověk splatit, ale jestliže ho někdo zabil kvůli těm penězům, pak by měl být podle mého potrestán.“

„Takže velvyslanec nebyl šťastný?“

„Neměl snadný život.“

Harryho najednou něco napadlo. „Říká vám něco zkratka Man U?“

Řidič na něj tázavě pohlédl.

„To stálo ve velvyslancově diáři u dne, kdy byl zavražděn. Díval jsem se do televizního programu a nikde toho dne nevysílali žádný zápas Manchesteru United.“

„Aha, Manchester United,“ usmál se Sanphet. „To je Klipra. Velvyslanec mu říkal Mister Man U. Létá totiž do Anglie na zápasy týmu a koupil hodně akcií klubu. Dost zvláštní člověk.“

„Uvidíme, promluvíme si s ním později.“

„Pokud ho seženete.“

„Co tím míníte?“

„Oveho Klipru nemůžete zastihnout. On musí zastihnout vás.“

Ještě to mi tak chybělo, pomyslel si Harry. Nějaká komiksová postavička.

* * *

„To s tím sázkovým dluhem radikálně mění celou situaci,“ prohlásil Nho, když opět seděli v autě.

„Možná,“ odtušil Harry. „Tři čtvrtě milionu norských korun… To je sice hodně peněz, ale je to dost?“

„V Bangkoku se vraždí i kvůli menším částkám. Mnohem menším. Věřte mi.“

„Já teď nemyslím na lichváře, nýbrž na Atleho Molnese. Pocházel přece ze zazobané rodiny. Měl mít dost financí, aby dluh splatil, přinejmenším pokud by šlo o život. Tady něco úplně nesedí. Co si myslíte o Sanphetovi?“

„Lhal, když hovořil o té recepční, slečně Ao.“

„Vážně? Co vás k tomu tvrzení vede?“

Nho neodpověděl, jen se tajuplně usmál a ukázal si na hlavu.

„Co se mi tím snažíte sdělit, Nho? Že poznáte, jestliže lidi lžou?“

„Naučil jsem se to od své matky. Během války ve Vietnamu se živila tím, že v druhém patře na Soi Cowboy hrávala poker.“

„Pitomost. Znám policajty, kteří vyslýchali lidi celý svůj život, a všichni tvrdí totéž: Dobrého lháře nikdy nedokážete prohlédnout.“

„Je třeba mít oči na správném místě. Dá se to poznat podle drobností. Jako například podle toho, že neotevřete pořádně ústa, když tvrdíte, že všichni, kteří mají rádi Griega, by měli tuhle kazetu mít.“

Harry ucítil, jak mu rudnou tváře. „Měl jsem tu kazetu náhodou ve walkmanu. O Griegově symfonii C-moll mi vyprávěl jeden australský policista. Koupil jsem si ji jako takovou vzpomínku na něj.“

„V každém případě to zapůsobilo.“

Nho se jen tak tak vyhnul nákladnímu automobilu, který se s duněním vyřítil proti nim.

„Do prdele!“ Harrymu ani nestihlo srdce poskočit do krku. „Jel v protisměru!“

Nho pokrčil rameny. „Byl větší než já.“

Harry se podíval na hodinky. „Musíme zajet na stanici a já musím stihnout pohřeb.“ S odporem pomyslel na teplé sako obleku, které měl pověšené ve skříňce před „kanceláří“.

„Doufám, že budou mít v krematoriu klimatizaci. Mimochodem, proč jsme seděli v tomhle pařáku na ulici? Proč nás ten staroch nepozval dovnitř do stínu?“

„Z hrdosti,“ odpověděl Nho.

„Z hrdosti?“

„Bydlí v maličké místnosti, která ani zdaleka nepřipomíná auto, v němž jezdí, a místo, kde pracuje. Nechtěl nás pozvat dovnitř, protože by to bylo trapné, nejen pro něj, ale i pro nás.“

„Zvláštní člověk.“

„Tohle je Thajsko,“ vysvětlil Nho. „Ani já bych vás nepozval k sobě domů. Donesl bych vám čaj na schody.“

Prudce odbočil doprava a pár tříkolových tuk-tuků vyděšeně uskočilo stranou. Harry automaticky napřáhl ruce před sebe.

„Jsem…“

„… větší než oni. Díky, Nho, už jsem ten princip pochopil.“

Kapitola 15

„Tak už to má za sebou,“ pronesl muž stojící vedle Harryho a pokřižoval se. Byl to mohutný chlapík, opálený a se světle modrýma očima, které Harrymu připomněly namořené kulatiny a seprané džíny. Hedvábnou košili měl u krku rozhalenou a pod ní mu visel silný zlatý řetěz, jenž se na slunci matně a silně třpytil. Nos mu pokrývala hustá síť žilek a hnědá lebka pod ustupujícími vlasy zářila jako biliárová koule. Oči měl bystré a díky tomu vypadal zblízka na méně než na svých sedmdesát let.

Mluvil. Hlasitě a poměrně neuctivě na to, že byli na pohřbu. Jeho severonorský dialekt se zpěvavě rozléhal pod klenbou obřadní síně, avšak nikdo se po něm káravě neotočil.

Když vyšli ven před krematorium, Harry se mu představil.

„No ne, tak vedle mě stál celou dobu policista a já jsem o tom nevěděl. Dobře že jsem nic neřekl, to by mě přišlo draho.“

Dunivě se zasmál a podal Harrymu suchou pokřivenou stařeckou ruku.

„Roald Bork, důchodce s minimální penzí,“ představil se ironicky, ale jeho oči zůstaly chladné.

„Tonje Wiigová mi prozradila, že jste jakýmsi duchovním vůdcem místní norské komunity.“

„To vás asi zklamu. Jak vidíte, jsem starý a vetchý, žádný vůdce stáda. Navíc jsem se odstěhoval na periferii, a to jak v přeneseném, tak v doslovném významu.“

„Opravdu?“

„Do Tartaru hříchu, thajské Sodomy.“

„Do Pattaye?“

„Správně. Bydlí tam pár dalších Norů, které se snažím tak nějak usměrňovat.“

„Dovolte mi, abych přešel rovnou k věci, pane Borku. Právě jsme se snažili dovolat se Ovemu Kliprovi, zastihli jsme ale jenom vrátného, který tvrdí, že neví, kde Klipra je ani kdy se vrátí.“

Bork se zachechtal. „Jo, to je Ovemu podobné.“

„Jak jsem pochopil, navazuje raději kontakty sám, jenže my tady zjišťujeme okolnosti úmrtí norského občana a já nemám moc času. Pokud tomu dobře rozumím, jste Kliprovým blízkým přítelem, jeho jakýmsi spojovacím článkem s okolním světem.“

Bork naklonil hlavu ke straně. „Nejsem žádný jeho pobočník, jestli máte na mysli tohle. Ale jinak je v podstatě pravda, že mu občas zprostředkovávám kontakty. Klipra nerad mluví s lidmi, které nezná.“

„Zprostředkoval jste mu i kontakt s velvyslancem?“

„Poprvé ano. Ale Kliprovi se velvyslanec líbil, takže potom se spolu celkem stýkali. Velvyslanec také pocházel z oblasti Sunnm? re, ačkoli byl z venkova a ne pravý? lesunďan jako Klipra.“

„Zvláštní, že tady dnes není, že?“

„Klipra je neustále v poklusu. Několik dní mi nezvedl telefon, proto odhaduju, že je někde na obhlídce svých obchodů ve Vietnamu nebo v Laosu a ani neví, že velvyslanec zemřel. O té události se zrovna nepublikovaly články s palcovými titulky.“

„K tomu přece ani není důvod, jestliže člověk zemře na selhání srdce,“ odtušil Harry.

„Aha. A proto je tu norská policie?“ zeptal se Bork opět ironicky a osušil si velkým bílým kapesníkem pot ze zátylku.

„Rutinní postup v případě úmrtí velvyslance v zahraničí,“ odvětil Harry a napsal na rub vizitky telefonní číslo na stanici.

„Tady na tom čísle mě můžete zastihnout, pokud by se Klipra objevil.“

Bork si vizitku prohlédl, zatvářil se, jako by chtěl něco říct, ale nakonec si to rozmyslel, zastrčil vizitku do náprsní kapsy a pokývl.

„Kdyby něco, budu na vás mít aspoň spojení,“ podotkl, pozdravil a odkráčel ke starému landroveru. Za ním se zableskl čerstvě umytý červený lak vozu stojícího zpola na chodníku. Bylo to totéž porsche, které Harry viděl přijíždět před Molnesův dům.

K Harrymu přistoupila Tonje Wiigová. „Doufám, že vám Bork dokázal pomoct.“

„Prozatím ne.“

„Co povídal o Kliprovi? Věděl, kde je?“

„Nevěděl nic.“

Stála tam dál a Harryho přepadl nejasný pocit, že čeká na něco víc. V záblesku paranoie si vybavil kamenný pohled Dagfinna Torhuse na letišti Fornebu – žádné skandály, jasné?. Je možné, že by jí nařídili, aby Harryho sledovala a ohlásila jim, pokud by zašel příliš daleko? Pohlédl na ni a okamžitě tu myšlenku zavrhl.

„Komu patří to červené porsche?“ zeptal se.

„Porsche?“

„Tamhleto. Myslel jsem si, že vy holky z? stfoldu znáte všechny značky aut dávno předtím, než oslavíte šestnáctiny.“

Tonje Wiigová přeslechla jeho komentář a nasadila si sluneční brýle. „To je Jensovo auto.“

„Kdo je Jens?“

„Jens Brekke. Valutový makléř. Přešel před několika lety z Norské banky do Barclay Thailand. Je tamhle.“

Harry se otočil. Nahoře na schodech stála Hilde Molnesová, oblečená do vyzývavých volných hedvábných šatů černé barvy, vedle ní vážně se tvářící Sanphet v tmavém obleku. Za nimi postával mladší světlovlasý muž. Harry si ho všiml už v obřadní síni. Pod sakem měl dotyčný vestu, navzdory tomu, že stupnice teploměru ukazovala pětatřicet. Oči skrýval za draze vypadajícími slunečními brýlemi a tiše mluvil s nějakou ženou oblečenou také v černém. Harry na ni zíral a ona, jako by ucítila jeho pohled, k němu obrátila tvář. Harry Runu Molnesovou nepoznal ihned, a nyní pochopil proč. Zvláštní asymetrie byla ta tam. Runa byla vyšší než ostatní na schodišti. Vrhla na Harryho krátký pohled, jenž neprozrazoval žádné emoce, pouze unuděnost.

Harry se omluvil, vyšel po schodišti nahoru a kondoloval Hildě Molnesové. Ta měla ruku ochablou a bez vůle. Hleděla na Harryho zastřeným pohledem, avšak vůně těžkého parfému ginový odér takřka zastírala.

Potom se otočil k Runě. Zastínila si oči před sluncem a zamžourala na něj, jako by si ho všimla teprve teď.

„Dobrý den,“ pozdravila ho. „Konečně někdo, kdo je v téhle zemi pygmejů vyšší než já. Nejste vy ten detektiv, co u nás byl?“

V hlase se jí ozýval agresivní podtón, předstíraná sebejistota teenagera. Stisk ruky měla silný a pevný. Harryho pohled automaticky vyhledal druhou ruku. Voskově vypadající protézu trčící z černého rukávu.

„Detektiv?“

To promluvil Jens Brekke.

Odložil sluneční brýle a zamžoural. Měl upřímný, chlapecký obličej a rozcuchaná světlá ofina mu spadala přes téměř průzračné modré oči. Kulatou tvář měl sice dětsky buclatou, avšak vrásky kolem očí nasvědčovaly, že už mu určitě bylo třicet. Místo obleku Armani měl na sobě klasický oblek značky Del Georgio a ručně šité boty Bally se mu leskly jako černá zrcadla; něco v jeho vzezření však Harrymu připomnělo poněkud neomaleného dvanáctiletého kluka, který se jen oblékl jako dospělý. Harry se představil.

„Jsem zástupce norské policie a provádím tady nějaké rutinní vyšetřování.“

„Aha? To je běžné?“

„Vy jste mluvil s velvyslancem v den, kdy zemřel, je to tak?“

Brekke se na Harryho poněkud překvapeně zahleděl.

„Je to tak. Jak to víte?“

„Našli jsme jeho mobilní telefon. Vaše číslo bylo jedním z pěti posledních, na která volal.“

Harry si ho zkoumavě prohlížel, avšak Brekkeho obličej neprozrazoval sebemenší překvapení nebo zmatení, jen upřímný úžas.

„Mohli bychom si promluvit?“ zeptal se Harry.

„Zajděte za mnou,“ odpověděl mu Brekke a nepozorovaně odkudsi vykouzlil vizitku, kterou teď svíral mezi ukazováčkem a prostředníčkem.

„Domů nebo do práce?“

„Doma jenom přespávám,“ odpověděl Brekke.

Náznak úsměvu, který se mu objevil na rtech, nebyl takřka vidět, Harry si ho však přesto povšiml. Jako by rozhovor s kriminalistou byl jen něčím napínavým, něčím ne úplně seriózním.

„Omluvili byste mě?“

Brekke cosi šeptl Runě do ucha, pokývl Hilde Molnesové a zmizel poklusem směrem ke svému porsche. Prostranství se začínalo pomalu vylidňovat, Sanphet dovedl Hilde Molnesovou k velvyslaneckému vozu a Harry tam zůstal stát sám s Runou.

„Na ambasádě se koná smuteční posezení,“ sdělil jí.

„Já vím. Máma nemá chuť tam jít.“

„Jistě. Možná máte na návštěvě nějaké příbuzné…“

„Ne,“ odtušila stručně.

Harry si všiml, že Sanphet zavřel za Hilde Molnesovou dveře a obchází vůz.

„No… Můžete jet se mnou taxíkem, jestli máte chuť.“

Harry ucítil, jak mu zrudly uši, když si uvědomil, jak to vyznělo. Chtěl tím říct „jestli máte chuť jet na ambasádu se mnou“.

Vzhlédla k němu. Oči měla černé a Harry nevěděl, co by měl dodat.

„Nemám chuť.“ Vydala se směrem k velvyslaneckému vozu.

Kapitola 16

Atmosféra byla rozpačitá a nikdo moc nemluvil. Tonje Wiigová Harryho sama požádala, zda by nepřišel, a teď spolu stáli v rohu a otáčeli v rukou skleničkami. Tonje už měla skoro vypité druhé martini. Harry si objednal vodu, ale místo toho dostal sladký, lepkavý pomerančový nápoj.

„Asi máte tam u vás rodinu, Harry?“

„No…,“ protáhl Harry, nejistý, co ta náhlá změna tématu a oslovení znamená.

„Já taky,“ prohlásila. „Rodiče a sourozence. Pár tet a strýčků, žádné prarodiče. To je všechno. A vy?“

„Něco podobného.“

Slečna Ao se kolem nich prosmykla s tácem nápojů. Měla na sobě jednoduché tradiční thajské šaty s dlouhým rozparkem na boku. Harry ji sledoval pohledem. Nebylo těžké si představit, že by velvyslanec mohl podlehnout pokušení.

Na druhém konci místnosti, před velkou mapou světa, stál osamělý muž a pohupoval se na špičkách. Měl vzpřímené držení těla, široká ramena a stříbřitě šedé vlasy ostříhané stejně nakrátko jako Harry. Oči měl zapadlé v obličeji, pod kůží mu pracovaly čelistní svaly a ruce držel spojené za zády. Na hony z něj čišelo, že má něco společného s armádou.

„Kdo je to?“

„Ivar L? ken. Velvyslanec mu říkal jen LM.“

„L? ken. Zvláštní. Není uvedený na seznamu zaměstnanců, který mi dali v Oslu. Co dělá?“

„Dobrá otázka.“ Tonje Wiigová se zazubila a upila ze svého drinku. „Omlouvám se, Harry. Nevadí vám, že vám říkám Harry? Jsem asi trochu lízlá, v posledních dnech jsem hodně pracovala a málo spala. No, přišel sem loni, krátce po Molnesovi. Mám-li být krutě upřímná, patří k tomu typu diplomatů, kteří už nikam nemíří.“

„Co to znamená?“

„Že jeho kariéra uvízla na mrtvém bodu. Předtím zastával nějakou funkci v armádě, jenže v určitém okamžiku se s jeho jménem začalo pojit příliš mnoho ‚ale‘.“

„A co má být?“

„Copak jste nikdy neslyšel, jak se o sobě baví lidi z ministerstva zahraničí? ‚Je to zdatný diplomat, ale pije, ale je na ženské…‘ A tak dále. To, co následuje po oněch ‚ale‘, je mnohem důležitější než to, co stojí před nimi, právě tohle rozhoduje o tom, jak vysoko se v úřadu dostanete. Právě proto je ve vedení tolik zbožné průměrnosti.“

„Jaká jsou tedy jeho ‚ale‘ a proč je tady?“

„Upřímně řečeno nevím. Vím, že mívá jednání a sepisuje nějaká hlášení, která se posílají do Osla, ale jinak ho moc nevídáme. Myslím, že bývá nejradši sám. Občas sebere stan, antimalarika a do batohu si sbalí fotografickou výbavu a jede někam do Vietnamu, Laosu nebo Kambodži. Úplně sám, znáte ty týpky, ne?“

„Tak trochu. Jaká hlášení sepisuje?“

„Nevím. Tohle měl na starosti velvyslanec.“

„Nevíte? Vždyť vás tu na ambasádě není tolik. Jsou to snad nějaké tajné informace?“

„Jaké by to asi tak mohly být?“

„No… Bangkok je přece dopravním uzlem celé Asie.“

Pohlédla na něj a laškovně se usmála. „Rádi bychom se tady zabývali tak vzrušujícími záležitostmi. Jenže já si myslím, že ho tady ministerstvo zahraničí prostě nechává jako dík za dlouhou a převážně věrnou službu králi a vlasti. Navíc se na mě vztahuje povinnost mlčenlivosti.“

Opět se zazubila a položila Harrymu ruku na paži. „Co kdybychom mluvili o něčem jiném?“

Harry začal mluvit o něčem jiném a potom si došel pro další pití. Lidské tělo sestává z šedesáti procent z vody a Harry měl pocit, že většina vody z něj v průběhu dne vyprchala jako pára k modrošedému nebi venku.

Našel slečnu Ao společně se Sanphetem úplně na konci místnosti. Sanphet mu odměřeně pokývl.

„Voda?“ zeptal se Harry.

Ao mu podala sklenici.

„Co znamená zkratka LM?“

Sanphet povytáhl obočí.

„Máte na mysli pan L? kena?“

„Ano.“

„Proč se nezeptáte přímo jeho?“

„Pro případ, že byste ho tak nazývali za jeho zády.“

Sanphet se pousmál. „L znamená ‚living‘, M ‚morphine‘. Je to stará přezdívka, kterou dostal, když koncem války ve Vietnamu pracoval pro OSN.“

„Ve Vietnamu?“

Sanphet nepatrně pokývl hlavou a Ao zmizela.

„Pan L? ken byl v roce 1975 členem jisté jihovietnamské jednotky, která v evakuační zóně čekala, až ji nabere vrtulník. Během čekání je napadla hlídka Vietcongu. Rozpoutala se krvavá řež, L? ken byl jedním z těch, kteří byli zraněni, kulka mu prostřelila sval v zátylku. Američané už tehdy měli z Vietnamu svoje vojáky dávno stažené, ale ještě tam působila jejich zdravotnická jednotka. Zdravotníci pobíhali sloní trávou od vojáka k vojákovi a poskytovali jim první pomoc. Křídou jim na helmy psali, jaká mají zranění, takový stručný zdravotnický záznam. Jestliže jim tam napsali D, znamenalo to, že dotyčný je dead, mrtvý, takže ti, co pak přišli s nosítky, neztráceli čas tím, že by museli vojáky prohlížet. L znamenalo, že je zraněný naživu, a jestliže napsali M, znamenalo to, že dotyčný dostal morfium. Dělalo se to kvůli tomu, aby příslušný voják nedostal další injekce a nezemřel na předávkování.“

Sanphet pokývl směrem k L? kenovi.

„Když ho našli, byl v bezvědomí, proto mu nedali morfium, jenom mu na helmu napsali L a společně s ostatními ho naložili do vrtulníku. Když ho probudily vlastní výkřiky bolesti, nejdřív nechápal, kde je. Jakmile se mu ovšem podařilo odvalit ze sebe mrtvého vojáka, který na něm ležel, zahlédl muže s bílou páskou, který právě aplikoval injekci jinému muži, pochopil, co se děje, a rozeřval se, že chce morfium. Jiný ošetřovatel mu zaťukal na helmu a prohlásil: ‚Sorry, kámo, ty už seš dost napumpovanej.‘ L? ken tomu nemohl uvěřit a strhl si z hlavy helmu, na které opravdu stálo L a M. Jenomže to nebyla jeho helma. Podíval se znovu na vojáka, který právě dostával injekci do paže. Spatřil, že má na hlavě helmu s písmenem L, a okamžitě rozpoznal pod maskovací síťkou zmačkanou krabičku svých cigaret a označení OSN. Došlo mu, co se stalo. Ten ubožák si s ním helmu vyměnil, aby dostal další dávku morfia. Zařval, ale jeho výkřik zanikl v hluku motorů, protože právě vzlétali. Takhle tam hulákal ještě půl hodiny, než doletěli na green.“

„Na green?“

„Do tábora. Říkali jsme tomu tak.“

„Takže vy jste tam byl taky?“

Sanphet pokývl.

„Díky tomu znáte ten příběh tak dobře?“

„Sloužil jsem u zdravotnické jednotky jako dobrovolník a staral jsem se o ně.“

„Jak to bylo dál?“

„L? ken stojí tamhle. Ten druhý se už nikdy neprobral.“

„Předávkování?“

„Na ten průstřel břicha by nejspíš nezemřel.“

Harry zavrtěl hlavou. „A teď pracujete vy i L? ken na stejném místě.“

„Náhoda.“

„Jaká je pravděpodobnost, že se něco takového stane?“

„Svět je malý,“ odtušil Sanphet.

„LM,“ zopakoval Harry a dopil sklenku. Potom zamumlal, že potřebuje ještě vodu, a vydal se hledat Ao.

* * *

Našel ji v kuchyni, kde omotávala kolem sklenic papírové ubrousky. „Chybí vám velvyslanec?“ zeptal se jí.

Udiveně na něj pohlédla a přikývla.

Harry svíral v rukou prázdnou sklenku.

„Jak dlouho jste byli milenci?“

Spatřil, jak se její malá krásná ústa otevřela, našpulila se k odpovědi, kterou neměl mozek ještě připravenou, zavřela se a znovu se otevřela, jako u akvarijní rybičky. Potom jí do pohledu vstoupil vztek a Harry zpola očekával, že ho udeří. Jenže místo toho se jí oči zalily slzami.

„Omlouvám se,“ pronesl Harry bez lítosti v hlase.

„Vy…“

„Vážně se omlouvám. Musíme se ale ptát i na takové věci.“

„Jenže já…“

Odkašlala si, povytáhla ramena a opět je nechala klesnout, jako by ze sebe chtěla setřást ošklivou myšlenku.

„Velvyslanec byl ženatý. A já…“

„Jste taky vdaná?“

„Ne, jenom…“

Harry ji vzal zlehka pod paží a dovedl ji ke kuchyňským dveřím. Otočila se k němu, do očí se jí opět vrátil vztek.

„Poslyšte, slečno Ao, velvyslanec byl nalezen v motelu. Víte, co to znamená. To znamená, že nespal jenom s vámi.“ Pohlédl na ni, aby zjistil, jak jeho slova zaúčinkují.

„Vyšetřujeme tady vraždu. Nemáte nejmenší důvod cítit k tomuto muži loajalitu, chápete?“

Zaúpěla a Harry si uvědomil, že jí třese paží. Pustil ji. Pohlédla na něj. Zorničky měla rozšířené a temné.

„Bojíte se, je to tak?“

Hruď se jí zdvihala a klesala.

„Pomůže, pokud vám slíbím, že nic z tohohle se nemusí nikdo dozvědět, pokud to nebude nějak souviset s vraždou?“

„Nebyli jsme milenci!“

Harry na ni mrkl, viděl však jen dvě temné zorničky. Přál si, aby tu byl Nho.

„Dobře. A co potom dělá mladá dívka jako vy v autě ženatého velvyslance? Kromě toho, že si tam aplikuje lék proti astmatu?“

Harry odložil na tác prázdnou sklenku a odešel. Ve sklence ležela plastová ampule. Bylo to pitomé gesto, avšak Harry byl ochotný dělat pitomosti, jen aby se konečně něco stalo. Cokoli.

Kapitola 17

Elizabeth Dorothea Crumleyová měla špatnou náladu.

„Krucifix! Cizinec s nožem v zádech v motelu, žádné otisky prstů a žádný podezřelý, žádná mizerná stopa. Jenom mafie, recepční, Tonya Hardingová a majitel motelu. Zapomněla jsem na něco?“

„Na lichváře,“ odpověděl Rangsan zpoza Bangkok Post.

„To je taky mafie,“ sykla vrchní komisařka.

„Ten lichvář, kterého využíval velvyslanec Molnes, k ní nepatří,“ namítl Rangsan.

„Co tím míníte?“

Rangsan odložil noviny.

„Harry, vy jste přece povídal, že podle domněnky toho řidiče dlužil velvyslanec peníze nějakým lichvářům. Co udělá lichvář, jestliže dlužník zemře? Pokusí se vymoct dluh od pozůstalých, nemám pravdu?“

Liz nasadila skeptický výraz.

„Proč? Sázkové dluhy jsou osobní záležitost, rodiny se netýkají.“

„Ještě pořád existují lidé, kterým záleží na takových věcech, jako je dobré jméno rodiny, a lichváři jsou obchodníci, snaží se samozřejmě získat peníze zpět tam, kde mají šanci.“

„Tahle teorie je dost přitažená za vlasy.“ Liz nakrčila nos.

Rangsan opět zvedl noviny.

„Přesto jsem našel v seznamu příchozích hovorů rodiny Molnesových během posledních tří dnů třikrát telefonní číslo firmy Thai Indo Travellers.“

Liz tiše pískla a všichni kolem stolu pokývli.

„Cože?“ zeptal se Harry, který pochopil, že mu něco uniklo.

„Thai Indo Travellers je navenek cestovní kancelář,“ vysvětlila mu Liz. „V prvním patře provozovny ale realizují svoji skutečnou činnost, totiž půjčují peníze lidem, kterým by jinde nepůjčili. Účtují si vysoké úroky a mají efektivní a drsný systém vymáhání. Už je nějakou dobu sledujeme.“

„Přesto jste na ně nic nenašli?“

„Možná bychom něco objevili, kdybychom na to šli dostatečně tvrdě. Jenže my si myslíme, že konkurence, ti, co by převzali jejich trh, kdyby Thai Indo zavřela, je ještě horší. Thai Indo dokáže operovat vedle mafie, a pokud je nám známo, neplatí dokonce bossům ani procenta. Pokud by někdo z jejich lidí zavraždil velvyslance, bylo by to, pokud je nám známo, poprvé, co by někoho zabili.“

„Možná bylo načase vyrukovat s výstrahou,“ navrhl Nho.

„Nejdřív zavraždit dlužníka a potom zavolat jeho rodině a požadovat peníze? Nezní to trochu protismyslně?“ podivil se Harry.

„Proč? K lidem, kterým by byla určena zpráva, co se stane s těmi, kdo nesplácejí, by se ta výstraha dostala,“ odpověděl Rangsan a pomalu zalistoval novinami. „No, a jestliže by navíc získali zpátky i peníze, bylo by to pro ně jen dobře.“

„Fajn,“ přikývla Liz. „Nho a Harry, poctěte je zdvořilostní návštěvou. A ještě jedna věc. Právě jsem mluvila s technickým oddělením. Není jim jasné to s tím tukem, který jsme našli na Molnesově saku v okolí bodné rány. Tvrdí, že je organického původu a že musí pocházet z nějakého zvířete. Tak, to by bylo všechno, prosím, můžete jít.“

* * *

Rangsan došel cestou k výtahu k Harrymu a Nhoovi.

„Dejte si pozor, tihle chlápci jsou drsňáci. Slyšel jsem, že u dlužníků, kteří nesplácejí, používají lodní šroub.“

„Lodní šroub?“

„Naloží je do lodi, připoutají je v řece k pilotu, spustí motor na zpětný chod, zvednou lodní šroub z vody a přitom pomalu plují zpátky. Dokážete si to představit?“

Harry si to dokázal představit.

„Před pár roky jsme našli chlapa, který takhle zemřel na zástavu srdce. Obličej měl úplně stržený, doslova. Cílem asi bylo, aby chodil po městě jako odstrašující případ a varování pro ostatní dlužníky. Jenže pro jeho srdce to nejspíš byla příliš velká zátěž, když uslyšel, jak motor nabírá obrátky, a uviděl, jak se lodní šroub blíží.“

Nho přikývl. „To není dobré. Lepší je zaplatit.“

* * *

„Amazing Thailand“ stálo černými písmeny nad pestrým snímkem thajských tanečnic. Plakát visel na stěně maličké cestovní kanceláře v Soi Sampeng v Čínské čtvrti. S výjimkou Harryho, Nhoa, jednoho muže a jedné ženy, kteří seděli každý za svým stolem, byla spartánsky zařízená místnost prázdná. Muž měl brýle s natolik silnými skly, že vypadal, jako by na příchozí hleděl přes stěnu kulatého akvária pro zlaté rybičky.

Nho muži a ženě právě ukázal identifikační průkaz.

„Co povídá ten chlap?“

„Že je tu policie vždycky vítaná a že nám dá na výlety speciální slevu.“

„Požádejte ho o výlet zdarma do prvního patra.“

Nho pronesl několik slov a muž s tlustými skly zvedl telefonní sluchátko.

„Pan Sorensen jen dopije čaj,“ prohlásil anglicky.

Harry se chystal něco říct, avšak Nhoův varovný pohled ho přiměl se ovládnout. Posadili se na židli a čekali. Po několika minutách ukázal Harry na nečinný větrák na stropě. Muž s tlustými brýlemi s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Kaput.“

Harry ucítil, že ho začíná svědit temeno. Po několika minutách zazvonil muži s tlustými skly telefon a muž je vyzval, aby ho následovali. Pod schodištěm jim naznačil, že se mají vyzout. Harry si vzpomněl na své děravé propocené tenisové ponožky a vyjádřil názor, že by bylo pro všechny zúčastněné lepší, kdyby si boty nechal na nohou, Nho však slabě zavrtěl hlavou. Harry se s tichým zaklením zul a vydusal po schodech nahoru.

Muž s tlustými skly zaťukal na dveře, ty se rozlétly a Harry o dva kroky ucouvl. Dveřní otvor vyplňovala od zárubně k zárubni hora masa a svalů. Měla dvě úzké čárečky místo očí, černý převislý knír a hlavu vyholenou, s výjimkou slabého cůpku v zátylku splývajícího přes rameno. Hlava vypadala jako bowlingová koule podivné barvy, tělo nemělo ani krk, ani ramena, jen boulící se zátylek, který začínal u uší a klesal dolů k dvojici paží, jež byly tak silné, že je muž nedokázal zcela připažit. Harry nikdy v životě neviděl tak velikého chlapa.

Muž nechal dveře otevřené a kolébal se před nimi do místnosti.

„Jmenuje se Wu,“ zašeptal Harrymu Nho. „Gorila na volné noze. S hodně špatnou pověstí.“

„Panebože, vypadá jako špatná karikatura hollywoodského padoucha.“

„Číňani z Mandžuska. Jsou známí svou obrovitostí…“

Okenice byly zavřené a v potemnělé místnosti Harry zahlédl obrysy muže za velkým psacím stolem. Na stropě hučel větrák a ze zdi na ně cenila zuby vycpaná hlava tygra. U otevřených dveří na balkon, kvůli nimž vznikal akustický dojem, jako by venkovní provoz procházel napříč místností, seděla třetí osoba. Wu se vmáčkl na poslední zbylou židli v místnosti. Harry a Nho zůstali stát uprostřed.

„S čím vám mohu pomoci, pánové?“

Hlas za psacím stolem byl hluboký a anglická výslovnost takřka jako z Oxfordu. Muž pozvedl ruku, na níž se zatřpytil prsten. Nho pohlédl na Harryho.

„No… Jsme od policie, pane Sorensene…“

„To vím.“

„Půjčili jste peníze velvyslanci Atlemu Molnesovi. Je mrtvý a vy jste se snažili dovolat se jeho ženě, abyste získali zpět částku, kterou vám dlužil,“ vysvětlil Harry.

„Nemáme u žádného velvyslance žádné pohledávky. Navíc neposkytujeme tenhle typ půjček, pane…?“

„Hole. Lžete, pane Sorensene.“

„Co jste to povídal, pane Hole?“ Sorensen se naklonil vpřed. Rysy ve tváři měl thajské, avšak pleť a vlasy bílé jako sníh a oči blankytně modré.

Nho zatahal Harryho za rukáv, ten však přitáhl ruku k tělu a dál upíral pohled do Sorensenových očí. Věděl, že se právě zachoval jako slon v porcelánu, protože použil výhrůžky, a že pravidla hry stanovují, že kdyby teď Sorensen cokoli přiznal, ztratil by dekorum. Jenže Harry byl naboso, potil se jako prase a měl plné zuby dekora, taktu i diplomacie.

„Jste v Čínské čtvrti, pane Hole, ne na území farangů. Nemám žádné neshody s bangkockým policejním ředitelem. Navrhuji, abyste si s ním promluvili, než řeknete něco dalšího, a v tom případě vám slibuji, že na tenhle trapný výstup zapomenu.“

„Obyčejně vyhrožuje policie zločinci, nikoli obráceně.“

Sorensenovi zasvítily mezi vlhkými červenými rty bílé zuby.

„Aha. No, tentokrát to tedy proběhlo obráceně. Wu vás vyprovodí, pánové.“

„To, co tady provozujete, nesnese denní světlo – a vy očividně také ne, pane Sorensene. Na vašem místě bych si urychleně pořídil opalovací krém s vysokým ochranným faktorem. Ty se totiž na vězeňském dvoře neprodávají.“

Sorensen promluvil ještě o poznání hlubším hlasem.

„Nedrážděte mě, pane Hole. Obávám se, že jsem při svých pobytech v zahraničí ztratil typickou thajskou trpělivost.“

„Po několika letech za mřížemi se k ní jistě opět propracujete.“

„Vyprovoď pana Holea ven, Wu.“

Velké tělo se pohnulo s překvapivou rychlostí. Harry ucítil kyselý pach kari, a než stihl zvednout paže, vznesl se do výšky. Wu ho svíral jako plyšového medvěda, kterého vyhrál v lunaparku. Harry se pokusil vykroutit se mu, avšak ocelové sevření s každým jeho výdechem ještě zesílilo, podobně jako had škrtič utahuje sevření kolem své oběti. Harrymu se zatmělo před očima, přitom slyšel, jak se hluk dopravního provozu zintenzivňuje. Konečně byl volný a plachtil vzduchem. Jakmile otevřel oči, uvědomil si, že na chvíli omdlel, jako by se na vteřinku zasnil. Spatřil štít s čínskými znaky, svazek kabelů mezi dvěma telefonními stožáry, šedobílé nebe a tvář, která na něj shlížela. Potom se zvuky vrátily a Harry uslyšel, jak ústa v té tváři chrlí nadávky. Ukázal prstem na balkon a na střechu tuk-tuku, v níž zela ošklivá trhlina.

„Jak je, Harry?“ Nho odstrčil řidiče tuk-tuku.

Harry se na sebe podíval. Bolelo ho v zádech a jeho odrbané bílé tenisové ponožky vypadaly na špinavém šedivém asfaltu nadmíru tristně.

„No… Už jsem zažil vyhazov od Schr? derů. Přinesl jste mi boty?“

Harry by přísahal, že se Nho musel přemáhat, aby se nezazubil.

* * *

„Sorensen mě vyzval, abych s sebou příště přinesl příkaz k zatčení,“ vyložil Harrymu Nho, když opět seděli v autě. „Teď na ně v každém případě máme útok na veřejného činitele.“

Harry si prstem pohladil dlouhou tržnou ránu v lýtku. „Nemáme ho na ně, máme ho na tu horu masa. Ale možná by nám ten Číňan mohl něco povědět. Mimochodem, co máte vy Thajci s těmi výškami? Podle Tonje Wiigové jsem třetí Nor, kterého tady během krátké doby vyhodili z okna.“

„Stará mafiánská metoda, dávají jí tu přednost před kulkou. Pokud se najde mrtvola pod oknem, nemůže policie vyloučit, že to mohla být nehoda. Peníze se přesunou z ručky do ručky, případ se odloží, aniž by bylo možné za to někoho přímo zkritizovat, a všichni jsou spokojení. Kulka všechno jenom komplikuje.“

Zastavili na červenou. Na chodníku seděla na koberci stará vrásčitá Číňanka a odhalovala v úsměvu shnilé pahýly zubů. V modrém chvějícím se vzduchu se zdálo, jako by se její obličej rozplýval.

Kapitola 18

Telefon vzala Auneho manželka.

„Je pozdě,“ pronesla ospale.

„Je brzy,“ opravil ji Harry. „Omlouvám se, jestli volám nevhod, ale potřebuju mluvit se St? lem, než odejde do práce.“

„Právě vstáváme, Harry. Okamžik, zavolám ti ho.“

„Harry? Co chceš?“

„Potřebuju trochu pomoct. Co je pedofil?“

Harry zaslechl, jak St? le Aune cosi zavrčel a obrátil se v posteli.

„Pedofil? To je teda ale začátek dne. Stručně řečeno je to osoba, kterou sexuálně přitahují nezletilí.“

„A poněkud podrobněji?“

„O tomhle toho moc nevíme, ale kdybys zatelefonoval nějakému sexuologovi, pravděpodobně by ti řekl, že se rozlišují preferenčně podmínění a situačně podmínění pedofilové. Klasický muž s bonbonky v parku je preferenčně podmíněný pedofil. Jeho pedofilní zájmy se většinou rozvíjejí v mládí a nemusejí být nutně vyvolány vnějším konfliktem. Tenhle typ pedofila se s dítětem identifikuje, přizpůsobuje své chování věku dítěte a někdy může zaujmout roli pseudorodiče. Sexuální akt mívá zpravidla předem přesně naplánovaný a představuje pro něj pokus vyřešit svůj životní problém. Pověz mi, Harry, dostanu za tohle zaplaceno?“

„A situačně podmíněný pedofil?“

„To je poněkud vágnější skupina. Situačně podmínění pedofilové se po sexuální stránce primárně zajímají o jiné dospělé a dítě pro ně bývá nezřídka náhradou za někoho, s nímž se dostali do konfliktu. Zatímco klasický pedofil bývá často pederast, což znamená, že se zajímá o chlapečky, projevuje druhý typ větší zájem o děvčata. V té druhé skupině najdeš mnoho incestních agresorů.“

„Pověz mi radši něco o tom chlápkovi s bonbonky. Jak je uspořádán jeho mozek?“

„Jako tvůj a můj, Harry, jen s několika drobnými výjimkami.“

„A to jsou?“

„Za prvé se to nedá generalizovat, mluvíme o lidech. Za druhé – tohle není moje specializace, Harry.“

„Víš o tom víc než já.“

„No tak pedofilové mívají zpravidla nízké sebevědomí a takzvaně křehkou sexualitu. To znamená, že jsou nejistí, nesnášejí dospělou sexualitu, ale přitom cítí, že přicházejí zkrátka. Jen v přítomnosti dětí mají pocit, že jsou pány situace a mohou projevit své touhy.“

„Jaké mají touhy?“

„Jejich rozsah je stejně široký jako sexualita jiných lidí. Od fyzicky nevinného mazlení až po znásilnění a vraždu. To bývá různé.“

„A za tohle všechno může výchova a prostředí?“

„Není neobvyklé, že pachatelé byli sami v dětství zneužíváni, to ano. Totéž vídáme u dětí, které jsou doma bity, samy pak vystupují v dospělosti proti svým partnerům a dětem násilnicky. Opakují vzor ze svého dětství.“

„Proč?“

„Zní to praštěně, ale pravděpodobně to nějak souvisí s modelovými rolemi u dospělých a s pocitem bezpečí, ty děti jsou na to zkrátka zvyklé.“

„Jak se dají pedofilové odhalit?“

„Co tím myslíš?“

„Jaké specifické charakteristiky má člověk hledat?“

Aune zabručel.

„Je mi líto, Harry, ale myslím, že se nijak zvlášť neodlišují. Zpravidla to bývají muži, často žijí sami a mají málo sociálních kontaktů. Ale ačkoli mají pokroucenou sexualitu, mohou v jiných životních oblastech fungovat výtečně. Pravděpodobně je najdeš všude.“

„Cože? Všude? Kolik jich tak asi může být v Norsku?“

„Na to se nedá absolutně odpovědět. Záleží na tom, jakou si stanovíš hranici. Ve Španělsku je hranice pro legální pohlavní styk dvanáct let, takže jak pak máš označovat například hebefila, kterého rajcují jen pubertální dívky? Nebo muže, kterého nezajímá věk, dokud má jeho sexuální protějšek fyzické vlastnosti dítěte, jako třeba neochlupené tělo a hebkou kůži?“

„Chápu. Takže se objevují v nejrůznějších převlecích, je jich spousta a jsou všude.“

„Stud vytváří důkladné maskování. Většina z nich má dlouholetý trénink v ukrývání svých preferencí před ostatními lidmi, takže ti můžu říct jedině to, že jejich počet výrazně převyšuje počet těch, které policie zatkne za pohlavní zneužívání.“

„Deset na jednoho, kterého vidíš.“

„Cos povídal?“

„Nic. Díky, St? le. Mimochodem, seknul jsem s chlastem.“

„No ne. A jak dlouho už nepiješ?“

„Osmdesát hodin.“

„Je to těžké?“

„No… Přízraky se přinejmenším drží pod postelí. Myslel jsem si, že to bude horší.“

„Teprve jsi začal, nezapomeň, že přijdou horší dny.“

„Existují snad nějaké jiné?“

* * *

Byl večer. Harry požádal taxikáře, aby ho odvezl do Patpongu. Muž mu podal barevnou brožurku.

„Masáž, sil? Dobrá masáž. Odvézt vás.“

Ve sporém osvětlení spatřil Harry fotografie Thajek usmívajících se stejně nevinně jako v reklamě na Thai Air.

„Ne, díky, chci se jenom najíst.“ Harry taxikáři brožurku vrátil, ačkoli se jeho pomlácená záda domnívala, že masáž zní jako skvělý nápad. Ovšem když se Harry ze zvědavosti zeptal, jakou masáž, udělal taxikář dobře známé gesto: vytvořil za pomoci palce a ukazováku jedné ruky kroužek a strčil do něj ukazovák druhé ruky.

Restauraci Le Boucheron v Patpongu mu doporučila Liz a jídlo tam vypadalo skutečně dobře, jenže Harry bohužel nebyl při chuti. Usmál se omluvně na servírku odnášející talíř a dal jí tučné spropitné, aby pochopila, že není nespokojený. Potom vyšel do kypícího pouličního patpongského života. Ulice Soi 1 byla pro dopravu uzavřena, ale o to víc tu bylo lidí, kteří proudili podél prodejních stánků a barů jako rozbouřená řeka. Z každého otvoru ve zdi duněla hudba, na chodnících lovili svou kořist zpocení muži i ženy a o pozornost tu soupeřily pachy lidí, odpadní stoky a jídla. Ve chvíli, kdy Harry procházel kolem jednoho baru, někdo odhrnul závěs, a on zahlédl, jak uvnitř na pódiu tančí dívky oblečené v obligátních tangách, na nohou boty na vysokém podpatku.

„Žádný kuvert, devadesát bahtů za drinky,“ zakřičel mu kdosi do ucha. Pokračoval dál, ale jako by stál nehybně, protože totéž se opakovalo po celou cestu přeplněnou ulicí.

Ucítil tep v žaludku a nedokázal určit, jestli ho vyvolává hudba, jeho vlastní srdce nebo dunivé hřmění stavebního stroje, který čtyřiadvacet hodin denně zatloukal pilíře pro novou bangkockou dálnici nad Thanon Silom.

V jednom baru zachytila jeho pohled dívka v křiklavě červených hedvábných šatech a ukázala na židli vedle sebe. Harry kráčel dál, měl pocit, jako by byl opilý. Z jiného baru, kde v koutě visel televizor, v němž očividně právě skórovalo jisté fotbalové družstvo, zaslechl řev. „Blowing bubbles…,“ zpívali dva Angličané s růžovými zátylky a připíjeli si.

„Pojď dovnitř, blondie.“

Dlouhými řasami na něj zamrkala vysoká štíhlá žena, vystrčila směrem k němu dvě velká pevná prsa a zkřížila nohy oblečené do přiléhavých kalhot, které neponechávaly prostor pro fantazii.

„To je katoey,“ prohlásil jiný hlas norsky a Harry se otočil.

Za ním stál Jens Brekke. Pod paží se ho držela malá Thajka v úzké kožené sukni.

„Vlastně je to fantastické, má všechno – křivky, prsa i vagínu. Někteří muži dokonce upřednostňují katoey před pravým zbožím. A proč ne?“ Brekke odhalil v opáleném dětském obličeji řadu bílých zubů.

„Jediný problém představuje samozřejmě to, že jejich voperované vagíny nejsou samočisticí jako u skutečných žen. Až se tohle vyřeší, začnu o katoey uvažovat taky. Jak to vidíte vy, inspektore?“

Harry vrhl pohled na vysokou ženu, která se k nim otočila zády a zřetelně si odfrkla, jakmile zaslechla slovo katoey.

„No… Nenapadlo mě, že by některé zdejší ženy nebyly ženy.“

„Necvičené oko se nechá snadno ošálit, ale je to poznat podle ohryzku, ten jim zpravidla odoperovat nedokážou. Navíc bývají většinou o hlavu vyšší, maličko vyzývavěji oblečené a flirtují poněkud agresivněji. A bývají příliš krásné. To poslední je také nejčastěji odhalí. Nedokážou se přemoct, pořád musí trochu přehánět.“

Jens Brekke nechal poslední větu viset ve vzduchu, jako by tím cosi naznačoval, avšak pokud tomu tak skutečně bylo, nedokázal to Harry rozluštit.

„Mimochodem, nepřehnal jste vy sám také něco, inspektore? Vidím, že kulháte.“

„Přehnaná víra v západní konverzační techniky. To přejde.“

„Co? Ta víra nebo to kulhání?“

Brekke se podíval na Harryho se stejně nepatrným úsměvem, jaký měl na rtech po pohřbu. Jako by to byla hra, k níž chce Harryho zlákat. Harry však neměl na hraní náladu.

„Obávám se, že obojí. Jdu domů.“

„Už teď?“ Neonové světlo ozářilo Brekkeho zpocené čelo. „V tom případě předpokládám, že vás zítra ráno uvidím v dobré formě, inspektore.“

Na Thanon Surawong chytil Harry taxíka.

„Masáž, sil?“

Kapitola 19

Nho naložil Harryho před River Garden ve chvíli, kdy slunce teprve vstávalo a milostivě na ně shlíželo mezi nízkými domky.

Ještě před osmou dojeli k bance Barclay Thailand a usmívající se hlídač s účesem ve stylu Jimiho Hendrixe a s walkmanem na uších je vpustil do garáží pod budovou. Nho nakonec našel jedno parkovací místo pro návštěvníky mezi BMW a mercedesy hned u výtahů.

Nho chtěl raději počkat v autě, neboť jeho norská slovní zásoba se omezovala na „děkuju“, které ho Harry naučil říkat o jedné přestávce na kávu. Liz napůl v žertu prohlásila, že „děkuju“ je vždycky první slovo, které se běloši snaží domorodce naučit.

Nhoovi se navíc nelíbilo zdejší prostředí, všechny ty drahé vozy přitahují zloděje. A přestože byly garáže vybaveny videokamerami, nevěřil úplně hlídačům, které klidně může při otevírání závory postihnout dočasná slepota, jak prohlásil.

Harry vyjel výtahem do desátého patra a vešel do recepce firmy Barclay Thailand. Představil se a pohlédl na hodinky. Zpola očekával, že na Brekkeho bude muset čekat, avšak recepční ho dovedla zpátky k výtahu, protáhla čtečkou kartičku a stiskla tlačítko P, které, jak mu vysvětlila, označovalo „penthouse“. Pak vyklouzla ven a Harry stoupal dál k nebi.

Když se dveře výtahu otevřely, spatřil Brekkeho, jak stojí uprostřed místnosti s hnědě se lesknoucí parketovou podlahou, opírá se o velký mahagonový stůl a k uchu tiskne jedno telefonní sluchátko, přičemž druhé mu visí přes rameno. Zbytek místnosti tvořilo sklo. Stěny, strop, konferenční stolek, dokonce i židle byly skleněné.

„Zavoláme si, Tome. Opatrně, ať tě dneska nesežerou. A jak už bylo řečeno, od rupií ruce pryč.“

Omluvně se usmál na Harryho, popadl druhé sluchátko, mrkl na spořič běhající po monitoru, pronesl stručné „ano“ a pak zavěsil.

„Co to bylo?“ zeptal se Harry.

„To byla moje práce.“

„A to je?“

„Právě teď to bylo zajištění dolarového úvěru pro jednoho klienta.“

„Velká suma?“ Harry vyhlédl z okna na Bangkok, který se pod nimi rozkládal zpola skrytý v mlžném oparu.

„Záleží na tom, s čím to srovnáváte. Tak asi rozpočet průměrné norské obce, řekl bych.“

Jeden z telefonů zabzučel a Brekke stiskl tlačítko interkomu.

„Berte vzkazy, Sheno, jsem zaneprázdněný.“ Pustil tlačítko, aniž počkal na odpověď.

„Hodně práce?“

Brekke se zasmál.

„Copak nečtete noviny? Valuty v celé Asii jdou do háje. Všichni mají pěkně nahnáno a utíkají o překot k dolaru. Banky i makléřské domy obden krachují a lidi začínají skákat z oken.“

„Vy ale ne,“ poznamenal Harry a mimoděk se podrbal v kříži.

„Já? Já jsem makléř a patřím mezi supy.“

Máchl několikrát pažemi jako křídly a odhalil zuby. „Vyděláváme i tak, dokud se něco děje a lidi nakupují. Showtime is good time a právě teď je show-time čtyřiadvacet hodin denně.“

„Takže vy jste v téhle hře krupiérem?“

„Yes! To jste řekl hezky, to si musím zapamatovat. A ti ostatní pitomci jsou hazardní hráči.“

„Pitomci?“

„Jistě.“

„Myslel jsem si, že tihle obchodníci jsou poměrně chytří.“

„Chytří, to ano, ale přesto to jsou naprostí pitomci. To je věčný paradox, ale čím chytřejší jsou, tím zapáleněji spekulují na valutových trzích. Právě ti, kteří by měli lépe než kdokoli jiný vědět, že vyhrávat dlouhodobě v ruletě je nemožné. Sám jsem celkem hloupý, ovšem přinejmenším tohle jsem pochopil.“

„Takže vy sám ruletu nikdy nehrajete, pane Brekke?“

„Občas sázím.“

„Neřadí vás to mezi ty pitomce?“

Brekke mu přisunul krabici s doutníky, Harry však odmítl.

„Děláte dobře. Chutná to odporně. Kouřím je, protože mám dojem, že musím. Protože si to můžu dovolit.“ Zavrtěl hlavou a vsunul si jeden doutník do úst. „Viděl jste film Casino, inspektore? Ten s Robertem de Nirem a Sharon Stoneovou?“

Harry přikývl.

„Vybavujete si tu scénu, kde Joe Pesci vypráví o tom, že zná jednoho jediného chlápka, který dokáže systematicky vydělávat hazardem peníze? Jenže on nehraje, nýbrž sází. Na koníčky, na basketbalové zápasy a tak podobně. To je něco úplně jiného než ruleta.“

Brekke přisunul Harrymu skleněnou židli a sám se posadil naproti němu. „Ve hře jde o štěstí, ale u sázek je to jiné. U sázek jsou zásadní dvě věci: psychologie a informace. Vyhrává nejchytřejší. Vezměte si toho chlápka z filmu Casino. Veškerý svůj čas věnuje shánění informací o rodokmenu koní, o tom, jak si vedli během týdne v tréninku, jaké krmivo dostávají, kolik vážil jejich žokej, když ráno vstal – informací, které ostatní nechtějí nebo nedokážou posbírat nebo absorbovat. Pak si ty informace poskládá, vytvoří si obrázek o tom, jaký sázkový kurz by měl kůň mít, a sleduje, co udělají ostatní hráči. Jestliže nějaký kůň dostane velice vysoký kurz, vsadí na něj bez ohledu na to, zda věří v jeho výhru nebo ne. V dlouhodobém horizontu vydělává peníze právě on. A ostatní prohrávají.“

„Je to takhle jednoduché?“

Brekke zvedl ruku v zamítavém gestu a pohlédl na hodinky.

„Věděl jsem, že jeden japonský investor z Asahi Bank se chystal včera večer do Patpongu. Našel jsem ho nakonec na Soi 4. Platil jsem mu pití a až do tří do rána jsem z něj doloval informace, pak jsem mu přenechal svoji společnici a šel jsem domů. Do práce jsem dorazil dneska v šest a od té doby kupuju bahty. Ten člověk přijde za chvíli do své kanceláře a bude potřebovat bahty za čtyři miliardy korun. A já je potom zase prodám.“

„To bude asi dost peněz, ale mně připadá, že to zní skoro nezákonně.“

„Skoro, pane Hole. Jenom skoro.“ Brekke se rozohnil, mluvil jako kluk, který se chce pochlubit novou hračkou. „Není to otázka morálky. Jestliže máte kopat první ligu, musíte se neustále pohybovat na pomezí ofsajdu. Pravidla jsou tu jenom proto, abyste se stále pokoušel posouvat jejich hranice.“

„A ti, kteří je posunou nejdál, vyhrávají?“

„Když dal Maradona v zápase proti Anglii gól rukou, akceptovali to lidé jako součást hry. Všechno, co soudce nevidí, je v pořádku.“

Brekke zdvihl prst.

„Bez ohledu na to se však nevyhnete tomu, že všechno závisí na pravděpodobnosti. Občas prohrajete, ale jestliže hrajete ve chvíli, kdy šance stojí při vás, budete v dlouhodobém výhledu vyhrávat.“

Brekke s úšklebkem típl doutník.

„Dneska rozhodl o tom, co budu dělat, tenhleten Japonec, ale víte, co je nejlepší? Nejlepší je, jestliže můžete hru řídit sám. Například můžete těsně před uveřejněním míry inflace v USA pustit do světa fámu, že Greenspan v soukromém rozhovoru u večeře prohlásil, že úroky musí vzrůst. Zmatete tím protivníky. Právě tak si nahrabete velké peníze. Krucinál, tohle je lepší než sex.“

Brekke se zasmál a nadšeně zadupal.

„Valutový trh je matkou všech trhů, pane Hole, je to formule 1. Je stejně opojný jako životu nebezpečný. Vím, že to zní perverzně, ale já patřím k těm fanatikům, kteří chtějí všechno ovládat a kteří chtějí mít jistotu, že jestliže se v autě zabijí, dojde k tomu jejich vlastní vinou.“

Harry se rozhlédl. Šílený profesor ve skleněné místnosti.

„A jestliže vás zadrží hlídka pro příliš rychlou jízdu?“

„Dokud vydělávám peníze a nepřekračuju své meze, jsou všichni v pohodě. Navíc mě to drží na vrcholu příjmů ve firmě. Vidíte tuhle kancelář? Dřív tady sídlil ředitel Barclay Thailand. Možná vás zajímá, proč tady teď sedí mizerný makléř jako já. Protože v makléřské firmě se počítá jenom jedna věc, a to kolik peněz vyděláte. Všechno ostatní je stafáž. I ředitelé, ti jsou jenom administrátoři závislí na nás, kteří se prací na trhu snažíme udržet si zaměstnání a platy. Můj šéf se odstěhoval do útulné kanceláře o patro níž, protože jsem mu pohrozil, že se všemi svými klienty přejdu ke konkurenci, pokud mi nezaručí smlouvou lepší bonusy. A tuhle kancelář.“

Rozepnul si a svlékl vestu a přehodil ji přes jednu ze skleněných židlí.

„Dost o mně. S čím vám mohu pomoci, pane Hole?“

„Rád bych věděl, o čem jste mluvil s velvyslancem v ten den, kdy zemřel.“

„Volal mi, aby se ujistil, že platí naše schůzka. Což jsem potvrdil.“

„A potom?“

„Přijel sem v šestnáct hodin, jak bylo domluveno. Možná pět minut po šestnácté. Shena v recepci bude znát přesný čas, šel přes ni a zapsal se tam.“

„O čem jste mluvili?“

„O penězích. Měl nějaké peníze, které chtěl investovat.“

Ani jediný sval v jeho tváři neprozrazoval, zda lže. „Seděli jsme tu do sedmnácté hodiny. Potom jsem ho vyprovodil do garáží, kde parkoval.“

„Parkoval na místě, kde teď stojíme my?“

„Pokud stojíte na místě pro návštěvníky, pak ano.“

„A tehdy jste ho viděl naposledy?“

„Přesně tak.“

„Díky, to je všechno.“

„No ne, tak to byl dlouhý výlet téměř kvůli ničemu.“

„Jak jsem povídal, je to jen rutinní vyšetřování.“

„Jistě. Zemřel přece na selhání srdce, že ano?“ Jens Brekke se pousmál.

„Vypadá to tak.“

„Jsem rodinný přítel. Nikdo nic neříká, ale já chápu, oč tady jde. Jen abyste věděl.“

Ve chvíli, kdy Harry vstal, se otevřely dveře výtahu a vstoupila recepční s tácem, na němž nesla dvě skleničky a dvě lahve.

„Dáte si před odchodem trochu norské vody, pane Hole? Dovážejí mi ji sem letecky jednou měsíčně.“

Nalil jim do sklenek minerální vodu Farris ze stáčírny v Larviku.

„Mimochodem, Harry, ten časový údaj týkající se onoho telefonického hovoru, o kterém jste se včera zmínil, nebyl správný.“

Otevřel dvířka skříně u stěny a Harry zahlédl něco, co se podobalo pultu bankomatu. Brekke do toho naťukal nějaké číslice.

„Ten časový údaj byl 13:13, a ne 13:15. Možná to nehraje roli, ale já jsem si říkal, že byste třeba chtěli mít přesnou informaci.“

„Máme ten údaj od telefonní společnosti. Proč si myslíte, že váš údaj je přesnější?“

„Můj údaj je správný.“ Záblesk bílých zubů. „Tohle nahrávací zařízení zaznamenává veškeré moje telefonické hovory. Stojí půl milionu korun a má hodiny řízené satelitem. Věřte mi, můj údaj je správný.“

Harry povytáhl obočí. „Kdo je proboha ochotný zaplatit půl milionu za nahrávací zařízení?“

„Víc lidí, než si myslíte. Mimo jiné většina valutových makléřů. Jestliže se dohadujete s protistranou o tom, zda dotyčný řekl do telefonu kupte nebo prodejte, začne vám půl milionu rychle připadat jako drobné. To nahrávací zařízení automaticky ukládá na tenhle speciální pásek digitální časový kód.“

Brekke pozvedl pásek podobný videokazetě.

„Ten časový kód se nedá zmanipulovat, a jestliže nahrajete nějaký hovor, nedá se záznam změnit, aniž byste časový kód zničil. Jediné, co můžete udělat, je pásek schovat, ale pak by si ostatní všimli, že vám chybí záznam z aktuálního časového období. Je to vymyšleno tak důkladně proto, aby se pásky daly použít jako platné důkazy v případném soudním sporu.“

„Znamená to tedy, že máte zaznamenán svůj hovor s Molnesem?“

„Jistěže.“

„Mohli bychom…“

„Okamžik.“

Bylo zvláštní slyšet naprosto živý hlas osoby, kterou člověk nedávno viděl mrtvou s nožem v zádech.

„Takže ve čtyři,“ prohlásil velvyslanec.

Znělo to bezvýrazně, téměř smutně. Potom zavěsil.

Kapitola 20

„Co vaše záda?“ zeptala se Liz ustaraně poté, co Harry vkulhal do její kanceláře na ranní poradu.

„Je to lepší,“ zalhal a posadil se na židli bokem.

Nho mu podal cigaretu, avšak Rangsan za novinami zakašlal, a Harry si ji tedy nezapálil.

„Mám několik novinek, které vám možná zlepší náladu,“ prohlásila Liz.

„Já mám dobrou náladu,“ opáčil Harry.

„Za prvé jsme se rozhodli zatknout Wua. Uvidíme, co z něj dokážeme dostat, jestliže mu pohrozíme vězením na tři roky za útok na policistu ve službě. Sorensen tvrdí, že Wua několik dní neviděli, že pracuje na volné noze. Nemáme jeho adresu, ale víme, že obvykle jídává v jedné restauraci vedle boxerské arény Ratchadamnoen. Tam se při zápasech sází hodně vysoké částky, tudíž se tam poflakují lichváři, kteří hledají nové zákazníky a sledují ty, co už u nich mají dluhy. Druhá dobrá zpráva zní, že Sunthorn se poptal po hotelích, u nichž máme podezření, že provozují eskortní služby. Velvyslanec očividně jeden takový pravidelně navštěvoval, pamatují si jeho auto kvůli diplomatické registrační značce. Tvrdí, že s sebou míval ženu.“

„Fajn.“

Liz poněkud zklamala Harryho vlažná reakce.

„Fajn?“

„Brával slečnu Ao s sebou do hotelu a užíval si tam s ní, a co má být? Nejspíš ho nechtěla zvát k sobě domů. Jak já to vidím, jediné, co z toho můžeme vydedukovat, je to, že Hilde Molnesová mohla mít motiv a mohla chtít vyřídit svého manžela. Nebo ten motiv mohl mít partner slečny Ao, pokud nějakého má.“

„A slečna Ao mohla mít motiv, jestliže se ji Molnes chystal opustit,“ dodal Nho.

„Spousta dobrých návrhů,“ vložila se do toho Liz. „Takže kde začneme?“

„Prověřte alibi,“ ozvalo se zpoza novin.

* * *

V zasedací místnosti na velvyslanectví pohlédla slečna Ao na Harryho a Nhoa očima zarudlýma pláčem. Zuřivě popřela návštěvy v hotelu a sdělila jim, že bydlí se sestrou a s matkou, ale že toho večera, kdy byl velvyslanec zavražděn, nebyla doma. Nepotkala prý nikoho známého a přišla domů pozdě, někdy po půlnoci. Právě ve chvíli, kdy se ji Nho snažil přimět, aby jim vysvětlila, kde byla, se rozplakala.

„Bude lepší, jestliže nám to povíte teď, slečno Ao,“ podotkl Harry a zatáhl žaluzie směrem do chodby. „Už jednou jste nám lhala. Teď je to vážné. Říkáte, že jste toho večera, kdy došlo k vraždě, byla pryč, a přitom jste nepotkala nikoho, kdo by vám mohl dosvědčit, kde jste byla.“

„Moje matka a sestra…“

„Vám mohou dosvědčit, že jste přišla domů někdy po půlnoci. To je k ničemu, slečno Ao.“

Slečně Ao stékaly slzy po roztomilé panenkovské tvářičce. Harry vzdychl.

„Pokud si to nerozmyslíte a nepovíte nám, kde jste byla, budeme vás muset vzít s sebou.“

Slečna Ao zavrtěla hlavou a Harry a Nho na sebe pohlédli. Nho pokrčil rameny a vzal recepční lehce pod paží, ta však vzlykajíc položila hlavu na desku stolu. V téže chvíli se ozvalo tiché zaklepání. Harry pootevřel dveře. Za nimi stál Sanphet.

„Pane Sanphete, máme…“

Řidič si položil prst na ústa. „Já vím,“ zašeptal a naznačil Harrymu pokynem ruky, aby vyšel ven.

Harry za sebou zavřel dveře. „Ano?“

„Budete vyslýchat slečnu Ao. Chcete vědět, kde byla v době vraždy.“

Harry neodpověděl. Sanphet si odkašlal a napřímil se.

„Lhal jsem. Slečna Ao byla ve velvyslancově voze.“

„Ano?“ podivil se Harry.

„Několikrát.“

„Takže vy jste o ní a velvyslanci věděl?“

„Nešlo o velvyslance.“

Trvalo několik vteřin, než to Harrymu došlo. Nedůvěřivě se na starého muže zahleděl.

„Vy, pane Sanphete? Vy a slečna Ao?“

„To je dlouhá historie a já se obávám, že ji celou nepochopíte.“ Podíval se zkusmo na Harryho. „Slečna Ao byla ten večer, kdy velvyslanec zemřel, u mě. Nikdy by to neprozradila, protože bychom kvůli tomu oba mohli přijít o práci. Navazování vztahů mezi zaměstnanci je nepřípustné.“

Harry si prohrábl vlasy nad čelem.

„No… Obávám se, že to opravdu úplně nechápu, pane Sanphete.“

Sanphet se pousmál.

„Její matka a já jsme byli kdysi dávno, pradávno, milenci, dávno předtím, než se jí narodila Ao. V Thajsku existuje něco, čemu se říká phîi. Dá se to přeložit jako služební věk a znamená to, že starší osoba je nadřazena osobě mladší. Znamená to ovšem ještě víc. Znamená to totiž také, že starší osoba má odpovědnost za osobu mladší. Slečna Ao dostala práci tady na ambasádě na moje doporučení a je to srdečná a vděčná žena.“

„Vděčná?“ vyhrkl Harry. „Jak stará byla…“ Zarazil se. „Co na to říká její matka?“

Sanphet se smutně usmál.

„Je stejně stará jako já a chápe to. Mám slečnu Ao jen na chvilku půjčenou. Dokud si nenajde muže, se kterým založí rodinu. Není to tak neobvyklé…“

Harry se zasténáním vydechl. „Takže vy jste její alibi? A vy víte, že velvyslanec si s sebou do hotelu nevodil slečnu Ao?“

„Pokud velvyslanec jezdil do nějakého hotelu, pak ne se slečnou Ao.“

Harry pozvedl prst.

„Už jste mi jednou lhal a já bych vás mohl zatknout pro maření vyšetřování v případu vraždy. Jestli máte na srdci ještě něco, povězte mi to teď.“

Staré hnědé oči hleděly na Harryho bez mrknutí. „Měl jsem pana Molnese rád. Byl to můj přítel. Doufám, že ten, kdo ho zavraždil, bude potrestán. A nikdo jiný.“

Harry chtěl něco opáčit, avšak spolkl to.

Kapitola 21

Slunce získalo tmavě červenou barvu s oranžovými proužky. Balancovalo vysoko nad linií bangkockých mrakodrapů jako nová planeta, jež se neohlášeně objevila na nebeské klenbě.

„Tohle je boxerská aréna Ratchadamnoen,“ oznámila Liz, jakmile toyota s Harrym, Nhoem a Sunthornem zatočila před šedou zděnou budovu. Několik melancholicky se tvářících prodejců z černého trhu se rozzářilo, avšak Liz je mávnutím ruky odehnala. „Možná nevypadá nijak impozantně, ale je to bangkocká verze divadla snů. Tady mají všichni šanci stát se bohem, stačí jen, aby měli dost hbité nohy a ruce. Ahoj, Ricki!“

K autu došel jeden z hlídačů od brány a Liz nasadila takový šarm, jaký by od ní Harry nikdy neočekával. Po bleskovém přílivu slov a spoustě smíchu se s úsměvem otočila k ostatním:

„To zatčení Wua poněkud urychlíme. Právě jsem pro sebe a jednoho turistu sehnala lístky úplně u ringu. Dneska večer bude boxovat Ivan jako číslo sedm, to bude legrace.“

Restaurace patřila k těm obyčejnějším – umakart, mouchy a osamělý větrák ženoucí výpary z kuchyně do zbytku lokálu. Nad pultem visely portréty thajské královské rodiny.

Bylo obsazených jen pár stolů a Wu nebyl nikde k vidění. Nho a Sunthorn se posadili každý k jednomu stolu u dveří, zatímco Liz s Harrym si našli místo v nejzazší části místnosti. Harry si objednal thajské jarní závitky a pro jistotu „dezinfikující“ colu.

„Ricki mě trénoval, když jsem se věnovala thajskému boxu,“ vysvětlila Liz. „Vážila jsem skoro dvakrát tolik, co kluci, kteří mi dělali sparingpartnery, byla jsem o tři hlavy vyšší, a přitom jsem pokaždé dostala výprask. Místní nasávají box už s mateřským mlékem. Tvrdili sice, že neradi mlátí ženu, ovšem nemůžu říct, že bych to nějak zaznamenala.“

„Co ta zdejší královská famílie?“ zeptal se Harry a ukázal na obraz. „Připadá mi, že fotky a obrazy toho chlapa visí všude.“

„No… Národ asi potřebuje své hrdiny. Královská rodina nezaujímala v srdci zdejších lidí zrovna významné místo až do druhé světové války. Tehdy se ale král dokázal spojit nejdřív s Japonci a potom, jakmile došlo na defenzívu, s Američany. Ušetřil tak národ toho, co by se jinak bývalo mohlo změnit v krvavou lázeň.“

Harry pozvedl směrem k portrétu šálek s čajem. „Zdá se, že je to liška podšitá.“

„Víte, Harry, tady v Thajsku existují dvě věci, o kterých se nežertuje…“

„Královská rodina a Buddha. Jo, díky, to už se mi doneslo,“ přerušil Liz Harry.

Otevřely se dveře.

„No nazdar,“ šeptla Liz a nakrčila čelo. „Vždycky mě překvapí, jak je obrovský.“

Harry se neotočil. Plán zněl, že počkají, až Wuovi donesou jídlo. Muž s jídelními tyčinkami v rukou potřebuje na tasení případné zbraně delší dobu.

„Posadil se,“ sdělila Harrymu Liz. „Dobrý bože, toho by měli zavřít už jenom za ten jeho vzhled. Nicméně my budeme nejspíš rádi, pokud se nám podaří udržet ho pod zámkem dostatečně dlouho na to, abychom mu stihli položit několik otázek.“

„Co tím míníte? Ten chlap přece vyhodil policistu z prvního patra.“

„Já vím, ale přesto vás varuju, abyste si nedělal příliš velké naděje. ‚Kuchař‘ Wu není jen tak někdo. Pracuje pro jednu z rodin a ty mají dobré advokáty. Počítáme, že vyřídil nejmíň tucet lidí, zmrzačil dvojnásobný počet, a přesto nemá v trestním rejstříku ani čárečku.“

„Kuchař?“ Harry se vrhl na kouřící jarní závitek, který mu přistál na stole.

„Dostal tuhle přezdívku před pár lety. Tehdy k nám dorazila jedna z Wuových obětí, mně ten případ dali na starost a byla jsem na místě, když začali s ohledáním. Mrtvola ležela několik dní venku a byla tak nafouklá plyny, až se podobala modročernému fotbalovému míči. Ten plyn je jedovatý, proto nás patolog poslal ven z místnosti, a než tělo propíchl, nasadil si sám plynovou masku. Stála jsem u okénka a dívala jsem se dovnitř. Když patolog otevřel tělo, kůže na břiše splaskla a úplně byl vidět zelený opar plynu, který se vyvalil ven.“

Harry položil s ublíženým výrazem ve tváři jarní závitek zpátky na talíř, avšak Liz si toho nepovšimla.

„Šokující ovšem bylo, že uvnitř se tělo hemžilo životem. Patolog ucouvl ke zdi, když se ze žaludku začaly vynořovat černé potvory, slézat na podlahu a bleskurychle mizet v koutech.“

Naznačila ukazováky tykadla na čele. „Brouci pekelníci.“

„Brouci?“ Harry se zašklebil. „Myslel jsem, že ti do mrtvol nelezou.“

„Když jsme mrtvého našli, měl v ústech plastovou trubičku.“

„Takže…“

„V Čínské čtvrti jsou grilovaní brouci delikatesa. Wu je tomu chudákovi nacpal do chřtánu.“

„A přeskočil fázi grilování?“

Harry odstrčil talíř.

„Brouci jsou fantastičtí tvorové,“ pokračovala Liz. „Dokážete si představit, že přežili v žaludku, mezi jedovatým plynem a tím vším?“

„Ne, a radši na to ani nechci myslet.“

„Příliš silná káva?“

Teprve po několika vteřinách Harrymu došlo, že tím mínila jídlo. Posunul talíř až na okraj stolu.

„Na to si zvyknete, Harry, jen je třeba jít na to postupně. Věděl jste, že existují víc než tři stovky tradičních thajských jídel? Doporučuju vám, abyste si vzal s sebou domů pár receptů, ohromíte tím v kuchyni svou přítelkyni.“

Harry zakašlal.

„Nebo matku,“ zkusila to napravit Liz.

Harry zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, ale nemám ani tu.“

„To já se omlouvám,“ prohlásila Liz a hovor náhle umlkl. Wuovi právě přinášeli jídlo.

Liz vytáhla z pouzdra na boku černou služební pistoli a uvolnila pojistku.

„Smith & Wesson 650,“ okomentoval to Harry. „Slušná věcička.“

„Držte se za mnou,“ přikázala mu Liz a vstala.

Wu nepohnul ani brvou, když zvedl hlavu a zjistil, že zírá do ústí Liziny pistole. V levé ruce držel jídelní tyčinky a pravou měl schovanou v klíně. Liz na něj vyštěkla cosi thajsky, avšak Wu se tvářil, že to neslyšel. Aniž pohnul hlavou, propátral zrakem lokál, zaregistroval Nhoa a Sunthorna a potom se jeho pohled zastavil na Harrym. Na rtech se mu objevil náznak úsměvu.

Liz znovu vykřikla a Harry ucítil, jak se mu zježily chlupy na zátylku. Kohoutek pistole se pozvedl a Wuova pravá ruka se objevila nad hranou stolu. Prázdná. Harry zaslechl, jak Liz syčivě mezi zuby vydechla. Wuův pohled nadále spočíval na Harrym, Nho a Sunthorn mu zatím nasazovali pouta. Když ho vyváděli ven, vypadali jako malý cirkusový průvod tvořený svalovcem a dvěma trpaslíky.

Liz zastrčila pistoli zpátky do pouzdra. „Myslím, že vás nemá rád,“ podotkla a ukázala na jídelní tyčinky, které byly zaražené do misky s rýží tak, že trčely přímo vzhůru.

„Vážně?“

„Tohle je staré thajské znamení, že si přeje vaši smrt.“

„Ať se postaví do fronty.“ Harry si vzpomněl, že musí požádat, zda by si směl vypůjčit pistoli.

„Pojďme se podívat, jestli bychom se před spaním trochu nerozptýlili,“ vyzvala ho Liz.

* * *

Cestou do boxerské arény je uvítaly výkřiky extaticky bouřícího davu a tříčlenného orchestru, který rámusil a kvičel jako školní sbor zfetovaný tripem.

Do ringu právě vstoupili dva boxeři s barevnými čelenkami a potítky na obou zápěstích.

„Ten v těch modrých trenýrkách je náš muž, Ivan,“ vysvětlila Harrymu Liz. Před vchodem do arény obrala Harryho o všechny bankovky, které měl v kapse kalhot, a podala je jednomu z bookmakerů.

Našli si židle v první řadě za ringovým rozhodčím a Liz spokojeně mlaskla. Prohodila pár slov se sousedem.

„Jak jsem si myslela,“ obrátila se k Harrymu, „zatím jsme o nic nepřišli. Jestli chcete vidět opravdu dobré zápasy, musíte sem zajít v úterý. Nebo ve čtvrtek do arény Lumphini. Jinak je tu spousta…, no, však víte.“

„Salátů.“

„Co prosím?“

„Salátů. Tak u nás říkáme mizerným a neúspěšným sportovcům.“

„A proč saláti?“

„Asi proto, že jsou tak povadlí a měkcí.“

Liz se rozesmála a její oči se zúžily v zářící škvírky. Harry zjistil, že se mu v podstatě líbí, když slyší a vidí vrchní komisařku se smát.

Oba boxeři si sundali čelenky, obešli ring a provedli jakýsi rituál tím, že si opřeli hlavy o rohové sloupky, poklekli a udělali několik jednoduchých tanečních kroků.

„Tomu se říká ram muay,“ vysvětlila Liz. „Tančí na počest svých osobních khruu, guruů a andělů strážných thajského boxu.“

Hudba umlkla a Ivan došel do svého rohu, kde společně s trenérem sklonili hlavy k sobě a spojili ruce.

„Modlí se.“

„Potřebuje to?“ zeptal se Harry ustaraně. Byl toho názoru, že měl v kapse pěknou sumičku peněz.

„Ne, pokud dokáže dostát svému jménu.“

„Ivan?“

„Všichni boxeři si jméno volí sami. Ivan se nazval podle Ivana Hippolyteho, Nizozemce, který vyhrál v roce 1995 zápas v aréně Lumphini.“

„Jenom jeden zápas?“

„Je to jediný cizinec, který vůbec kdy v téhle aréně vyhrál.“

Harry se otočil, aby zjistil, zda mu výraz její tváře prozradí, jak to vlastně myslela, avšak v téže chvíli se ozval gong a zápas začal.

Boxeři se opatrně přibližovali, udržovali si vzájemně odstup a kroužili okolo sebe. Občas vykryli úder ze strany a kop v protiútoku skončil ve vzduchu. Hlasitost hudby sílila stejně jako povzbuzování publika.

„Musejí se nejdřív trochu zahřát,“ vykřikla Liz.

Potom se na sebe vrhli. Bleskově se proměnili ve změť nohou a paží. Seběhlo se to tak rychle, že Harry skoro nic nezaznamenal, avšak Liz zasténala. Ivan už krvácel z nosu.

„Dostal loktem,“ pronesla.

„Loktem? Copak to soudce neviděl?“

Liz se usmála.

„Údery loktem nejsou zakázané. Spíš naopak. Při úderu rukama a nohama dostáváte bod, ale zpravidla vás vyřídí soupeřův loket nebo koleno.“

„Možná proto, že nemají stejně dobrou techniku výkopu jako karatisti.“

„V tomhle ohledu bych byla opatrná, Harry. Před několika lety vyslal Hong Kong do Bangkoku svých pět nejlepších mistrů kung-fu, aby se zjistilo, který styl je efektivnější. Zahřívání a ceremoniál zabraly něco přes hodinu, ale těch pět zápasů trvalo dohromady šest a půl minuty. A pak vyrazilo do nemocnice pět sanitek. Hádejte, koho vezly?“

„No, dneska večer to asi nehrozí.“ Harry demonstrativně zívl. „Tohle je… Ty vole!“

Ivanovi se podařilo chytit protivníka za zátylek a bleskurychlým pohybem mu stáhl hlavu dolů, přitom vymrštil pravé koleno jako katapult. Soupeř padl nazad, avšak rukama se zachytil o provazy a visel v nich přímo před Liz a Harrym. Stříkala z něj krev jako voda z prasklého potrubí a pleskala o žíněnku. Harry slyšel, jak lidi za ním hlasitě protestují, a uvědomil si, že vstal. Liz ho stáhla zpátky na židli.

„Krása!“ zakřičela. „Viděl jste, jak byl Ivan hbitý? Copak jsem neříkala, že je zábavný?“

Boxer v červených trenýrkách měl hlavu natočenou ke straně, tudíž ho Harry viděl z profilu. Viděl, jak se mu nadouvá kůže kolem oka a přitom se mu oko uvnitř plní krví. Jako by sledoval, jak se nafukuje matrace.

Ivan došel k bezmocnému protivníkovi, který si patrně ani neuvědomoval, že stojí v boxerském ringu, a Harryho přepadl zvláštní, nechutný pocit déj? vu. Ivan si dal načas, zkoumal svého soupeře přibližně jako gurmán, který uvažuje, jestli kuřeti utrhne jako první křidýlko nebo stehýnko. V pozadí, mezi boxery, zahlédl Harry rozhodčího. Ten měl hlavu nakloněnou ke straně a paže mu visely podél těla. Harry pochopil, že sudí nemá v úmyslu cokoli podniknout, a cítil, jak mu srdce buší do žeber. Tříčlenný orchestr už nezněl jako hudba v prvomájovém průvodu, úplně se utrhl ze řetězu a vyhrával jako v extázi.

Zastav se, pomyslel si Harry a v témže okamžiku uslyšel svůj vlastní hlas: „Udeř!“

Ivan udeřil.

Harry nesledoval odpočítávání. Neviděl, jak rozhodčí pozvedl Ivanovu ruku do vzduchu ani jak vítěz vyslal pozdrav wai do všech čtyř koutů ringu. Zíral na vlhkou rozpraskanou betonovou podlahu pod svýma nohama, kde se malý hmyz snažil odlepit se od červené kapky krve. Byl pohlcen chaosem událostí a náhod a brodil se po kolena v krvi. Najednou byl v úplně jiné zemi a jindy – a probral se až ve chvíli, kdy ho mezi lopatky plácla čísi ruka.

„Vyhráli jsme!“ zaječela mu Liz do ucha.

* * *

Čekali ve frontě, aby si u bookmakera mohli vyzvednout peníze. V té chvíli za sebou Harry zaslechl dobře známý hlas, který norsky pronesl:

„Něco mi říká, že inspektor vsadil chytře a nespoléhal jenom na štěstí. V tom případě gratuluju.“

„No,“ odvětil Harry a otočil se. „Vrchní komisařka Crumleyová tvrdí, že je odbornice, takže to asi nebude tak daleko od pravdy.“

Představil vrchní komisařku Jensi Brekkemu.

„Vy jste si taky vsadil?“ chtěla vědět Liz.

„Jeden kamarád mi dal tip, že Ivanův soupeř má lehkou virózu. Otravná nemoc. Zvláštní, jak velký efekt může taková věc vyvolat, že, slečno Crumleyová?“ Brekke se zeširoka usmál a obrátil se k Harrymu.

„Mám v úmyslu vás drze požádat, jestli byste mě nemohl vytáhnout z drobné šlamastyky, pane Hole. Vzal jsem sem totiž Molnesovu dceru a měl bych ji vlastně odvézt domů, jenže jeden z mých nejvýznamnějších klientů v USA mi právě zavolal na mobil a já se musím vrátit do kanceláře. Vypukl chaos, dolar jde totálně ke dnu a on dluží pěknou hromadu bahtů.“

Harry se podíval směrem, jímž Brekke pokývl. V tričku Adidas s dlouhými rukávy se tam opírala a napolo se skrývala za lidmi spěchajícími ven z arény Runa Molnesová. Paže měla zkřížené na prsou, pohled odvrácený.

„Když jsem vás zahlédl, napadlo mě, že mi Hilde Molnesová povídala, že bydlíte ve velvyslaneckém bytě dole u řeky. Pokud byste si vzali taxík společně, není to moc velká zajížďka. Slíbil jsem to její matce a tak dále…“

Brekke máchl rukou, aby naznačil, že tenhle typ mateřských obav je samozřejmě přehnaný, ale že bude přesto nejlepší slib dodržet.

Harry pohlédl na hodinky.

„Samozřejmě že ji odveze,“ vložila se do toho Liz. „Chudák děvče. A není se co divit, že je matka momentálně trochu vyděšená.“

„Samozřejmě,“ zopakoval Harry a donutil se k úsměvu.

„Fajn,“ kývl Brekke. „A ještě jedna věc. Mohli byste laskavě vyzvednout i moji výhru? Mělo by to stačit na taxík. Pokud něco zbude, existuje určitě nějaký policejní vdovský fond nebo tak.“

Podal Liz stvrzenku a zmizel. Ta při pohledu na číslice vyvalila oči.

„Hlavně aby bylo dost vdov,“ opáčila.

Kapitola 22

Runa Molnesová nejásala nadšením, že ji má Harry doprovodit domů.

„Díky, zvládnu to sama,“ odtušila. „Bangkok je přibližně stejně nebezpečný jako centrum? rsta v pondělí večer.“

Harry, který nikdy v? rsta v pondělí večer nebyl, zastavil taxík a otevřel jí dveře. Neochotně nastoupila, zamumlala adresu a upřela pohled z okna.

„Řekla jsem mu, aby jel do River Garden,“ pronesla po chvíli. „Tam vystupujete, že?“

„Mám dojem, že instrukce zněly, že první pojedete domů vy, slečinko.“

„Slečinko?“ Zasmála se a pohlédla na něj matčinýma temnýma očima. Téměř srostlé obočí jí dodávalo vzezření divoženky.

„Mluvíte jako moje teta. Kolik je vám vlastně let?“

„Člověk je tak starý, jak se cítí,“ opáčil Harry. „V tom případě je mi něco kolem šedesáti.“

Zvědavě se na něj podívala.

„Mám žízeň,“ pronesla náhle. „Pozvěte mě na něco k pití a pak mě můžete doprovodit domů.“

Harry si v diáři banky Sparebanken Nor, který mu pravidelně dával otec k Vánocům, nalistoval adresu Molnesových, a teď se pokoušel navázat kontakt s taxikářem.

„Zapomeňte na to,“ ozvala se Runa. „Budu trvat na tom, aby jel do River Garden, a on si bude myslet, že to na mě zkoušíte, a bude mě chtít zachránit. Chcete, abych vám ztropila scénu?“

Harry zaťukal řidiči na rameno a Runa zaječela tak, až taxikář dupl na brzdu. Harry narazil hlavou do stropu. Řidič se otočil, Runa se chystala znovu zaječet a Harry zvedl ruce v zamítavém gestu.

„Dobrá, dobrá. A kam tedy? Patpong je asi po cestě.“

„Patpong?“ Obrátila oči v sloup. „Vy jste starý. Tam chodí akorát prasácký starci a turisti. Pojedeme na Siam Square.“

Prohodila s taxikářem několik slov jazykem, který Harryho uším zněl jako bezvadná thajština.

„Máte přítelkyni?“ zeptala se ve chvíli, kdy jí pod pohrůžkou, že ztropí další scénu, přinesli na stůl pivo.

Seděli na zahrádce velkého baru na vrcholu širokého monumentálního schodiště zaplněného mladými lidmi, studenty, jak předpokládal Harry, kteří pozorovali váznoucí dopravní provoz a sebe navzájem. Runa vrhla podezíravý pohled na Harryho pomerančový džus, ale patrně byla vzhledem ke svému rodinnému zázemí zvyklá na ledacos. Nebo možná nebyla. Harry měl odůvodněné podezření, že v rodině Molnesových se nedodržují všechna nepsaná partajní pravidla.

„Ne,“ odpověděl na její otázku a dodal: „Proč se na to ksakru ptáte?“

„Ksakru?“ zopakovala po něm s údivem a pohodlně se uvelebila na židli. „Na to se snad holky většinou ptají, ne?“

Uchechtl se. „Snažíte se mě uvést do rozpaků? Radši mi vykládejte o svých klucích.“

„O kterém z nich?“ Levou ruku měla skrytou v klíně a půllitr zvedla pravicí. S náznakem úsměvu zaklonila hlavu a přitom na Harryho upřela pohled.

„Nejsem panna, jestli si to myslíte.“

Harry málem vyprskl na stůl všechen pomerančový džus, který měl v ústech.

„Proč bych měla být?“ dodala a přiložila půllitr ke rtům.

Ne, proč bys měla, pomyslel si Harry a pozoroval, jak se jí kůže kolem ohryzku při polykání napíná a smršťuje. Vzpomněl si na to, co mu Jens Brekke vykládal o ohryzku, že se zpravidla nedá odoperovat.

„Šokuje vás to?“ Odložila sklenici a náhle zvážněla.

„Proč by mělo?“ Znělo to jako ozvěna a Harry rychle dodal: „Sám jsem si premiéru odbyl ve vašem věku.“

„No, asi ne ve třinácti,“ opáčila.

Harry se nadechl, důkladně se zamyslel a pomalu opět vyfoukl vzduch mezi zuby. Už by tohle téma rád opustil.

„Aha? A kolik bylo jemu?“

„To je tajemství.“ Do tváře se jí vrátil škádlivý výraz. „Radši mi povězte, proč nemáte přítelkyni.“

Málem jí to řekl, z náhlého popudu, možná proto, že by jí tím mohl oplatit tu šokovou terapii. Povědět jí, že obě ženy, o nichž mohl s rukou na srdci prohlásit, že je miloval, jsou mrtvé. Jedna zemřela vlastní rukou, druhá rukou vrahovou.

„To je dlouhá historie,“ pronesl. „Ztratil jsem je.“

„Je? Bylo jich víc? Možná proto se s vámi rozešly? Že jste chodil s oběma najednou, co?“

Harry zaslechl v jejím hlase dětinský zápal a smích. Nedokázal se přinutit k tomu, aby se jí zeptal, jaký vztah má k Jensi Brekkemu.

„Ne,“ odpověděl. „Jen jsem nedával dost pozor.“

„Teď se tváříte vážně.“

„Omlouvám se.“

Chvíli seděli mlčky. Runa si pohrávala s etiketou na pivní lahvi. Vzhlédla k Harrymu. Zdálo se, že se k něčemu rozhoduje. Etiketa z lahve spadla.

„Pojďte,“ vzala Harryho za ruku. „Něco vám ukážu.“

Sešli po schodech, prošli mezi studenty na chodník a kráčeli dál přes úzkou lávku pro pěší ústící na širokou třídu. Uprostřed lávky se zastavili.

„Koukněte,“ vyzvala ho. „Není to krásné?“

Harry hleděl na provoz plynoucí pod nimi. Silnice se táhla tak daleko, co jen dohlédl, a světlomety aut, motocyklů a tuk-tuků vypadaly jako proud lávy houstnoucí na vzduchu ve žlutý pruh.

„Vypadá to jako vlnící se had se svítícími příšerkami na zádech, vidíte to?“

Naklonila se přes zábradlí. „Víte, co je zvláštní? Vím, že v tomhle městě existují lidé, kteří by s radostí zabíjeli pro to málo, co mám právě teď po kapsách. A přesto jsem se tady nikdy nebála. V Norsku jsme vždycky o víkendu jezdili na chatu do hor, znám ten dům i všechny cestičky okolo jako své boty. A každé prázdniny jsme jezdili do? rsta, kde každý zná každého a krádež v obchodě vám vynese článek v místních novinách. A přesto se tady cítím bezpečněji. Tady, kde jsou všude kolem lidi a já nikoho z nich neznám. Není to zvláštní?“

Harry netušil, co by měl odpovědět.

„Kdybych si mohla vybrat, chtěla bych tu bydlet po zbytek života. A pak bych sem chodila nejmíň jednou denně a jen bych tu stála a dívala se.“

„Dívala se na ten provoz?“

„Na provoz. Miluju dopravu.“ Náhle se k němu otočila. Oči jí zářily. „Vy ne?“

Harry zavrtěl hlavou. Opět obrátila tvář k silnici.

„Škoda. Uhádnete, kolik aut je právě teď na bangkockých silnicích? Tři miliony. A každý den jich tisícovka přibude. Automobilista v Bangkoku stráví v autě v průměru dvě až tři hodiny denně. Slyšel jste někdy o Comfortu 100? Dá se koupit na benzinkách, jsou to takové sáčky, do kterých se můžete vyčůrat, jestliže uvíznete v zácpě. Myslíte si, že Eskymáci mají výraz pro dopravní provoz? Nebo Maorové?“

Harry pokrčil rameny.

„Vezměte si, o co přicházejí,“ pokračovala. „Ti, co bydlí na místech, kde se to nehemží lidmi tak jako tady. Zvedněte ruku…“ Popadla ho za paži a zvedla mu ji.

„Cítíte to? Ty vibrace? To je energie ze všech okolo nás. Vznáší se ve vzduchu. Jestliže budete umírat a budete mít dojem, že vás nikdo nemůže zachránit, prostě vyjděte ven, rozpřáhněte paže do vzduchu a naberte trochu energie. Získáte věčný život. To je fakt!“

Oči jí zářily, celý obličej jí zářil. Položila si Harryho ruku na tvář.

„Cítím, že beztak budete žít dlouho. Hrozně dlouho. Mnohem déle než já.“

„To neříkejte,“ napomenul ji Harry. Její kůže ho na dlani pálila. „To přináší ne? štěstí.“

„Radši ne? štěstí než žádné štěstí. To říkával táta.“

Harry ruku stáhl.

„Nestojíte o věčný život?“ šeptla.

Harry mrkl a bylo mu jasné, že jeho mozek je právě v té chvíli vyfotografoval, na lávce s lidmi spěchajícími po obou stranách kolem nich a se zářícím světelným hadem dole. Právě tak, jako si člověk pořizuje snímky míst, která navštívil, protože ví, že tam nebude dlouho. Už se mu tohle stalo dřív, jedné noci uprostřed skoku z věže na Frognerském koupališti, jiné noci v Sydney, kdy vítr rozfoukával jednu rusou hřívu, a jednoho chladného únorového odpoledne na letišti Fornebu, kdy na něj Ses čekala uprostřed záplavy blesků novinových fotografů. Věděl, že bez ohledu na to, co se stane, si vždycky dokáže tyhle obrázky vyvolat, nikdy neuvadnou, naopak, postupem času se rozvine jejich plnost a chuť.

V téže chvíli ucítil na obličeji kapku. A další. Udiveně vzhlédl.

„Kdosi mi povídal, že déšť sem přijde až v květnu,“ poznamenal.

„Přeháňka mango,“ vysvětlila Runa a obrátila obličej k nebi. „Občas se tu vyskytnou. Znamená to, že mango dozrálo. Za chvíli bude lít jako z konve. Pojďte…“

Kapitola 23

Harry málem usnul. Zvuky už nebyly tak pronikavé. Navíc si povšiml, že provoz má určitý rytmus, je jaksi předvídatelný. První noc ho dokázalo probudit náhlé hlasité zahoukání. Za několik nocí ho patrně probudí to, když nikdo nezahouká. Rámusení prasklého výfuku se neobjevovalo náhodně, mělo v onom zdánlivém chaosu své místo. Jen chvíli trvá, než se do toho člověk vpraví, je to jako naučit se vybalancovávat houpání na palubě lodi.

Domluvil se s Runou, že se setkají následujícího dne v kavárně u univerzity, aby jí mohl položit několik otázek týkajících se jejího otce. Když vystupovala z taxíku, stále jí kapalo z vlasů.

Poprvé po dlouhé době se mu nezdálo o mrtvé Birgittě. O jejích vlasech lepících se k bledé pleti. Naopak se usmívala a byla živá.

* * *

Dostat Wua z vazby trvalo advokátovi čtyři hodiny.

„Dr. Ling, pracuje pro Sorensena,“ prohlásila Liz na ranní poradě a vzdychla. „Nho se Wua sotva stihl zeptat, kde se zdržoval v den vraždy, a už byl konec.“

„A co ten chodící detektor lži z odpovědi vydedukoval?“ zeptal se Harry.

„Nic,“ pokrčil rameny Nho. „Wu neměl zájem nám povědět vůbec nic.“

„Nic? Krucinál, a já jsem si myslel, jak tady skvěle zvládáte mučení vodou a elektrošoky.“

„Může mi někdo laskavě sdělit, že má dobré zprávy?“ ozvala se Liz.

Zašustily noviny.

„Zavolal jsem znovu do hotelu Maradiz. Ten první člověk, se kterým jsem tam mluvil, mi řekl jen to, že tam přijížděl nějaký farang se ženou ve velvyslaneckém voze. Ten, s nímž jsem mluvil dneska, mi pověděl, že ta žena byla bílá a že spolu mluvili snad německy nebo holandsky.“

„Norsky,“ svitlo Harrymu.

„Pokusil jsem se z něj dostat popis obou, ale však víte, jak to je…“

Nho a Sunthorn se zazubili a sklopili zrak. Nikdo nic neřekl.

„Co jako?“ vyštěkl Harry.

„Vypadáme všichni stejně,“ povzdychla si Liz. „Sunthorne, zaběhni tam s nějakými fotografiemi a zjisti, jestli by na nich nepoznali velvyslance a jeho ženu.“

Harry nakrčil nos.

„Manžel a manželka, kteří mají hnízdečko lásky za dvě stě dolarů na noc několik kilometrů od místa, kde bydlí? Není to trochu úchylné?“

„Podle toho člověka, se kterým jsem dneska mluvil, tam bydlívali o víkendech,“ dodal Rangsan. „Získal jsem nějaká data.“

„Vsadím svoji včerejší výhru na to, že to nebyla manželka,“ prohlásil Harry.

„Možná nebyla,“ přikývla Liz. „Nicméně není příliš pravděpodobné, že by nás to posunulo někam dál.“

Ukončila poradu příkazem, že den mohou využít k vyřízení zameškaného papírování v případech, které odložili ve chvíli, kdy vražda norského velvyslance získala prioritu. Po odchodu ostatních zůstal v místnosti sedět jen Harry.

„Takže jsme si vytáhli kartičku ‚Vrať se zpátky na start‘?“ zeptal se.

„Přísně vzato stojíme na startu celou dobu,“ odvětila Liz. „Možná to dopadne tak, jak si vy všichni přejete.“

„Jak si my všichni přejeme?“

„Mluvila jsem dnes ráno s policejním ředitelem. Ten hovořil včera s panem Torhusem, který chtěl vědět, jak dlouho máme v úmyslu se s tím babrat. Norské úřady si žádají do konce týdne vysvětlení, pokud nebudeme mít nic konkrétního. Policejní ředitel mu vyložil, že ten případ je thajská záležitost a že vraždu jen tak bez ničeho neodložíme. Ovšem později mu zavolali z našeho vlastního ministerstva spravedlnosti. Je dobře, že jsme ten sightseeing stihli, dokud na to byl čas, Harry, protože to vypadá, že zřejmě poletíte domů už v pátek. Pokud se tedy, jak bylo řečeno, neobjeví něco konkrétního.“

* * *

„Harry!“

Tonje Wiigová ho přivítala v recepci se vzrušenými tvářemi a s úsměvem tak červeným, až ji podezíral, že si rty těsně předtím namalovala rtěnkou.

„Musíme si dát čaj,“ prohlásila. „Ao!“

Ao na Harryho při příchodu pohlédla s němou hrůzou, a ačkoli jí rychle vysvětlil, že jeho návštěva s ní nijak nesouvisí, povšiml si jejího pohledu připomínajícího antilopu u napajedla, která při pití vždycky sleduje, zda se v zorném poli neobjeví lvi. Obrátila se k němu zády a odešla.

„Hezká holka,“ pronesla Tonje a pohlédla zkoumavě na Harryho.

„Půvabná,“ přikývl. „Mladá.“

Tonje vypadala, že je s odpovědí spokojená, a dovedla ho do kanceláře.

„Snažila jsem se vám včera večer dovolat, ale patrně jste nebyl doma.“

Harry viděl, že čeká na otázku, proč volala, nezeptal se však. Vstoupila Ao s čajem a Harry počkal, dokud neodešla.

„Potřebuju nějaké informace,“ vysvětlil.

„Ano?“

„Protože jste v době velvyslancovy nepřítomnosti vykonávala funkci chargé d’affaires, předpokládám, že máte přehled o tom, kdy tady velvyslanec nebyl.“

„Samozřejmě.“

Přečetl jí čtyři data, která zkontrolovala ve svém diáři. Velvyslanec byl pryč ve všech uvedených dnech. Třikrát v Chiang Mai a jednou ve Vietnamu. Harry si pomalu dělal poznámky a přitom zkusmo položil další dotaz.

„Znal velvyslanec v Bangkoku nějaké jiné norské ženy s výjimkou své manželky?“

„Ne…“ odvětila Tonje Wiigová. „Ne, alespoň pokud já vím. Tedy kromě mě, samozřejmě.“

Harry počkal, až odloží šálek s čajem, a potom se zeptal:

„Co byste mi odpověděla, kdybych prohlásil, že si myslím, že jste měla s velvyslancem poměr?“

Tonje Wiigové poklesla brada. Mohla by dělat reklamu na péči o chrup.

„Kéž by!“ zvolala. Natolik bez ironie, až Harry mohl jenom konstatovat, že některé ženy mají ještě překvapivě ve slovníku výraz „kéž“. Odkašlal si.

„Myslím si, že jste v těch dnech, které jsme právě prověřili, pobývala s velvyslancem v hotelu Maradiz, a pokud je to tak, musím vás požádat, abyste mi vysvětlila, jaký jste spolu měli vztah a kde jste byla v den jeho smrti.“

Harryho udivilo, že tak bílý člověk jako Tonje Wiigová může ještě víc zblednout.

„Měla bych si promluvit s advokátem?“ zeptala se nakonec.

„Ne, pokud nemáte co skrývat.“

Viděl, jak se jí v koutku oka vytvořila slza.

„Nemám co skrývat,“ odpověděla.

„V tom případě mluvte se mnou.“

Opatrně si přiložila k oku ubrousek, aby si nerozmazala řasenku.

„Víte, mohla jsem mít chuť ho zavraždit, pane Hole.“

Harry zaznamenal, že opět přešla k oslovování příjmením, a trpělivě vyčkával.

„Takovou chuť, až mě skoro potěšilo, když jsem se doslechla, že je mrtvý.“

Cítil, že jí rozvázal jazyk. Teď je jenom třeba nevyslovit ani neudělat žádnou hloupost, která by proud její řeči zarazila, přiznání zpravidla nepřichází samo.

„Protože nechtěl opustit svoji ženu?“

„Ne!“ Zavrtěla hlavou. „Vykládáte si to špatně. Protože mi všechno zničil! Všechno, co…“

První vzlyk zněl tak ublíženě, že Harrymu bylo jasné, že zasáhl citlivé místo. Tonje Wiigová se vzchopila, osušila si obě oči a odkašlala si:

„Bylo to politické jmenování, vůbec neměl pro tuhle práci kvalifikaci. Já jsem měla jisté signály, že jsem aktuálním kandidátem na pozici velvyslance, jenomže pak se ke mně dostala ta zpráva. Poslali ho sem šupito presto, jako by se ho potřebovali v Norsku pěkně rychle zbavit. Musela jsem odevzdat klíče od velvyslanecké kanceláře člověku, který neznal rozdíl mezi radou-vyslancem a atašé. Nikdy jsme spolu neměli poměr, to by pro mě byla naprosto absurdní představa, chápete to?“

„Co se stalo potom?“

„Když mě zavolali, abych ho identifikovala, najednou jsem na to všechno s tím jmenováním zapomněla, došlo mi, že teď získávám novou šanci. Taky jsem si uvědomila, jak hodný a chytrý člověk to byl. To opravdu byl!“

Pronesla to tak, jako by to snad Harry popíral.

„Ačkoli podle mého názoru se jako velvyslanec moc neosvědčil. A víte co? Od té doby jsem o tom hodně přemýšlela. O tom, že jsem v životě nedala vždycky přednost správným věcem, že existuje něco, co je důležitější než práce a kariéra. Možná se o pozici velvyslance už ani ucházet nebudu. Uvidíme. Mám hodně o čem přemýšlet. Ano, ne, teď nemůžu tvrdit nic jistě.“

Několikrát vzlykla, ale nakonec se vzpamatovala. „Je velice neobvyklé, že by byl rada-vyslanec jmenován velvyslancem na téže ambasádě, víte? Pokud je mi známo, ještě se to nikdy nestalo.“

Vylovila kapesní zrcátko, zkontrolovala si nalíčení a takřka jakoby sama k sobě pronesla: „Nicméně jednou musí být někdo první, předpokládám.“

* * *

V taxíku, cestou zpátky na policejní stanici, se Harry rozhodl, že Tonje Wiigovou vyškrtne ze seznamu podezřelých. Částečně proto, že ho přesvědčila, částečně proto, že mohla dokázat, že v uvedených dnech, které velvyslanec strávil v hotelu Maradiz, byla jinde. Potvrdila také to, že jinak není v Bangkoku moc dalších norských žen, které by tu bydlely natrvalo.

Proto ho pomyšlení na nemyslitelné udeřilo do žaludku jako rána pěstí. Protože to vlastně vůbec tak nemyslitelné nebylo.

* * *

Dívka, která vešla skleněnými dveřmi do Hard Rock Café, byla jiná dívka, než jakou viděl na zahradě i na pohřbu; ta s uzavřenou řečí těla a znuděným, vzdorným výrazem ve tváři byla pryč. Runa se rozzářila úsměvem, jakmile ho zahlédla nad prázdnou lahví od coly a novinami. Měla na sobě modře květované šaty s krátkými rukávy. Jako zkušený iluzionista nesla protézu takovým způsobem, že si jí člověk téměř nepovšiml.

„Čekáte dlouho,“ konstatovala potěšeně.

„Doprava je tu příliš nevypočitatelná,“ odpověděl. „Nechtěl jsem přijít pozdě.“

Usadila se a objednala si ledový čaj.

„Včera. Vaše matka…“

„Spala,“ odvětila krátce. Tak krátce, až Harry vytušil, že to bylo míněno jako varování. Neměl však už čas chodit dlouho okolo horké kaše.

„Chcete tím říct, že byla opilá?“

Vzhlédla k němu. Veselý úsměv se vypařil.

„Chcete se vyptávat na moji matku?“

„Mimo jiné. Jak spolu matka a otec vycházeli?“

„Proč se nezeptáte jí?“

„Protože si myslím, že vy jste horší lhářka,“ odvětil popravdě.

„Vážně? V tom případě spolu vycházeli skvěle.“ Do tváře se jí vrátil onen vzdorný výraz.

„Tak mizerně?“

Zavrtěla se.

„Omlouvám se, Runo, jenže tohle je moje práce.“

Pokrčila rameny. „Moc si s matkou nerozumím. Ale s tátou jsme byli superkámoši. Myslím, že máma žárlila.“

„Na kterého z vás?“

„Na oba dva. Na něj… Nevím.“

„Proč na něj?“

„Protože ji tak nějak nepotřeboval. Byla pro něj prostě vzduch…“

„Stávalo se, že vás otec brával s sebou do hotelu, Runo? Třeba do hotelu Maradiz?“

Spatřil její konsternovaný výraz. „Co tím jako myslíte? Proč by měl?“

Upřel pohled do novin na stole, avšak vzápětí se donutil zrak opět pozvednout.

„Fuj!“ vykřikla a odhodila do šálku lžičku tak, až čaj vystříkl. „Mluvíte hrozně divně. Kam tím míříte?“

„Runo, chápu, že tohle je těžké, ale myslím, že váš otec dělal věci, kterých by měl litovat.“

„Táta? Táta pořád něčeho litoval. Litoval a bral na sebe vinu a omlouval se a… To jenom ta čarodějnice mu nechtěla dát pokoj. Pořád ho sekýrovala, nejsi to a nejsi ono a zatáhls mě do tohohle a tak dál. Myslela si, že to neslyším, ale já jsem to slyšela. Každé slovo. Že není stavěná na to, aby žila s eunuchem, že je ženská jako řemen. Radila jsem mu, aby od ní odešel, jenomže on to vydržel. Kvůli mně. Neřekl mi to, ale já vím, že to bylo proto.“

Harry měl pocit, že poslední dva dny plave v řece slz, teď se však žádné neobjevily.

„Snažím se vám naznačit,“ spustil a sklonil hlavu, aby zachytil její pohled, „že váš otec neměl stejnou sexuální orientaci jako jiní.“

„Proto vypadáte tak děsně vystresovaně? Protože si myslíte, že nevím, že můj táta byl naopak?“

Harry odolal impulzu otevřít ústa dokořán.

„Co přesně myslíte tím naopak?“ zeptal se.

„Homosexuál. Homouš. Teplouš. Buzna. Řiťopich. Jsem výsledkem jedné z mála souloží, které si ta čarodějnice s tátou užila. Podle jeho názoru to bylo ekl.“

„To řekl?“

„Samozřejmě byl až moc velký realista na to, aby něco takového prohlásil. Ale já jsem to věděla. Byla jsem jeho nejlepší kámoška. To tvrdil. Občas se tvářil, že i jediná. ‚Mám rád tebe a koně,‘ řekl mi jednou. Mě a koně, to je dobrý, co? Myslím, že měl milence někdy za studií, než potkal matku. Jenže ten ho opustil, nechtěl se k tomu vztahu přiznat. Fajn, to táta taky nechtěl. Je to už dávno, tehdy byla jiná doba.“

Pohlédla na něj s pubertální sebejistotou. Harry pozvedl sklenku k ústům a pomalu se napil. Musí získat čas, tohle se vyvinulo jinak, než očekával.

„Chcete vědět, kdo jezdil do hotelu Maradiz?“ zeptala se Runa.

Beze slova přikývl.

„Matka a její milenec.“

Kapitola 24

K bledému zimnímu nebi nad Zámeckým parkem se napřahovaly ojíněné větve. Dagfinn Torhus stál u okna a sledoval třesoucího se muže běžícího po ulici Haakona VII., který se snažil chránit si rameny hlavu. Zazvonil telefon. Torhus si při pohledu na hodinky všiml, že je čas oběda. Sledoval muže, dokud mu nezmizel ze zorného pole u stanice metra, potom zvedl sluchátko a představil se. Ozvalo se šumění a praskání a pak se k němu donesl hlas.

„Dávám vám ještě jednu šanci, pane Torhusi. Jestli ji nevyužijete, postarám se o to, aby ministerstvo vypsalo na vaše místo konkurz rychleji, než dokážete říct ‚norský policista úmyslně sveden na špatnou stopu ředitelem odboru na ministerstvu zahraničí‘. Nebo ‚velvyslanec Molnes obětí homosexuální vraždy‘. Obojí se dá celkem dobře použít jako novinový titulek, nemyslíte?“

Dagfinn Torhus se posadil.

„Kde jste, pane Hole?“ zeptal se, protože ho nic lepšího nenapadlo.

„Právě jsem dlouze hovořil s Bjarnem M? llerem. Zeptal jsem se ho patnácti různými způsoby, co proboha dělal tenhleten Atle Molnes v Bangkoku. Všechno, co jsem zatím zjistil, poukazuje na to, že byl tím nejnepravděpodobnějším velvyslancem od doby Reiulfa Steena. Podařilo se mi zjistit, že tu existuje nějaký vřed, ovšem nepodařilo se mi ho zatím otevřít. M? ller podléhá povinnosti mlčenlivosti, jak jsem pochopil, a proto mě odkázal na vás. Otázku znáte z minula. Co nevím? Pro vaši informaci mám vedle sebe fax a čísla do VG, Aftenposten a Dagbladet.“

Torhusův hlas s sebou donesl zimní chlad až do Bangkoku: „Neotisknou neověřená tvrzení opilého policajta, pane Hole.“

„Pokud je to ale opilý známý policista, pak ano.“

Torhus neodpověděl.

„Ano, mimochodem, myslím, že ten případ otisknou i v Sunnm? rposten.“

„Máte povinnost mlčenlivosti,“ pronesl Torhus mírně. „Budete trestně stíhán.“

Harry se zasmál.

„Mor nebo cholera? A co má být? Vědět to, co vím, a nic nepodniknout, by bylo porušení služebního zákona. To je taky trestné, víte? Z nějakého důvodu mám pocit, že porušením mlčenlivosti můžu ztratit míň než vy.“

„Jakou mám…,“ začal Torhus, ale přerušilo ho praskání na lince. „Haló?“

„Jsem tady.“

„Jakou mám záruku, že nikomu neprozradíte to, co vám povím?“

„Žádnou.“ Ozvěna způsobila, že to vyznělo, jako by to Harry třikrát zdůraznil.

Rozhostilo se ticho.

„Věřte mi,“ ozval se Harry.

Torhus si odfrkl: „Proč bych měl?“

„Protože nemáte na výběr.“

Ředitel odboru pohledem na hodinky zjistil, že přijde pozdě na oběd. Obložené chleby s rostbífem už budou v kantýně pravděpodobně pryč, ale to vlastně nevadí, přešla ho na ně chuť.

„Tohle se nesmí dostat ven. Myslím to vážně.“

„Cílem samo o sobě není, aby se to dostalo ven.“

„Dobře, pane Hole. O kolika skandálech v Křesťanské demokratické straně víte?“

„Moc jich není.“

„Přesně tak. Po celá léta byla Křesťanská demokratická strana malou, pohodovou stranou, o kterou se nikdo moc nezajímal. Zatímco tisk pátral kolem mocenských elit v Sociálně demokratické straně a u podivínů ve Straně pokroku, měli poslanci za KDS povětšinou možnost žít své málo pozoruhodné životy. Výměna vlády tohle všechno změnila. Jakmile bylo nutné vyložit vládní pasiáns, okamžitě všem došlo, že Atle Molnes navzdory své neoddiskutovatelné zdatnosti a dlouhému působení v parlamentu nepřichází jako ministr v úvahu. Křesťanská strana, která má v programu ochranu tradičních hodnot, nemohla riskovat, že by mu prohrabali soukromý život. Nelze odmítat vysvěcování homosexuálních kněží a současně mít homosexuálního ministra. Myslím, že si to uvědomoval i sám Molnes. Jenomže po předložení návrhu nové vlády zareagovalo několik novinářů. Proč v ní chybí Atle Molnes? Svého času přece v souboji o předsedu strany uvolnil místo premiérovi, a proto ho většina považovala za číslo dvě, případně v nejhorším tři nebo čtyři. Začaly se množit dotazy, opět přišly na přetřes fámy o jeho homosexualitě, které začaly kolovat v době, kdy stáhl kandidaturu na předsedu strany. Možná se ptáte, proč se kolem toho dělá takové haló, když přece dneska víme, že několik poslanců je homosexuálních. No, v tomhle případě je kromě faktu, že ten člověk je členem KDS, zajímavé také to, že byl blízkým přítelem premiéra, že spolu studovali, a dokonce spolu bydleli. A byla by to jen otázka času, než by se toho tisk chytil. Přestože Molnes nebyl ve vládě, mohl se rychle stát pro premiéra osobní přítěží. Všichni věděli, že premiér a Molnes se od počátku vzájemně politicky podporovali, a kdo by premiérovi věřil, kdyby tvrdil, že mu nebylo o Molnesově sexuální orientaci celá ta léta nic známo? Co by na to řekli všichni voliči, kteří podpořili premiéra kvůli jasnému názoru strany na zákon o registrovaném partnerství a jiná ‚svinstva‘? Jestliže si sám hřál hada na hrudi, abychom trochu citovali bibli. Co by to znamenalo pro jeho důvěryhodnost? Premiérova osobní popularita byla doposud jednou z nejdůležitějších záruk toho, že menšinová vláda může existovat, a nejméně ze všeho jsme potřebovali takový skandál. Bylo jasné, že Molnes musí co možná nejrychleji ze země. Ukázalo se, že nejlepší bude funkce velvyslance, to pak nikdo nebude moct premiéra obviňovat, že svého spolustraníka, který straně dlouho a věrně sloužil, odkopl. V tomto okamžiku kontaktovali mě. Jednali jsme rychle. Pozice velvyslance v Bangkoku nebyla ještě formálně obsazena a bylo to dost daleko na to, aby ho tisk nechal na pokoji.“

Torhus se odmlčel.

„Kristepane,“ pronesl Harry po chvíli.

„Souhlasím,“ odvětil Torhus.

„Věděli jste, že jeho manželka má milence?“

Torhus se tiše uchechtl.

„Ne. Ale musel byste mi nabídnout hodně vysoký kurz, abych vsadil peníze na to, že ho nemá.“

„Pročpak?“

„Za prvé proto, že předpokládám, že homosexuální muž na tohle pohlíží poněkud shovívavě. Za druhé proto, že se zdá, že zahraniční služba přímo vyzývá k navazování mimomanželských vztahů. Ano, občas z toho vzejde i nové manželství. Tady na ministerstvu nemůžete skoro projít po chodbě, aniž byste nenarazil na exmanžele, exmilence nebo současné postelové partnery. Náš úřad je proslulý tím, že se tady lidi berou mezi sebou, jsme horší než státní televize.“

Torhus se opět uchechtl.

„Její milenec není z ministerstva zahraničí,“ podotkl Harry. „Je to Nor, jakýsi místní Gordon Gekko, špičkový valutový makléř. Jens Brekke. Myslel jsem si nejdřív, že to táhne s dcerou, ale pak se ukázalo, že s Hilde Molnesovou. Potkali se téměř okamžitě po jejím příjezdu a podle její dcery je v tom víc než občasný sex. Je to vlastně celkem vážný vztah a dcera počítá s tím, že dřív nebo později spolu začnou bydlet.“

„To je mi novinka.“

„V každém případě to dává manželce možný motiv. A milenci taky.“

„Protože jim Molnes stál v cestě?“

„Ne, právě naopak. Podle dcery se právě Hilde Molnesová držela svého muže po celé roky zuby nehty. Předpokládám, že jakmile se Molnes vzdal svých politických ambicí, nebylo už pro něj to manželství naoko tak důležité. Hilde Molnesová ho nejspíš vydírala tím, že by ho zbavila rodičovských práv vůči dceři, neděje se to tak běžně? Ne, motiv je v tomhle případě ještě méně ušlechtilý. Rodině Molnesových totiž očividně patří půlka? rsta.“

„To ano.“

„Požádal jsem M? llera, aby prověřil, zda existuje závěť a kolik vlastnil Atle Molnes rodinných akcií a jiného majetku.“

„Jistě, jistě, tohle není moje parketa, pane Hole, ovšem nekomplikujete to teď příliš? Na velvyslance mohl klidně zaklepat nějaký blázen a pak ho zapíchnout.“

„Možná. Měl byste v principu něco proti, kdyby tenhle blázen byl Nor, pane Torhusi?“

„Co tím chcete říct?“

„Psychopat nevraždí tak, že by prostě vrazil někomu nůž do zad a odstranil potom z místa činu stopy. Skuteční psychopati zanechávají na místě něco, díky čemu mohou později hrát s policií hru na četníky a lupiče. V tomhle případě nemám nic, absolutně nic. Věřte mi, tohle byla pečlivě naplánovaná vražda, kterou nespáchal psychopat, nýbrž člověk, který chtěl, aby už to měl odbyté a aby pak byl případ odložen pro nedostatek důkazů. Jenže kdo ví – možná je i na provedení takové vraždy potřeba spousty šílenství. A jediní šílenci, které jsem v rámci tohohle případu zatím potkal, mluvili norsky.“

Kapitola 25

Harry nakonec našel vchod do restaurace mezi dvěma striptýzovými bary na Soi 1 v Patpongu. Vystoupil po schodech a došel do potemnělé místnosti, kde se na stropě líně otáčel obří větrák. Harry se pod jeho mohutnými listy mimovolně sklonil, už si povšiml, že výška dveří a jiných konstrukcí v domech zde není počítána na jeho sto devadesát pět centimetrů.

Hilde Molnesová seděla u stolu v nejvzdálenější části restaurace. Kvůli slunečním brýlím, které měla na očích patrně proto, aby jí dodávaly anonymitu, si jí nepříliš překvapivě všimli všichni.

„Vlastně nemám rýžovou whisky ráda,“ prohlásila a vyprázdnila sklenku. „Mekhong je výjimka. Můžu vás pozvat na skleničku, inspektore?“

Harry zavrtěl hlavou. Hilde Molnesová luskla prsty a obsluha jí dolila sklenku.

„Už mě tady znají,“ vysvětlila. „Přestanou, jakmile jim připadá, že mám dost. A v tom případě taky mívám zpravidla dost,“ zasmála se chraplavě.

„Doufám, že vám nevadí, že jsme se sešli tady, inspektore. Doma je to… právě teď trochu smutné. Z jakého důvodu jste mě požádal o tuhle konzultaci?“

Pronášela jednotlivá slova s poněkud příliš zřetelnou dikcí, kterou se vyznačují osoby, jež se ze zvyku snaží skrývat, že jsou opilé.

„Právě nám z hotelu Maradiz potvrdili, že jste se tam pravidelně ubytovávala s Jensem Brekkem.“

„To se podívejme!“ vykřikla Hilde Molnesová. „Konečně někdo, kdo dělá svou práci. Pokud byste si promluvil se zdejším číšníkem, mohl by vám také potvrdit, že pan Brekke a já jsme se tu pravidelně scházeli.“ Ta slova vyplivla. „Je tu šero, anonymita, nikdy žádní Norové, a navíc tu servírují nejlepší plaa l? t ve městě. Máte rád úhoře, pane Hole? Mořské úhoře?“

Harry si vzpomněl na muže, kterého vytáhli na břeh nedaleko Dr? baku. Ležel v moři několik dní a jeho bledý mrtvolný obličej na ně hleděl s dětským údivem. Něco mu sežralo oční víčka. Harryho pozornost však upoutal úhoř, jehož ocas vykukoval muži z úst a mrskal se ze strany na stranu jako stříbrná metlička. Harry si dodnes vybavuje slanou vůni tamního vzduchu.

„Můj dědeček jedl téměř výhradně úhoře,“ pokračovala Hilde Molnesová. „Už od předválečné doby až do své smrti. Cpal se jimi, nemohl se jich nasytit.“

„Získal jsem také nějaké informace týkající se závěti.“

„Víte, proč jedl tolik úhořů? Uf, samozřejmě že to nevíte. Byl rybář, jenže tohle bylo těsně před válkou a lidi v? rsta o úhoře nestáli. Víte proč?“

Uviděl, jak jí přes tvář přelétl stejný závan bolesti, který viděl tehdy v zahradě.

„Paní Molnesová…“

„Ptám se, jestli víte proč?“

Harry zavrtěl hlavou.

Hilde Molnesová poklesla hlasem a s každou slabikou poklepla dlouhým červeným nehtem na ubrus:

„No, té zimy ztroskotala jedna rybářská šalupa, stalo se to za bezvětří a pouhých několik stovek metrů od břehu, ale byla taková zima, že nikdo z devíti lidí na palubě se nedokázal zachránit. V místě, kde se loď potopila, je podmořský proud, a nikoho z utonulých nenašli. Později lidi začali tvrdit, že se ve fjordu objevila spousta úhořů. Víte, povídá se totiž, že úhoři žerou utonulé. Většina utopených měla v? rsta příbuzné, proto prodej úhořů najednou ustal. Lidi si ani netroufali nechat se spatřit, jak si nesou domů v tašce úhoře. Dědeček tudíž zjistil, že se mu vyplatí prodat veškeré ostatní ryby a úhoře sníst sám. Sunnm? řan, chápete…“

Zvedla sklenku z podtácku a postavila ji na stůl. Na ubruse se vytvořil tmavý kroužek.

„Tak mu asi úhoři zachutnali. ‚Těch utopenců bylo jenom devět,‘ prohlásil dědeček. ‚Na všechny úhoře se dostat nemohlo. Možná jsem snědl jednoho nebo dva, kteří si pochutnali na těch ubožácích, a co? V tom případě jsem nepoznal rozdíl.‘ Nepoznal rozdíl! To je dobré, že?“

Znělo to jako ozvěna.

„Jaký je váš názor, pane Hole? Myslíte si, že úhoři ty lidi sežrali?“

Harry se podrbal za uchem. „No… Tvrdí se, že makrely taky žerou lidi. Nevím. Řekl bych, že si všechny trochu ukousnou. Tím všechny mám na mysli ryby.“

Hilde Molnesová pozvedla triumfálně sklenku. „Víte co? Totéž si myslím já! Že si všechny ukousnou.“

Harry ji nechal dopít.

„Jeden můj kolega v Oslu právě mluvil s podnikovým právníkem vašeho manžela, Bj? rnem Hardeidem z? lesundu. Asi víte, že advokát může porušit povinnost mlčenlivosti, jestliže jeho klient zemře a lze se domnívat, že příslušná informace nepoškodí klientovu pověst.“

„Nevím.“

„No… Bj? rn Hardeid nechtěl nic prozradit. Můj kolega proto zavolal raději bratrovi vašeho manžela, z něho však bohužel také mnoho nedostal. Zvlášť zarytě bratr mlčel, jakmile můj kolega vyrukoval s teorií, že Atle Molnes vůbec nedisponoval takovým rodinným jměním, jak se možná někteří domnívali.“

„Co vás k té domněnce vede?“

„Člověk, který nedokáže zaplatit hráčský dluh ve výši sedm set padesát tisíc korun, nemusí být zrovna chudý, v každém případě to ovšem není člověk disponující podílem na rodinném jmění, které činí téměř dvě stě milionů korun.“

„Kde…“

„Můj kolega získal po telefonu z oficiálních míst rozvahová čísla firmy Molnes M? bler AS. Zaúčtovaný vlastní kapitál je samozřejmě menší, ale kolega zjistil, že firma je kótovaná na burze v segmentu malých a středních podniků, proto zavolal makléři a ten mu vypočítal její hodnotu na burze. Rodinná firma Molnes Holding má čtyři akcionáře – tři bratry a sestru. Všichni sourozenci jsou členy správní rady Molnes M? bler AS, na burze nejsou hlášeny žádné interní prodeje od chvíle, kdy byly akcie převedeny z Molnese seniora na holding, takže pokud váš muž neprodal svůj podíl v holdingové společnosti některému ze svých sourozenců, měl by mít k dobru přinejmenším…,“ Harry pohlédl do svého poznámkového bloku, kam si po telefonu zaznamenal vše potřebné, „… padesát milionů korun.“

„Jak vidím, vzal jste to zgruntu.“

„Nerozumím ani polovině z toho, co jsem vám tu právě řekl, vím jenom, že to znamená, že někdo zadržuje peníze vašeho manžela… A rád bych věděl proč.“

Hilde Molnesová na něj pohlédla přes sklenku. „Skutečně to chcete vědět?“

„Proč ne?“

„Nejsem si tak jistá, že ti, co vás sem poslali, by chtěli, abyste pronikl tak hluboko do velvyslancova… soukromého života.“

„V tom případě už toho beztak vím příliš, paní Molnesová.“

„Vy víte…?“

„Ano.“

„Aha…“

Odmlčela se a přitom dopila sklenku mekhongu. Číšník jí přispěchal dolít, Hilde Molnesová však pokynem ruky odmítla.

„Jestliže inspektor navíc ví, že rodina Molnesových už dlouhá léta zahřívá lavice v modlitebně Svazu interní misie a je dlouhodobě členem Křesťanské demokratické strany, možná si domyslel i zbytek.“

„Možná. Ale ocenil by, kdybyste mu ho pověděla vy.“

Otřásla se, jako by teprve nyní ucítila silnou hořkou chuť rýžové whisky.

„Tohle rozhodl Atleho otec. Když se začaly v souvislosti s volbou partajního vůdce šířit fámy, vysvětlil Atle svému otci, jak se věci mají. Týden nato přepsal otec závěť. Stojí v ní, že Atleho podíl na rodinném jmění bude uveden na jeho jméno, ale že dispoziční právo se převádí na Runu, která se v té době právě narodila, a že vstoupí v platnost v den jejích třiadvacátých narozenin.“

„A kdo měl disponovat penězi do té doby?“

„Nikdo. Což znamená jenom to, že měly zůstat v rodinném podniku.“

„A co teď, když je váš muž mrtvý?“

„V tom případě,“ spustila Hilde Molnesová a přejela prstem po okraji skleničky, „zdědí všechny peníze Runa. A dispoziční právo se převede na osobu, která má k ní rodičovská práva, do té doby, než jí bude třiadvacet.“

„Pokud vám tedy dobře rozumím, znamená to, že peníze jsou nyní uvolněné a disponujete jimi vy.“

„Vypadá to tak, ano. Dokud Runě nebude třiadvacet.“

„Co přesně zahrnuje takové dispoziční právo?“

Hilde Molnesová pokrčila rameny. „O tom jsem vážně moc nepřemýšlela. Dozvěděla jsem se to teprve před pár dny. Od advokáta Hardeida.“

„Takže jste o téhle klauzuli, že dispoziční právo přejde na vás, předtím nevěděla?“

„Možná o tom někdy padla zmínka. Podepsala jsem nějaké papíry, jenže tohle jsou hrozně složité záležitosti, nemyslíte? Prostě jsem tomu tehdy nepřikládala vůbec žádnou důležitost.“

„Že ne?“ pronesl Harry lehce. „Měl jsem dojem, že jste před chvíli prohlásila cosi o Sunnm? řanech.“

Slabě se pousmála. „Vždycky jsem byla mizerná Sunnm? řanka.“

Harry na ni pohlédl. Předstírá, že je opilejší, než je? Podrbal se na zátylku.

„Jak dlouho se znáte s Jensem Brekkem?“

„Myslíte asi, jak dlouho spolu spíme?“

„No, to taky.“

„Tak to vezmeme ve správném pořadí. Počkejte…“ Hilde Molnesová svraštila obočí a zamžourala do stropu. Pokusila se podepřít si bradu dlaní, avšak ruka jí sklouzla a Harry pochopil, že se mýlil. Je opilá, jak zákon káže.

„Potkali jsme se na uvítacím večírku pro Atleho dva dny po našem příletu do Bangkoku. Večírek začínal v osm hodin, byla pozvaná celá norská komunita, akce se konala na zahradě velvyslanecké rezidence. Opíchal mě v garáži, to bylo asi tak o dvě tři hodiny později, odhaduju. Říkám, že mě opíchal, protože jsem byla v tom okamžiku nejspíš natolik opilá, že k tomu sotva potřeboval moji součinnost. Nebo svolení. Dostal ho ovšem příště. Nebo přespříště, to si nepamatuju. V každém případě jsme se po několika rundách poznali, na to jste se ptal, že? A od té doby se poznáváme dál. Dneska už se známe dost dobře. Stačí vám to, inspektore?“

Harry ucítil podráždění. Možná mu vadil způsob, kterým Hilde Molnesová vystavovala na odiv lhostejnost k vlastní osobě a sebeopovržení. V každém případě mu nezavdala sebemenší důvod, aby s ní jednal v rukavičkách.

„Prohlásila jste, že v den, kdy váš manžel zemřel, jste byla doma. Kde přesně jste byla od pěti hodin odpoledne do chvíle, kdy jste se dozvěděla, že váš muž byl nalezen mrtev?“

„Nevzpomínám si!“

Zachechtala se, znělo to jako zakrákání havrana v ranním lesním tichu, a Harry zaznamenal, že začínají přitahovat pozornost. Na okamžik to vypadalo, že Hilde Molnesová spadne ze židle, pak se jí podařilo získat znovu rovnováhu.

„Netvařte se tak zděšeně, inspektore. Já totiž mám alibi, neříká se tomu tak? Jo, mám neprůstřelné alibi, to vám povím. Moje dcera jistě ochotně dosvědčí, že jsem toho večera nebyla zrovna schopná udržet se na nohou. Vzpomínám si, že jsem si po obědě otevřela lahev ginu, a odhaduju, že jsem usnula, probudila se, dala si další drink, usnula, probudila se a tak dále. Jistě chápete.“

Harry chápal.

„Chtěl jste vědět ještě něco, pane Hole?“

Protáhla samohlásky v jeho jméně, ne příliš, avšak dostatečně na to, aby se tím nechal vyprovokovat.

„Jenom to, jestli jste zavraždila svého manžela, paní Molnesová.“

Hilde Molnesová uchopila překvapivě rychlým a vláčným pohybem sklenku, a než ji Harry stihl zarazit, ucítil, jak mu sklenka prolétla kolem ucha, a zaslechl, jak se roztříštila o zeď za ním. Hilde Molnesová se ušklíbla.

„Možná tomu tady po tomhle nebudete věřit, ale měla jsem nejlepší gólové skóre v dívčím házenkářském týmu? rsta v kategorii čtrnáct až šestnáct let.“ Hlas měla klidný, jako by na to, co se právě přihodilo, už zapomněla. Harry se rozhlédl po vyděšených tvářích, které se k nim otočily.

„Šestnáct let, to už je sakra dávno. Byla jsem nejkrásnější holka v… Ano, to už jsem vám jistě povídala. A měla jsem tvary, ne jako teď. S jednou kamarádkou jsme s oblibou vždycky vlezly do šatny rozhodčího oblečené jen do miniaturního ručníku s výmluvou, že jsme si cestou ze sprchy spletly dveře. Pro tým všechno, chápete? Nemyslím si ovšem, že by to rozhodování sudích příliš ovlivnilo. Možná spíš přemýšleli o tom, co jsme dělaly ve sprše před zápasem.“

Náhle vyskočila od stolu a zakřičela: „? rstaváci hej,? rstaváci hej,? rstaváci hej, hej, hej!“ Ztěžka dosedla zpátky. V lokále se rozhostilo ticho.

„To byl náš pokřik. Výraz ,? rstavačky‘ se nám nelíbil, víte. Připadalo nám, že to divně zní. No, kdo ví, možná jsme se jenom rády předváděly.“

Harry ji vzal pod paží a svedl ji po schodech dolů. Sdělil taxikáři adresu, dal mu pětidolarovou bankovku a požádal ho, aby dohlédl na to, že se dáma dostane v pořádku domů. Taxikář asi příliš nerozuměl tomu, co Harry povídá, ale zdálo se, že pochopil, oč mu jde.

Harry vešel do baru na Soi 2 téměř dole u křižovatky s Thanon Silom. U pultu bylo skoro prázdno a na jevišti se vlnilo několik go-go tanečnic, které si pro dnešní večer ještě nikdo nekoupil a které očividně neměly velkou naději, že by k tomu mohlo dojít. Vypadaly, jako by myly nádobí, jak tam tak povinně podupávaly nohama a přitom se jim prsa pohupovala do rytmu písně When Susannah Cries. Harry si nebyl jistý, co z toho mu připadá tristnější.

Někdo před něj postavil pivo, které si neobjednal. Nechal ho stát, zaplatil a z telefonního automatu vedle dveří na pánské záchodky zavolal na policejní stanici. Nikde neviděl dámské záchodky.

Kapitola 26

Harrymu ježkem províval lehký větřík. Harry stál na zděné atice na okraji střechy a hleděl na město. Když přimhouřil oči, proměnilo se v souvislý světelný koberec, který se třpytil a blikal.

„Slezte odtamtud,“ ozvalo se mu za zády. „Znervózňujete mě.“

Liz seděla na skládací židličce a v ruce držela plechovku s pivem. Harry dorazil na stanici a našel ji zahrabanou mezi hromadami hlášení čekajících na přečtení. Byla téměř půlnoc a Liz souhlasila, že už je načase to zabalit. Zamkla kancelář, vyjeli výtahem do dvanáctého patra, zjistili, že dveře vedoucí na střechu se na noc zamykají, vylezli oknem, sešplhali po požárním žebříku, a tak se dostali sem.

Mlžným zvukovým kobercem automobilové dopravy proniklo náhle zahoukání lodní sirény.

„Slyšel jste to?“ zeptala se Liz. „Když jsem byla malá, říkával můj otec, že v Bangkoku je možné slyšet slony, jak na sebe volají, když je převážejí na říčních lodích. Přicházejí sem z Malajsie, protože lesy na Borneu jsou už vykácené, a vozí je připoutané na palubě do lesů v severním Thajsku. Když jsem sem přišla, dlouho jsem si myslela, že takhle troubí sloni na choboty.“

Ozvěna dozněla.

„Hilde Molnesová má motiv, ale je dostatečný?“ zeptal se Harry a seskočil. „Zabila byste někoho proto, abyste mohla disponovat po dobu šesti let padesáti miliony korun?“

„Záleží na tom, koho bych musela zabít,“ odvětila Liz. „Znám pár lidí, u kterých si dokážu představit, že bych je odpravila i pro míň.“

„Myslím tím, jestli je padesát milionů na šest let totéž jako pět milionů na šedesát let?“

„Není.“

„Přesně tak. Krucinál!“

„Přál byste si, aby to byla ona? Hilde Molnesová?“

„Nepřeju si, aby to byl kdokoli. Přeju si jenom, abychom našli vraha a já jsem se mohl sakra vrátit domů.“

Liz si obdivuhodně hlasitě odříhla, uznale sama sobě pokývla a odložila plechovku.

„Chudák dcera. Runa se jmenuje, že? Představte si, že by její matku obžalovali, že zabila jejího otce kvůli penězům.“

„Já vím. Je to na? štěstí drsná holka.“

„Jste si tím tak jistý?“

Harry pokrčil rameny a napřáhl paži k nebi.

„Co to děláte?“ chtěla vědět Liz.

„Přemýšlím.“

„Já myslím s tou rukou. Co to je?“

„Energie. Sbírám energii od všech lidí tady dole. Prý to zaručuje věčný život. Věříte takovým věcem?“

„Na věčný život jsem přestala věřit v šestnácti, Harry.“

Harry se otočil, avšak v noční tmě jí neviděl do obličeje.

„Váš otec?“ zeptal se.

Zahlédl, jak ostrý obrys její hlavy pokývl.

„Přesně tak. Můj otec každopádně nesl na svých bedrech celý vesmír. Škoda jen, že na něj byl příliš těžký.“

„Jak…“ Harry se zarazil.

Ozvalo se zapraskání – to Liz zmačkala plechovku.

„Je to jenom další smutný příběh vietnamského veterána, Harry. Našli jsme ho v garáži, oblečeného v uniformě a se služební pistolí vedle sebe. Napsal dlouhý dopis, ne nám, americké armádě. Stálo v něm, že nedokáže unést to, že utekl před odpovědností. Pochopil to ve chvíli, kdy stál ve dveřích vrtulníku startujícího ze střechy amerického velvyslanectví v Saigonu v roce 1973 a hleděl na zoufalé Jihovietnamce, kteří brali ambasádu útokem, aby v ní našli ochranu před silami, co právě pochodovaly do města. Napsal, že nese stejnou odpovědnost jako vojenská policie, která je pažbami vytlačovala ven, všechny ty, kterým slíbili vítězství ve válce, kterým slíbili demokracii. Jako důstojník se považoval za spoluzodpovědného za to, že americké vojsko dalo přednost evakuaci svých vlastních lidí na úkor Vietnamců, kteří bojovali po jejich boku. Otec zasvětil svůj život vojenské službě a litoval, že se k odpovědnosti nepostavil dospěle. Nakonec připojil pozdrav matce a mně s tím, že se na něj máme snažit co možná nejrychleji zapomenout.“

Harryho přepadla chuť na cigaretu.

„To na sebe naložil spoustu odpovědnosti,“ podotkl.

„Ano. Ale já předpokládám, že občas je snazší vzít na sebe odpovědnost za mrtvé než za živé. My ostatní pak za ně truchlíme, Harry. Za ty živé. A právě tahle odpovědnost nás žene kupředu.“

Odpovědnost. Pokud se pokoušel během posledního roku něco pohřbít, pak to byla odpovědnost. Ať už za živé, nebo za mrtvé, za sebe, nebo za ostatní. Odpovědnost s sebou nesla pouze vinu a nikdy se mu za ni nedostalo odměny. Ne, nemůže říct, že zrovna jeho by hnala odpovědnost. Možná měl Dagfinn Torhus pravdu, možná nejsou jeho motivy pro prosazení úplné spravedlnosti přece jen tak ušlechtilé. Možná mu jenom hloupá ctižádost brání uznat, že ten případ byl odložen, a nutí ho chytit toho či onoho, jedno koho, jen aby mohl dosáhnout rozhodujícího odsouzení a na případ dát razítko „vyřešeno“. Novinové titulky a poplácávání po rameni po návratu z Austrálie, znamenalo tohle opravdu tak málo, jak s oblibou věřil? Ta myšlenka, že musí jít přes mrtvoly jenom kvůli tomu, že se potřebuje vrátit domů k Sesinu případu, možná je to jenom výmluva? Protože je pro něj ve skutečnosti zatraceně důležitý úspěch.

Na okamžik se rozhostilo téměř ticho, znělo to, jako by se Bangkok nadechoval. Potom vzduch prořízla tatáž lodní siréna. Žalostně. Harrymu připadalo, že zní jako velice osamělý slon. Vzápětí se opět rozhoukala auta.

* * *

Když se vrátil do bytu, našel na rohožce lístek „Jsem u bazénu. Runa“.

Harry si všiml, že pod číslicí čtyři ve výtahu stálo pool, a jakmile vystoupil ve čtvrtém patře, podle očekávání ucítil odér chlóru. Za rohem se pod otevřeným nebem rozkládal bazén lemovaný z obou stran domovními zdmi s balkony. Hladina se v měsíčním světle slabě třpytila. Harry se posadil na bobek u kraje a strčil ruku do vody.

„Cítíte se tu jako doma, že?“

Runa neodpověděla, jen kopla lehce nohama, proplula kolem něj a poté se opět ponořila. Na hromádce na slunečním lehátku leželo její oblečení a protéza.

„Víte, kolik je hodin?“ zeptal se.

Vynořila se přímo pod ním, popadla ho kolem krku, vystrčila kolena a měkce se odrazila. Byl naprosto nepřipravený, ztratil rovnováhu a jeho ruce narazily na nahou, hladkou kůži. Vklouzl do vody s Runou pod sebou. Nevydali ani hlásku, jen odhrnovali vodu jako těžkou teplou peřinu a klesali do ní. Voda v uších mu bublala a lechtala ho a jemu se zdálo, že se mu hlava rozšiřuje. Dotkli se dna, Harry přitáhl nohy pod sebe a oba je vystřelil k hladině.

„Vy jste praštěná!“ prskal nosem.

Runa se tiše zasmála a rychlými tempy mu uplavala.

Když vylezla, ležel na kraji bazénu v promáčeném oblečení. Otevřel oči a zahlédl ji, jak drží v ruce síťku na čištění bazénu, aby ulovila velkou vážku sedící na hladině.

„Tohleto je zázrak,“ prohlásil Harry. „Byl jsem přesvědčený, že jediným hmyzem, který přežije v tomhle městě, jsou švábi.“

„Někteří z těch hodných přežijí vždycky,“ odtušila a opatrně zdvihla síťku. Vypletla z ní vážku, která s tichým zabzučením přeletěla přes bazén.

„Copak švábi nejsou hodní?“

„Fuj, ti jsou hnusní!“

„Kvůli tomu nemusejí být zlí.“

„Možná ne. Ale já si nemyslím, ani že by byli hodní. Prostě jenom existují.“

„Prostě jenom existují,“ zopakoval Harry, ne sarkasticky, pouze zamyšleně.

„Jsou tak uzpůsobení. Uzpůsobení k tomu, abychom měli chuť je zašlápnout. Kdyby ne, přemnožili by se.“

„Zajímavá teorie.“

„Poslouchejte,“ zašeptala, „Všichni spí.“

„Bangkok nikdy nespí.“

„Ale ano, poslouchejte. To jsou zvuky spánku.“

Síťka byla upevněná na duté hliníkové trubce, do které Runa foukla. Znělo to jako didgeridoo. Harry naslouchal. Runa měla pravdu.

Zastavila se u něj v bytě, aby se vysprchovala. Už stál venku na chodbě a tiskl tlačítko výtahu, když ji zahlédl, jak vychází z koupelny s ručníkem kolem těla.

„Oblečení máte na posteli,“ sdělil jí a přivřel dveře bytu.

Pak spolu na chodbě čekali na výtah. Nade dveřmi přeskakovaly červeně svítící číslice.

„Kdy odjedete?“ zeptala se.

„Brzy. Pokud se něco neobjeví.“

„Vím, že jste se měl dneska odpoledne sejít s mámou.“

Harry zastrčil ruce do kapes a pohlédl na nehty u svých nohou. Runa prohlásila, že by si je měl ostříhat. Dveře výtahu se otevřely a Harry se postavil do dveřního otvoru.

„Vaše matka tvrdí, že byla ten večer, kdy zemřel váš otec, doma. A že to můžete dosvědčit.“

Povzdychla si. „Upřímně – opravdu chcete, abych na tohle odpověděla?“

„Asi ne,“ odvětil. Ustoupil o krok. Čekali, než se dveře výtahu zavřou, a hleděli na sebe.

„Kdo si myslíte, že to udělal?“ zeptal se Harry nakonec.

Zatímco se dveře dovíraly, Runa na něj stále ještě hleděla.

Kapitola 27

Uprostřed kytarového sóla písně All Along The Watchtower v podání Jimiho Hendrixe náhle hudba zmizela a Jim Love sebou trhl, jakmile pochopil, že mu právě někdo sundal sluchátka.

Otočil se na židli a spatřil, že se nad ním v maličké strážní budce tyčí vysoký blonďatý chlap, který příliš nedbá na používání opalovacího krému. Oči měl muž ukryté za leteckými slunečními brýlemi pochybné kvality. Jim měl pro takové věci oko, jeho vlastní brýle ho stály týdenní mzdu.

„Hallo,“ pozdravil vysoký muž. „Ptal jsem se, jestli mluvíte anglicky.“

Chlap mluvil s neurčitým přízvukem a Jim odpověděl brooklynskou angličtinou.

„Rozhodně líp než thajsky. Čím vám můžu být nápomocný? Jakou firmu hledáte?“

„Dneska žádnou firmu. Chci si promluvit s vámi.“

„Se mnou? Nejste doufám kontrolor bezpečnostní agentury? V tom případě bych vám vysvětlil to s tím walkmanem…“

„Nejsem z bezpečnostní agentury. Jsem od policie. Jmenuju se Hole. Můj kolega, Nho…“

Ustoupil o krok stranou a za ním, ve dveřích, se objevil Thajec s tradičním policejním sestřihem a v čerstvě vyžehlené bílé košili. Obojí způsobilo, že Jim ani na okamžik nezaváhal, že by průkaz, který mu muž ukazoval, nebyl pravý. Přimhouřil jedno oko.

„Tak policie? Povězte mi, chodíte všichni ke stejnému holiči? Nikdy vás nenapadlo zkusit něco nového? Něco takového, například.“ Jim ukázal na svoji vlastní hřívu a hlasitě se zachechtal.

Vysoký muž se pousmál. „Zdá se, že retro z osmdesátých let ještě na policejní stanice nedorazilo, to je fakt.“

„Re-co?“

„Zapomeňte na to. Může za vás někdo zaskočit a máte tu nějaké místo, kde bychom si mohli promluvit?“

Jim jim vysvětlil, že přijel do Thajska před čtyřmi lety na prázdniny s několika kamarády. Půjčili si tady motorky a vyrazili na sever. V jedné vesnici těsně u řeky Mekong na hranicích s Laosem provedl jeden z nich tu hloupost, že si koupil trochu opia a dal si ho do batohu. Cestou zpátky je zastavila policejní hlídka, ukázala jim, aby zajeli ke krajnici, a prohledala je. Na zaprášené okresní silničce uprostřed thajské pustiny jim najednou došlo, že kámoš čelí vidině neobvykle dlouhého pobytu ve vězení.

„Podle zákona tady klidně můžou toho, kdo pašuje to svinstvo, popravit, věděl jste to? A my zbylí tři, co jsme nic neprovedli, jsme si mysleli, že teď se do prdele dostaneme do problémů taky, za spoluvinu nebo tak něco. Kurva, chci tím říct, že jako černej Američan odpovídám dost dobře obrázku typickýho pašeráka drog, že jo. Dělali jsme všelijaký kejkle a škemrali jsme a nechápali jsme furt, o co jde, dokud se jeden z těch policajtů nezmínil, že by to mohli překvalifikovat jenom na pokutu. Tak jsme mezi sebou posbírali všechny prašule, policajti nám zabavili opium a nechali nás jet dál. Kurva, jakou my jsme měli radost. Problém byl akorát v tom, že ty prachy byly na letenku zpátky do Států, jasný? Takže…“

Jim popsal za pomoci mnoha slov a ještě více faktů, co potom následovalo: že se chvíli pokoušel vydělávat si jako průvodce amerických turistů, ale měl problémy s povolením k pobytu, že se skrýval a přitom ho živila jedna thajská holka, kterou potkal, a že když se ostatní chystali k odjezdu, rozhodl se zůstat. Po spoustě obstrukcí dostal pracovní povolení, protože mu nabídli místo hlídače parkoviště – a v budovách, kde sídlí mezinárodní společnosti, potřebovali lidi mluvící anglicky.

Chrlil slova jako vodopád, až ho Harry musel nakonec zarazit.

„Kurva, doufám, že ten váš thajskej kámoš neumí anglicky,“ podotkl Jim a nervózně pohlédl na Nhoa. „Ty chlápci, co jsme je tam na severu podplatili…“

„Uklidněte se, Jime. Přišli jsme se vás zeptat na něco jiného. Na tmavě modrý mercedes s velvyslaneckou registrační značkou, který tu měl parkovat třetího ledna kolem čtvrté hodiny. Neříká vám to něco?“

Jim se zachechtal. „Kdybyste se mě zeptal, jakou písničku Jimiho Hendrixe zrovna poslouchám, pak bych vám možná dokázal odpovědět, ale auta, co jezdí dovnitř a ven…“ Rozhodil rukama.

„Když jsme tu byli, dostali jsme lístek. Nedá se z něj něco vyčíst? Registrační značka nebo něco takového?“ vyptával se dál Harry.

Jim zavrtěl hlavou. „Na to tady moc nedbáme. Velká část garáží je monitorovaná kamerama, takže kdyby se něco stalo, můžeme to zpětně prověřit.“

„Zpětně? Chcete tím říct, že to nahráváte na video?“

„Jasně.“

„Nevidím tu nikde monitory.“

„Protože tu taky žádný nejsou. Je tu šest pater s parkovacíma místama, takže nemáme kapacitu na to, abysme tu seděli a všechno sledovali. Většina zlodějů, co zahlídne videokameru, si myslí, že je pod dohledem, a vezme roha, ne? Tím je splněná půlka účelu. A kdyby byl někdo tak blbej, že by se sem vetřel a chtěl vyloupit nějaký auto, pak to máme všechno nafilmovaný, pěkně připravený pro vás poldy.“

„Jak dlouho uchováváte ty záznamy?“

„Deset dní. Většina lidí by měla do tý doby zjistit, jestli jim v autě něco nechybí. Pak ten pásek znovu použijeme.“

„To znamená, že máte videozáznam z třetího ledna ze čtvrté hodiny?“

Jim pohlédl na kalendář na stěně.

„Jasňačka.“

Sešli po schodech a vstoupili do teplého vlhkého sklepa, kde Jim rozsvítil jedinou žárovku a odemkl jednu z železných skříni stojících u zdi. V policích byly pečlivě vyskládané videonahrávky.

„Jestli chcete prověřit celej parkovací dům, budete muset projít dost záznamů.“

„Stačí nám parkovací stání pro návštěvníky.“

Jim hledal v policích. Každá kamera měla evidentně vlastní polici a na hřbetech kazet byla tužkou napsaná data. Jim jednu kazetu vytáhl.

„Showtime.“

Otevřel jinou skříň, kde byl videopřehrávač a monitor, vložil do přístroje kazetu a po několika vteřinách se na obrazovce objevil černobílý obraz. Harry okamžitě identifikoval parkovací stání pro návštěvníky, nahrávka byla očividně pořízena stejnou kamerou, kterou v garážích viděl při své předchozí návštěvě. Kód v dolním rohu ukazoval měsíc, den a čas záznamu. Převinuli pásek k časovému úseku 15:50. Na záznamu nebyl nikde vidět velvyslancův vůz. Čekali. Jako by se dívali na nehybný obraz, nedělo se nic.

„Pustíme rychlé převíjení,“ navrhl Jim.

Kromě toho, že se hodiny v rohu rozběhly rychleji, neviděli žádný rozdíl. Ukazatel času došel k 17:15. Kolem prosvištělo několik aut a zanechalo na betonu mokré stopy. Hodiny ukázaly 17:40 a oni viděli, jak stopy pomalu zasychají a mizí, ale stále nikde ani vidu po velvyslancově mercedesu. Když ukazatel času došel k 17:50, vyzval Harry Jima, aby přehrávač vypnul.

„Na stání pro návštěvníky mělo parkovat velvyslancovo auto,“ pronesl Harry.

„Sorry, ale zdá se, že máte špatný informace,“ odpověděl Jim.

„Mohlo parkovat jinde?“

„Samozřejmě. Ale všichni, co tu nemají stálý místo, musí jet cestou, která vede kolem téhle kamery, takže bysme to auto viděli projet.“

„Rád bych se podíval na jiný záznam.“

„Jasně. Na jakej?“

Nho zalovil v kapse. „Víte, kde parkuje vůz s touhle poznávací značkou?“ zeptal se a natáhl ruku s lístkem. Jim na něj podezíravě zazíral.

„Zatraceně, tak přece jenom mluvíte anglicky.“

„Je to červené porsche,“ dodal Nho.

Jim mu lístek vrátil. „Nepotřebuju se koukat. V červeným porsche tu nikdo ze stálejch zaměstnanců nejezdí.“

„Faen!“ vyhrkl Harry norskou nadávku.

„Co jste to povídal?“ zeptal se Jim a zazubil se.

„Něco norského, co nemáte chuť se naučit.“

Vyšli zpátky na světlo.

„Mohl bych vám lacino sehnat pořádný brejle,“ ukázal Jim na Harryho sluneční brýle.

„Ne, díky.“

„Nebo něco jinýho, pokud byste něco sháněl.“ Jim mrkl a zasmál se. Začal už luskat prsty, těšil se nejspíš, až si zase nasadí walkmana.

„Hej, inspektore!“ zavolal na něj, když už byl Harry na odchodu. Harry se otočil. „Fa-an!“

Slyšeli jeho smích celou cestu až k autu.

* * *

„Takže co víme?“ zeptala se Liz a položila si nohy na psací stůl.

„Víme, že Brekke lže,“ prohlásil Harry. „Tvrdil, že po jejich schůzce doprovodil velvyslance do garáží, kde měl Molnes zaparkované auto.“

„Proč lže právě v tomhle?“

„V telefonu velvyslanec říká, že se chce jenom ujistit, že platí jejich schůzka ve čtyři hodiny. Nelze pochybovat o tom, že velvyslanec vešel do kanceláře. Mluvili jsme s recepční a ta to potvrdila. Taky potvrdila, že Brekke s velvyslancem opustili kancelář společně, protože Brekke jí to zaskočil říct. Pamatuje si to, protože bylo kolem páté a ona sama se právě chystala jít domů.“

„Fajn, že si taky někdo něco pamatuje.“

„Jenže co dělali Brekke a velvyslanec potom, to nevíme.“

„Kde bylo auto? Je nepravděpodobné, že by velvyslanec riskoval a zaparkoval v téhle části Bangkoku na ulici,“ podotkla Liz.

„Možná si domluvili, že pojedou jinam, a velvyslanec někoho požádal, aby se mu o auto postaral, zatímco šel nahoru pro Brekkeho,“ navrhl Nho.

Rangsan si nenápadně odkašlal a otočil stránku.

„Na místě, kde se to jenom hemží zlodějíčky, kteří čekají právě na takovou příležitost?“

„Souhlas,“ přikývla Liz. „I proto je zvláštní, že nevjel do garáží, to je přece nejjednodušší a nejjistější. V tom případě mohl zaparkovat doslova vedle výtahu…“

Malíčkem se šťourala v uchu, po tváři se jí přitom rozlil extatický výraz.

„Jiná věc je, že bych ráda věděla, na co nám tohle vlastně bude,“ dodala.

Harry odevzdaně rozhodil rukama.

„Doufal jsem, že tím ověříme, že Brekke opustil ten den kancelář v pět hodin, odešel společně s velvyslancem a oba odjeli ve velvyslancově autě. Že nám videonahrávka ukáže, že jeho vlastní porsche zůstalo stát v garážích přes noc. Jenže jsem nepomyslel na to, že Brekke nejezdí do práce autem.“

„Zapomeňme prozatím na auta,“ vyzvala je Liz. „Víme, že Brekke lže. Co tedy uděláme?“ Luskla prsty směrem k novinám, za nimiž se skrýval Rangsan.

„Prověříme jeho alibi,“ ozvalo se zpoza nich.

Kapitola 28

Reakce lidí na zatčení jsou různé a nepředvídatelné.

Harry se domníval, že už zažil většinu variací, a proto nebyl nijak zvlášť překvapen, když spatřil, jak Jensi Brekkemu přelétl po opáleném obličeji šedý závan a jak mu oči začaly těkat jako štvanému zvířeti. Řeč těla se mu změnila, a dokonce i ručně šitý oblek Armani už mu tak dobře nepadl. Brekke držel hlavu zpříma, avšak tak nějak se schoulil, jako by se zmenšil.

Brekke sice nebyl zatčen, jen předveden k výslechu, avšak pro člověka, kterého ještě nikdy neodvedli dva ozbrojení policisté, aniž se ho předem zeptali, zda se mu to hodí, je ten rozdíl pouze akademický. Když si Harry prohlédl Brekkeho ve výslechové místnosti, připadalo mu pomyšlení, že by ten muž sedící před ním dokázal spáchat chladnokrevnou vraždu nožem, absurdní. Ovšem takhle uvažoval už v minulosti a mýlil se.

„Budeme nuceni to probrat anglicky,“ prohlásil Harry a usadil se naproti Brekkemu. „Rozhovor se bude nahrávat.“ Ukázal na mikrofon před nimi.

„Jistě.“ Brekke se pokusil o úsměv. Vypadalo to, jako by mu někdo vytáhl koutky úst železnými háky.

„Stálo mě dost úsilí, abych směl tenhle výslech provést,“ vysvětlil Harry. „Protože se nahrává, měl by ho přísně vzato vést někdo od thajské policie, ale protože jste norský státní občan, prohlásil policejní ředitel, že to je v pořádku.“

„Děkuju.“

„No, nevím, jestli je zač děkovat. Sdělili vám, že máte právo kontaktovat svého advokáta?“

„Ano.“

Harry se málem zeptal, proč té nabídky nevyužil, avšak nakonec otázku spolkl. Není důvod dávat mu prostor k dalšímu zamyšlení. Podle toho, co se dozvěděl o thajském právním systému, je dosti podobný systému norskému, a proto se lze domnívat, že ani advokáti tu nebudou příliš jiní. V tom případě by ze všeho nejdřív zavřeli klientovi ústa. Ovšem zákon byl dodržen, takže už jen zbývá pustit se do výslechu.

Harry naznačil, že mohou zapnout nahrávání. Dovnitř vešel Nho, přečetl několik formalit, které měly tvořit začátek nahrávky, a opět vyšel ven.

„Je pravda, že máte poměr s Hilde Molnesovou, manželkou zemřelého Atleho Molnese?“

„Cože?“ Z druhé strany stolu se na Harryho upřely dvě divoké, vytřeštěné oči.

„Mluvil jsem s paní Molnesovou. Bude lepší, když nám řeknete pravdu.“

Následovala odmlka.

„Ano.“

„Trochu hlasitěji, prosím.“

„Ano!“

„Jak dlouho ten poměr trvá?“

„Nevím. Dlouho.“

„Od uvítacího večírku na velvyslancovu počest před půldruhým rokem?“

„No…“

„No?“

„Ano, dalo by se to tak říct.“

„Bylo vám známo, že paní Molnesová bude v případě, že by její muž zemřel, disponovat větším majetkem?“

„Majetkem?“

„Vyjadřuju se nejasně?“

Brekke vydechl. Znělo to, jako když člověk propíchne nafukovací míč. „To je pro mě novinka. Měl jsem dojem, že měli poměrně omezený kapitál.“

„Ano? Když jsem s vámi mluvil naposledy, sdělil jste mi, že na schůzce mezi vámi a panem Molnesem ve vaší kanceláři třetího ledna jste projednávali finanční investice. Navíc víme, že Atle Molnes dlužil větší částku peněz. Nedává mi to smysl.“

Další odmlka. Brekke se chystal něco říct, zarazil se však.

„Lhal jsem,“ pronesl nakonec.

„Teď máte druhou šanci povědět mi pravdu.“

„Přišel za mnou, aby se mnou probral můj vztah k Hilde…, ke své ženě. Chtěl, aby to skončilo.“

„To asi nebyl zrovna nepřiměřený požadavek, viďte?“

Brekke pokrčil rameny. „Nevím, kolik je vám toho známo o Atlem Molnesovi.“

„Předpokládejme, že o něm nevíme nic.“

„Řekněme to tak, že se kvůli své sexuální orientaci pro manželství příliš nehodil.“

Vzhlédl. Harry mu pokynul, že má pokračovat.

„Neusiloval o to, abychom se s Hilde přestali scházet, ze žárlivosti. Bylo to kvůli jistým fámám, které začaly kolovat v Norsku. Tvrdil, že kdyby náš poměr vyšel najevo, tyhle zvěsti by to jen přiživilo – prý by to poškodilo nejen jeho, ale i jiné nevinné lidi na důležitých postech. Snažil jsem se z něj dostat víc, jenže to bylo všechno, co byl ochoten mi povědět.“

„Čím vám vyhrožoval?“

„Vyhrožoval? Jak to myslíte?“

„Snad to nebylo tak, že vás jen požádal, abyste byl tak hodný a přestal se scházet se ženou, kterou, jak předpokládám, máte rád?“

„Ale ano. Vlastně ano. Dokonce myslím, že použil i ten výraz.“

„Jaký výraz?“

„Abych byl tak hodný.“ Brekke sepnul ruce a položil je před sebe na stůl. „Byl to zvláštní člověk. Abych byl tak hodný…“ Pousmál se.

„Ano, předpokládám, že podobné výrazy ve vaší branži příliš často neslýcháte.“

„Vy ve vaší asi taky ne, že?“

Harry prudce vzhlédl, avšak nezaznamenal v Brekkeho pohledu žádnou ironii.

„Na čem jste se domluvili?“

„Na ničem. Odpověděl jsem mu, že si to musím rozmyslet. Co jsem měl říct? Vypadal, že je mu do pláče.“

„Uvažoval jste o tom, že byste vztah s Hilde ukončil?“

Brekke svraštil obočí, jako by to pro něj byla nová myšlenka.

„Ne. Já…, víte, pro mě by bylo velice těžké přestat se s ní vídat.“

„Řekl jste mi, že po té schůzce jste velvyslance doprovodil dolů do garáží, kde parkoval. Chcete tuto výpověď teď změnit?“

„Ne…“ Brekke na něj udiveně pohlédl.

„Prověřili jsme videozáznamy z aktuálního dne v době mezi 15:50 a 17:50. Velvyslancův vůz nestál na parkovacím stání pro návštěvníky. Chcete svou výpověď změnit?“

„Změnit…?“ Brekke se zatvářil nedůvěřivě. „Ne, ale proboha, člověče, vždyť jsem vystoupil z výtahu a jeho auto tam stálo. Musíme být na tom záznamu oba dva. Dokonce si vzpomínám, že jsme ještě prohodili pár slov, než nasedl do auta, slíbil jsem mu, že se o tom hovoru, který jsme spolu vedli, nezmíním před Hilde.“

„My ovšem můžeme dokázat, že to tak nebylo. Naposledy: Chcete změnit svou výpověď?“

„Ne!“

Harry zaslechl v jeho hlase rozhodnost, která tam na začátku výslechu nebyla.

„Co jste udělal potom, co jste podle svého tvrzení doprovodil velvyslance do garáží?“

Brekke vysvětlil, že vyjel zpátky do kanceláře a věnoval se pozičním analýzám. V kanceláři zůstal přibližně do půlnoci, pak odjel taxíkem domů. Harry se ho zeptal, jestli za ním během té doby někdo nezašel nebo jestli mu někdo nevolal, Brekke mu však vysvětlil, že do jeho kanceláře se bez přístupového kódu nikdo nedostane a že vypnul telefon, aby mohl pracovat nerušeně, dělává to tak, když se věnuje pozičním analýzám.

„Takže vám nikdo nemůže poskytnout alibi? Nikdo vás například neviděl přicházet domů?“

„Ben, vrátný v domě, kde bydlím. Ten si to možná bude pamatovat. V každém případě vždycky komentuje, pokud přijdu pozdě domů v obleku.“

„Vrátný, který vás viděl přicházet kolem půlnoci domů, to je všechno?“

Brekke se snaživě zamyslel.

„Obávám se, že ano.“

„Dobrá,“ kývl Harry. „Teď to tu převezme někdo jiný. Chcete něco k pití? Kávu, vodu?“

„Ne, díky.“

Harry vstal, že půjde.

„Harry?“

Obrátil se. „Bude lepší, pokud mi budete říkat pane Hole. Nebo inspektore.“

„Jistě. Jsem v bryndě?“ pronesl norsky.

Harry přimhouřil víčka. Na Brekkeho byl smutný pohled, seděl tam úplně zhroucený.

„Na vašem místě bych zavolal svému advokátovi.“

„Chápu. Děkuju.“

Harry se zastavil ve dveřích. „Mimochodem, co ten slib, který jste dal velvyslanci v garážích? Dodržel jste ho?“

Brekke mu věnoval lehce omluvný úsměv. „Taková pitomost. Měl jsem v úmyslu to Hilde říct, míním tím, že to byla moje povinnost. Jenže když jsem se dozvěděl, že je mrtvý, tak…, ano, byl to zvláštní člověk a mně došlo, že právě tenhle slib bych dodržet měl. Navíc už to ani nemělo žádný praktický význam.“

* * *

„Okamžik, dám vás na hlasitý odposlech.“

„Haló?“

„Slyším vás, Harry. Můžete mluvit.“

Bjarne M? ller, Dagfinn Torhus a vrchní policejní náčelnice naslouchali bez přerušování Harryho telefonickému hlášení.

Poté si vzal slovo Dagfinn Torhus.

„Takže máme jednoho Nora ve vazbě kvůli podezření z vraždy. Otázka zní, jak dlouho tohle dokážeme udržet pod pokličkou?“

Vrchní policejní náčelnice si odkašlala. „Vzhledem k tomu, že informace o té vraždě nebyla uveřejněna v médiích, nikdo zatím na policii netlačí, aby našla vraha. Zavolám pak na příslušná místa. Myslím, že máme k dobru pár dní, zvlášť když nemají na tohohle Brekkeho nic víc než lživou výpověď a motiv. Pro případ, že by ho museli pustit, bych dala přednost tomu, aby se o jeho zatčení nikdo nedozvěděl.“

„Harry, slyšíte mě?“ dotazoval se M? ller. Odpovědí mu bylo sférické zapraskání, které považoval za potvrzení. „Je ten chlap vinen, Harry? Udělal to on?“

Ozvalo se další praskání, M? ller zdvihl sluchátko telefonu vrchní policejní náčelnice a přiložil si ho k uchu.

„Co jste to povídal, Harry? Že co? Aha. No, my si tu o tom promluvíme a pak si ještě zavoláme.“

Zavěsil.

„Co říkal?“

„Že neví.“

* * *

Harry se vrátil domů pozdě. V Le Boucheron bylo plno, najedl se proto v jedné restauraci v „teploušské ulici“ Soi 4 v Patpongu. Během hlavního jídla přistoupil k jeho stolu muž, zdvořile se Harryho zeptal, zda by ho nechtěl vyhonit, avšak když Harry zavrtěl hlavou, okamžitě se diskrétně stáhl.

Harry vystoupil ve čtvrtém patře. Bylo tu liduprázdno a světla u bazénu byla zhasnutá. Svlékl se a skočil do vody, která ho chladivě objala. Uplaval v ní několik temp, cítil její odpor. Runa tvrdila, že žádný bazén není stejný, že každá voda má svá specifika, svou zvláštní konzistenci, vůni i barvu. O tomhle bazénu prohlásila, že je vanilkový. Sladký a poněkud vazký. Nadechl se, cítil však pouze odér chlóru a Bangkoku. Položil se na záda a zavřel oči. Zvuk vlastního dechu pod vodou v něm vyvolával pocit, že je uzavřený v malém prostoru. Otevřel oči. V jednom z bytů zhaslo světlo. Mezi hvězdami se pomalu pohybovala družice. Kdesi se pokoušela rozjet motorka s prasklým výfukem. Potom pohledem sklouzl zpátky k oknům. Znovu přepočítal patra. Polkl vodu. To světlo zhaslo v jeho vlastním bytě.

V několika vteřinách byl venku z bazénu, natáhl si kalhoty a marně se rozhlížel po něčem, co by se dalo použít jako zbraň. Popadl síťku na čištění bazénu, která stála opřená o stěnu, doběhl těch pár metrů k výtahu a stiskl přivolávač. Dveře výtahu se rozevřely, Harry nastoupil a ucítil slabý závan kari. Pak jako by mu někdo ze života vyřízl jednu vteřinu. Když se opět probral, ležel na zádech na studené betonové podlaze. Úder ho na? štěstí zasáhl do čela, skláněla se však nad ním mohutná postava a Harrymu okamžitě došlo, že mu štěstí vůbec nehraje do karet. Rozmáchl se síťkou, která muže zasáhla přímo nad koleny, avšak lehká hliníková rukojeť měla malou účinnost. Harry se dokázal vyhnout prvnímu kopanci a zvedl se do kleku, avšak druhý výkop ho zasáhl do ramene a zpola ho otočil. Záda ho bolela, tělo však začalo produkovat adrenalin, díky čemuž Harry s bolestným výkřikem vstal. Ve světle z otevřeného výtahu zahlédl, jak se kolem vyholené hlavy mihl copánek; v té chvíli vystřelila ruka, zasáhla ho nad okem a poslala ho se zavrávoráním pozpátku směrem k bazénu. Postava kráčela za ním, Harry naznačil úder levačkou a potom udeřil pravačkou do míst, kde se domníval, že dotyčný musí mít obličej. Bylo to jako udeřit do žuly. Harrymu připadalo, že ublížil spíš sobě samotnému než svému protivníkovi. Ucouvl a sklonil hlavu ke straně, ucítil závan vzduchu od dalšího úderu a strach, který se mu zakousl do hrudi. Zašátral po opasku, našel pouta, uvolnil je a sevřel je prsty. Čekal, až se postava přiblíží, nechtěl riskovat, že ho zasáhne zvedák, a sklonil se. Potom vyrazil, zhoupl se v bocích a vzápětí v ramenou, zaklonil celé tělo a ve vzteklém zoufalství udeřil klouby chráněnými železem pout do tmy, až zapraskalo maso i kosti a cosi povolilo. Udeřil znovu a ucítil, jak se železo zakouslo do kůže. Mezi prsty mu stékala teplá a vazká krev, nevěděl, zda je jeho vlastní, či zda patří tomu druhému, avšak pozvedl pěst, aby znovu udeřil, zpola zděšený tím, že jeho protivník nadále stojí vzpřímeně. V té chvíli uslyšel tichý, klokotavý smích. Vzápětí jako by mu do hlavy narazil náklaďák plný betonu, všechno ještě víc zčernalo a už nebylo žádné nahoře ani dole.

Kapitola 29

Harryho probudila voda, automaticky se nadechl a v následujícím okamžiku ho cosi stáhlo dolů. Vzdoroval tomu, nepomohlo to však. Vodou se rozlehl zvuk kovového cvaknutí čehosi, co se zamklo, a paže, která Harryho držela, náhle uvolnila sevření. Harry otevřel oči, všechno kolem něj bylo tyrkysově modré a pod sebou cítil obklad bazénu. Vykopl, avšak trhnutí v zápěstí mu sdělilo to, co se mu mozek snažil vysvětlit už předtím, avšak co Harry sám odmítal akceptovat. To, že se utopí. To, že ho Wu připoutal jeho vlastními želízky k výpusti na dně bazénu.

Vzhlédl. Přes filtr vody na něj svítil měsíc. Natáhl volnou paži vzhůru ve snaze vystrčit ji z vody. Krucifix, bazén je tu hlubší víc než metr! Harry přitáhl nohy pod sebe a pokusil se napřímit, natahoval se, seč mohl, pouta se mu zařezávala do kosti palce, k tomu, aby ústy dosáhl k hladině, mu však nadále chybělo dvacet centimetrů. Zaregistroval, že stín nahoře u okraje bazénu se vzdaluje. Do prdele! Jen nezpanikařit, pomyslel si, při panice spotřebovává organismus spoustu kyslíku.

Nechal tělo klesnout ke dnu a prsty prozkoumával odtokovou mřížku. Byla ocelová a seděla naprosto pevně, nedalo se s ní hnout, ačkoli ji uchopil oběma rukama a táhl. Jak dlouho může dokázat zadržovat dech? Minutu? Dvě? Už ho bolely svaly, ve spáncích mu třeštilo a před očima mu tančily červené hvězdičky. Pokusil se znovu trhnout pouty, přestože mu bylo jasné, že při fyzické námaze rychle spotřebovává kyslík. Ústa měl strachem vyschlá, mozek začal vytvářet obrazy, o nichž věděl, že to jsou halucinace, příliš málo hořlaviny, příliš málo vody. Napadla ho absurdní myšlenka – kdyby vypil co možná nejvíc vody, třeba by hladina poklesla natolik, že by se mu podařilo vystrčit hlavu ven. Udeřil volnou rukou do okraje bazénu, věděl, že ho nikdo neuslyší, protože ačkoli byl tady pod vodou svět tichý, povykoval tam nahoře Bangkok nerušeně svým stoletým řevem a přehlušoval veškeré zvuky. A i kdyby ho někdo uslyšel, co pak? Mohl by mu jen dělat společnost při umírání. Hlavou se mu pomalu rozlévala palčivá horkost a Harry se začal připravovat na to, co musí všichni topící se lidé dříve nebo později zkusit: dýchat vodu. Jeho volná ruka zasáhla kov. Síťka na čištění bazénu. Ležela na okraji bazénu. Harry ji uchopil a přitáhl si ji. Runa na ni hrála jako na didgeridoo. Otvor. Vzduch. Sevřel ústy konec hliníkové trubky a nadechl se. Do úst se mu dostala voda, spolkl ji a málem se udusil, ucítil na jazyku mrtvý suchý hmyz. Skousl trubku a přitom bojoval s kašlacím reflexem. Proč se kyslík jmenuje kyslík? Není přece nijak kyselý, je sladký, dokonce i v Bangkoku je vzduch sladký jako med. Vdechl částečky prachu a odloupnuté kousíčky hliníku, které se mu přilepily ke sliznici v krku, avšak nevěnoval tomu pozornost. Nadechoval se a vydechoval s takovou intenzitou, jako by běžel maraton.

Mozek mu začal opět fungovat. Proto si hned uvědomil, že dostal pouze odklad. V krvi se kyslík přeměňuje na oxid uhličitý a trubka je příliš dlouhá na to, aby jí dokázal tu zplodinu zcela vyfouknout. Proto neustále vdechuje recirkulovaný vzduch ve směsi, v níž postupně ubývá kyslíku a přibývá smrtonosného oxidu uhličitého. Říká se tomu hyperkapnie a brzy kvůli tomu zemře. Vlastně nejhorší je, že dýchá tak lačně, to celý proces jen urychlí. Postupně ho bude přepadat ospalost, mozek ztratí chuť nasávat vzduch, Harry začne dýchat stále méně a nakonec úplně přestane.

Jak osamělá smrt, pomyslel si. Připoutaný. Jako sloni na říčních lodích… Sloni! Foukl do trubky ze všech sil.

* * *

Anne Verková bydlela v Bangkoku tři roky. Její manžel byl ředitelem thajské pobočky firmy Shell, neměli děti, byli průměrně nešťastní a ještě to spolu několik let vydrží. Poté se ona sama vrátí zpátky do Nizozemska, dokončí studia a najde si nového manžela. Z čiré nudy se ovšem nyní rozhodla ucházet se o místo neplacené lektorky v projektu Empire a ke svému překvapení ho získala. Empire byl ideální projekt, jehož cílem bylo nabízet mnoha prostituujícím se dívkám v Bangkoku vzdělání, převážně výuku angličtiny. Anne Verková je učila věci, které mohly uplatnit v barech, proto k ní chodily rády. Seděly za stolky, usmívající se a stydlivé mladé dívky, a uchichtávaly se, když je vyzývala, aby po ní opakovaly: „Mohu vám připálit, pane?“ nebo „Jsem panna a vy jste velice atraktivní, pane. Koupíte si drink?“

Dnes měla jedna z dívek na sobě nové červené šaty, na něž byla očividně hrdá, neboť si je, jak lámanou angličtinou vysvětlila třídě, koupila v Robertson Department Store. Občas bylo těžké si představit, že tyhle dívky pracují jako šlapky v nejdrsnějších bangkockých čtvrtích.

Jako většina Nizozemců mluvila Anne Verková výtečně anglicky a jeden večer v týdnu vyučovala také některé z ostatních lektorů. Vystoupila z výtahu ve čtvrtém patře. Měla za sebou nadmíru náročný večer s řadou hádek o výukových metodách. Těšila se, až ve svém dvousetmetrovém bytě skopne boty, a vtom zaslechla to podivné chraplavé troubení. Nejdřív si myslela, že přichází od řeky, ale pak jí došlo, že to je od bazénu. Našla vypínač a několik vteřin jí trvalo, než vstřebala pohled na muže pod vodou a síťku na čištění bazénu trčící nad hladinu. Potom pochopila, co se děje. Rozběhla se.

* * *

Harry spatřil, jak se rozsvítilo, a zahlédl postavu pohybující se u okraje bazénu, ta však hned zmizela. Vypadala jako žena. Zpanikařila? Harry na sobě začal pozorovat první známky hyperkapnie. Teoreticky by to mělo být téměř příjemné, tak trochu jako usnout v narkóze, cítil však pouze děs, který mu pulzoval žilami jako ledovcová voda. Snažil se soustředit, klidně dýchat, ne moc ani ne málo, přemýšlení mu však začalo dělat problémy.

Proto nezpozoroval, že hladina vody začala klesat, a když žena skočila do bazénu a nadzdvihla ho, byl si jistý, že si pro něj přišel anděl.

* * *

Po zbytek noci povětšinou vnímal jen bolest hlavy. Seděl na židli v bytě, dorazil lékař, odebral mu krev a vysvětlil mu, že měl štěstí. Jako by bylo zapotřebí, aby mu to někdo vysvětloval. Později si k němu stoupla Liz, aby si zapsala průběh celé události.

„Co hledal v bytě?“ zeptala se.

„Netuším. Možná mě chtěl jen zastrašit.“

„Sebral něco?“

Harry se rychle rozhlédl.

„Ne, pokud kartáček na zuby pořád leží v koupelně.“

„Vtipálku. Jak se cítíte?“

„Jako bych měl kocovinu.“

„Okamžitě vyhlásím pátrání.“

„Na to zapomeňte. Jeďte domů a trochu se vyspěte.“

„To jste se dost rychle oklepal.“

„Hraju to dobře, ne?“ Promnul si rukama obličej.

„Tohle není žádná legrace, Harry. Je vám jasné, že máte otravu oxidem uhličitým?“

„Ne větší než průměrný obyvatel Bangkoku, aspoň podle lékaře. Myslím to vážně, Liz. Jeďte domů, nedokážu už s vámi dál mluvit. Zítra ráno budu úplně v pohodě.“

„Zítra si vezmete volno.“

„Jak chcete. Ale teď už jděte.“

Harry do sebe nacpal prášky, které mu dal lékař, spal beze snů a probudil se, až když k polednímu zavolala Liz, aby se ho zeptala, jak se mu daří. Chrochtl cosi v odpověď.

„Dneska vás nechci vidět,“ informovala ho.

„Taky vás mám rád,“ odtušil, zavěsil a vstal, aby se oblékl.

* * *

V tomto roce to byl prozatím nejteplejší den a na policejní stanici všichni sténali jako o závod. Dokonce ani v Lizině kanceláři nedokázala klimatizace držet s vedrem krok. Harrymu se začal loupat nos, kvůli čemuž vypadal jako karikatura soba Rudolfa. Měl zpola vypitou třetí litrovou lahev vody.

„Jestli je tohle chladné období, jak potom asi vypadá…“

„Harry, prosím vás…“ Liz nepřipadalo, že by vedro bylo snesitelnější, pokud o něm budou mluvit.

„Co Wu, Nho? Nějaké stopy?“

„Nic. Vážně jsem si pohovořil s panem Sorensenem z Thai Indo Travellers. Tvrdil, že neví, kde Wu je, že už pro firmu nepracuje.“

Liz vzdychla. „A my nemáme nejmenší představu, co dělal v Harryho bytě. Báječné. Co Brekke?“

Sunthorn zastihl hlídače v recepci domu, kde Brekke bydlel. Skutečně si pamatoval, že Nor přišel příslušného večera domů někdy po půlnoci, nedokázal však říct, v kolik přesně.

Liz jim sdělila, že pracovníci technického oddělení už pilně pročesávají Brekkeho byt i kancelář. Zkoumají zvláště oblečení a boty, aby zjistili, zda nenajdou nějaké stopy, krev, vlasy, vlákna, cokoli, co by mohlo Brekkeho spojit se zavražděným nebo s místem činu.

„Mezitím vám můžu povědět něco o těch fotografiích, které jsme našli v Molnesově aktovce,“ pronesl Rangsan.

Připíchl na tabuli vedle dveří tři zvětšené snímky. Ačkoli fotografie kroužily Harrymu v hlavě dost dlouho na to, aby poněkud ztratily na bezprostředním šokujícím efektu, ucítil, jak jeho žaludek zaprotestoval.

„Tohle jsme poslali na mravnostní, aby se tam podívali, co by se z toho dalo zjistit. Nedokážou ty fotky spojit s žádným známým distributorem dětského porna.“ Rangsan jednu fotografii otočil. „Za prvé jsou snímky vyvolané na německém papíře, který se v Thajsku neprodává. Za druhé jsou maličko neostré a na první pohled vypadají jako soukromé amatérské záznamy, které nejsou určené pro distribuci. Kluci z technického mluvili s jedním odborníkem na fotografii a ten konstatoval, že byly pořízeny z velké vzdálenosti teleobjektivem a pravděpodobně zvenčí. Ten odborník si myslí, že tohle je okenní mříž.“ Rangsan ukázal na šedý stín v rohu snímku. „To, že jsou ty fotky tak profesionální, může poukazovat na fakt, že se na trhu s dětským pornem vyskytla nová mezera, kterou je potřeba pokrýt, totiž segment voyeurů.“

„Cože?“

„V USA se vydělávají v pornobranži velké peníze prodejem takzvaných soukromých amatérských snímků, pro které ve skutečnosti pózují profesionální herci a pořizují je profesionální fotografové, kteří to vědomě zaonačují tak, aby fotografie vypadaly amatérsky – používají jednoduché vybavení a vyhýbají se nejprofláknutějším fotomodelům. Ukazuje se totiž, že lidé jsou ochotní zaplatit víc za to, o čem si myslí, že to je autentický záznam z něčí soukromé ložnice. Totéž platí pro fotky a videa, která se tváří, že je někdo pořídil z bytu naproti přes ulici bez vědomí a vůle hlavního představitele. To poslední je určeno zvláště pro voyeury, tedy lidi, jež vzrušuje sledování jiných lidí, kteří nevědí, že jsou pozorováni. Myslíme si, že tyhle fotografie spadají právě do takové kategorie.“

„Nebo ty snímky možná nebyly určeny pro distribuci, nýbrž pro vydírání,“ zamyslel se Harry.

Rangsan zavrtěl hlavou. „To jsme vzali v úvahu, ale v tom případě by musel být dospělý na tom snímku identifikovatelný. Typické pro dětské porno určené k prodeji je právě to, že násilníkův obličej je skrytý, tak jako tady.“

Ukázal na ony tři snímky. Byly na nich vidět zadek a bedra nějaké osoby. S výjimkou červeného nátělníku, na němž mohli zahlédnout spodní část číslic dvě a nula, byla dotyčná osoba nahá.

„Co když měly být ty snímky přece jen použity k vydírání, ale fotograf nezachytil obličej?“ navrhl Harry. „Nebo jen ukázal vydíranému kopie, na nichž dotyčného nelze identifikovat.“

„Přestaňte!“ Liz zamávala rukou. „Harry, co to povídáte? Že muž na tom snímku je Molnes?“

„Je to jedna teorie. Že ho vydírali, ale on nemohl kvůli svým sázkovým dluhům zaplatit.“

„No a?“ zeptal se Rangsan. „To přece nedává vyděrači motiv k tomu, aby Molnese zavraždil.“

„Možná Molnes vyděrači vyhrožoval, že ho udá na policii.“

„Udat vyděrače a sám být odsouzen za pedofilii?“ Rangsan obrátil oči v sloup a Sunthorn a Nho se chabě pokusili skrýt úsměv.

Harry rozhodil rukama.

„Jak jsem povídal, byla to jedna teorie, souhlasím s tím, abychom ji opustili. Druhá teorie zní, že oním vyděračem byl Molnes…“

„… a násilníkem Brekke.“ Liz si opřela bradu o ruku a zahleděla se zamyšleně do prázdna. „No, Molnes potřeboval peníze, a to dává Brekkemu motiv k vraždě. Jenže ten měl už z dřívějška, takže nás to neposouvá nikam dál. Co vy na to, Rangsane, dalo by se vyloučit, že ten člověk na fotkách je Brekke?“

Rangsan zavrtěl hlavou.

„Ty snímky jsou natolik neostré, že nemůžeme vyloučit nikoho, pokud tedy Brekke nemá nějaké specifické poznávací znamení.“

„Kdo půjde dobrovolně prozkoumat Brekkeho zadek?“ zeptala se Liz a sklidila smích.

Sunthorn si diskrétně odkašlal: „Pokud Brekke zavraždil Molnese kvůli těm fotkám, proč je tam nechal ležet?“

Nastala dlouhá pauza.

„Mám akorát já dojem, že tu jen tak tlacháme?“ zeptala se Liz nakonec.

V klimatizaci to zabublalo a Harry si pomyslel, že dnešní den bude stejně dlouhý, jako je horký.

* * *

Harry se zastavil v posuvných dveřích vedoucích do zahrady velvyslanecké rezidence.

„Harry?“ Runa si vytřela vodu z očí a vylezla z bazénu.

„Nazdárek,“ pozdravil ji. „Vaše matka spí.“

Pokrčila rameny.

„Zatkli jsme Jense Brekkeho.“

Očekával, že Runa něco řekne, zeptá se proč, ale nepronesla nic. Vzdychl: „Nechci vás s těmi záležitostmi otravovat, Runo, ale jsem v tom až po krk a vy taky, a tak mě napadlo, že bychom si mohli vzájemně trochu pomoct.“

„Jistě,“ odtušila. Harry se pokusil interpretovat její tón. Rozhodl se přejít přímo k věci.

„Musím se pokusit zjistit o něm něco víc, co je to za člověka, jestli je takový, jak se prezentuje, a tak dále. Mám dojem, že bych měl začít u jeho vztahu s vaší matkou. Chci tím říct, že je mezi nimi docela velký věkový rozdíl…“

„Chcete vědět, jestli ji využívá?“

„Tak nějak, ano.“

„Moje matka možná využívá jeho… Ale obráceně?“

Harry se posadil na jednu z židlí pod vrbou, Runa zůstala stát.

„Matka není ráda, jestliže se vyskytuju někde poblíž ve chvíli, kdy jsou spolu, proto jsem se s ním vlastně nikdy pořádně neseznámila.“

„Znáte ho líp než já.“

„Vážně? Hm. Vypadá, že je prohnaný, ale možná je to jenom zdání. V každém případě se snaží chovat se ke mně hezky – vzít mě na thajský box byl například jeho nápad. Myslím, že získal dojem, že se kvůli skokům do vody zajímám o sport. Jestli ji využívá? Nevím. Omlouvám se, tohle vám určitě moc nepomůže, ale já prostě nevím, jak uvažují muži jeho věku, svoje pocity nedáváte zrovna najevo…“

Harry si posunul sluneční brýle. „Díky, Runo, to je v pořádku. Mohla byste matce vyřídit, aby mi zavolala, až se probudí?“

Runa se postavila na hranu bazénu zády k vodě, odrazila se a opsala před ním s prohnutými zády a se zakloněnou hlavou ladný oblouk. Ve chvíli, kdy se Harry obrátil k odchodu, spatřil, jak k hladině stoupají bubliny.

* * *

Brekkeho šéf v Barclay Thailand měl přehazovačku a ve tváři vepsanou starost. Neustále kašlal a třikrát Harryho požádal, aby mu zopakoval své jméno. Harry se rozhlédl po místnosti a konstatoval, že Brekke nelhal: byla menší než Brekkeho vlastní kancelář.

„Brekke je jedním z našich nejzdatnějších makléřů,“ spustil šéf. „Má dobrou paměť na čísla.“

„Aha.“

„Je lstivý, ano. To je jeho práce.“

„O.? K.“

„Někteří tvrdí, že občas dokáže být brutální, ale nikdo z našich klientů ho nikdy neobvinil, že by jednal nefér.“

„Jaký je jako člověk?“

„Copak jsem vám to právě nevyložil?“

Harry zavolal ze stanice Toremu B?, řediteli valutového oddělení Norské banky. Ten se zmínil o tom, že Brekke měl krátkodobý poměr s jednou dívkou z oddělení zpracovávání smluv a dokumentace, ale že jejich vztah vzal náhlý konec, patrně z její iniciativy. Předpokládal, že to mohl být jeden z důvodů, proč dal Brekke později výpověď a s díky přijal nabídku na práci v Bangkoku.

„Navíc k tučnému odstupnému a vyššímu platu, samozřejmě,“ dodal.

* * *

Po obědě sjeli Harry a Nho výtahem do prvního patra, kde byl Brekke zamčený v cele předběžného zadržení a čekal na převoz do vazební věznice v Pratunam.

Brekke měl na sobě nadále oblek, v němž byl zatčen, avšak rozepnul si košili a vyhrnul si rukávy, tudíž už nevypadal jako makléř. Zpocená ofina se mu lepila k čelu a zíral jaksi udiveně na své ruce spočívající nečinně na stole před ním.

„Tohle je můj kolega Nho,“ představil policistu Harry.

Brekke vzhlédl, statečně se usmál a přikývl.

„Mám vlastně jenom jednu otázku,“ spustil Nho. „Doprovodil jste v pondělí třetího ledna v sedmnáct hodin velvyslance do garáží, kde stálo zaparkované jeho auto?“

Brekke pohlédl na Harryho, potom na Nhoa.

„Ano,“ odpověděl.

Nho se podíval na Harryho a kývl.

„Děkuju,“ pronesl Harry. „To je vše.“

Kapitola 30

Provoz se vinul městem, Harryho bolela hlava a klimatizace hrozivě pískala. Nho zastavil před závorou u vjezdu do garáží banky Barclay Thailand, stočil okénko a Thajec se zploštělým obličejem v čerstvě vyžehlené uniformě mu vysvětlil, že Jim Love není v práci.

Nho mu ukázal služební průkaz a sdělil mu, že by si rádi prohlédli jednu videokazetu, hlídač však zavrtěl pochybovačně hlavou a prohlásil, že v tom případě si musejí zavolat do bezpečnostní agentury. Nho se otočil k Harrymu a pokrčil rameny.

„Vysvětlete mu, že jde o vraždu,“ vyzval ho Harry.

„To jsem udělal.“

„Tak mu to budeme muset vysvětlit ještě důrazněji.“

Harry vystoupil z vozu. Do tváře ho udeřilo vedro a vlhkost, jako by zvedl poklici z hrnce s vroucí vodou. Protáhl se, pomalu automobil obešel, a hned mu bylo o kapánek víc na omdlení. Hlídač svraštil čelo, když se ten téměř dvoumetrový farang s červenými skvrnami v obličeji přiblížil a položil dlaň na rukojeť pistole.

Harry se postavil před hlídače, odhalil zuby a popadl ho levou rukou za opasek. Hlídač vykřikl, avšak nestihl se vzchopit k odporu. Harry mu totiž opasek povytáhl a zastrčil za něj pravou ruku. Trhl jí vzhůru a hlídač se vznesl do vzduchu. Bylo slyšet, jak mu praskly spodky. Nho cosi vykřikl, bylo však pozdě. Harry už nad hlavou triumfálně držel bílé boxerky, které v následujícím okamžiku přeplachtily strážní budku a dopadly do křoví. Potom Harry pomalu obešel auto a znovu nasedl.

„Starý gymnaziální trik,“ pronesl k vyvalenému Nhoovi. „Od téhle chvíle opět přebíráte jednání. Krucifix, to je vedro…“

Nho vyskočil z vozu a po krátké slovní výměně strčil hlavu do auta. Přikývl. Harry oba muže následoval do sklepní místnosti, hlídač na něj přitom vrhal zlostné pohledy a udržoval si od něho dostatečný odstup.

Mechanismus videopřehrávače zašuměl a Harry si zapálil cigaretu. Domníval se, že nikotin v určitých situacích stimuluje myšlenkové pochody. Jako například ve chvíli, kdy má člověk chuť na cigaretu.

„Aha, takže vy si myslíte, že Brekke mluví pravdu?“ zeptal se Harry.

„To si vy myslíte taky,“ odtušil Nho. „Kdyby to tak nebylo, nevzal byste mě sem s sebou.“

„Správně.“ Kouř štípal Harryho do očí. „No a tady vidíte, proč si myslím, že mluví pravdu.“

Nho se znovu podíval na záznam, nakonec to však vzdal a zavrtěl hlavou.

„Tahle kazeta je z pondělí desátého ledna,“ vysvětlil Harry. „Kolem desáté hodiny večer.“

„Omyl,“ namítl Nho. „Je to stejná nahrávka, kterou jsme viděli posledně, ze dne vraždy třetího ledna. Datum je dokonce uvedené tady ve spodní části záznamu.“

Harry vyfoukl kroužek kouře, odkudsi však táhl průvan, protože kroužek se ihned zdeformoval.

„Je to stejný záznam, ale datum bylo celou dobu špatně. Tipuju, že tady náš přítelíček bez spodků by mohl potvrdit, že je snadné přeprogramovat na nahrávacím zařízení datum i čas, takže se oba údaje v rohu záznamu změní.“

Nho pohlédl na hlídače, který pokrčil rameny a přikývl.

„To ovšem nevysvětluje, jak víte, ze kdy je tahle nahrávka,“ dodal Nho.

Harry pokývl směrem k obrazovce. „Napadlo mě to, když mě dneska ráno probudil provoz na mostě Taksin před bytem, kde bydlím. Že je tam malý provoz. Tohle jsou šestipatrové garáže ve vytížené kancelářské budově, je mezi čtvrtou a pátou odpoledne – a my vidíme projet během hodiny jenom dvě auta.“

Harry odklepl popel z cigarety. „A jako další mě napadlo tohle.“ Vstal a ukázal na černé pruhy na betonu. „Stopy po mokrých pneumatikách. Za oběma vozy. Kdy naposledy byly v Bangkoku mokré ulice?“

„Před dvěma měsíci, ne-li déle.“

„Chyba. Před čtyřmi dny, desátého ledna, mezi desátou a půl jedenáctou se přihnala přeháňka mango. Vím to, protože její velká část zasáhla moji košili.“

„Sakra, to je pravda,“ pokývl Nho. Svraštil čelo. „Jenže tyhle videopřístroje mají nahrávat kontinuálně. Jestliže tenhleten záznam není ze třetího, nýbrž z desátého ledna, musí to znamenat, že kazetu, která se měla v tom okamžiku nacházet v přístroji, z něj někdo vytáhl.“

Harry požádal hlídače, aby našel kazetu, na níž stojí datum desátého ledna, a po třiceti sekundách mohli konstatovat, že záznam na ní končí ve 21:30. Poté následovalo pětivteřinové zrnění, načež se obraz opět ustálil.

„V tomhle místě byla kazeta vyjmuta,“ prohlásil Harry. „Záznam, který vidíme teď, je ten, který byl na kazetě už předtím.“

Ukázal na datum. „Prvního ledna 05:25.“

Harry požádal hlídače, aby záznam zastavil, a všichni dál seděli a hleděli na obrazovku, zatímco Harry dokuřoval cigaretu.

Nho si před ústy spojil dlaně. „Takže někdo vytvořil kazetu, na které to vypadá, že velvyslancovo auto nikdy v garážích nebylo. Proč?“

Harry neodpověděl. Podíval se na časový údaj. 05:25. Pětatřicet minut předtím, než v Oslu nastal Nový rok. Kde v tu dobu byl, co dělal? Seděl u Schr? derů? Ne, určitě měli zavřeno. Nejspíš spal. Rozhodně si nevzpomínal na žádné rachejtle.

* * *

Bezpečnostní agentura potvrdila, že Jim Love měl desátého ledna noční službu, a bez námitek jim sdělila jeho adresu i telefonní číslo. Nho tam zavolal, aby zjistil, jestli telefon někdo zvedne, avšak marně.

„Vyšlete tam hlídkový vůz, ať to prověří,“ nařídila Liz. Tvářila se nadšeně, že mohou konečně pracovat s něčím konkrétním.

Do kanceláře vešel Sunthorn a podal Liz složku.

„Jim Love nemá záznam v trestním rejstříku,“ informoval ji. „Ale Maisan, jeden z tajných agentů z protidrogového, ho podle popisu poznal. Jestli je to on, viděli ho několikrát v Miss Duyen’s.“

„Co to znamená?“ chtěl vědět Harry.

„To znamená, že nemusí být v tom opiovém případu, o kterém mluvil, nutně tak nevinně,“ vysvětlil mu Nho.

„Miss Duyen’s je opiový dům v Čínské čtvrti,“ dodala Liz.

„Opiový dům? Není to…, ehm, zakázané?“

„Samozřejmě.“

„Pardon, hloupá otázka,“ omluvil se Harry. „Myslel jsem si, že policie proti takovým věcem bojuje.“

„Nevím, jak to chodí u vás doma, Harry, ale tady se snažíme hledět na to poněkud prakticky. Klidně můžeme Miss Duyen’s zavřít – jenže další týden se otevře opiový dům někde jinde. Nebo budou ti chudáci pokračovat na ulici. Výhodou Miss Duyen’s je to, že máme přehled, naši tajní agenti tam mohou přicházet a odcházet podle libosti a ti, kteří si kdysi vybrali, že si nechají mozek zničit opiem, si ho zničí v relativně slušných podmínkách.“

Kdosi zakašlal.

„Plus fakt, že miss Duyen jistě dává štědré úplatky,“ ozvalo se zamumlání zpoza Bangkok Post.

Liz se tvářila, že to přeslechla.

„Vzhledem k tomu, že se Love dneska neobjevil v práci a není ani doma, hádám, že leží na jedné z bambusových rohoží v Miss Duyen’s. Nho, navrhuju, aby ses tam s Harrym vypravil. Promluv si s Maisanem, pomůže vám. Turistu by tohle mohlo celkem zajímat.“

* * *

Maisan a Harry vešli do úzké uličky, kde horký větřík proháněl podél chatrných domovních zdí odpadky. Nho zůstal v autě, protože Maisanovi připadalo, že je na něm na hony poznat, že je polda. Navíc se obával, že v Miss Duyen’s by mohl příchod tří osob najednou vzbudit podezření.

„Kouření opia není žádná společenská záležitost,“ vysvětlil Harrymu Maisan se širokým americkým přízvukem. Harry zauvažoval o tom, jestli právě ten přízvuk a tričko s nápisem The Doors není na tajného agenta poněkud moc. Maisan se zastavil před otevřenou železnou brankou, která sloužila jako dveře, pokusil se zavrtat pravým podpatkem nedopalek do asfaltu a vklouzl dovnitř.

Přechod ze slunce venku způsobil, že Harry nejdřív vůbec nic neviděl, slyšel však tiché, mumlající hlasy a následoval dvoje záda před sebou, která mířila dále do místnosti.

„Krucinál!“ Harry narazil hlavou do zárubně dveří, a když zaslechl známý smích, otočil se. Měl dojem, že ve tmě u stěny zahlédl mohutnou postavu, ale možná se mýlil. Pospíšil si dál, aby neztratil ty dva před sebou. Zmizeli mu dolů po schodech, Harry klusal za nimi. Proběhla předávka několika bankovek z ruky do ruky a dveře se otevřely právě natolik, aby se všichni dokázali vmáčknout dovnitř.

Uvnitř to bylo cítit hlínou, močí, kouřem a sladkým opiem.

Harryho nejbližší představa o tom, jak vypadá opiový dům, pocházela z jednoho filmu Sergia Leoneho, kde se Roberta de Nira ujaly ženy v hedvábných sáronzích a uložily ho na měkké lůžko s obřími polštáři, přičemž celé scéně dodávalo takřka sakrální nádech milosrdné žluté světlo. Přinejmenším tak si to pamatoval. S výjimkou toho, že světlo tady bylo také tlumené, tu jen máloco připomínalo Hollywood. Ve vzduchu se vznášel prach, kvůli kterému se tu špatně dýchalo, a kromě několika paland podél stěn leželi lidé na kobercích a bambusových rohožích na udusané hliněné podlaze.

Kvůli tmě a stísněnosti prostoru, v němž se rozléhalo potlačované kašlání a chrchlání, Harrymu nejdřív připadalo, že je uvnitř jen hrstka lidí, ale postupně, jak si přivykal na tmu, uviděl, že stojí ve velké otevřené místnosti a že tady musí být nejméně několik stovek osob, skoro samí muži. Kromě kašlání tu panovalo podivuhodné ticho. Většina osazenstva vypadala, že spí, někteří se nepatrně pohybovali. Spatřil starce, který svíral oběma rukama náústek dýmky a vdechoval kouř tak silně, až se mu na lícních kostech napínala vrásčitá kůže.

Šílenství bylo organizované, všichni tu leželi v řadě vedle sebe, rozdělení do čtverců, mezi nimiž bylo místo na průchod, podobně jako na hřbitově. Maisan řadami procházel, Harry ho následoval, prohlížel si obličeje a snažil se zadržovat dech.

„Vidíte toho svého chlápka?“ šeptl tajný agent.

Harry zavrtěl hlavou. „Je tu příšerná tma.“

Maisan se ušklíbl. „Snažili se tu kdysi rozvěsit pár zářivek, aby se zbavili kapsářů. Jenže lidi sem přestali kvůli tomu chodit. Většina z nich jsou sami zloději.“

Maisan zmizel dál do místnosti. Po chvíli se vynořil z pološera a ukázal k východu. „Dozvěděl jsem se, že ten černoch občas chodí do Yupa House, přímo dole v ulici. Někteří si s sebou nosí vlastní opium a kouří ho tam. Majitel je nechává na pokoji.“

Právě ve chvíli, kdy se Harrymu zorničky rozšířily natolik, aby viděl ve tmě, byl opět vystaven velké zubařské lampě visící neochvějně venku na nebi. Bleskově si nasadil brýle.

„Poslyšte, znám místo, kde bych vám mohl opatřit levné…“

„Ne, díky, tyhle jsou fajn.“

Došli pro Nhoa. V Yupa House budou požadovat služební průkaz thajské policie, jinak jim knihu hostů neukážou, a Maisan neměl chuť se v téhle čtvrti legitimovat.

„Díky,“ rozloučil se s ním Harry.

„Buďte opatrný,“ varoval ho Maisan a zmizel ve stínu.

Kapitola 31

Recepční v Yupa House vypadal jako odraz v pokřiveném zrcadle, jež lidi zeštíhluje. Z úzkých nahrbených ramenou mu čnělo hrdlo připomínající krk dravého ptáka a na něm seděl protáhlý obličej. Muž měl rozčepýřené vlasy, oči směřující šikmo dolů a prořídlý knír. Byl formálně zdvořilý a na sobě měl černý oblek, kvůli čemuž Harrymu připomínal zaměstnance pohřební služby.

Ujistil Harryho a Nhoa, že tu nebydlí nikdo jménem Love. Když mu Jima popsali, usmál se ještě šířeji a zavrtěl hlavou. Nad pultem visela cedule, na níž byl uveden jednoduchý domovní řád: žádné zbraně, žádné páchnoucí předměty a žádné kouření v posteli.

„Omluvte nás na okamžik,“ pronesl Harry k recepčnímu a dovedl Nhoa ke dveřím.

„Tak co?“

„Bude to těžké,“ odpověděl Nho. „Je to Vietnamec.“

„No a?“

„Vy jste neslyšel, co Nguy? n Cao K? pronesl za vietnamské války o svých krajanech? Prohlásil, že Vietnamci jsou rození lháři, že to mají v genech, protože se po celé generace učili, že pravda nosí jenom ne? štěstí.“

„Chcete tím říct, že lže?“

„Chci tím říct, že netuším. Je dost schopný.“

Harry se otočil, došel zpátky k pultu a požádal o univerzální klíč. Recepční se nejistě usmál.

Harry maličko zvýšil hlas, vyslabikoval recepčnímu výraz master key a se zaťatými zuby naznačil úsměv.

„Chceme ten hotel projít, pokoj po pokoji. Rozumíte? Pokud najdeme něco nezákonného, budeme samozřejmě nuceni celou budovu uzavřít kvůli dalšímu pátrání, ale taková situace tady nejspíš nenastane.“

Recepční zavrtěl hlavou a najednou mu činilo velké potíže rozumět angličtině.

„Povídám, že to nejspíš nenastane, protože vidím, že nad pultem visí cedule, která informuje o zákazu kouření v posteli.“

Harry strhl ceduli a praštil jí o pult.

Vietnamec na ceduli dlouze hleděl. Pod kůží jeho dravčího krku se cosi pohnulo.

„V pokoji číslo 304 bydlí člověk jménem Jones,“ spustil. „Možná by to mohl být on?“

Harry se s úsměvem otočil k Nhoovi, který pokrčil rameny.

„Je pan Jones u sebe?“

„Neopustil pokoj od chvíle, co se ubytoval.“

Recepční je doprovodil nahoru. Zaklepali, nikdo se však neozval. Nho naznačil recepčnímu, aby odemkl, a vytáhl z lýtkového pouzdra černou Berettu ráže .35 mm. Odjistil ji a natáhl závěr. Recepční maličko zacukal hlavou, asi jako slepice. Otočil klíčem a spěšně ustoupil o dva kroky vzad. Harry opatrně otevřel dveře. Závěsy uvnitř byly zatažené a v místnosti panovala téměř tma. Harry nahmatal vedle dveří vypínač a rozsvítil. Na posteli ležel Jim Love, nehybně, se zavřenýma očima a sluchátky na uších. Na stropě hučel a otáčel se větrák, až záclony lehce povlávaly. Vedle postele ležela na nízkém stolku vodní dýmka.

„Jime Love!“ vykřikl Harry, avšak Jim Love nereagoval.

Buď spí, anebo má walkmana příliš nahlas, pomyslel si Harry a rozhlédl se po místnosti, aby se ujistil, že je tu Jim sám. Teprve když zahlédl, že mladíkovi z pravé nosní dírky drze vypochodovala moucha, pochopil, že nedýchá. Došel k posteli a položil mu ruku na čelo. Bylo to jako dotknout se studeného mramoru.

* * *

Harry seděl na rozvrzané židli v hotelovém pokoji a čekal. Broukal si nějakou písničku, nemohl si však vzpomenout jakou.

Lékař po svém příjezdu konstatoval, že Love je mrtvý déle než dvanáct hodin, což věděl Harry i bez něj. Potom se Harry doktora zeptal, jak dlouho budou muset čekat na výsledky ohledání, a lékař na to pokrčil rameny. Harrymu bylo rázem jasné, že odpověď je tatáž: déle než dvanáct hodin.

Všichni s výjimkou Rangsana se kvečeru shromáždili v Lizině kanceláři. Dobrá nálada, kterou vrchní komisařka během dne oplývala, jako by se vypařila.

„Povězte mi, že něco máme,“ pronesla výhrůžně.

„Výjezdová skupina toho našla spoustu,“ odpověděl Nho. „Nasadili na to tři muže a zajistili hromadu otisků prstů, vlasů i vláken. Podle jejich názoru to vypadá, jako by se v Yupa House neuklízelo tak půl roku.“

Sunthorn a Harry se zasmáli, Liz se však na ně jen ponuře zahleděla.

„Žádné stopy, které bychom mohli spojit s tou vraždou?“

„Ještě nevíme, jestli to byla vražda,“ namítl Harry.

„Ale byla, sakra,“ vyštěkla Liz. „Lidi podezřelí ze spoluúčasti na vraždě neumírají náhodou na předávkování jen pár hodin předtím, než je dopadneme.“

„Kdo se má oběsit, ten se neutopí,“ prohlásil Harry.

„Co prosím?“

„Povídám, že máte pravdu.“

Nho dodal, že smrtelné předávkování bývá mezi kuřáky opia výjimkou. Zpravidla ztratí vědomí dřív, než toho do sebe dokážou nasát dost.

Otevřely se dveře a vešel Rangsan.

„Mám novinky,“ spustil, posadil se a popadl noviny. „Zjistili příčinu smrti.“

„Myslel jsem, že výsledky pitvy budou známé nejdřív zítra ráno,“ ozval se Nho.

„Není třeba na ně čekat. Kluci z laborky našli v opiu stopy kyseliny kyanovodíkové. Ten chlápek musel být mrtvý po jediném potáhnutí.“

Kolem stolu se na okamžik rozhostilo ticho.

„Sežeňte mi Maisana!“ Liz se opět rozohnila. „Musíme zjistit, kde se Love k tomu opiu dostal.“

„Nehýřil bych příliš optimismem,“ varoval ji Rangsan. „Maisan mluvil s jeho stálým dodavatelem a ten Lovea dlouho neviděl.“

„Fajn,“ kývl Harry. „Teď je ovšem přinejmenším očividné, že se někdo úmyslně snažil hodit tu vraždu na Brekkeho.“

„To nám nepomůže,“ namítla Liz.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ nesouhlasil s ní Harry. „Nikde není napsáno, že Brekke byl náhodně vybraným obětním beránkem, možná měl vrah určitý důvod, proč chtěl vinu hodit právě na něj. Třeba nějaké nevyřízené účty…“

„No a co?“

„Pokud bychom Brekkeho pustili na svobodu, mohlo by se něco stát. Možná bychom vylákali vraha z nory do otevřeného terénu.“

„Je mi líto,“ prohlásila Liz a zírala přitom do stolu. „Brekkeho si tu necháme.“

„Cože?“ Harry nevěřil vlastním uším.

„Rozkaz policejního ředitele.“

„Ale…“

„Tak to je.“

„Navíc máme novou indicii, která ukazuje do Norska,“ vložil se do hovoru Rangsan. „Z technického poslali výsledky testů té střenky nože norským kolegům, aby se vidělo, co oni z toho vyvodí. Ti zjistili, že tuk pochází ze soba – a sobího tuku máme tady v Thajsku pomálu. Někdo z technického navrhl, abychom zatkli Santa Clause.“ Nho a Sunthorn se zazubili.

„Jenže pak nám z Osla sdělili, že sobí tuk běžně používají norští Sámové na ochranu ocele v nožích.“

„Thajský nůž a norský tuk, je to čím dál tím zajímavější,“ podotkla Liz.

Prudce vstala. „Přeju všem dobrou noc a doufám, že se tu všichni ráno sejdeme odpočatí.“

Harry ji zastavil u výtahu a požádal ji o vysvětlení.

„Poslyšte, Harry, tohle je Thajsko a tady platí poněkud jiná pravidla. Náš policejní ředitel se do toho trochu vložil a řekl vrchní policejní náčelnici v Oslu, že našel vraha. Domnívá se, že to je Brekke, a když jsem ho informovala o nejnovějším vývoji v případu, pěkně ho to dopálilo a trval na tom, že Brekke musí zůstat ve vazbě aspoň do doby, než prokáže své alibi.“

„Ale vždyť…“

„Tvář, Harry, nesmíte ztratit tvář. Nezapomínejte, že jako Thajec jste vychováván k tomu, abyste nikdy nepřiznal chybu.“

„A co když všichni vědí, kdo tu chybu udělal?“

„Pak všichni napomůžou tomu, aby to jako chyba nevypadalo.“

Na? štěstí se dveře výtahu zavřely za Liz dřív, než jí Harry stihl říct, co si o tom myslí. Místo toho si vzpomněl, jaká písnička mu to zněla v hlavě. All Along The Watchtower. Teď si vybavil i jeden verš: There must be some way out of here, said the joker to the thief.

Aby ne.

* * *

Přede dveřmi bytu ležel dopis. Harry si všiml, že obálkou prosvítá Runino jméno.

Rozepnul si košili. Na břiše mu pot vytvářel pěknou olejnatou vrstvičku. Snažil se vzpomenout si na dobu, kdy jemu samotnému bylo sedmnáct. Byl zamilovaný? Určitě.

Dopis vložil do zásuvky nočního stolku, neotevřený, tak jak ho měl v úmyslu vrátit. Potom si lehl na postel a půl milionu aut a klimatizace se ho pokoušely ukolébat ke spánku.

Myslel na Birgittu. Na švédskou dívku, kterou potkal v Austrálii a která prohlásila, že ho miluje. Cože mu to pověděl St? le Aune? Že se prý „bojí připoutat k sobě jiné lidi“. Poslední myšlenkou, jíž se začal věnovat, bylo to, že každé hej má své ouvej. A opačně.

Kapitola 32

Jens Brekke vypadal, že nespal od chvíle, kdy ho Harry viděl naposledy. Oči měl krvavé a rukama bez ustání přejížděl bezcílně po stole před sebou.

„Takže vy si nevzpomínáte na toho černého hlídače s afroúčesem?“ zeptal se ho Harry.

Brekke zavrtěl hlavou. „Jak jsem povídal, garáže nikdy nevyužívám.“

„Prozatím necháme Jima Lovea stranou,“ pokračoval Harry. „Soustřeďme se na to, kdo se vás snaží dostat za mříže.“

„Co tím míníte?“

„Někdo si dal dost velkou práci, aby vám zničil alibi.“

Jens Brekke povytáhl obočí tak, až mu téměř zmizelo ve vlasech.

„Desátého ledna někdo zasunul do videopřístroje kazetu ze třetího ledna a vytvořil nahrávku, která nahradila záznam, na němž jsme mohli vidět velvyslancovo auto i vás, jak Molnese doprovázíte do garáží.“

Brekkeho obočí pokleslo a vytvořilo písmeno V. „Cože?“

„Zamyslete se nad tím.“

„Chcete tím říct, že mám snad nějaké nepřátele?“

„Možná. Nebo je možná jenom praktické mít obětního beránka.“

Brekke si promnul zátylek. „Nepřátele? Nikdo mě nenapadá, ne takhle.“ Rozzářil se. „To ovšem musí znamenat, že se odsud dostanu.“

„Je mi líto, stále nejste mimo podezření.“

„Vždyť jste právě prohlásil, že máte…“

„Policejní ředitel vás nechce propustit, dokud nebudete mít nezvratné alibi. Kvůli tomu vás žádám, abyste se důkladně zamyslel. Existuje někdo, kdokoli, kdo by vás viděl v době mezi tím, co jste se rozloučil s velvyslancem a než jste dorazil domů? Někdo v garážích, při odchodu z kanceláře nebo když jste si bral taxíka… Nezašel jste do nějakého stánku? Cokoli…“

Brekke si opřel čelo o špičky prstů. Harry si zapálil cigaretu.

„Krucinál, Harry! Úplně jste mě tím videem rozhodil. Nedokážu jasně uvažovat.“

Brekke zasténal a praštil dlaní o stůl. „Víte, co se stalo dneska v noci? Zdálo se mi o tom, že jsem velvyslance zavraždil. Že jsme společně vyšli hlavním východem, dojeli jsme v jeho autě do motelu, kde jsem mu do zad vrazil obrovský řeznický nůž. Snažil jsem se tomu zabránit, jenže jsem nebyl pánem svého vlastního těla, byl jsem jakoby zavřený v robotovi a ten bodal a bodal a já…“

Zarazil se.

Harry nic neřekl, nepopoháněl ho.

„Věc se má tak, že já nesnesu být zavřený,“ pokračoval Jens Brekke. „Nikdy jsem to neuměl. Můj otec mě obvykle…“

Polkl a sevřel pravici v pěst. Harry spatřil, jak mu zbělely klouby. Brekke pokračoval dál takřka šeptem: „Kdyby sem někdo napochodoval s přiznáním a řekl, že jestli ho podepíšu, budu moct vypadnout, vážně nevím, co bych udělal.“

Harry vstal. „Pokuste se na něco si vzpomenout. Když jsme teď sprovodili ten důkaz v podobě videozáznamu ze světa, možná dokážete přemýšlet poněkud jasněji.“

Vykročil ke dveřím.

„Harry?“

Harry zapřemýšlel, proč se lidi vždycky tak rozpovídají, jakmile se k nim člověk obrátí zády.

„Ano?“

„Proč se domníváte, že jsem nevinný, když si všichni ostatní myslí opak?“

Harry odpověděl, aniž se otočil: „Především proto, že proti vám nemáme ani náznak důkazu, jen chybějící alibi a pochybný motiv.“

„A kromě toho?“

Harry se usmál a zakroutil hlavou: „Protože mi od první chvíle, kdy jsem vás uviděl, připadalo, že jste hajzl.“

„No a?“

„Jsem extrémně špatný znalec lidí. Hezký den.“

* * *

Bjarne M? ller otevřel jedno oko, zamžoural na budík na nočním stolku a zauvažoval, kdo si jenom proboha může myslet, že šest hodin ráno je vhodná doba k telefonování.

„Vím, kolik je,“ prohlásil Harry, než se M? ller stihl ozvat. „Poslyšte, potřebuju, abyste mi prověřil jednoho chlapa. Zatím nic konkrétního, jen takový pocit v žaludku.“

„Pocit v žaludku?“ M? llerův hlas zněl jako kousek papíru třepotající se v drátech jízdního kola.

„No, prostě odhad. Myslím si, že hledáme Nora, a v tom případě se výběr dost zužuje.“

M? ller se rozkašlal tak, až se zdálo, že si vykašle plíce. „Proč Nor?“

„No… Na Molnesově saku jsme našli stopy sobího tuku, pravděpodobně z nože. A úhel bodné rány poukazuje na to, že ji zasadila relativně vysoká osoba. Thajci jsou obecně dost malí, jak asi víte.“

„O.? K., Harry, ale nemohl jste s tím pár hodin počkat?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Harry. Nastala odmlka.

„Tak proč jste nepočkal?“

„Protože tady sedí pět kriminalistů a jeden policejní ředitel a všichni čekají, až pohnete zadkem, šéfe.“

* * *

M? ller mu zavolal zpátky za dvě hodiny.

„Kvůli čemu jste chtěl, abych prověřil právě tohohle člověka, Harry?“

„Totiž… Říkal jsem si, že člověk, který si maže nůž sobím tukem, musel být v severním Norsku. Tak jsem si vzpomněl na pár kámošů, co si z vojny ve Finnmarce přivezli obrovské sámské nože, které si tam koupili. Ivar L? ken byl několik let v armádě a sloužil u posádky ve Vard?. Navíc mám pocit, že dobře ví, jak se nůž používá.“

„To máte asi pravdu,“ odtušil M? ller. „Co o něm víte ještě?“

„Nic moc. Tonje Wiigová se domnívá, že mu tady dali trafiku do doby, než půjde do penze.“

„Hm. V trestním rejstříku nemá žádný záznam.“ M? ller se odmlčel.

„A dál?“

„Ale máme tu na něj složku.“

„Co tím myslíte?“

„Jeho jméno se objevilo na monitoru, jenže do té složky jsem se nedostal. Za hodinu mi volali z generálního štábu v Huseby a chtěli vědět, proč jsem se snažil tu složku otevřít.“

„No ne!“

„Vyzvali mě, abych jim poslal žádost, pokud chci nějaké informace o Ivaru L? kenovi.“

„Zapomeňte na to.“

„Už jsem na to zapomněl, Harry, beztak se nikam nedostaneme.“

„Mluvil jste s Hammervollem z mravnostního?“

„Ano.“

„Co povídal?“

„Že samozřejmě neexistuje žádný seznam pedofilních Norů v Thajsku.“

„To jsem si myslel. Zatracený Úřad pro ochranu osobních údajů.“

„Ten s tím nemá nic společného.“

„Cože?“

„Vytvořili jsme takový seznam před několika roky, jenže jsme ho museli přestat aktualizovat. Bylo jich totiž prostě moc.“

* * *

Harry zavolal Tonje Wiigové a požádal ji, zda by se s ním nemohla co nejdřív sejít. Trvala na setkání u čaje v Author’s Lounge v hotelu Oriental.

„Chodí tam všichni,“ vysvětlila mu.

Harry zjistil, že ti „všichni“ jsou bílí, dobře situovaní a dobře oblečení.

„Vítejte v nejlepším hotelu na světě, Harry,“ zašvitořila Tonje z hloubi lenošky v hotelové hale.

Měla na sobě modré bavlněné šaty a na klíně držela slamák, díky čemuž dodávala, společně s ostatními přítomnými, místnosti atmosféru dávného bezstarostného kolonialismu.

Uchýlili se do Author’s Lounge, dostali čaj a zdvořile pokyvovali v odpověď ostatním bělochům, kteří se očividně domnívali, že rasa je dostatečným důvodem k pozdravu. Harry si nervózně pohrával se šálkem.

„Asi to není váš typ podniku, Harry?“ Tonje dokázala usrkávat čaj a současně na něj šelmovsky hledět.

„Snažím se přijít na to, proč se usmívám na Američany v golfovém oblečení.“

Perlivě se zasmála. „Ále, trochu kultivovanější prostředí snad nikomu neuškodí.“

„Odkdy jsou kostkované kalhoty kultivované?“

„Tak tedy kultivovaní lidé.“

Harry konstatoval, že Fredrikstad se na té ženě sedící proti němu příliš nepodepsal. Vzpomněl si na Sanpheta, onoho starého Thajce, který se šel převléknout do čerstvě vyžehlené košile a dlouhých kalhot, protože za ním přišla návštěva, a seděl venku na přímém slunci kvůli tomu, aby se nikoho nedotklo, jak prostě bydlí. To bylo mnohem kultivovanější než cokoli, co doposud mezi cizinci v Bangkoku spatřil.

Harry se Tonje Wiigové zeptal, co ví o pedofilech.

„Nic víc, než že jich Thajsko spoustu přitahuje. Jak si jistě vzpomínáte, byl jeden Nor doslova a do písmene přistižen loni v Pattaye s kalhotami u kolen. Norské noviny otiskly okouzlující aranžovaný snímek, na němž byl společně se třemi malými chlapci, kteří ho policii ukázali. Pedofilův obličej byl zakrytý, obličeje chlapců nikoli. V anglickém vydání Pattaya Mail to bylo obráceně. Navíc uvedli v perexu plné jméno toho chlapa, načež přešli ke konsekventnímu titulování the Norwegian.“ Tonje zavrtěla hlavou.

„Zdejší lidi, kteří o Norsku nikdy předtím neslyšeli, najednou věděli, že Oslo je norské hlavní město, protože tam stálo, že norské úřady požadují, aby byl ten člověk odeslán letadlem do Osla. Všichni uvažovali, proč ho proboha chtějí zpátky. Tady by si v každém případě poseděl pěkných pár let v chládku.“

„Jestliže jsou v Thajsku tresty tak přísné, proč je tady tolik pedofilů?“

„Úřady si přejí, aby se Thajsko zbavilo cejchu, že je rájem pedofilů, škodí to té části turismu, která není zaměřená na sex. Ovšem v rámci policie se vyšetřování nedostává takové priority, protože to s sebou nese spoustu problémů při zatýkání cizinců. Pedofilové pocházejí většinou ze zemí bohatých na suroviny, z Evropy, Japonska a USA, ty okamžitě uvádějí v chod celý aparát s požadavky na vydání a k tomu mají velvyslance, kteří si na to pěkně posvítí, vyrukují s obviněními z úplatkářství a tak dále.“

„Takže výsledkem je, že úřady vlastně pracují samy proti sobě?“

Tonje Wiigová se rozzářila úsměvem tak oslnivým, že Harry pochopil, že není určen jemu, nýbrž někomu z oněch „všech“, kteří procházejí za jeho zády.

„Ano i ne,“ odpověděla. „Některé spolupracují. Státní orgány ve Švédsku a v Dánsku se například dohodly s thajskými úřady, že mají právo umístit sem policisty, kteří budou vyšetřovat speciálně případy, do nichž jsou zapleteni švédští a dánští pedofilové. Navíc byly přijaty změny zákonů, díky nimž mohou být dánští a švédští státní občané za sexuální delikty spáchané na dětech v Thajsku odsouzeni ve svých domovinách.“

„A Norsko?“

Tonje Wiigová pokrčila rameny. „Nemáme s Thajskem žádnou dohodu. Vím, že se norská policie snažila dosáhnout vytvoření podobného systému, myslím ale, že norské úřady si úplně nedokážou představit rozsah toho, co se odehrává v Pattayi a v Bangkoku. Viděl jste tu děti prodávající žvýkačky?“

Harry přikývl. Kolem go-go barů v Patpongu se to jimi jen hemžilo.

„To je takový tajný kód. Žvýkačka znamená, že jsou na prodej.“

Harry si s hrůzou uvědomil, že si koupil balíček žvýkaček Wrigley’s od jednoho bosého černookého chlapce, který vypadal k smrti vyděšeně. Ovšem Harry si myslel, že ho děsí jen to množství lidí a velký hluk.

„Mohla byste mi prozradit něco víc o fotografických zájmech Ivara L? kena? Viděla jste nějaké jeho fotografie?“

„Ne, ale viděla jsem jeho nádobíčko a to je v každém případě dost obdivuhodné.“

Tváře jí nepatrně zčervenaly, když jí došlo, proč se Harry mimovolně pousmál.

„A ty jeho cesty do Indočíny, jste si naprosto jistá, že tam opravdu byl?“

„Jsem a nejsem – proč by měl lhát?“

„Nic vás nenapadá?“

Položila si paži přes paži, jako by jí najednou začalo být chladno. „Ani ne. Jak vám chutnal čaj?“

„Musím vás požádat o službu, Tonje.“

„Ano?“

„O pozvání na večeři.“

Překvapeně vzhlédla.

„Pokud máte čas,“ dodal.

Chvíli jí trvalo, než změnila výraz, ale nakonec dokázala vrátit do tváře původní šelmovský úsměv. „Můj diář je prázdný, Harry. Pro vás kdykoli.“

„Fajn.“ Harry vtáhl vzduch přes zuby. „V tom případě bych rád věděl, jestli byste mohla dnes mezi sedmou a desátou pozvat na večeři Ivara L? kena.“

Měla nejspíš dostatek tréninku v zachovávání dekora, takže to ani nebylo příliš trapné. Poté, co jí vysvětlil důvody, dokonce souhlasila. Harry si ještě pohrál se šálkem, načež prohlásil, že musí jít, a neohrabaně a kvapně se odpoklonkoval.

Kapitola 33

Každý člověk se dokáže vloupat do domu, stačí jen nasadit páčidlo do dveří ve výšce zámku a opřít se do něj, až vyletí třísky. Ovšem vloupat se do domu nepozorovaně, tak, aby dotyčný, který tam bydlí, nepoznal, že měl nezvané hosty, to je umění. Umění, které Sunthorn ovládal naprosto dokonale, jak se ukázalo.

Ivar L? ken bydlel v obytném komplexu na druhé straně mostu Phra Pinklao a Sunthorn a Harry čekali v zaparkovaném autě venku téměř hodinu, než ho konečně spatřili vycházet. Počkali ještě deset minut, aby si byli jistí, že se nevrátí pro nějakou zapomenutou věc.

Vrátný byl poněkud apatický. U vrat do garáže stáli dva uniformovaní muži a hovořili spolu, vzhlédli, zaregistrovali bělocha a celkem pěkně oblečeného Thajce, jak kráčejí k výtahu, a dál se věnovali hovoru.

Přede dveřmi L? kenova bytu ve třináctém poschodí neboli v poschodí 12B, jak stálo na tlačítku ve výtahu, vytáhl Sunthorn dva paklíče, vzal každý do jedné ruky a strčil je do zámku. Téměř okamžitě je opět vytáhl.

„Nepospíchejte,“ vyzval ho Harry. „Nenechte se vystresovat, máme moře času. Zkuste jiné paklíče.“

„Nemám jiné paklíče.“

Sunthorn se usmál a strčil do dveří. Ty se otevřely.

Harry tomu nemohl uvěřit. Možná Nho přece jen nežertoval, když naznačoval, čím se Sunthorn živil, než nastoupil k policii. A pokud neporušoval zákon tehdy, rozhodně ho porušil nyní, pomyslel si Harry ve chvíli, kdy se zouval a vstupoval do bytu, kde panovala tma jako v pytli. Liz mu vysvětlila, že vystavení povolení k domovní prohlídce vyžaduje písemný souhlas státního zástupce, což znamená, že by bylo nutné informovat policejního ředitele. Domnívala se, že by to mohl být problém, neboť policejní ředitel výslovně nařídil, že se veškeré vyšetřování musí soustředit na Jense Brekkeho. Harry poukázal na to, že není policejnímu řediteli podřízen a že se bude trochu poflakovat kolem L? kenova bytu, aby zjistil, jestli se tam něco neděje. Liz pochopila, co má v úmyslu, a prohlásila, že chce o Harryho plánech vědět co možná nejméně. Dodala však, že Sunthorn bývá většinou dobrý společník.

„Jděte do auta a čekejte tam,“ zašeptal Harry Sunthornovi. „Kdyby se L? ken objevil, vytočíte jeho telefonní číslo z mobilu v autě, necháte ho třikrát zazvonit a pak zavěsíte, jasné?“

Sunthorn přikývl a zmizel.

Harry se ujistil, že žádné z oken není obrácené do ulice, a poté rozsvítil. Našel telefon a zkontroloval, zda má oznamovací tón. Potom se rozhlédl. Byl to staromládenecký byt, prostý jakýchkoli zbytečných cetek i veškeré útulnosti. Tři holé zdi, na čtvrté byly zavěšené police zaplněné stojícími i ležícími knihami, na jedné z polic stál malý přenosný televizor. Přirozený střed velkého otevřeného prostoru tvořil masivní dřevěný stůl s podstavcem místo nohou a s lampou onoho typu, kterou Harry viděl na rýsovacích prknech architektů.

V rohu stály dvě otevřené brašny na fotoaparáty a stativ opřený o zeď. Stůl byl plný papírových proužků, patrně odstřižených okrajů, protože uprostřed stolu ležely dvoje nůžky, velké a malé.

Na Harryho slepě zíraly dva fotoaparáty, Leica a Nikon F5 s teleobjektivem. Vedle nich byl položený dalekohled pro noční vidění. Harry už podobný viděl, byl to izraelský typ, párkrát takový použili při sledovačkách. Baterie zesilovaly všechny externí světelné zdroje a díky tomu člověk dokázal vidět i v tom, co se pouhému oku jevilo jako černočerná tma.

Druhé dveře v bytě vedly do ložnice. Postel nebyla ustlaná, Harry proto usoudil, že L? ken patří k té menšině cizinců v Bangkoku, která nemá pomocnici v domácnosti. Hospodyně tu nestojí příliš, a jak Harry pochopil, v podstatě se očekává, že coby cizinec přispějete tímto způsobem ke zvýšení zaměstnanosti v zemi.

K ložnici přiléhala koupelna.

Harry rozsvítil a okamžitě mu došlo, proč L? ken nemá pomocnici v domácnosti.

Koupelna očividně fungovala jako temná komora, páchlo to tu chemikáliemi a stěny byly pokryté černobílými snímky. Na šňůře nad vanou se sušila řada fotografií. Byl na nich muž z profilu od hrudi dolů a Harry nyní viděl, že zbytek postavy nezakrývá okenní rám, nýbrž dekorativní vitráž s motivy lotosu a Buddhy, která zdobí horní část okna.

Chlapec, jemuž mohlo být sotva víc než deset let, na snímku prováděl felaci a fotoaparát byl zaostřen tak nablízko, až bylo možné rozpoznat chlapcův pohled. Byl bezvýrazný, vzdálený a zdánlivě se na nic nedíval. Chlapec měl na sobě tričko s dobře známou fajfkou firmy Nike.

„Just do it,“ zamumlal si Harry pro sebe. Pokusil se představit si, na co chlapec myslí.

Až na tričko bylo dítě nahé. Harry přistoupil k zrnitému snímku blíže. Mužova ruka se opírala o bok, druhá spočívala na chlapcově hlavě. Harry zahlédl za vitráží stín člověka z profilu, nebylo však možné rozlišit rysy jeho tváře. Harry měl náhle dojem, jako by se stísněná páchnoucí koupelna smrštila a fotografie se k němu začaly sunout blíž. Podlehl náhlému impulzu, strhl snímky ze stěn, zpola ve vzteku, zpola zoufale, ve spáncích mu přitom bušila krev. Spatřil svůj obličej v zrcadle, načež se omámeně vypotácel zpátky do obývacího pokoje se svazkem fotografií pod paží. Posadil se na židli.

„Ty pitomej amatére!“ vynadal si, jakmile začal opět normálně dýchat.

Tohle mu udělalo čáru přes rozpočet. Protože neměli povolení k domovní prohlídce, dohodli se, že tu nezanechají stopy, jen zjistí, co se v bytě nachází, a jestliže něco najdou, vrátí se později s povolením.

Harry se pokusil najít na stěně místo, kam by mohl upřít pohled, a utvrzoval sám sebe, že je nutné vzít s sebou konkrétní důkazy, které by přesvědčily toho umíněnce policejního ředitele. Jestliže budou jednat rychle, dokážou zastihnout státního zástupce ještě dnes večer a budou na L? kena čekat s potřebnými dokumenty už při jeho návratu z večeře. Zatímco si sám pro sebe argumentoval, popadl dalekohled pro noční vidění, zapnul ho a vyhlédl z okna. Okno vedlo do dvora a Harry nevědomky zapátral po okně s vitráží, viděl však jedině bíle natřené stěny koupající se v zeleně se mihotajícím světle, které takový dalekohled skýtá.

Harry mrkl na hodinky. Dospěl k závěru, že musí fotografie pověsit zpátky na místo. Policejní ředitel se bude muset spokojit s jeho slovy. V témže okamžiku ztuhl.

Zaslechl zvuk. Tedy, slyšel tisíce zvuků, avšak tenhle jediný mezi tu tisícovku zvuků v již dobře známé pouliční kakofonii nepatřil. Navíc se ozval z předsíňky. Bylo to hladké cvaknutí. Olej a kov. Ucítil závan vzduchu a pochopil, že někdo otevřel dveře; pomyslel si nejdřív, že to je Sunthorn, než mu došlo, že člověk, který právě vešel dovnitř, se snaží chovat se co možná nejtišeji. Z místa, kde stál, Harry neviděl kvůli stěně předsíňky na vstupní dveře. Zadržel dech, zatímco mozek mu bleskově přehrával celou audioknihovnu. Jeden australský odborník na zvuky mu vysvětlil, že membrána v uchu dokáže rozlišit víc než milion hladin akustického tlaku. A tohle nebyl zvuk zmáčknuté kliky, nýbrž zvuk natahovaného závěru naolejované pistole.

Harry stál v nejzazším koutě místnosti a proti bílým stěnám vypadal jako živý terč, vypínač byl na opačné straně, na stěně předsíně. Popadl velké nůžky ležící uprostřed stolu, sklonil se a sledoval kabel kresličské lampy až k zásuvce. Vytrhl ho z ní a vší silou zabodl nůžky do tvrdého plastu.

Ze zásuvky vyšlehlo modré světlo, následované tlumenou ránou. Potom se rozhostila absolutní tma.

Zásah elektrickým proudem ochromil Harrymu paži. Harry zasténal a se zápachem spáleného plastu a kovu v nose se svezl po zdi k zemi.

Naslouchal, slyšel však pouze dopravní provoz a zvuk svého vlastního srdce. Bušilo tak, až to úplně cítil, připadalo mu, jako by seděl na koni pádícím tryskem. Z předsíňky zaslechl, jak dotyčný položil cosi opatrně na podlahu, a pochopil, že se příchozí vyzul. Harry nadále držel v ruce nůžky. Zahlédl pohyb nějakého stínu? To se nedalo říct, panovala tu taková tma, že dokonce i bílé stěny zmizely. Zavrzaly dveře ložnice, následovalo cvaknutí. Harry pochopil, že se neznámý pokusil uvnitř rozsvítit, avšak zkrat očividně způsobil úplný výpadek proudu v bytě. Harrymu to ovšem přinejmenším prozradilo, že dotyčný se tu vyzná. Kdyby to však byl L? ken, Sunthorn by zavolal. Nebo ne? Harrymu se v mysli mihl obrázek Sunthornovy hlavy, opřené o okénko, s drobným otvorem přímo za uchem.

Harry uvažoval, zda se má pokusit proplížit se ke vchodovým dveřím, ale něco mu napovídalo, že právě na to dotyčný čeká. Ve chvíli, kdy by dveře otevřel, by byla jeho silueta viditelná jako terč ve střelecké hale na? kernu. Do prdele! Ten člověk pravděpodobně právě teď sedí někde na zemi a míří na dveře.

Kdyby tak jen mohl dát Sunthornovi znamení! V téže chvíli si Harry uvědomil, že má na krku stále dalekohled pro noční vidění. Přiložil ho k očím, viděl však jen zelenou mlhu, jako by někdo čočky zamatlal. Otočil kolečkem pro nastavení vzdálenosti až na doraz. Předměty nadále nebyly zaostřené, zahlédl však obrysy postavy stojící u zdi na opačné straně stolu. Postava měla ohnutou paži a pistolí mířila do stropu. Od hrany stolu ke stěně to bylo možná dva metry.

Harry se rozběhl, popadl desku stolu oběma rukama a sunul stůl před sebou jako barikádu. Zaslechl zasténání a zadunění pistole, jež dopadla na podlahu. Přehoupl se přes stůl a popadl něco, o čem se po hmatu domníval, že to je hlava. Položil onomu člověku ruce kolem krku a stiskl.

„Policie,“ vykřikl a přiložil svému protivníkovi čepel chladné oceli nůžek k teplé kůži v obličeji. Muž ztuhl. Chvíli tak napůl seděli, napůl leželi na podlaze, přitisknutí k sobě, dva cizí muži v černočerné tmě, oba lapající po dechu, jako by právě doběhli maraton.

„Hole?“ zasténal ten člověk.

Harry si uvědomil, že v tom zmatku vykřikl norsky.

„Bylo by prima, kdybyste mě teď pustil. Jsem Ivar L? ken a o nic se nepokusím.“

Kapitola 34

L? ken zapálil svíčku, Harry si mezitím prohlížel jeho pistoli, speciálně upravený Glock 31. Vytáhl zásobník a zastrčil si ho do kapsy. Pistole byla přesto těžší než jakákoli jiná, kterou kdy Harry držel v ruce.

„Opatřil jsem si ji během služby v Koreji,“ vysvětlil mu L? ken.

„Aha. Korea. Co jste tam dělal?“

L? ken uložil sirky do zásuvky a posadil se ke stolu šikmo naproti Harrymu.

„Norsko tam mělo polní nemocnici pod patronátem OSN, já jsem byl mladý podporučík a myslel jsem si, že mám rád dobrodružství. Po vyhlášení míru v roce 1953 jsem dál pracoval pro OSN, pro nově zřízenou kancelář vysokého komisaře pro uprchlíky. Proudili přes hranice Severní Koreje za poněkud nezákonných okolností. Tohle jsem si dával před spaním pod polštář.“ Ukázal na pistoli.

„Chápu. Co jste dělal potom?“

„Bangladéš a Vietnam. Hlad, válka a uprchlíci na lodích. Po tomhle všem vám život v Norsku připadá příšerně triviální, takže jsem doma dokázal vydržet jen pár let a pak jsem musel zase pryč. Však víte.“

Harry nevěděl. Nevěděl ani, co si má o tom vyzáblém muži, jenž před ním seděl, myslet. Vypadal jako starý indiánský náčelník, se zahnutým orlím nosem a hluboce posazenýma jiskrnýma očima. Vlasy měl bílé a obličej opálený a vrásčitý. Erik Bye, pomyslel si Harry. Navíc se tvářil, že ho ta situace vůbec nevyvedla z míry, což Harryho nutilo mít se zvláště na pozoru.

„Proč jste se vrátil? A jak jste prošel kolem mého kolegy?“

Bělovlasý Nor vycenil zuby a v mihotavém světle svíčky se zatřpytil zlatý zub.

„To auto, ve kterém jste seděli, se sem zrovna nehodilo, na ulici tu parkují jenom tuk-tuky, taxíky a staré rachotiny. Zahlédl jsem uvnitř dva lidi, oba příliš napřímené. Tak jsem zašel za roh a sedl jsem si do kavárny, odkud jsem vás mohl pozorovat. Po chvíli jsem uviděl, jak se v autě rozsvítilo a že jste vystoupili. Předpokládal jsem, že jeden z vás bude hlídkovat a čekat, až se jeho kolega vrátí zpátky. Dopil jsem tedy, mávl jsem na taxík a nechal jsem se odvézt do garáže, odkud jsem vyjel nahoru výtahem. To s tím zkratem byl pěkný trik…“

„Obyčejní lidi si nevšímají aut zaparkovaných na ulici. Pokud tedy k tomu nejsou vycvičení nebo nejsou výjimečně ostražití.“

„No… Tonje Wiigová se sotva dočká nominace na Oscara.“

„Takže čím se tady skutečně zabýváte?“

L? ken rozhodil rukama směrem k výbavě a fotografiím rozesetým po podlaze.

„Živíte se tím, že pořizujete… takovéhle snímky?“ dodal Harry.

„Přesně tak.“

Harry ucítil, jak se mu výrazně zrychlil pulz.

„Víte, na kolik let vás tady za to zavřou? Mám tu toho dost na to, aby vám to vyneslo deset let, bych tak řekl.“

L? ken se zasmál, krátce a suše. „Myslíte si, že jsem hloupý, inspektore? Nemusel byste se sem vloupávat, pokud byste měl povolení k domovní prohlídce. Kdybych se obával, že dostanu trest za to, co mám v bytě, pak jste mě právě vy a váš kolega vytáhli z bryndy. Každý soudce zamítne důkazy opatřené tímhle způsobem. Nejenže je to porušení předpisů, je to dokonce protizákonné. Možná se sám můžete těšit na prodloužený pobyt v Thajsku, pane Hole.“

Harry ho udeřil pistolí. Jako by otevřel kohoutek – L? kenovi z nosu vytryskla krev.

L? ken se nepohnul, jen sklopil pohled a sledoval, jak se mu květovaná košile a bílé kalhoty zbarvují do červena.

„Víte, to je pravé thajské hedvábí,“ podotkl. „Není zrovna levné.“

Násilí mělo Harryho uklidnit, místo toho však cítil, jak v něm dál kypí vztek.

„Vy si to snad můžete dovolit, vy zasranej úchyle. Předpokládám, že vám za tohle svinstvo dobře platí.“ Harry kopl do fotografií na podlaze.

„No, já nevím,“ odvětil L? ken a přitiskl si k nosu bílý kapesník. „Tabulkový plat státního úředníka. Plus příplatky za pobyt v zahraničí.“

„Co to kecáte?“

Opět se zableskl zlatý zub. Harry si uvědomil, že svírá rukojeť pistole tak pevně, až ho rozbolela ruka. Byl rád, že z ní vytáhl zásobník.

„Pár věcí nevíte, pane Hole. Možná vám je měli povědět předtím, jenže vaše vrchní policejní náčelnice se domnívala, že to není nutné, jestliže to nemá s vaším případem vraždy co do činění. Teď jsem ale odhalen, takže se klidně můžete dozvědět zbytek. Vrchní policejní náčelnice a Dagfinn Torhus mě informovali, že jste našel v Molnesově aktovce ty snímky. Samozřejmě jste teď pochopil, že to byly moje fotografie.“ Rozhodil rukama. „Ty fotky a ostatní snímky, které tady vidíte, jsou článkem ve vyšetřování jednoho případu pedofilie, který prozatím z nejrůznějších důvodů nese razítko přísně tajné. Sleduju tu osobu víc než šest měsíců. Ty fotky jsou důkazní materiál.“

Harry o tom nepotřeboval přemýšlet, věděl, že to je pravda. Všechno zapadalo na místo, jako by to v hloubi duše celou dobu tušil. Tajnůstkaření okolo L? kenova zaměstnání, fotografická výbava, dalekohled pro noční vidění, takzvané výlety do Vietnamu a Laosu, všechno sedělo. A krvácející muž naproti němu už najednou nebyl nepřítel, nýbrž kolega, spojenec, kterému se vážně pokusil přerazit nos.

Pomalu pokývl a odložil pistoli na stůl.

„Dobrá, věřím vám. Proč takové tajnosti?“

„Znáte dohodu, kterou mají Švédsko a Dánsko o vyšetřování sexuálního násilí na dětech v Thajsku?“

Harry přikývl.

„Norsko právě vyjednává s thajskými úřady, ale žádnou podobnou dohodu zatím nemá. Mezitím tady já vyvíjím nanejvýš neoficiální činnost. Máme toho dost na to, abychom dotyčného zatkli, ale musíme počkat. Kdybychom ho zatkli teď, museli bychom přiznat, že jsme na thajské půdě prováděli nezákonné vyšetřování, a to je politicky nepřijatelné.“

„Pro koho tedy pracujete?“

L? ken obrátil ruce dlaněmi vzhůru. „Pro ambasádu.“

„To vím, ale kdo vám dává rozkazy? Kdo za tím stojí? Co norský parlament, ten je o tom informován?“

„Jste si jistý, pane Hole, že chcete vědět o tolik víc?“

Jiskřivé oči se setkaly s Harryho pohledem. Harry se chystal něco odpovědět, avšak spolkl to a zavrtěl hlavou.

„Radši mi povězte, kdo je ten muž na fotkách.“

„To nemůžu. Je mi líto, pane Hole.“

„Je to Atle Molnes?“

L? ken upřel zrak do stolu a usmál se. „Ne, není to velvyslanec. Právě on inicioval tohle vyšetřování.“

„Je to…“

„Jak jsem řekl, nemůžu vám to teď prozradit. Pokud by se ukázalo, že naše případy spolu souvisejí, třeba na to dojde, ale o tom musí rozhodnout naši nadřízení.“

Vstal. „Jsem unavený.“

* * *

„Jak to šlo?“ zeptal se Sunthorn poté, co se Harry vrátil do auta.

Harry ho požádal, aby mu dal cigaretu, zapálil si a chtivě nasál kouř do plic.

„Nenašel jsem nic. Zbytečná cesta. Řekl bych, že je ten chlap čistý.“

* * *

Harry seděl v bytě.

Téměř půl hodiny mluvil po telefonu se Ses. Tedy většinu času mluvila ona. Je neuvěřitelné, kolik se toho může stát v lidském životě za týden a něco. Sdělila mu ale také, že zavolala tátovi a že k němu půjde v neděli na oběd. Karbanátky. Ses uvaří a doufá, že se táta trochu rozpovídá. V to doufal Harry taky.

Potom zalistoval poznámkovým blokem a vytočil jiné číslo.

„Haló?“ ozvalo se na druhém konci.

Zadržel dech.

„Haló?“ zopakoval hlas.

Harry zavěsil. Runin hlas zněl téměř prosebně. Opravdu netušil, proč jí zavolal. Za několik vteřin se přístroj rozpípal. Zvedl sluchátko. Očekával, že uslyší její hlas. Volal Jens Brekke.

„Přišel jsem na to,“ vyhrkl horečnatě. „Když jsem jel výtahem z garáží do kanceláře, přistoupila v přízemí dívka. Vystupovala ve čtyřce. Myslím, že si mě bude pamatovat.“

„Proč?“

Ozval se poněkud nervózní smích. „Protože jsem ji pozval na rande.“

„Pozval jste ji na rande?“

„Ano. Je to jedna z dívek, které pracují pro McEllis, už jsem ji předtím párkrát viděl. Ve výtahu jsme byli jenom ona a já, a ona se usmívala tak sladce, až to ze mě najednou vypadlo.“

Rozhostilo se ticho.

„Vy jste si na to vzpomněl teprve teď?“

„Ne, ale teprve teď jsem si vzpomněl, kdy se to odehrálo, že to bylo potom, co jsem vyprovodil velvyslance dolů. Z nějakého důvodu jsem měl dojem, že se to stalo den předtím, ale pak jsem si vzpomněl, že přistoupila v přízemí, což znamená, že já jsem musel nastoupit o patro níž. A jinak přece do garáží vůbec nejezdím.“

„Co odpověděla?“

„Souhlasila, čehož jsem okamžitě zalitoval. Byl to jenom takový flirt, tak jsem ji požádal o vizitku a řekl jí, že jí někdy zavolám, abychom se domluvili na datu. Samozřejmě z toho nic nebylo, ale myslím si, že si mě rozhodně bude pamatovat.“

„Vy máte dokonce i její vizitku?“ zeptal se Harry ohromeně.

„Ano, není to skvělé?“

Harry se zamyslel. „Poslyšte, Jensi, tohle všechno je fajn, jenže to není tak jednoduché. Pořád nemáte alibi. Teoreticky jste mohl klidně zase potom sjet výtahem dolů. Například jste si mohl jenom jet do kanceláře pro něco, co jste si tam zapomněl, že?“

„Aha,“ pronesl Brekke zaraženě. „Ale…“ Odmlčel se a Harry zaslechl povzdech. „Do prdele, Harry, to máte pravdu.“

Kapitola 35

Harry se s trhnutím probudil. Přes monotónní hučení z mostu Taksin zaslechl řev říční lodi vyplouvající na Chao Phraya. Zapískala siréna a světlo ho zaštípalo do očí. Posadil se na posteli, složil hlavu do dlaní a čekal, až pípání ustane, vtom mu došlo, že to zvoní telefon. S nelibostí zvedl sluchátko.

„Probudil jsem vás?“ Volal opět Jens Brekke.

„To nevadí,“ odpověděl Harry.

„Jsem pitomec. Jsem tak hloupý, že ani nevím, jestli mám odvahu vám to říct.“

„Tak to neříkejte.“

Rozhostilo se ticho, jen cvakla mince, jež sklouzla do automatu.

„Žertuju. Sem s tím.“

„Dobrá, Harry. Byl jsem vzhůru celou noc a přemýšlel jsem, snažil jsem se vzpomenout si, co přesně jsem dělal toho večera v kanceláři. Víte, dokážu si na desetinné místo pamatovat valutové obchody, které jsem uskutečnil před mnoha měsíci, ale ve chvíli, kdy sedím ve vězení a vznáší se nade mnou podezření z vraždy, si nejsem schopný vzpomenout na jednoduché skutečnosti. Chápete to?“

„Možná je to právě kvůli tomu. Copak jsme to už neprobrali?“

„Jasně, v každém případě se stalo tohle: Vzpomínáte si, jak jsem vám vykládal, že jsem ten večer v kanceláři vypnul telefon, že? Přemýšlel jsem o tom, že to je k vzteku, protože kdyby byl zapnutý a někdo mi zavolal, měl bych ten hovor nahraný a mohl bych dokázat, že jsem tam byl. Není u něj možné fixlovat s časovým údajem tak, jako to udělal ten hlídač z parkoviště s tím videozáznamem.“

„Kam tím míříte?“

„Napadlo mě, že jsem krucinál mohl volat já sám ven, protože telefon byl vypnutý jen pro příchozí hovory. Zavolal jsem naší recepční a nařídil jsem jí, aby zkontrolovala pásek. A víte co? Našla tam jeden hovor a já jsem si na to celé vzpomněl. Ve tři čtvrtě na osm jsem volal své sestře do Osla. Zkuste mě trumfnout.“

Harry neměl ani v nejmenším v úmyslu se o to pokusit.

„Vaše sestra vám může poskytnout alibi a vy si to opravdu nepamatujete?“

„Ne. A víte proč? Protože nebyla doma. Jenom jsem jí namluvil na záznamník zprávu, že jsem volal.“

„A to si nepamatujete?“ zopakoval Harry.

„Sakra, Harry, člověk takové věci zapomene, ještě než zavěsí, ne? Pamatujete si snad všechny svoje telefonáty, kdy to dotyčný nezvedl?“

Harry musel přiznat, že má Brekke pravdu.

„Mluvil jste se svým advokátem?“

„Dneska ne. Chtěl jsem to nejdřív povědět vám.“

„Dobrá, Jensi. Zavolejte teď svému advokátovi a já pošlu někoho do vaší kanceláře, aby ověřil vaši výpověď.“

„Víte, taková nahrávka je platná i v případě soudního sporu.“ V hlase mu zaznělo napětí.

„Uklidněte se, Jensi, už to nebude dlouho trvat. Budou vás teď muset propustit.“

Brekke vydechl a v telefonním sluchátku zapraskalo. „Buďte tak hodný a řekněte to ještě jednou, Harry.“

„Budou vás teď muset propustit.“

Jens se zasmál zvláštním, suchým smíchem. „V tom případě vás zvu na večeři, inspektore.“

„Raději ne.“

„Proč ne?“

„Jsem policista.“

„Říkejte tomu výslech.“

„Myslím, že ne, Jensi.“

„Jak chcete.“

Zdola z ulice se ozvala rána, možná dělbuch nebo prasklá pneumatika.

„Rozmyslím si to.“

Harry zavěsil, došel do koupelny a pohlédl do zrcadla. Zeptal se sám sebe, jak je možné pobývat takovou dobu v tropech a přitom zůstat pořád tak bledý. Nikdy neměl moc rád slunce, ale dřív se vždycky opálil mnohem rychleji. Že by způsob jeho života během posledního roku ukončil tvorbu pigmentu? To sotva. Šplíchl si do obličeje studenou vodu, vzpomněl si na opálené pijáky u Schr? derů a znovu pohlédl do zrcadla. No, přinejmenším má díky slunci červený nos.

* * *

„Zpátky na startovní čáru,“ okomentovala to Liz. „Brekke má alibi a toho L? kena musíme prozatím odepsat.“

Zhoupla se na židli a pohlédla do stropu.

„Nějaký návrh, lidi? Pokud ne, je ranní porada u konce, dělejte si, co chcete, ale pořád mi chybí pár hlášení, počítám s tím, že je dostanu nejpozději zítra ráno.“

Shromáždění oddusali. Harry zůstal sedět.

„Co je?“ zeptala se ho Liz.

„Nic,“ zamumlal s nezapálenou cigaretou mezi rty. Vrchní komisařka konečně vyhlásila ve své kanceláři zákaz kouření.

„Je mi jasné, že se něco děje.“

Harry pozvedl koutky úst. „Chtěl jsem vědět jenom tohle, vrchní komisařko. Že je vám jasné, že se něco děje.“

Liz naskočila mezi obočím ustaraná vráska. „Přijďte za mnou, až mi budete chtít něco povědět.“

Harry vytáhl cigaretu z úst a vrátil ji zpátky do krabičky.

„Ano,“ odpověděl a vstal. „Přijdu.“

Kapitola 36

Jens Brekke se pohodlně opíral v židli a nad motýlkem mu ve zrudlé tváři zářil úsměv. Připomínal Harrymu chlapce na narozeninové oslavě.

„Jsem skoro rád, že jsem byl chvíli zavřený, člověka to donutí vážit si mnohem víc prostých věcí. Jako třeba lahve Dom Perignon 1985.“

Luskl na číšníka, který si pospíšil k jejich stolu, vytáhl z chladicí nádoby odkapávající lahev se šampaňským a dolil mu.

„Tohle miluju. Díky tomu se cítíte skoro jako nadčlověk. Nebo co vy na to, Harry?“

Harry si pohrával se sklenkou před sebou. „Pro mě za mě. Ale moje parketa to zrovna není.“

„Jsme rozdílní, Harry.“

Brekke to konstatoval s úsměvem. Oblek mu opět padl. Nebo si ho jen převlékl za téměř stejný model, Harry si nebyl jistý.

„Někteří lidé potřebují luxus, stejně jako jiní potřebují vzduch,“ prohlásil Jens Brekke. „Pro mě je drahé auto, hezké oblečení a trocha rozmazlování prostě nutností, abych měl dobrý pocit, abych cítil, že existuju. Chápete to?“

Harry zavrtěl hlavou.

„No jo, no.“ Brekke zvedl sklenku se šampaňským za stopku. „Z nás dvou jsem já ten dekadentní. Vy byste měl věřit svému prvotnímu dojmu, Harry, já totiž jsem hajzl. A dokud bude pro nás hajzly tady na světě místo, mám v úmyslu jím být i nadále. Na zdraví.“

Chvíli převaloval šampaňské v ústech, než ho polkl. Potom se zazubil a vydechl blahem. Harry se musel usmát a pozvedl svou sklenku, avšak Brekke se na něj nedůvěřivě podíval.

„Voda? Neměl byste si už taky začít vychutnávat život, Harry? Snad není tak nutné být k sobě natolik přísný.“

„Někdy ano.“

„Blbost. Všichni lidé jsou v podstatě hedonisté, některým to jen dojde za delší dobu. Máte přítelkyni?“

„Ne.“

„Není už načase?“

„Jistě. Ale já nechápu, co to má společného s vychutnáváním si života.“

„To je fakt.“ Brekke pohlédl do své sklenky. „Vyprávěl jsem vám o své sestře?“

„O té, co jste jí volal?“

„Ano. Je svobodná.“

Harry se zasmál. „Nemusíte mi z vděčnosti nic oplácet, Jensi. Moc jsem toho neudělal, kromě toho, že jsem vás zatkl.“

„Nežertuju. Je to super holka. Je redaktorka v nakladatelství, ale myslím, že pracuje moc na to, aby měla čas sehnat si chlapa. Navíc je odstrašuje, je stejná jako vy, přísná a pěkně od rány. Mimochodem, všiml jste si, že všechny norské dívky, které jsou zvoleny miss toho či onoho, tvrdí novinářům, jestliže se mají samy popsat, že jsou od rány? Máme tady zatracenou inflaci ran.“

Brekke se zatvářil zamyšleně.

„Moje sestra si vzala dívčí jméno naší matky hned v ten den, kdy dosáhla plnoletosti. Začala se chovat jako dospělá. A když říkám začala se chovat jako dospělá, myslím tím dospělá se vším všudy.“

„Nebyl bych si tak jistý, že bychom se k sobě nějak skvěle hodili.“

„Proč ne?“

„No… Jsem zbabělec. Hledám skromnou dívku, která se věnuje sociální péči a která je tak krásná, že se jí to ještě nikdo neodvážil říct.“

Brekke se zasmál. „Klidně se můžete oženit s mojí sestrou. Nevadilo by, kdyby se vám nelíbila, pracuje tolik, že byste ji stejně moc nevídal.“

„Tak proč jste jí volal domů, a ne do práce? V tu dobu byly přece v Norsku dvě odpoledne.“

Brekke zavrtěl hlavou. „Nikomu to neprozrazujte, ale já nejsem absolutně schopný pamatovat si ten časový rozdíl. Myslím tím to, jestli mám ty hodiny připočítávat nebo odečítat. Je to vážně trapné, můj otec tvrdí, že jsem předčasně senilní, prý to mám z matčiny strany.“

Spěšně Harryho ujistil, že jeho sestra nevykazuje náznaky ničeho podobného, spíš naopak.

„To stačí, Jensi, raději mi povězte něco o sobě. Začal jste uvažovat o manželství?“

„Pssst, nevyslovujte to slovo nahlas, rozbuší se mi srdce jen při tom pomyšlení. Manželství…“ Brekke se otřásl. „Problém je, že na jedné straně nejsem uzpůsobený pro monogamii, ale na druhé straně jsem romantik. Až se jednou ožením, tak se už sakra nebudu s nikým zaplétat, chápete? A pomyšlení, že už nikdy nezažiju sex s jinou ženou, je dost zdrcující, nezdá se vám?“

Harry o tom zauvažoval.

„Vezměte si například to, že jsem pozval na rande tu holku z výtahu, z čeho si myslíte, že to vzešlo? Z čiré paniky, že. Jenom abych si sám dokázal, že se ještě dokážu zajímat o jinou ženu. Vlastně to byl dost neúspěšný pokus. Hilde je…“

Brekke hledal slova.

„Má v sobě něco, co jsem u žádné jiné ženy nenašel. A to jsem hledal, věřte mi. Nevím, jestli dokážu úplně vysvětlit, co to je, ale v každém případě se toho nedovedu vzdát, protože vím, že bych to těžko hledal znovu.“

Harry si pomyslel, že to je jeden z nejlepších důvodů, jaké kdy slyšel. Brekke si pohrával se skleničkou a šklebil se.

„Ten pobyt ve vězení na mně očividně zanechal stopy, mluvit o takových věcech pro mě není moc typické. Slibte mi, že to nikomu nepovíte.“

Ke stolu přistoupil číšník a cosi jim naznačil.

„Pojďte, už to začalo,“ vyzval Brekke Harryho.

„Co začalo?“

Číšník je provedl restaurací a kuchyní a vyvedl je nahoru po schodišti. V chodbě stály na sobě vyrovnané necky a na židli tu seděla stařenka a cenila černé zuby.

„Betelové ořechy,“ vysvětlil Brekke. „Příšerný zlozvyk. Žvýkají je, dokud jim mozek neshnije a nevypadají jim zuby.“

Za dveřmi zaslechl Harry křičící hlasy. Číšník otevřel a oni se ocitli ve velké podkrovní místnosti bez oken. V těsně uzavřeném kruhu tu stálo dvacet třicet mužů. Gestikulovali a ukazovali, přitom přepočítávali zmačkané bankovky a posílali si je bleskově mezi sebou. Většina z nich byla bílá, někteří měli na sobě světlé bavlněné obleky. Harrymu připadalo, že mezi nimi rozpoznal tvář z Author’s Lounge v hotelu Oriental.

„Kohoutí zápasy,“ objasnil mu Jens Brekke. „Soukromá záležitost.“

„Proč?“ Harry musel v tom rámusu křičet. „Chci tím říct, že jsem četl, že kohoutí zápasy jsou v Thajsku ještě pořád povolené.“

„Svým způsobem. Úřady povolily modifikovanou formu kohoutích zápasů, při které se mimo jiné pevně ovazují drápy na zadní straně nohou, aby si kohouti neublížili. A taky je to omezené časově, není to boj na život a na smrt, dokud jedno zvíře nepadne. Tady se ale jede podle starých pravidel. Taky tu neplatí žádná omezení pro výši sázek. Půjdeme blíž?“

Harry se tyčil nad muži před sebou a pohlížel shora do ringu. Vykračovali si v něm dva kohouti, oba hnědo-červeno-oranžoví, pokyvovali hlavami a zdálo se, že se o sebe až nápadně málo zajímají.

„Jak je přimějí, aby spolu bojovali?“ zeptal se Harry.

„Nebojte se. Ti dva kohouti se nenávidí víc, než bychom se kdy dokázali nenávidět my dva.“

„Proč?“

Brekke na něj pohlédl. „Stojí ve stejném ringu. Jsou to kohouti.“

Pak se obě zvířata jako na povel srazila. Jediné, co Harry viděl, byla máchající křídla a odletující sláma. Muži křičeli vzrušením, někteří z nich se jali poskakovat. Místností se rozšířila zvláštní hořkosladká vůně adrenalinu a potu.

„Vidíte toho kohouta, co má hřebínek uprostřed rozdělený?“ zeptal se Brekke.

Harry neodpověděl.

„To je vítěz.“

„Jak to můžete poznat?“

„Nepoznám to. Vím to. Věděl jsem to předem.“

„Jak…“

„Neptejte se.“ Brekke se usmál.

Výkřiky náhle utichly. V ringu zůstal ležet jeden kohout. Kdosi zaklel, muž v šedém lněném obleku udeřil vztekle o zem kloboukem. Harry se podíval na umírající zvíře. Pod křídly mu trochu zacukal sval a pak už kohout zůstal ležet naprosto nehybně. Bylo to absurdní, vypadalo to jako nějaká hra, jen směsice křídel, nohou a křiku.

Harrymu kolem obličeje proplachtilo krvavé pero. Thajec s širokými nohavicemi zvedl mrtvého kohouta z ringu. Vypadal, že je mu do pláče. Druhý kohout si začal opět vykračovat. Harry teď viděl jeho rozdělený hřebínek.

Číšník donesl Brekkemu svazek bankovek. Někteří muži mu věnovali pohled, jiní přikývli, nikdo však nic neřekl.

„Prohrajete taky někdy?“ chtěl vědět Harry, když se vrátili zpátky ke stolu do restaurace. Brekke si zapálil doutník a objednal si koňak, čtyřicetiprocentní archivní Richard Hennessy – číšník se ho pro jistotu dvakrát přeptal. Bylo k neuvěření, že tenhle Jens Brekke je tentýž muž, kterého Harry předchozího dne po telefonu utěšoval.

„Víte, proč je hazard choroba, a ne povolání, Harry? Protože hazardní hráč miluje riziko. Žije a dýchá pro chvějivou nejistotu.“

Vypouštěl kouř v silných kroužcích.

„U mě je to naopak,“ pokračoval, „já dokážu jít až do krajností, abych riziko eliminoval. To, co jste mě dneska viděl vyhrát, je bez daně a vlastního přičinění, a není to málo, věřte mi.“

„Copak nikdy neprohráváte?“

„Slušně to vynáší.“

„Slušně to vynáší? Máte tím asi na mysli, že hazardní hráči musí nutně dříve nebo později zastavit veškerý svůj majetek?“

„Tak nějak.“

„Ovšem pokud víte, jak to dopadne, nevytrácí se tím ze hry trocha kouzla?“

„Kouzla?“ Brekke zvedl svazek bankovek. „Mně tohle připadá okouzlující dost. Můžu si za to pořídit tadyto.“ Rozhodil kolem sebe rukama.

„Jsem obyčejný muž.“ Prohlížel si žhnoucí doutník. „Nebo to řekněme tak, jak to je. Jsem maličko záštiplný.“

Propukl náhle v mečivý smích. Harry se musel smát s ním.

Brekke znovu pohlédl na hodinky a vyskočil.

„V USA otevírají. Zatracené turbulence. Uvidíme se. Přemýšlejte o mé sestře.“

Už byl ze dveří. Harry tam zůstal sedět, dál kouřil a myslel na Brekkeho sestru. Potom odjel taxíkem do Patpongu. Nevěděl, co hledá, usedl však do jednoho go-go baru, málem si tam koupil pivo, a rychle zase vyšel ven. V Le Boucheron si dal žabí stehýnka. Majitel, který za ním přišel, mu velice špatnou angličtinou vysvětlil, že se mu stýská po Normandii. Harry mu sdělil, že jeho dědeček se zúčastnil operace Overlord. Nebyla to úplně pravda, avšak Francouz se díky tomu rozzářil.

Harry zaplatil a našel si jiný lokál. Přisedla si k němu dívka v botách na absurdně vysokém podpatku, pohlédla na něj velkýma hnědýma očima a zeptala se ho, jestli by ho nechtěl vykouřit. Jasně že bych ho chtěl vykouřit, pomyslel si Harry, a zavrtěl hlavou. Zaznamenal, že v televizi, visící nad zrcadlovou policí v baru, hraje Manchester United. V zrcadle viděl dívky tančící na malém intimním pódiu přímo za ním. Měly na sobě nalepené zlaté papírové hvězdičky, které jim sotva zakrývaly bradavky, ale které byly dostatečně velké na to, aby bar neporušoval zákon o nahotě. A na miniaturních kalhotkách měla každá dívka připevněný lístek s číslem. Policie se nikdy neptala, k čemu ten lístek slouží, bylo však obecně známo, že jeho účelem je předcházet nedorozuměním, když si klient kupuje dívku u baru. Harry si jí už všiml. Číslo dvacet. Dim od něj byla z oněch čtyř tančících dívek nejdále a její unavený pohled přelétal jako radar po řadě mužů u baru. Občas jí přeběhl po rtech rychlý úsměv, jiskru v očích jí však nezažehl. Zdálo se, že navázala oční kontakt s hubeným mužem v jakémsi tropickém obleku. Němec, odhadoval ho Harry, aniž věděl proč. Sledoval její boky líně se vlnící ze strany na stranu, lesknoucí se černé vlasy pohupující se jí na zádech, když se otáčela, a hladkou žhnoucí pleť, která vypadala, jako by ji něco zevnitř osvětlovalo. Kdyby nebylo těch očí, byla by krásná, pomyslel si Harry.

Na zlomek vteřiny se jejich pohledy střetly v zrcadle a Harry okamžitě pocítil úzkost. Dim nedala nijak najevo, že by ho poznala, Harry však přesunul pohled k televizi, která zabírala záda jednoho hráče, jenž právě mířil ze střídačky na trávník. Stejné číslo. Na dresu měl napsáno „Solskj? r“. Harry se probudil jako ze sna.

„Krucinál!“ zařval a převrhl svou sklenici, až cola vystříkla do klína prostitutky s vysokými podpatky. Harry si razil cestu ven a přitom za sebou slyšel její pobouřené výkřiky: „You not my friend!“

* * *

Protože Ivara L? kena nezastihl doma, zavolal Tonje Wiigové.

„Harry, marně jsem vás celý den sháněla!“ sdělila mu. „L? ken se včera vůbec neobjevil a dneska ráno mi v práci vysvětlil, že špatně pochopil, v jaké restauraci jsme se měli sejít, a čekal na mě úplně jinde. Co se tady děje?“

„Jindy,“ odrazil její otázku Harry. „Víte, kde je L? ken teď?“

„Ne. Nebo vlastně ano, vím, dneska je středa. Měl jít s několika dalšími lidmi z velvyslanectví na tematický večer ve FCCT. To je klub pro zahraniční korespondenty v Bangkoku, ale mezi členy je spousta expatů.“

„Expatů?“

„Á, promiňte, Harry. Ex patriotů. Cizinců, kteří se tu usadili a pracují tady.“

„Takže přistěhovalci?“

Zasmála se. „Tahle se zrovna nenazýváme.“

„Kdy ta akce začíná?“ zeptal se Harry.

„Devět minut po sedmé.“

„Devět minut po sedmé?“

„To je nějaká buddhistická záležitost. Devítka je šťastné číslo.“

„Aha.“

„To ještě nic není, uvidíte, až se tu bude dít něco důležitého. Než sem přijeli z Hong Kongu podepsat smlouvu o projektu BERTS, snažili se čtyři věštci dva týdny najít nejpříhodnější datum a hodinu pro podpis. Nic proti Asiatům, jsou pracovití a roztomilí, ovšem v některých ohledech ještě neslezli ze stromů.“

„Zajímavé, ale já musím…“

„Taky musím běžet, Harry, můžeme zbytek probrat potom?“

Než Harry zavěsil, potřásl hlavou nad pošetilostí světa. V této souvislosti mu šťastná čísla nepřipadala nijak zvlášť absurdní.

Zavolal na policejní stanici, kde zastihl Rangsana, který mu dal soukromé číslo profesora z muzea wat Benchamabophit.

Kapitola 37

Dva muži v zeleném se prodrali křovím, jeden se prohýbal pod zraněným kamarádem, kterého nesl přes rameno. Uložili ho do bezpečí za padlý kmen stromu a zatím sami vytáhli pušky, přiložili je k lícím a vypálili do roští. Suchý hlas oznámil, že toto je beznadějný boj Východního Timoru proti prezidentu Suhartovi a jeho teroristickému režimu.

Na pódiu jakýsi muž nervózně šustil papíry. Během svých cest po světě často mluvil o své domovině – a dnešní večer je důležitý. V sále Foreign Correspondents Club Thailand nebylo možná tolik lidí, jen asi čtyřicet či padesát, ale byli to lidé významní, dohromady by možná mohli jeho poselství zprostředkovat milionům čtenářů. Promítaný film viděl stokrát a věděl, že přesně za dvě minuty bude muset vejít do jámy lvové.

Ivar L? ken sebou mimoděk trhl, když ucítil na rameni ruku a zaslechl šeptající hlas: „Musíme si promluvit. Teď hned.“

V pološeru zahlédl Harryho obličej. Vstal a společně opustili místnost, zatímco partyzán s polovinou obličeje spečenou v tuhou masku vysvětloval, proč strávil posledních osm let svého života v indonéské džungli.

„Jak jste mě našel?“ zeptal se L? ken poté, co vyšli ven.

„Mluvil jsem s Tonje Wiigovou. Chodíváte sem?“

„Jak se to vezme. Chci být v obraze. Navíc se tu setkám s lidmi, se kterými je užitečné mluvit.“

„Jako třeba s lidmi z dánské a švédské ambasády?“

Zablýskl se zlatý zub.

„Jak jsem povídal, chci být v obraze. Co se děje?“

„Všechno.“

„Jak všechno?“

„Už vím, po kom jdete. A vím, že ty případy spolu souvisejí.“

L? kenův úsměv zmizel.

„Zvláštní je, že jsem se v jeden z prvních dnů svého pobytu tady nacházel jen coby kamenem dohodil od místa, kde jste ho pozoroval.“

„No ne…“ Těžko říct, zda L? kenovi zazněl v hlase sarkasmus.

„Vrchní komisařku Crumleyovou napadlo, že by mě mohla vzít na výlet lodí po řece. Ukázala mi dům jednoho Nora, který si do Bangkoku přestěhoval celý barmský chrám. Znáte Oveho Klipru, že?“

L? ken neodpověděl.

„No… To propojení mě nenapadlo, dokud jsem včera večer nezahlédl v televizi fotbalový zápas.“

„Fotbalový zápas?“

„Nejslavnější Nor na světě hraje náhodou v Kliprově oblíbeném klubu.“

„A co má být?“

„Víte, jaké číslo dresu Ole Gunnar Solskj? r má?“

„Ne, proč bych to měl proboha vědět?“

„No, kluci na celém světě to vědí a jeho dres si můžete koupit v obchodech se sportovními potřebami od Kapského Města po Vancouver. Občas si ho pořizují i dospělí.“

L? ken pokývl a přitom dál upíral pohled na Harryho. „Číslo dvacet,“ dodal Harry. „Jako na té fotografii. Díky tomu mi došlo pár dalších věcí. Střenka nože, který měl Molnes v zádech, byla zdobená zvláštní skleněnou mozaikou a jeden kunsthistorik nám vysvětlil, že jde o velice starý nůž ze severního Thajska, který pravděpodobně vyrobili lidé z národa Šanů. Dnes odpoledne jsem s ním mluvil. Sdělil mi, že Šanové žili také v určitých částech Barmy, kde mimo jiné budovali chrámy. Specifickým rysem těchto chrámů bylo to, že okna i dveře bývaly často zdobené stejným typem mozaik, jako je ta na noži. Cestou sem jsem za profesorem zajel a ukázal mu jednu z vašich fotografií. Nepochyboval o tom, že na ní je okno ze šanského chrámu, pane L? kene.“

Bylo slyšet, že řečník uvnitř v kavárně spustil. Jeho hlas zněl v reproduktorech kovově a řezavě.

„Dobrá práce, pane Hole. Co se stane teď?“

„Teď mi povíte, co se odehrává v zákulisí, a pak převezmu další vyšetřování.“

L? ken se hlasitě zasmál. „Děláte si legraci, že?“

Harry si nedělal legraci.

„Zajímavý návrh, pane Hole, ale myslím, že to nepůjde. Moji nadřízení…“

„Myslím, že ‚návrh‘ není to správné slovo, pane L? kene. Zkuste ‚ultimátum‘.“

L? ken se zasmál ještě hlasitěji. „Vy tedy máte koule, pane Hole, to se musí nechat. Kvůli čemu přesně se domníváte, že se nacházíte v pozici, ve které si můžete diktovat ultimáta?“

„Jestliže vysvětlím thajskému policejnímu řediteli, co se tu děje, budete mít sakra velký problém.“

„Vykopnou vás, pane Hole.“

„Za co? Za prvé jsem pověřen tím, abych tu vyšetřoval vraždu, ne abych kryl záda několika byrokratům v Oslu. Já sám nemám nic proti tomu, že se snažíte dostat jednoho pederasta, ale nenesu za to odpovědnost. A až se norský parlament dozví, že nebyl informován o nezákonném vyšetřování, osobně bych tipoval, že vyhazov bude hrozit úplně jiným lidem než mně. Jak to já vidím, je šance být nezaměstnaný vyšší, jestliže ze sebe udělám spoluviníka tím, že si tohle nechám pro sebe. Cigaretu?“

Harry přidržel před L? kenem právě načatou krabičku camelek. L? ken zavrtěl hlavou, ale pak si to rozmyslel. Harry oběma připálil a usadili se do křesel stojících u stěny. Z kavárny se ozval hlasitý potlesk.

„Proč jste to nenechal plavat, pane Hole? Už dávno jste pochopil, že vaším úkolem tady není cokoli vyřešit, tak proč jste nemohl ohnout hřbet a ušetřit sám sebe i nás ostatní spousty potíží?“

Harry zhluboka šlukoval a dlouze vydechoval. Většina kouře mu zůstávala v těle.

„Camelky jsem začal znovu kouřit na podzim,“ pronesl a poplácal se po kapse. „Kdysi jsem měl přítelkyni, která je kouřila. Nikdy mi nedala ze své krabičky, tvrdila, že bych si na to zvykl. Cestovali jsme na jízdenky Interrail a ve vlaku mezi Pamplonou a Cannes jsem zjistil, že mi cigarety došly. Ona byla toho názoru, že mě to aspoň vytrestá. Cesta měla trvat skoro deset hodin a já jsem si nakonec musel jít vyžebrat cigaretu od cestujících v okolních kupé, zatímco ona si klidně bafala ze svých camelek. Zvláštní, že?“

Obrátil cigaretu vzhůru a foukl do jejího žhavého konce.

„No, po příjezdu do Cannes jsem dál žebral camelky od cizích lidí. Ze začátku jí to připadalo vtipné. Když jsem začal v Paříži obcházet v restauracích stoly, už jí to tak vtipné nepřipadalo a řekla mi, že si můžu vzít z její krabičky, jenže já jsem odmítl. Když se v Amsterdamu potkala se svými norskými známými a já jsem je požádal o cigaretu, ačkoli její krabička ležela na stole, připadalo jí to dětinské. Koupila mi sama krabičku cigaret, tvrdila, že to není žebrání, ovšem já jsem ji schválně nechal ležet v hotelovém pokoji. Protože jsem v tom po návratu do Osla pokračoval, prohlásila, že jsem nemocný.“

„Má tahle historka nějaký konec?“

„Jistě. Přestala kouřit.“

L? ken se uchechtl. „Takže happy end.“

„Přibližně ve stejnou dobu se odstěhovala s jedním muzikantem do Londýna.“

L? kenovi se cosi zadrhlo v krku.

„Možná jste tehdy zašel příliš daleko?“

„Samozřejmě.“

„Ale moc jste se z toho nepoučil?“

„Ne.“

Dál kouřili mlčky.

„Chápu,“ prohlásil L? ken a cigaretu típl. Z kavárny začali vycházet lidé.

„Pojďme někam na pivo, já vám to tam celé povím.“

* * *

„Ove Klipra staví silnice. Kromě toho o něm vlastně nic moc nevíme. Víme, že v pětadvaceti letech odjel jako nedostudovaný inženýr do Thajska, a protože měl špatnou pověst, změnil si jméno z Pedersen na Klipra, což je název čtvrti v? lesundu, kde vyrostl.“

Seděli v hluboké kožené pohovce, před nimi stála stereosouprava, televizor a stolek s pivem, lahví vody, dvěma mikrofony a katalogem písniček. Harry si nejprve myslel, že L? ken vtipkuje, když prohlásil, že půjdou do karaoke baru, ale pak mu L? ken vysvětlil proč. Člověk si tam na hodinu pronajme zvukotěsný prostor, nemusí uvádět žádné jméno, objedná si k pití, co chce, a mimo to ho nechají na pokoji. Navíc je tam tolik lidí, že se dá přijít i odejít nepozorovaně. Prostě je to dokonalé místo pro tajné schůzky. Však se také zdálo, že tu L? ken není poprvé.

„Proč měl Klipra špatnou pověst?“ zeptal se Harry.

„Když jsme se začali v tom případu šťourat, ukázalo se, že měl v? lesundu pár afér s několika nezletilými chlapci. Nikdo nic neohlásil, ale začaly kolovat řeči a jemu připadalo vhodné se přestěhovat. Po svém příchodu sem si zaregistroval inženýrskou společnost, nechal si natisknout vizitky s titulem doktor a začal klepat na dveře a tvrdit, že ví něco o stavbě silnic. Tehdy, před dvaceti lety, existovaly v Thajsku v podstatě jen dva způsoby, jak získat projekt na stavbu silnice: buď být příbuzný s někým z vlády, nebo být dost bohatý na to, abyste někoho z vlády mohl uplatit. Klipra nebyl ani jedno, proto mu štěstí samozřejmě nehrálo do karet. Osvojil si však dvě věci, které rozhodně položily základ celého jmění, na němž dneska sedí: naučil se thajsky a umění lichotit. To s lichocením jsem si nevymyslel, tím se tady sám chlubil několika Norům. Tvrdí, že se naučil usmívat se tak dobře, až i Thajcům samotným připadalo, že všeho moc škodí. Kromě toho údajně sdílel svůj zájem o mladé kluky s několika politiky, s nimiž se postupně začal stýkat. Tohle společné sdílení neřestí mu pak rozhodně neuškodilo, když se měly rozdílet kontrakty na výstavbu takzvaného projektu BERTS, Bangkok Elevated Road and Train Systems.“

„Silnice a železnice?“

„Přesně tak. Jistě jste si všiml těch mohutných ocelových pilířů, které zatloukají po celém městě do země.“

Harry přikývl.

„Prozatím je jich šest tisíc, ale přibudou další. A nejsou jenom pro dálnici, protože nad tou má pak probíhat nová železniční trať. Mluvíme o padesáti kilometrech hypermoderní dálnice a šedesáti kilometrech kolejí za pětadvacet miliard korun, které mají tohle město zachránit před udušením. Chápete to? Tenhle projekt je pravděpodobně největším silničním projektem v jakémkoli městě vůbec, je to úplná Mekka asfaltu a pražců.“

„A Klipra se na tom podílí?“

„Zdá se, že nikdo zcela přesně neví, kdo se na tom podílí a kdo ne. Jasné je to, že původní hlavní dodavatel z Hong Kongu se stáhl a že rozpočet a časový harmonogram zcela jistě půjdou do háje.“

„Překročení rozpočtu? Jsem v šoku,“ odtušil Harry suše.

„Jenže to v každém případě znamená, že na ostatní zbude víc práce. Můj odhad zní, že Klipra už je v tom projektu silně zaháčkován. Jestliže někdo vycouvá, musí politici přistoupit na to, že ostatní zájemci upraví své nabídky. Jestliže má Klipra dost finančního kapitálu, aby si ukousl ten kus koláče, který se mu nabízí, může se rychle stát nejmocnějším dodavatelem v zemi.“

„Aha, ale co to má společného s násilím na dětech?“

„Jenom to, že mocní muži disponují schopností ohýbat paragrafy ve svůj prospěch. Nemám důvod pochybovat o integritě současné vlády, avšak šance na vydání pachatele se sotva zvýší, jestliže bude mít dotyčný politický vliv a jestliže by jeho zatčení navíc zpozdilo celý projekt výstavby.“

„Co tedy uděláte?“

„Věci se už daly do pohybu. Po tom případu s Norem zatčeným zkraje roku v Pattayi, se politici doma probrali a pracují na uzavření podobné dohody, jakou mají Švédsko a Dánsko. Až k tomu dojde, chvilku počkáme, potom Klipru zatkneme a thajským úřadům vysvětlíme, že ty snímky byly samozřejmě pořízeny až poté, co ona dohoda vstoupila v platnost.“

„A odsoudíte ho za nezákonný sexuální styk s nezletilými?“

„Možná i za vraždu.“

Harry sebou v křesle trhl.

„Snad si nemyslíte, inspektore, že jste jediný, kdo dokázal ten nůž spojit s Kliprou?“ zeptal se L? ken a přitom se snažil zapálit si dýmku.

„Co o tom noži víte?“ chtěl vědět Harry.

„Vezl jsem Tonje Wiigovou do motelu, když jela velvyslance identifikovat. Podařilo se mi tam pořídit pár fotek.“

„S partou přihlížejících policistů za zády?“

„No, měl jsem dost malý aparát. Vejde se do náramkových hodinek, takových, jako jsou tyhle.“ L? ken se usmál. „V běžném obchodě ho nekoupíte.“

„A pak jste si spojil tu skleněnou mozaiku na střence s Kliprovým domem?“

„Navázal jsem kontakt s jedním z těch lidí, kteří prodali Kliprovi onen chrám, s jistým pongyi v centru Mahasi v Rangúnu. Nůž byl součástí příslušenství, které patřilo k chrámu a které Klipra koupil spolu s ním. Podle onoho mnicha se tyhle nože vyrábějí v páru. Prý tedy existuje ještě jeden nůž, který je naprosto identický.“

„Počkejte,“ zarazil ho Harry. „Když jste kontaktoval toho mnicha, musel jste předem tušit, že má ten nůž něco společného s barmskými chrámy.“

L? ken pokrčil rameny.

„Ale no tak,“ vyzval ho Harry. „Nejste přece snad taky kunsthistorik. My jsme potřebovali na zjištění skutečnosti, že ten nůž má co do činění se Šany, pomoc profesora. Vy jste Klipru podezíral, ještě než jste se zeptal.“

L? ken si spálil prsty a vztekle odhodil vyhořelou zápalku.

„Měl jsem důvod se domnívat, že by ta vražda mohla souviset s Kliprou. V den, kdy byl velvyslanec zavražděn, jsem totiž seděl v bytě šikmo naproti Kliprově domu.“

„No a?“

„Atle Molnes tam přijel kolem sedmé. Okolo osmé odsud s Kliprou odjeli ve velvyslancově voze.“

„Jste si jistý, že to byli oni? Viděl jsem to auto a jako většina velvyslaneckých vozů má v oknech zatmavená skla.“

„Když auto přijelo, sledoval jsem Klipru objektivem fotoaparátu. Zaparkovali v garáži a odsud vedou dveře přímo do domu, takže jsem nejdřív zahlédl, že Klipra vstal a došel ke dveřím. Pak jsem chvíli neviděl nikoho, ale vzápětí jsem spatřil, jak se velvyslanec několikrát prošel po místnosti. Potom vůz odjel a Klipra zmizel.“

„Nemůžete vědět, že to byl velvyslanec,“ konstatoval Harry.

„Proč ne?“

„Protože z místa, kde jste seděl, jste ho mohl vidět jen od poloviny zad dolů, zbytek zakrývala vitráž.“

L? ken se zasmál.

„No, ono to stačilo,“ vysvětlil a konečně se mu podařilo dýmku zapálit. Spokojeně potáhl. „Protože v Thajsku nosil jen jeden člověk takovýhle oblek.“

Za jiných okolností by se na něj Harry patrně zazubil, ale právě teď mu hlavou běželo příliš mnoho jiných věcí.

„Proč o tomhle nebyli informováni Torhus a osloská vrchní policejní náčelnice?“

„Kdo tvrdí, že o tom nebyli informováni?“

Harry ucítil tlak kdesi vzadu za očima. Rozhlédl se, co by se tu dalo rozbít.

Kapitola 38

Bjarne M? ller stál u okna a díval se ven. Nezdálo se, že by mráz měl v úmyslu se brzy vzdát. M? llerovi synové byli toho názoru, že to je super, a k večeři se dostavovali s omrzlými prsty u nohou a s červenými tvářemi a přitom se hádali, kdo z nich doskočil nejdál.

Čas ubíhá tak rychle, ještě nedávno je přece držel mezi svými lyžemi a sjížděl s nimi pluhem stráně na Grefsenkollenu. Včera za nimi zašel do pokojíku, zeptal se jich, jestli jim má něco přečíst, a oni se na něj jenom divně podívali.

Trine tvrdí, že vypadá unaveně. Je unavený? Možná. Má poslední dobou o čem přemýšlet, víc, než si možná představoval, když kývl na to, že přijme funkci šéfa oddělení. Pokud nepíše hlášení, neorganizuje porady a nesestavuje rozpočty, klepe mu na dveře někdo z jeho lidí s problémem, s nímž si neví rady – manželka se chce rozvést, příliš mu zvýšili nájem nebo má pocuchané nervy.

Policejní práce, na kterou se tak těšil, když ten post bral, tedy vedení vyšetřování, byla takřka odsunuta na vedlejší kolej. Zatím se také ještě plně neorientuje ve skryté agendě, v písmu mezi řádky, v kariérní hře. Občas uvažoval, jestli neměl zůstat tam, kde byl, věděl však, že Trine oceňuje postup v platové třídě. A kluci si přejí skokanské lyže. Možná je načase, aby také dostali počítač, o který škemrají. Proti sklu vířily drobné vločky. Zatraceně, byl tak dobrý policajt.

Zazvonil telefon.

„M? ller.“

„Tady je Hole. Vy jste to věděl celou dobu?“

„Haló? Harry, to jste vy?“

„Věděl jste, že si mě vybrali právě proto, aby si mohli být jisti, že se tohle vyšetřování nikam nepohne?“

M? ller ztišil hlas. Zapomněl na skokanské lyže i počítač. „Myslím, že úplně přesně nechápu, o čem to mluvíte.“

„Jenom chci, abyste mi řekl, jestli jste věděl, že lidi z Osla mají od samého začátku podezření, kdo je vrah.“

„Dobrá, Harry. Nevěděl jsem… Chci tím říct, nevím, o čem to tady proboha mluvíte.“

„Vrchní policejní náčelnice a Dagfinn Torhus už od té vraždy vědí, že jistý Nor jménem Ove Klipra a velvyslanec spolu odjeli v jednom autě z Kliprova domu půl hodiny předtím, než velvyslanec dorazil do toho motelu. Taky vědí, že Klipra měl sakra dobrý motiv velvyslance zavraždit.“

M? ller se ztěžka posadil.

„A tím motivem je co?“

„Klipra patří k nejbohatším mužům v Bangkoku, velvyslanec byl ve finanční tísni, sám inicioval zahájení nanejvýš nezákonného vyšetřování Klipry pro sexuální násilí na dětech, a když byl nalezen mrtev, měl v aktovce fotografie, na nichž byl Klipra společně s nějakým chlapcem. Nedá zrovna moc práce si představit, čeho se návštěva u Klipry mohla týkat. Molnes musel dokázat Klipru přesvědčit, že je to jeho sólová akce, že ty snímky pořídil sám. A zřejmě mu stanovil cenu za ‚všechny kopie‘, neříkává se to tak? Samozřejmě se nedá ověřit, kolik kopií Molnes pořídil, takže není ani složité si představit, že Klipra pochopil, že vyděrač, který je nenapravitelným hazardním hráčem, jakým velvyslanec skutečně byl, se mu zaručeně znovu objeví u dveří. A znovu. Proto Klipra patrně navrhl vyjížďku, vystoupil u banky a požádal Molnese, aby se ubytoval v motelu a počkal na něj, až dorazí s penězi. Když tam Klipra přijel, nemusel hledat příslušný pokoj, uviděl velvyslancovo auto zaparkované venku, že? Krucinál, ten chlap dokázal dokonce vystopovat ten nůž až ke Kliprovi.“

„Jaký chlap?“

„L? ken. Ivar L? ken. Starý tajný agent, který už několik let operuje ve zdejším regionu. Zaměstnanec OSN, tvrdí, že pracoval s uprchlíky, ale já vím kulový. Tipuju, že většinu mzdy mu vyplácí NATO nebo někdo podobný. Sleduje Klipru potajmu už několik měsíců.“

„Tohle velvyslanec nevěděl? Měl jsem dojem, že jste povídal, že právě on inicioval to vyšetřování.“

„Co tím míníte?“

„Tvrdíte, že velvyslanec zajel ke Kliprovi, aby ho vydíral, přestože věděl, že ten tajný agent ho sleduje?“

„Samozřejmě že to věděl, dostal přece od L? kena kopie těch fotek. No a co? Na tom, že norský velvyslanec vykoná zdvořilostní návštěvu u nejbohatšího muže v Bangkoku, není nic podezřelého, ne?“

„Možná ne. Co ještě vám pověděl tenhleten L? ken?“

„Vysvětlil mi skutečný důvod, proč sem poslali právě mě.“

„A ten zní?“

„Počkejte chvilku.“

M? ller slyšel, jak Harry rukou zakryl sluchátko, a potom vzrušené výkřiky norsky i anglicky. Nato se Harry opět ozval.

„Omlouvám se, šéfe, ale je tady těsno. Můj soused si postavil židli na telefonní kabel. U čeho jsme to skončili?“

„U důvodu, proč tam poslali právě vás.“

„Jo. Ti, co se účastní vyšetřování Klipry, pořádně riskují. Kdyby byli odhaleni, byl by z toho pěkný poprask, příšerný politický skandál, padaly by hlavy… Chápete? Takže když byl velvyslanec nalezen mrtvý a oni měli poměrně jasnou představu o tom, kdo to udělal, museli zajistit, aby vyšetřování vraždy neodkrylo celý jejich plán. Museli najít zlatou střední cestu, udělat něco, ale zase ne tolik, aby to rozvířilo prach. Díky tomu, že sem poslali norského policistu, je nemohl nikdo obviňovat, že nic nepodnikli. Doslechl jsem se, že sem nechtěli vyslat celý tým, protože by to Thajci špatně nesli.“

Harryho smích se smísil s jiným hovorem, který šuměl kdesi mezi zemí a satelitem.

„Místo toho vybrali člověka, o kterém se domnívali, že tady s největší pravděpodobností nic nezjistí. Dagfinn Torhus se poptal a našel dokonalého kandidáta, takového, který jim zaručeně nenadělá víc problémů. Protože patrně bude trávit večery nad basou piv a ve dne bude vyspávat opici. Harry Hole byl perfektní, protože funguje, ale jen tak tak. Výběr se dal obhájit, pokud by ta otázka padla, tím, že dotyčný se dobře osvědčil při podobné práci v Austrálii. A jako by to nestačilo, podpořil ho i šéf oddělení M? ller, a ten by to měl přece vědět nejlíp, že?“

M? llerovi se to, co slyšel, nelíbilo. Ještě méně proto, že to teď jasně viděl, jasně si vybavoval pohled vrchní policejní náčelnice přes stůl ve chvíli, kdy padla ta otázka, neznatelně povytažené obočí. Byl to rozkaz.

„Ale proč by Torhus a vrchní policejní náčelnice riskovali, že přijdou o místo, jen aby chytili jednoho ubohého pederasta?“

„Dobrá otázka.“

Rozhostilo se ticho. Ani jeden z nich se neodvážil pronést nahlas to, co si oba mysleli.

„Takže co bude, Harry?“

„Teď bude následovat operace Save ass.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že nikomu nezůstane v ruce černý Petr. Ani L? kenovi, ani mně. Dohoda zní, že prozatím budu v téhle záležitosti držet klapačku a společně Klipru zabásneme. Počítám s tím, že od té chvíle pak budete mít zájem ten případ přebrat, šéfe. Možná s ním jít rovnou do parlamentu. Musíte totiž zachránit i svůj zadek.“

M? ller se zamyslel. Nebyl si jistý, jestli si přeje záchranu. Nejhorší, co se mu mohlo stát, bylo to, že by ho sesadili a vrátil by se zpátky k policejní práci.

„Tohle jsou složité záležitosti, Harry. Musím si to promyslet, zavolám vám později, O.? K.?“

„O.? K.“

Dolehly k nim slabé náznaky jiného hovoru z éteru, který vzápětí umlkl. Chvíli jen poslouchali šumění.

„Harry?“

„Ano?“

„Kašlu na to přemýšlení. Jsem s vámi.“

„Vlastně jsem s tím počítal, šéfe.“

„Zavolejte mi, až ho zatknete.“

„Jo, to jsem ještě zapomněl říct. Od velvyslancovy vraždy Klipru nikdo neviděl.“

* * *

Nadešel den, který Harry celý proflákal.

Maloval kroužky a sledoval, jestli se něčemu podobají.

Zavolal mu Jens Brekke a zeptal se ho, jak pokračuje vyšetřování. Harry odpověděl, že to je státní tajemství, a Brekke pro to měl pochopení, spal by však prý lépe, kdyby věděl, že mají jiného hlavního podezřelého. Potom mu Brekke pověděl vtip, který právě vyslechl po telefonu, o gynekologovi, jenž líčil svému kolegovi, že jeho pacientka má klitoris jako vepřové koleno. „Tak veliký?“ vyzvídal kolega. „Ne,“ odpověděl gynekolog. „Tak slaný.“

Brekke se omluvil, že ve finančním světě kolují jen prasácké vtipy.

Později se Harry pokusil převyprávět ten vtip Nhoovi, ale buď byla mizerná jeho angličtina, nebo angličtina Nhoova, protože to vyznělo pěkně trapně.

Pak došel za Liz a zeptal se jí, jestli by si u ní nemohl chvíli jen tak posedět. Po hodině měla jeho mlčenlivé přítomnosti dost a vyzvala ho, aby se vypakoval.

Opět se najedl v Le Boucheron. Francouz na něj mluvil francouzsky, Harry se usmíval a odpovídal norsky.

Domů dorazil skoro v jedenáct.

„Máte návštěvu,“ informoval ho vrátný.

Harry vyjel výtahem nahoru, položil se na záda na kraji bazénu a naslouchal rytmickému pleskání Runiných temp.

„Jeďte domů,“ pronesl po chvíli. Runa neodpověděla a Harry vstal a vyšel po schodech ke svému bytu.

Kapitola 39

L? ken podal Harrymu dalekohled pro noční vidění.

„Je to jasné,“ prohlásil. „Vím, jak to tu chodí. Teď si strážný půjde sednout do budky u příjezdu k bráně. Na další obhlídku se vypraví nejdřív za dvacet minut.“

Seděli na půdě jednoho domu přibližně sto metrů od Kliprova bydliště. Okno bylo zatlučené, avšak mezi dvěma prkny bylo místo právě na dalekohled. Nebo na fotoaparát. Mezi půdou a Kliprovým teakovým domem ozdobeným dračími hlavami se nacházela řada nízkých kůlen, ulice a vysoká bílá zeď s ostnatým drátem na vrcholu.

„Žádný problém,“ prohlásil L? ken.

„Jediný problém v tomhle městě je to, že jsou všude lidi. Pořád. Musíme to tudíž obejít a přelézt zeď zezadu támhleté kůlny.“ Ukázal příslušným směrem a Harry se podíval dalekohledem.

L? ken ho požádal, aby si vzal na sebe diskrétní přiléhavé tmavé oblečení. Vybral si černé džíny a staré černé tričko s nápisem Joy Division. Když si ho oblékal, vzpomněl si na Kristin, na to, že jediné, co ji kdy naučil mít rád, byli Joy Division. Pomyslel si, že to možná vyvážilo skutečnost, že přestala mít ráda camelky.

„Tak se do toho pustíme,“ ozval se L? ken.

Vzduch venku byl nehybný a nad štěrkovou cestou se vznášel prach. Parta kluků tu hrála takraw, stáli v kruhu a udržovali ve vzduchu gumový míček tím, že si ho mezi sebou kopali. Dvou černě oděných farangů si nevšimli. Ti přešli ulici, vstoupili mezi kůlny a nepozorovaně se dostali ke zdi. Mlhavé večerní nebe odráželo špinavě žluté světlo z milionů malých i velkých světelných zdrojů, díky nimž v Bangkoku nebylo za takových večerů, jako byl tento, nikdy zcela tma. L? ken přehodil přes zeď svůj batůžek a rozvinul úzkou tenkou gumovou podložku, kterou přehodil přes ostnatý drát.

„Vy první,“ nařídil, spojil dlaně a Harry si do nich položil nohu.

„A co vy?“

„Na mě nemyslete, no tak.“

Vyzdvihl Harryho do výšky, aby se mohl chytit jednoho ze sloupků na vrcholu zdi. Harry přehodil přes podložku jednu nohu, ucítil, jak ostny protrhly gumu v místě jeho rozkroku, přitom přetáhl druhou nohu. Snažil se nemyslet na historku o chlapci, který sjel po stožáru na romsdalském trhu, aniž pomyslel na to, že dole je háček s úchytem na lano. Dědeček tvrdil, že výkřik vykastrovaného chlapce byl slyšet daleko přes fjord.

Vedle Harryho se zjevil L? ken.

„No ne, to bylo rychlé,“ šeptl Harry.

„Kondice dnešních penzistů.“

Shrbení přeběhli přes trávník, L? ken první, proběhli podél domovní zdi a zastavili se na rohu. L? ken vytáhl dalekohled pro noční vidění a počkal, dokud si nebyl jistý, že se hlídač dívá jinam.

„Teď!“

Harry se rozběhl a snažil se namluvit si, že je neviditelný. Ke garáži to nebylo daleko, cesta však byla osvětlená a ze strážní budky nic nezakrývalo výhled. L? ken mu běžel v patách.

Harry se domníval, že nemůže existovat mnoho způsobů, jak se vloupat do domu, avšak L? ken trval na tom, aby si všechno naplánovali do nejmenšího detailu. Když zdůraznil, že poslední kritický úsek musejí přeběhnout těsně pospolu, navrhl Harry, jestli by nebylo chytřejší běžet po jednom, zatímco druhý by hlídal.

„Hlídal co?“ zeptal se L? ken ironicky. „Jestliže budeme odhaleni, všimneme si toho. Poběžíme-li jeden po druhém, zvýší se riziko, že nás objeví, dvojnásobně. Povězte mi, copak se dneska u policie už nic neučíte?“ Harry nevyjádřil proti zbytku plánu žádné námitky.

Postranní dveře garáže, v níž trůnil bílý Lincoln Continental, skutečně vedly do domu. L? ken se domníval, že překonat zámek v postranních dveřích bude snazší než překonat zámek ve dveřích hlavních, navíc přitom nebudou od brány vidět.

Vytáhl paklíč a pustil se do práce.

„Sledujete čas?“ zašeptal a Harry přikývl. Podle rozvrhu zbývalo do další obchůzky šestnáct minut.

Po dvanácti minutách začal Harry cítit, jak ho svědí celé tělo.

Po třinácti minutách si začal přát, aby šel náhodou kolem Sunthorn.

Po čtrnácti minutách pochopil, že budou muset operaci přerušit.

„Mizíme,“ šeptl.

„Už jenom chviličku,“ namítl L? ken sklánějící se nad zámkem.

„Nemáme čas.“

„Jen pár vteřin.“

„Teď hned!“ ucedil Harry přes zaťaté zuby.

L? ken neodpověděl. Harry se nadechl a položil mu paži na rameno. L? ken se k němu otočil a jejich pohledy se střetly. Zablýskl se zlatý zub. „Hotovo,“ šeptl L? ken.

Dveře se nehlučně otevřely. Vplížili se dovnitř a tiše za sebou zavřeli. V téže chvíli zaslechli z garáže kroky, spatřili oknem světlo kapesní svítilny a najednou kdosi mocně zalomcoval klikou. Stáli opření zády o zeď. Harry zadržoval dech, přitom cítil, jak mu srdce bije tak, až mu krev proudí celým tělem jako vodopád. Vzápětí se kroky vzdálily.

Harry sotva dokázal zašeptat: „Povídal jste dvacet minut!“

L? ken pokrčil rameny. „Pár minut sem nebo tam.“

Harry počítal a přitom dýchal otevřenými ústy.

Rozsvítili si každý svou kapesní svítilnu a chystali se vydat se do nitra domu, když vtom Harrymu cosi zapraskalo pod nohama.

„Co to je?“ namířil svítilnu na podlahu. Na tmavých parketách leželo pár drobných bílých úlomků.

L? ken zaměřil světlo na bíle natřenou zeď.

„Uf, Klipra blufuje. Tenhle dům není postavený výhradně z teaku. Teď jsem rozhodně ztratil vůči tomu chlapovi respekt,“ podotkl sarkasticky. „Pojďte, Hole, čas běží!“

Podle L? kenových pokynů prohledali rychle a systematicky celý dům. Harry se soustředil na to, co mu bylo nařízeno, pamatovat si, kde předměty leží, než je přemístí, nezanechávat otisky prstů na bílých dveřích a dívat se, zda zásuvky a skříně nejsou zalepené kousky lepicí pásky. Po téměř třech hodinách se usadili u kuchyňského stolu. L? ken našel několik časopisů s dětským pornem a revolver, který nevypadal, že by z něj někdo v posledních několika letech vystřelil. Obojí vyfotografoval.

„Ten chlap odjel hodně narychlo,“ zamyslel se. „V ložnici stojí dva prázdné kufry, v koupelně leží toaletní taštička a šatní skříně přetékají.“

„Možná měl třetí kufr?“ navrhl Harry.

L? ken na něj pohlédl se směsí odporu a shovívavosti. Přibližně tak, jako by se podíval na snaživého, ale ne právě bystrého vojína, pomyslel si Harry.

„Žádný chlap nemá dvě toaletní taštičky, Hole.“

Vojín, utvrdil se Harry.

„Zbývá ještě jedna místnost,“ dodal L? ken. „Pracovna v prvním patře je zamčená a zámek je jakási německá vymoženost a nedá se otevřít paklíčem.“ Vytáhl z batohu páčidlo.

„Doufal jsem, že ho nebudeme muset použít,“ podotkl. „Ve dveřích po nás zbude pořádná díra.“

„To nevadí,“ okomentoval to Harry. „Beztak mám dojem, že jsem jeho pantofle vrátil do špatné poličky.“

L? ken se uchechtl.

Páčidlo nasadili do pantů, nikoli pod zámek. Harry zareagoval příliš pozdě a těžké dveře padly se zaduněním do místnosti. Oba zůstali několik vteřin stát a čekali, jestli se ozve volání strážných.

„Myslíte si, že něco slyšeli?“ zeptal se Harry.

„Sotva. V tomhle městě připadá na jednoho obyvatele tolik decibelů, že o jednu ránu víc nebo míň, toho si nikdo nevšimne.“

Kužely jejich svítilen běhaly po stěnách jako žlutí švábi.

Na stěně nad psacím stolem visela nad zarámovaným plakátem s fotografií týmu červenobílá vlajka Manchesteru United. Pod ní byl upevněn ve dřevě vyřezaný červenobílý městský znak s plachetnicí.

Světlo se zarazilo u jednoho snímku. Zachycoval muže se širokými usmívajícími se ústy, solidním podbradkem a mírně vypoulenýma očima jiskřícíma veselostí. Ove Klipra vypadal jako člověk, který se rád směje. Měl světlé kudrny rozfoukané větrem. Fotografie byla patrně pořízena na palubě lodi.

„Nevypadá zrovna tak, jak by si člověk představoval pedofila,“ okomentoval to Harry.

„Pedofilové na to většinou nevypadají,“ namítl L? ken. Harry na něj vrhl pohled, oslepilo ho však světlo. „Co je tohle?“

Harry se otočil. L? ken osvětlil šedou kovovou bednu v rohu. Harry ji okamžitě poznal.

„Jo, to vám povím.“ Byl rád, že může konečně něčím přispět. „Tohle je nahrávací zařízení za půl milionu korun. Úplně stejné jsem viděl v Brekkeho kanceláři. Nahrává to telefonní hovory a nahrávka a časový kód se nedají zmanipulovat, takže je lze použít v případném soudním sporu. Hodí se to, jestliže člověk uzavírá ústní dohody o milionových částkách po telefonu.“

„Hodí se to, jestliže člověk mluví s lidmi v nejzkorumpovanější branži na světě v nejzkorumpovanější zemi na světě,“ dodal L? ken.

Harry rychle zalistoval papíry ležícími na psacím stole. Zahlédl hlavičkový papír s japonskými a americkými názvy společností, dohody, smlouvy, návrhy dohod a změny návrhů. V několika z nich byl zmíněn projekt BERTS. Všiml si secvaknutého svazku s názvem Barclay Thailand na přední straně. Očividně to byla analýza společnosti jménem Phuridell. Přejel svítilnou dál a prudce se zarazil, neboť světlo zachytilo cosi na stěně.

„Trefa! Podívejte se, L? kene. Tohle musí být ten druhý nůž, o kterém jste mluvil.“

L? ken neodpověděl, stál k němu obrácený zády.

„Slyšíte, co…“

„Musíme vypadnout, Hole. Teď hned.“

Harry se otočil a uviděl, že L? kenova svítilna ukazuje na malou krabičku na stěně, kde blikalo červené světýlko. V témže okamžiku ho přepadl pocit, jako by mu někdo zapíchl do ucha pletací jehlici, vysokofrekvenční jekot byl tak hlasitý, že okamžitě napůl ohluchl.

„Alarm s časovým zpožděním!“ vykřikl L? ken už v běhu. „Zhasněte svítilnu!“

Harry za ním klopýtal tmou po schodech. Běželi k postranním dveřím do garáže. L? ken Harryho zastavil ve chvíli, kdy položil ruku na kliku.

„Počkejte.“

Venku bylo slyšet hlasy a chřestění svazku klíčů.

„Stojí před hlavními dveřmi,“ prohlásil L? ken.

„No tak vypadneme!“

„Ne, kdybychom vyšli ven teď, uviděli by nás odtamtud,“ zašeptal L? ken. „Vyklouzneme, až vejdou dovnitř, souhlas?“

Harry přikývl. Na podlahu před nimi dopadl proužek měsíčního světla zbarvený modře vitráží v okně nade dveřmi.

„Co to tam děláte?“

Harry padl na kolena a rukama shraboval úlomky omítky na podlaze. Nestihl odpovědět, protože v téže chvíli se otevřel hlavní vstup. L? ken Harrymu přidržel postranní dveře a Harry se prosmykl ven. V následujícím okamžiku už běželi v předklonu přes trávník a přitom slyšeli, jak hysterické kvílení alarmu za nimi slábne.

„Close call,“ podotkl L? ken, když stáli na druhé straně zdi. Harry na něj pohlédl. Ve zlatém zubu se zablýskl měsíc. L? ken nebyl vůbec udýchaný.

Kapitola 40

V důsledku toho, jak Harry zabodl nůžky do zásuvky, shořelo kdesi ve zdi vedení, proto teď opět seděli při mihotavém světle svíčky. L? ken právě odšrouboval zátku Jima Beama.

„Proč krčíte nos, Hole? Nevoní vám to?“

„Vůně není problém.“

„A chuť?“

„Chuť je fajn. Jsme s Jimem staří kámoši.“

„Aha.“ L? ken si nalil pořádného panáka. „Možná už ale ne dobří kámoši?“

„Ostatní tvrdí, že na mě má špatný vliv.“

„Tak kdo vám dělá společnost teď?“

Harry pozvedl lahev coly. „Americký kulturní imperialismus.“

„Úplně abstinujete?“

„Na podzim jsem dost pil pivo.“

L? ken se uchechtl. Vřele a chápavě.

„Tak to bychom měli. Dumal jsem nad tím, proč proboha si Torhus vybral právě vás.“

Harry pochopil, že to byl nepřímý kompliment, že tím L? ken mínil, že si Torhus mohl zvolit většího pitomce. Že na vině je něco jiného než to, že by byl mizerný policajt.

Harry pokývl směrem k lahvi. „Tlumí to nevolnost?“

L? ken na něj tázavě pohlédl.

„Dokážete díky tomu na chvíli zapomenout na práci? Mám na mysli na ty kluky, fotky, celé to svinstvo.“

L? ken do sebe kopl panáka a nalil si znovu. Upil, odložil sklenici a pohodlně se opřel.

„Mám pro tuhle práci speciální kvalifikaci, Hole.“

Harry měl matné tušení, co tím míní.

„Vím, jak pedofilové přemýšlejí, co je žene, co je vzrušuje, jakým pokušením dokážou odolat a jakým ne.“ Vytáhl dýmku. „Rozumím jim, co si jen pamatuju.“

Harry nevěděl, co by na to měl říct. Proto držel pusu.

„Povídal jste abstinence? Jde vám to, Hole? Vystříhat se něčeho? Jako u té historky s cigaretou? Prostě se rozhodnete a potom se toho za všech okolností držíte?“

„No… Ano. Předpokládám, že ano,“ odvětil Harry. „Problém je jenom v tom, že moje rozhodnutí nebývají vždycky nutně dobrá.“

L? ken se opět uchechtl. Harry si vzpomněl na jednoho starého kamaráda, který se chechtal stejně. Pohřbil ho v Sydney, dotyčný však Harryho za nocí pravidelně navštěvoval.

„V tom případě jsme stejní. Nikdy v životě jsem nevztáhl ruku na dítě. Snil jsem o tom, fantazíroval jsem o tom a brečel jsem kvůli tomu, ale nikdy jsem to neudělal. Dokážete to pochopit?“

Harry polkl. Svářily se v něm protichůdné pocity.

„Nevím, jak jsem byl starý, když mě můj otčím poprvé znásilnil, ale hádám, že mi nebylo o moc víc než pět. Ve třinácti jsem mu zasekl do stehna sekeru. Zasáhl jsem tepnu, on dostal šok a málem umřel. Přežil, ale skončil na vozíku. Prohlásil, že to byla nehoda, že mi sekera vyklouzla při štípání dříví. Nejspíš měl dojem, že tím jsme si kvit.“

L? ken pozvedl sklenku a nedůvěřivě pohlédl na hnědou tekutinu.

„Možná vám to připadá jako pořádný paradox,“ pokračoval, „že sexuálně zneužívaným dětem ze statistického pohledu nejvíc hrozí, že se samy stanou násilníky, ne?“

Harry se zašklebil.

„Je to pravda,“ přikývl L? ken. „Pedofilové většinou přesně vědí, jaké utrpení dětem způsobují, mnozí násilníci často sami zažili strach, zmatek a pocity viny. Mimochodem, věděl jste, že řada psychologů tvrdí, že sexuální vzrušení a touha po smrti jsou úzce spřízněné?“

Harry zavrtěl hlavou. L? ken vyhltl panáka a přetáhl rty zpátky přes zuby.

„Je to stejné, jako když vás kousne upír. Člověk si myslí, že je mrtvý, a místo toho se probudí a sám je upírem. Nesmrtelným a s neutišitelnou žízní po krvi.“

„A s věčnou touhou zemřít?“

„Přesně tak.“

„A díky čemu jste vy sám jiný?“

„Všichni jsou jiní, Hole.“ L? ken dokončil nacpávání dýmky a odložil ji na stůl. Svlékl si černý rolák a na nahém těle se mu zaleskl pot. Byl šlachovitý a dobře stavěný, avšak povadlá kůže a ochablé svalstvo prozrazovaly, že už je starý a že možná přece jenom jednoho dne zemře.

„Když mi ve skříňce v důstojnickém klubu ve Vard? našli časopis s dětským pornem, zavolal si mě velitel základny. Předpokládám, že jsem měl štěstí – neohlásili mě, protože neměli důvod mě podezřívat z ničeho jiného než z toho, že se rád dívám na fotky. Proto jsem ani nedostal záznam do trestního rejstříku, jen mě vyzvali, abych u vzdušné obrany skončil. Prostřednictvím své práce tajného agenta jsem se dostal do styku s tím, co se tehdy jmenovalo Special Services, šlo o předchůdkyni CIA. Vyslali mě na kurz do Států a potom jsem byl odvelen do Koreje pod záminkou, že pracuju pro norskou polní nemocnici.“

„A pro koho přesně pracujete teď?“

L? ken pokrčil rameny, aby ukázal, že to nehraje roli.

„Nestydíte se?“ chtěl vědět Harry.

„Jistěže,“ odvětil L? ken a mdle se usmál. „Každý den. Je to moje slabost.“

„Tak proč mi to všechno vykládáte?“

„Za prvé proto, že jsem moc starý na to, abych něco předstíral. Za druhé proto, že nemusím brát ohledy na nikoho jiného než na sebe. A za třetí proto, že stud je spíš pocitová než intelektuální záležitost.“

Jeden koutek úst se mu stáhl v sarkastický škleb.

„Dřív jsem si předplácel Archives of Sexual Behavior, abych věděl, jestli už vědci nedokázali určit, jaká zrůda to vlastně jsem. Spíš ze zvědavosti než ze studu. Našel jsem tam článek o jednom pedofilním mnichovi ze Švýcarska, který nejspíš taky nikdy nic neprovedl, ale v polovině článku jsem došel k tomu, že se zamykal do jakési místnosti a pil rybí tuk se skleněnými střepy, takže jsem to nikdy nedočetl do konce. Sám se na sebe dívám raději jako na produkt výchovy a prostředí, ale navzdory všemu se považuju za morálního člověka. Dokážu žít sám se sebou, Hole.“

„Jak se ale můžete coby pedofil zabývat dětskou prostitucí? Vždyť vás právě tohle vzrušuje.“

L? ken se zamyšleně zahleděl do stolu.

„Nefantazíroval jste někdy o tom, že byste znásilnil nějakou ženu, Hole? Nemusíte odpovídat, vím, že ano. To ale přece neznamená, že si přejete někoho znásilnit, že? Ani to neznamená, že se nehodíte pro vyšetřování případů znásilnění, nebo ano? Ačkoli dokážete pochopit, že se muž může přestat ovládat, je to vlastně naprosto jednoduché. Je to šílené. Je to protizákonné. Svině ať pyká.“

V L? kenovi zmizel třetí panák. Už upil až k etiketě na lahvi.

Harry zavrtěl hlavou. „Promiňte, L? kene, mám dost problém to strávit. Kupujete si dětské porno, jste toho součástí. Bez takových jako vy by neexistoval pro tohle svinstvo trh.“

„Pravda.“ L? ken už měl zastřený pohled. „Nejsem žádný hrdina. Je pravda, že přispívám k tomu, že je svět takovým slzavým údolím, jakým je. Tak co můžu říct? To, co se zpívá v jedné písničce: Je to se mnou stejné jako s ostatními, když prší, promoknu.“

Harry se najednou také cítil starý. Starý a unavený.

„Na co ty kousky omítky?“ pronesl L? ken maličko nezřetelně.

„Jen takový nápad. Trklo mě, že se podobají prachu na šroubováku, který jsme našli v kufru Molnesova auta. Takové nažloutlé. Ne úplně bílé jako běžná omítka. Nechám je analyzovat a porovnám je s tím prachem z auta.“

„A co by to v tom případě znamenalo?“

Harry pokrčil rameny. „Člověk nikdy neví, co daná věc znamená. Devadesát devět procent informací, které nasbíráte během vyšetřování, je bezcenných. Můžete jen doufat, že budete při smyslech, až se vám před nosem vynoří to jedno procento.“

„To je fakt.“ L? ken zavřel oči a opřel se.

Harry sešel dolů na ulici a od bezzubého muže v kšiltovce s nápisem Liverpool si koupil nudlovou polévku s královskými krevetami. Thajec mu ji nabral z černého hrnce do plastového sáčku, sáček zavázal na uzel a vycenil dásně. V kuchyni našel Harry dva polévkové talíře. L? ken se s trhnutím probudil, když jím Harry zatřásl. Mlčky se najedli.

„Myslím, že už vím, kdo dal příkaz k tomuhle vyšetřování,“ pronesl Harry.

L? ken neodpověděl.

„Chápu, proč jste nemohli s tím sledováním počkat, dokud nebude připravená ta dohoda s Thajskem. Spěchalo to, že? Bylo nutné získat rychle výsledky, proto jste se do toho pustili potají.“

„Vy se nevzdáte?“

„Znamená to teď něco?“

L? ken foukal do lžíce.

„Opatřit důkazy může trvat dlouho,“ odvětil. „Možná roky. Časové hledisko bylo důležitější než cokoli jiného.“

„Předpokládám, že neexistuje žádný písemný záznam, který by vedl k iniciátorovi, tudíž Torhus v tom zůstane sám, pokud by to prasklo. Mám pravdu?“

L? ken před sebe zvedl lžíci s krevetou a promluvil k ní: „Zdatní politici si vždycky zajistí, aby měli krytá záda, ne? Na vyřizování špinavých záležitostí mají státní tajemníky. Ale státní tajemníci nevykonávají rozkazy sami. Ti se jen zmíní ředitelům odboru o tom, co je třeba udělat, aby se urychlila jejich stagnující kariéra.“

„Askildsen?“

L? ken si vsunul krevetu do úst a mlčky žvýkal.

„Jaký výhled do budoucna byl Torhusovi nabídnut oplátkou za vedení té operace? Funkce náměstka?“

„Nevím. O takových věcech nemluvíme.“

„A co vrchní policejní náčelnice, ta taky dost riskuje, ne?“

„Domnívám se, že je dobrá sociální demokratka.“

„Politické ambice?“

„Možná. Možná nikdo z nich neriskuje tolik, kolik si myslíte. To, že mám kancelář ve stejné budově jako velvyslanectví, neznamená…“

„Že jste na jejich výplatní listině? Tak pro koho pracujete? Jste na volné noze?“

L? ken se usmál na svůj vlastní odraz v polévce. „Povězte mi, Hole, co se stalo s tou vaší přítelkyní?“

Harry na něj zmateně pohlédl.

„S tou, co přestala kouřit.“

„To jsem vám řekl. Odjela do Anglie s jedním muzikantem.“

„Ale pak?“

„Kdo vám prozradil, že se později ještě něco stalo?“

„Vy. Způsobem, jakým jste o ní mluvil.“ L? ken se zasmál. Odložil lžíci a schoulil se na židli. „No tak, Hole. Vážně přestala kouřit? Navždycky?“

„Ne,“ odpověděl Harry. „Vlastně potom už ano. Navždycky.“

Pohlédl na lahev Jima Beama, zavřel oči a snažil se vybavit si teplo jednoho jediného, prvního drinku.

Harry u L? kena seděl, dokud L? ken nezačal klimbat. Pak ho doprovodil do ložnice, přehodil přes něj pléd a odešel.

* * *

Vrátný ve vchodu do River Garden také spal. Harry uvažoval, jestli ho má vzbudit, ale nakonec to neudělal – všichni by měli mít právo si v noci trochu pospat. Pode dveřmi měl zastrčený dopis. Uložil ho neotevřený do zásuvky nočního stolku k tomu předchozímu, postavil se k oknu a hleděl na nákladní loď černě a neslyšně se sunoucí pod mostem Taksin.

Kapitola 41

Harry dorazil do kanceláře až téměř v deset. Potkal Nhoa, který byl právě na odchodu.

„Už jste to slyšel?“

„Co jako?“ zívl Harry.

„Rozkaz policejního ředitele.“

Harry zavrtěl hlavou.

„Dozvěděli jsme se to na ranní poradě. Ti tam nahoře si spolu promluvili.“

Harry vrazil do dveří bez jakýchkoli formalit, až Liz na židli nadskočila.

„Dobré ráno, Harry?“

„Moc dobré ne. Dostal jsem se do postele až po páté. Co se mi to doneslo o omezení vyšetřování?“

Liz vzdychla.

„Zdá se, že naši policejní šéfové hodili zase řeč. Vaše vrchní policejní náčelnice mluví o napjatém rozpočtu a nedostatku policistů a netrpělivě si vás žádá zpět, zatímco náš policejní ředitel dostává za uši kvůli několika jiným případům vraždy, které jsme pustili ze zřetele, když se vynořil tenhle. Samozřejmě ne že bychom ho měli úplně odložit, jenom ho máme utlumit do běžného režimu.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že jsem dostala příkaz, abych vás během několika dní posadila na letadlo domů.“

„A?“

„Prohlásila jsem, že letadla bývají v lednu plně obsazená a že to může trvat nejméně týden.“

„Takže máme k dobru týden?“

„Ne, nakázali mi, že kdyby byla plná turistická třída, mám vám rezervovat první třídu.“

Harry se zasmál. „Třicet táců. Napjatý rozpočet? Kdepak, začínají být nervózní.“

Ozvalo se zavrzání, jak se Liz na židli zaklonila.

„Chcete si o tom promluvit, Harry?“

„Chcete vy?“ opáčil.

„Nevím, jestli chci. Občas je lepší nechat některé věci na pokoji, ne?“

„Tak proč to neuděláme?“

Otočila hlavu, roztáhla žaluzie a vyhlédla ven. Harrymu připadalo, jako by sluneční světlo dodávalo její holé lebce bílou svatozář.

„Víte, jaký je průměrný nástupní plat řadového policisty v našem Národním policejním úřadu, Harry? Sto padesát dolarů měsíčně. Na úřadě je sto dvacet tisíc policistů, kteří se snaží uživit svoje rodiny, jenže my nejsme schopní je dostatečně zaplatit, aby uživili alespoň sami sebe. Připadá vám pak zvláštní, že se část z nich pokouší přilepšit si k platu tím, že nechává některé věci na pokoji?“

„Ne.“

Liz znovu vzdychla.

„Osobně jsem nikdy nedokázala nechat věci na pokoji. Bozi vědí, že by se mi peníze navíc hodily, jenže já tohle nemám v povaze. Zní to asi jako nějaká skautská zásada, jenže někdo tu prostě pracovat musí.“

„Navíc je to vaše…“

„… odpovědnost, ano.“ Unaveně se usmála. „Člověk musí nést svůj kříž.“

Harry spustil. Liz donesla kávu, na recepci nahlásila, že nebude přijímat žádné hovory, dělala si poznámky, donesla další kávu, hleděla do stropu, nadávala a nakonec Harryho poslala pryč, aby mohla přemýšlet.

Za hodinu ho zavolala zpátky. Byla vzteklá.

„Krucinál, Harry, je vám jasné, o co mě žádáte?“

„Ano. A vidím, že to došlo i vám.“

„Riskuju, že přijdu o práci, pokud vás a toho L? kena přikryju.“

„Vítejte v klubu.“

„K čertu s vámi!“

Harry se zazubil.

* * *

Žena, která vzala telefon v Bangkocké obchodní komoře, zavěsila, jakmile Harry spustil anglicky. Požádal Nhoa, aby tam tedy zavolal on, a vyslabikoval jméno, které stálo na přední straně analýzy v Kliprově kanceláři. „Jenom zjistěte, čím se zabývají, kdo je vlastní a tak.“

Nho zmizel a Harry celou dobu, než znovu zvedl sluchátko, bubnoval prsty o desku stolu.

„Holeovi,“ ozval se na druhém konci linky otcův hlas. Harry věděl, že se tak otec představuje ze starého zvyku. Dokázal to vyslovit takovým způsobem, že to znělo, jako by matka ještě stále sedávala ve svém zeleném křesle v obýváku a vyšívala nebo si četla. Harry ho podezíral, že s ní v poslední době začal i mluvit.

Otec právě vstal. Harry se ho zeptal, jak hodlá strávit den, a byl překvapen, když mu otec odpověděl, že spěchá na chatu do Raulandu.

„Musím nasekat dříví,“ dodal. „Začíná docházet.“

Nebyl na chatě od chvíle, kdy Harryho matka zemřela. „Jak se máš?“ zeptal se otec.

„Dobře. Brzy se vrátím domů. Jak se daří Ses?“

„Zvládá to. Ale kuchařka z ní nikdy nebude.“

Oba se zasmáli. Harry si představil, jak musela kuchyně vypadat poté, co v ní Ses připravovala nedělní oběd.

„Přivez jí odtamtud něco hezkého.“

„Něco vymyslím. Co ty, ty by sis něco přál?“

Rozhostilo se ticho. Harry v duchu zaklel, věděl, že oba myslí na totéž, že to, co si otec přeje, mu Harry z Bangkoku přivézt nemůže. Tak to bylo pokaždé – když už si konečně myslel, že otce nějak rozptýlil, bylo řečeno nebo se stalo něco, co mu ji připomnělo, a on se zase stáhl zpátky do své dobrovolné mlčenlivé izolace. Nejhorší to bylo pro Ses, protože byli s tátou „nejlepší kámoši“, jak to otec nazýval. Když tam není Harry, je Ses dvojnásob osamělá.

Otec si odkašlal.

„Mohl bys mi…, mohl bys mi přivézt třeba takovou tu thajskou košili.“

„Ano?“

„Ano, to by bylo prima. A pořádné tenisky Nike, prý jsou v Thajsku levné. Včera jsem vytáhl ty svoje staré a už se rozpadají. Mimochodem, co tvoje běžecká forma, jsi připravený na souboj na oválu?“

Když Harry pokládal telefon, cítil nahoře v hrudi zvláštní tlak.

* * *

Harrymu se o ní opět zdálo. Zrzavé vlasy rozfoukané větrem a klidný, jistý pohled. Očekával to, co obvykle přicházelo, to, že jí z úst a očních důlků začnou vyrůstat chaluhy, nestalo se to však.

„Tady je Jens.“

Harry se probral a došlo mu, že ve spánku zdvihl telefonní sluchátko.

„Jens?“ Zauvažoval, proč se mu najednou tak rozbušilo srdce. „Připadá mi, že jste si osvojil pěkné zlozvyky, co se telefonování týče.“

„Omlouvám se, Harry, ale stalo se něco příšerného. Runa zmizela.“

Harry byl najednou naprosto bdělý.

„Hilde je úplně bez sebe. Runa měla přijít domů na večeři a teď jsou tři ráno. Volal jsem na policii, rozeslali hlášení všem hlídkovým vozům, ale já jsem chtěl požádat o pomoc i vás.“

„O pomoc s čím?“

„S čím? Nevím. Nemohl byste sem zajít? Krucifix, Hilde jenom brečí.“

Harry si to dokázal živě představit. Neměl zrovna chuť být svědkem takového výstupu.

„Poslyšte, Jensi, teď v noci toho moc udělat nemůžeme. Dejte jí valium, pokud není příliš opilá, a obvolejte všechny Runiny kamarádky.“

„Na policii mi řekli totéž. Hilde tvrdí, že Runa žádné kamarádky nemá.“

„Do prdele!“

„Cože?“

Harry se posadil na posteli. Stejně už nedokáže spát. „Omlouvám se. Budu tam za hodinu.“

„Díky, Harry.“

Kapitola 42

Hilde Molnesová byla rozhodně příliš opilá na to, aby si mohla vzít valium. Popravdě řečeno byla příliš opilá prakticky na cokoli, s výjimkou toho, že by se mohla opít ještě víc.

Zdálo se, že Jens tomu nevěnuje pozornost, běhal jako splašený do kuchyně a zpátky pro vodu a led.

Harry seděl na pohovce a zpola naslouchal Hildinu blábolení.

„Myslí si, že se stalo něco strašného,“ vysvětlil mu Jens.

„Povězte jí, že víc než osmdesát procent podobných případů zmizení končí tím, že se zmizelá osoba zase v pořádku objeví,“ vyzval ho Harry, jako by bylo potřeba to, co řekl, přeložit do její blábolivé mluvy.

„Taky jsem jí to povídal. Jenže ona si myslí, že Runě někdo něco udělal, prý to cítí.“

„Pitomost!“

Jens seděl na krajíčku židle a mnul si ruce. Vypadal naprosto ochromeně a hleděl na Harryho takřka prosebně.

„Runa a Hilde se poslední dobou dost hádaly, a tak mě napadlo, jestli…“

„… jestli beze slova neutekla, aby matku potrestala? To není nemožné.“

Hilde Molnesová zakašlala a pohnula se směrem k pohovce. Podařilo se jí se na ni posadit a kopla do sebe další gin. Tonik už došel.

„Občas taková bývá,“ konstatoval Jens, jako by tu Hilde nebyla. A vlastně ani není, usoudil Harry. Ústa se jí otevřela a Hilde slabě zachrápala. Jens na ni vrhl pohled.

„Při našem prvním setkání mi řekla, že pije tonik, aby nedostala malárii. Protože obsahuje chinin. Ale že bez ginu jí nechutná.“ Chabě se pousmál a znovu zvedl sluchátko, aby se ujistil, že telefon má vyzváněcí tón.

„Pro případ, že by…“

„Chápu,“ přikývl Harry.

Přesunuli se na terasu a naslouchali městu. Přes hučení automobilů k nim dolehl intenzivní zvuk hydraulického vrtáku.

„Nová vylepšená dálnice,“ podotkl Jens. „Pracují na ní dnem i nocí. Povede přímo tamhletou čtvrtí,“ ukázal.

„Slyšel jsem, že se v tom projektu angažuje jeden Nor. Ove Klipra, znáte ho?“ Harry pohlédl na Brekkeho koutkem oka.

„Ove Klipra, ano. Jistě. Jsme jeho největší makléři. Dělal jsem pro něj spoustu valutových obchodů.“

„Vážně? Víte, čím se momentálně zabývá?“

„Jak se to vezme. Rozhodně kupuje spoustu společností.“

„O jaké společnosti jde?“

„Převážně to jsou menší dodavatelské firmy. Nejspíš si vytváří kapacitu pro to, aby mohl převzít větší část projektu BERTS tím, že koupí subdodavatele.“

„Je to chytré?“

Jens ožil, očividně se mu ulevilo, že může myslet na něco jiného. „Dokud dokáže své nákupy financovat, pak ano. A pokud ty firmy nepůjdou do háje, ještě než jim přidělí předpokládané zakázky.“

„Znáte společnost, která se jmenuje Phuridell?“

„Jistěže.“ Jens se zasmál. „Dělali jsme pro Klipru její analýzu a doporučili jsme mu, aby ji koupil. Otázka spíš zní, odkud znáte Phuridell vy.“

„To asi nebylo zrovna šťastné doporučení, viďte?“

„Ne, to zrovna…“ Jens se zatvářil zmateně.

„Požádal jsem včera jistého člověka, aby mi tuhle společnost trochu proklepl, a ukázalo se, že je ve všech praktických ohledech v konkurzu,“ podotkl Harry.

„To je pravda, ale proč se zajímáte o Phuridell?“

„Řekněme to tak, že se spíš zajímám o Klipru. Vy máte celkem přehled, jak na tom je. Jak silně ho ten konkurz postihne?“

Jens pokrčil rameny. „Normálně by to nebyl problém, ale v souvislosti s projektem BERTS si půjčil na nákup tolika firem, že je celá ta záležitost jako domeček z karet. Jediný závan větru ho může celý sfouknout, jestli rozumíte, co tím míním. A pak by padl i Klipra.“

„Takže on koupil Phuridell na základě doporučení vaší společnosti – nebo možná bych měl spíš říct na základě vašeho doporučení. Za pouhé dva týdny firma zkrachovala a on teď riskuje, že všechno, co vybudoval, se obrátí v prach kvůli doporučení jediného makléře. Nevím toho o analýzách firem moc, ale vím, že tři týdny jsou hodně krátká doba. Muselo mu to připadat, jako byste mu prodal použité auto bez motoru. Musel mít dojem, že lumpové jako vy by měli jít sedět a dostat nakládačku.“

Zdálo se, že Brekkemu začíná svítat, co tím Harry naznačuje.

„Měl by snad Ove Klipra…? To si děláte legraci!“

„No… Mám takovou teorii.“

„A ta zní?“

„Že velvyslance v tom motelu zavraždil Ove Klipra a postaral se o to, aby podezření padlo na vás.“

Brekke vstal. „Teď jste vážně úplně mimo mísu, Harry.“

„Sedněte si a poslouchejte mě, Jensi.“

Brekke s povzdechem klesl zpátky do křesla. Harry se naklonil přes stůl.

„Ove Klipra je agresivní člověk, že? Je takzvaně mužem činu…“

„To ano,“ protáhl Brekke.

„Předpokládejme, že Atle Molnes na Klipru něco měl a vyrukoval na něj s požadavkem, aby mu zaplatil značnou sumu peněz, právě ve chvíli, kdy Klipra bojoval za to, aby po ekonomické stránce vůbec dokázal udržet hlavu nad vodou.“

„S jakým požadavkem?“

„Řekněme, že Molnes potřeboval peníze a dostal se k materiálům, které byly pro Klipru nanejvýš choulostivé. Za běžných okolností by to Klipra možná ustál, ale v téhle už tak dost ožehavé situaci byl ten tlak příliš velký a on se cítil jako krysa zahnaná do kouta. Souhlasíte?“

Brekke přikývl.

„Opustili Kliprův byt ve velvyslancově autě, protože Klipra trval na tom, že výměna kompromitujících materiálů za peníze musí proběhnout na nějakém diskrétnějším místě. Z pochopitelných důvodů proti tomu velvyslanec nic nenamítal. Odhaduju, že v okamžiku, kdy Klipra vystupoval z auta před bankou a poslal velvyslance do motelu napřed, na vás ještě nepomyslel. Chtěl se jenom dostat do motelu nepozorovaně. Jenže potom začal přemýšlet. Možná by tím mohl zabít dvě mouchy jednou ranou. Věděl, že velvyslanec vás odpoledne navštívil a že se stejně ocitnete v hledáčku policie. A tak si začal pohrávat s myšlenkou, že možná starý dobrý Brekke nebude mít na ten večer alibi.“

„Jak by tohle proboha mohl předpokládat?“ namítl Brekke.

„Vždyť si u vás den předtím osobně objednal poziční analýzu. Dělal jste pro něj jako makléř dost dlouho na to, aby věděl, jakým způsobem pracujete. Možná vám dokonce zavolal z telefonní budky, aby se ujistil, že máte vypnuté příchozí hovory, a tudíž vám nikdo jiný nebude moct poskytnout alibi. To jen podnítilo jeho chutě, zašel ještě dál a pokusil se policii přimět, aby si myslela, že vědomě lžete.“

„Ta videonahrávka?“

„Protože jste byl jeho stálým poradcem ve valutových záležitostech, jistě vás několikrát navštívil a věděl tedy, jak to v garážích funguje. Možná se mu Molnes mimochodem zmínil, že jste ho do garáží doprovodil, a Kliprovi došlo, že tohle uvedete ve své výpovědi na policii. A že i průměrně chytrý kriminalista si to ověří na videozáznamu.“

„Takže Ove Klipra podplatil toho hlídače z garáží a potom ho zabil kyselinou kyanovodíkovou? Je mi líto, Harry, ale těžko si dokážu představit, že by Ove Klipra handloval s černochem, koupil opium a doma v kuchyni by mu tu svačinku prolil kyanovodíkem.“

Harry vytáhl z krabičky poslední cigaretu, šetřil si ji co možná nejdéle. Pohlédl na hodinky. Prozatím neměl nejmenší důvod domnívat se, že Runa v pět hodin ráno zavolá. Přesto si všiml, že dbá na to, aby na telefon neustále alespoň periferně viděl. Brekke vytáhl zapalovač, než Harry stihl vylovit svůj.

„Díky. Znáte Kliprův příběh, Jensi? Víte, že sem přišel jako nedostudovaný lump a že ve skutečnosti utekl z Norska kvůli jistým hnusným fámám, které tam o něm začaly kolovat?“

„Vím, že nemá z Norska žádný formální akademický titul, to ano. To ostatní je pro mě novinka.“

„Myslíte si, že takový uprchlík, člověk, který je beztak ve společnosti outsiderem, bude mít skrupule použít prostředky potřebné pro to, aby se prosadil, zvlášť jestliže jsou ty prostředky více či méně všeobecně akceptované? Klipra pracoval přes třicet let v jedné z nejzkorumpovanějších branží na světě v jedné z nejzkorumpovanějších zemí na světě. Znáte tu písničku: Je to se mnou stejné jako s ostatními, když prší, promoknu?“

Brekke zavrtěl hlavou.

„Chci tím říct, že jako obchodník nehraje Klipra podle stejných pravidel jako všichni ostatní. Takoví lidi se musí starat jen o to, aby si neumazali ruce, proto mívají na špinavou práci jiné. Odhaduju, že Klipra ani netuší, na co Jim Love zemřel.“

Harry potáhl z cigarety. Nechutnala tak dobře, jak si namlouval, že chutnat bude.

„Chápu,“ pronesl Brekke nakonec. „Existuje ale vysvětlení toho konkurzu. A vůbec nechápu, proč by měl Klipra vinit mě. Stalo se totiž to, že jsme tu společnost koupili od nadnárodního koncernu, který neměl ve firmě kurzově zajištěný dolarový úvěr, protože měli dolarové příjmy z jiných dceřiných společností.“

„A dál?“

„Zkrátka – tím, že se ta firma oddělila a přešla do Kliprových rukou, se stala příliš zranitelnou vůči kurzu dolaru. To je jako odjištěná bomba. Vyzval jsem Klipru, aby si ten úvěr okamžitě zajistil tím, že koupí termínované dolarové dluhopisy, jenže on chtěl počkat, že prý je dolar nadhodnocený. Při normálních valutových výkyvech by se dalo říct, že v nejhorším případě by poněkud zariskoval. Jenže to bylo horší než v nejhorším případě. Když se cena dolaru v průběhu tří týdnů oproti bahtu téměř zdvojnásobila, zdvojnásobil se i dluh společnosti. Firma nezkrachovala během tří týdnů, ale během tří dnů!“

Hilde Molnesová sebou v obývacím pokoji při Brekkeho výkřiku trhla a cosi ve spánku zamumlala. Brekke na ni ustaraně pohlédl a počkal, než se otočila na bok a začala opět chrápat.

„Tři dny!“ zopakoval šeptem a ukázal palcem, ukazovákem a prostředníkem, jak krátká doba to je.

„Takže si myslíte, že od něj nebylo fér klást vám to všechno za vinu?“

Brekke přikývl. Harry típl cigaretu, bylo to fiasko.

„Podle toho, co o Kliprovi vím, nepatří výraz ‚fér‘ do jeho slovníku. Nesmíte podceňovat prvek iracionality v lidské povaze, Jensi.“

„Co tím myslíte?“

„Jestliže zatloukáte hřebík a klepnete se do palce, čím mrsknete o zeď?“

„Kladivem?“

„Správně. Jaké to je, být takovým kladivem, Jensi?“

* * *

V půl šesté zavolal Harry na stanici a přes tři osoby ho konečně přepojili na někoho, kdo mluvil přijatelně anglicky a kdo mu dokázal říct, že pohřešovanou nikdo neviděl ani o ní neslyšel.

„Jistě se objeví,“ prohlásil dotyčný.

„Určitě,“ souhlasil Harry. „Odhaduju, že si právě někde v hotelu objednává snídani.“

„Cože?“

„Odhaduju… Zapomeňte na to. Děkuju za pomoc.“

Brekke ho vyprovodil na schodiště. Harry vzhlédl k nebi, noc právě začínala blednout.

„Až tohle všechno skončí, mám v úmyslu vás o něco požádat,“ začal Brekke. Nadechl se a bezmocně se usmál. „Hilde souhlasila, že si mě vezme, a já bych potřeboval svědka.“

Trvalo několik vteřin, než Harrymu došlo, co tím Brekke míní. Ohromilo ho to natolik, že nevěděl, co by měl odpovědět.

Brekke zkoumal špičky svých bot. „Vím, že je to divné, že se chceme vzít tak brzy po smrti jejího manžela, jenže to má své důvody.“

„Ano, ale já…“

„… vás znám teprve krátce? Vím, Harry, ale kdyby nebylo vás, nebyl bych teď na svobodě.“ Zvedl hlavu a usmál se. „Alespoň o tom uvažujte.“

Když Harry mával na ulici na taxík, začínalo na východě nad střechami svítat. Opar z exhalací, o kterém si Harry myslel, že se v průběhu noci zvedl, se jenom uložil mezi domy ke spánku. Nyní vstával společně se sluncem a dotvářel krvavý majestátní východ. Jeli po Thanon Silom, silniční pilíře jako spící dinosauři vrhaly dlouhé mlčenlivé stíny na asfalt zalitý červení.

* * *

Harry seděl na posteli a zíral na zásuvku psacího stolu. Až teď ho napadlo, jestli dopis od Runy nemůže být zprávou o tom, kam odjela. Vytrhl zásuvku, vytáhl druhý dopis a otevřel ho klíčem od bytu. Možná proto, že obě obálky byly stejné, měl za to, že jsou obě od Runy. Druhá obálka však obsahovala krátkou a výstižnou zprávu napsanou na počítači a vytištěnou na laserové tiskárně:

Harry Hole. Vidím vás. Nepřibližujte se. Objeví se v pořádku ve chvíli, kdy budete sedět v letadle domů. Vidím vás všude. Jste sám, velice sám. Číslo dvacet.

Jako by mu někdo sevřel hrdlo, musel prudce vstát, aby mohl dýchat.

To není pravda, pomyslel si. To nemůže být pravda – znovu.

Vidím vás. Číslo dvacet.

Dotyčný ví, co vědí oni. Do prdele!

Jste sám.

Někdo vynáší informace. Harry zvedl sluchátko telefonu, ale opět zavěsil. Uvažovat, uvažovat. Wu se ničeho nedotkl. Znovu zvedl sluchátko a odšrouboval víčko mluvítka. Vedle mikrofonu, který tam měl být, byla připevněná černá věcička, jež vypadala jako čip. Harry už takové viděl. Byl to ruský model, nejspíš ještě lepší než ty, které používá CIA.

Kopl do nočního stolku, až se s rachotem převrátil, a bolest v noze na okamžik přehlušila veškerou ostatní bolest.

Kapitola 43

Liz pozvedla k ústům hrnek a usrkla tak hlasitě, až L? ken vrhl na Harryho pohled s obočím povytaženým, jako by se ptal, co to s sebou přivedl za osobu. Seděli v Millie’s Karaoke, z fotografie na zdi na ně lačným pohledem zírala platinová Madonna a k tomu jim vesele vyhrávala digitalizovaná instrumentální verze písně I Just Called To Say I Love You. Harry zuřivě mačkal dálkové ovládání, aby hudbu vypnul. Přečetli si dopis, nikdo zatím nic neřekl. Harry našel správné tlačítko a muzika náhle zmlkla.

„Tohle jsem vám chtěl povědět,“ vysvětlil. „Jak jistě chápete, máme tu tedy interní únik informací.“

„Co ten odposlech, o kterém se domníváte, že vám ho do telefonu namontoval Wu?“ zeptal se L? ken.

„Ten nevysvětluje, jak dotyčný ví, že jsme mu na stopě. Do toho telefonu jsem toho moc neřekl. Přesto navrhuju, abychom se od této chvíle scházeli výhradně tady. Jestliže najdeme toho informátora, může nás možná dovést ke Kliprovi, ale já si nemyslím, že bychom měli začínat na tomhle konci.“

„Proč ne?“ chtěla vědět Liz.

„Mám pocit, že informátor je stejně dobře maskovaný jako Klipra.“

„Cože?“

„Klipra ví, že tím dopisem prozradí, že získává informace zevnitř. To by nikdy neudělal, pokud by existovala možnost, že dokážeme jeho zdroj najít.“

„Proč si nepoložíme otázku, která se nabízí nejvíc?“ zeptal se L? ken. „Totiž jak můžete vědět, že informátor není jeden z nás?“

„To nemůžu. Ale pokud by to tak bylo, nemáme beztak šanci, takže to klidně můžeme risknout.“

Zbylí dva pokývli.

„Je zbytečné říkat, že čas pracuje proti nám, stejně jako je zbytečné říkat, že té dívce nehraje štěstí do karet. Sedmdesát procent tohoto typu únosů končí smrtí uneseného.“ Harry se to pokusil pronést maximálně neutrálně a vyhnul se jejich pohledům s vědomím toho, že všechny jeho myšlenky a pocity se mu stejně zračí v očích.

„Takže kde začneme?“ otázala se Liz.

„Vezmeme to vylučovací metodou,“ odvětil Harry. „Kde není?“

„No, dokud má to děvče, sotva překročil státní hranice,“ podotkl L? ken. „A sotva se ubytoval v hotelu.“

Liz souhlasila. „Pravděpodobně je ta dívka na nějakém místě, kde se spolu mohou schovávat delší dobu.“

„Je sám?“ zeptal se Harry.

„Klipra nepatří k žádné místní mafiánské rodině,“ odpověděla Liz. „Není zapleten do toho typu organizovaného zločinu, kde se provozují únosy dětí. Je sice možné, že si dokáže sehnat chlapa, který pro něj odstraní feťáka, jako byl Jim Love, ale dát dohromady aparát na únos bílé dívky, dcery velvyslance, to je něco úplně jiného. Kdyby se pokusil si někoho najmout, určitě by si promluvil s profesionály a ti vždycky zváží riziko, než kývnou. V tomhle případě by jim například došlo, že kdyby tu práci přijali, měli by v patách veškeré policejní síly v celé zemi.“

„Takže si myslíte, že je na to sám?“

„Jak už bylo řečeno, nepatří k žádné místní rodině. V rámci mafiánských rodin tady existuje pouto loajality a tradice, zatímco lidi, které by si musel Klipra najmout, by byli na volné noze a na ty by se nikdy nemohl stoprocentně spolehnout. Dřív nebo později by zjistili, k čemu tu holku využívá. Riskoval by, že v dalším kole to použijí proti němu. To, že vyřídil Jima Lovea, naznačuje, že chce eliminovat veškeré možnosti, že by mu mohl někdo vpadnout do zad.“

„Dobře, předpokládejme, že je sám. Místo?“

„Existuje bezpočet možností,“ odvětila Liz. „Jeho společnosti vlastní jistě spoustu nemovitostí, část z nich je nepochybně prázdná.“

L? ken si silně odkašlal, nabral dech a polkl.

„Mám už dlouho podezření, že Klipra má tajné hnízdečko lásky. Občas totiž naložil do auta jednoho nebo dva chlapce a odjel s nimi na noc pryč. Zatím jsem to místo nestihl vypátrat, v každém případě na sebe nemá napsanou žádnou nemovitost. Rozumí se ale samo sebou, že to musí být nějaké nerušené místo poblíž Bangkoku.“

„Dokázali bychom identifikovat někoho z těch chlapců a zeptat se ho?“ chtěl vědět Harry.

L? ken pokrčil rameny a pohlédl na Liz.

„Bangkok je velké město,“ odpověděla. „A podle našich zkušeností zmizí tihle kluci jako pára nad hrncem, jakmile po nich začneme pátrat. Navíc by to znamenalo, že bychom do toho museli zapojit spoustu lidí.“

„Zapomeňte na to,“ prohlásil Harry. „Nemůžeme riskovat, že by se něco z toho, co podnikáme, ke Kliprovi doneslo.“

Harry rytmicky ťukal perem o desku stolu. Ke svému vlastnímu podráždění si uvědomil, že mu nadále hraje v hlavě I Just Called To Say I Love You.

„Tak si to shrneme. Budeme předpokládat, že Klipra zaranžoval ten únos sám a že se nachází na nějakém nerušeném místě v dojezdové vzdálenosti od Bangkoku.“

„Co tedy uděláme?“ zeptal se L? ken.

„Uděláme si výlet do Pattaye,“ odpověděl Harry.

Roald Bork stál u vrat, když Harry zabočil ve velkém terénním voze značky Toyota před jeho dům. Zatímco Harry bojoval s bezpečnostním pásem a klíčkem od zapalování, usadil se na štěrkové cestě rozvířený prach. Jako obvykle nebyl Harry připravený na vedro, které ho udeřilo do tváře, jakmile otevřel dveře automobilu, a mimovolně zalapal po dechu. Vzduch měl slanou příchuť, která dokazovala, že přímo za nízkými kopečky se nachází moře.

„Slyšel jsem vás přijíždět,“ uvítal ho Bork. „Máte tedy pořádný auťák.“

„Půjčil jsem si ten největší, co měli,“ odtušil Harry. „Zjistil jsem, že pak máte tak trochu přednost v jízdě. Je to potřeba, vždyť ti místní blázni jezdí vlevo.“

Bork se zasmál. „Našel jste tu novou dálnici, jak jsem vám povídal?“

„Jo, jo. Jen nebyla úplně dokončená, místy byla uzavřená hromadami písku. Ale všichni ostatní je přejeli, tak jsem to udělal taky tak.“

„Tady to tak chodí,“ přikývl Bork. „Není to úplně povolené ani úplně zakázané. Lze se divit, že se člověk do téhle země zamiluje?“

Zuli si boty a vešli do domu. Studená dlažba pálila Harryho do nahých chodidel. V obývacím pokoji visely fotografie Fridtjofa Nansena, Henrika Ibsena a královské rodiny. Na jednom snímku nad komodou mžoural do fotoaparátu chlapec. Bylo mu kolem deseti a pod paží držel fotbalový míč. Na jídelním stole a klavíru byly pečlivě vyrovnané stohy papírů a novin.

„Snažím se trošku zarchivovat svůj život,“ vysvětlil Bork. „Zjistit, co se stalo a proč.“

Ukázal na jeden stoh. „Tohle jsou rozvodové papíry. Zírám na ně a pokouším se vybavit si to.“

Do místnosti vstoupila dívka s tácem. Harry ochutnal kávu, kterou mu nalila, a pohlédl na dívku tázavě, když zjistil, že je nápoj ledový.

„Jste ženatý, pane Hole?“ otázal se Bork.

Harry zavrtěl hlavou.

„Dobře děláte. Držte se od ženských stranou. Dřív nebo později se vás pokusí odrbat. Já mám ženu, která mě zruinovala, a dospělého syna, který se pokouší o totéž. Přitom nechápu, co jsem jim provedl.“

„Jak jste se dostal sem?“ zeptal se Harry a znovu upil. Vlastně to nechutnalo tak špatně.

„Pracoval jsem tady dole pro norské telekomunikace, stavěly tu centrály pro jednu thajskou telefonní společnost. Z třetího pobytu jsem se už nevrátil.“

„Nikdy?“

„Byl jsem rozvedený a nic mi tu nechybělo. Chvíli jsem si sice myslel, že se mi stýská po norském létě, fjordech a horách a, no, však víte – po tom všem.“ Pokývl směrem k fotografiím, jako by za něj mohly dopovědět zbytek.

„Dvakrát jsem proto odjel do Norska, ale v obou případech jsem se do týdne vrátil. Nemohl jsem to vydržet, stýskalo se mi od okamžiku, co jsem vkročil na norskou půdu. Pochopil jsem, že jsem doma tady.“

„Čím se zabýváte?“

„Jsem konzultant v oblasti telekomunikací, skoro na penzi, občas vezmu nějakou zakázku, ale ne moc. Snažím se počítat, kolik času mi ještě zbývá a kolik peněz budu na tu dobu potřebovat. Těm supům nesmí zbýt ani pětník.“

Zasmál se a rukou mávl směrem k rozvodovým papírům, jako by odháněl zápach.

„Co Ove Klipra, proč ten je ještě tady?“

„Klipra? No, myslím, že by vám pověděl podobný příběh. Ani jeden z nás nemá dost dobrých důvodů vrátit se zpátky.“

„Klipra má snad naopak dost dobrých důvodů k tomu, aby se nevracel.“

„Brr, vím, na co narážíte. Všechny ty řeči jsou zatracená pitomost. Kdyby byl Ove do něčeho takového zapletený, nikdy bych s ním nechtěl mít nic společného.“

„Jste si jistý?“

Borkovi se zablýsklo v očích. „Bylo tu pár Norů, kteří do Pattaye přijeli s nečistými úmysly. Jak víte, jsem v místní norské komunitě jakýmsi nestorem a v rámci komunity cítíme určitou odpovědnost za to, co tady naši krajané podnikají. Většina z nás jsou spořádaní lidé, takže jsme udělali, co jsme udělat museli. Tihle pedofilní hajzlové zničili pověst Pattaye tak důkladně, že řada norských usedlíků začala v Norsku na dotazy lidí, kde bydlí, odpovídat, že v Naklua nebo Jomtien, což jsou zdejší městské čtvrti.“

„Co přesně znamená to, že jste udělali, co jste udělat museli?“

„Řekněme to tak, že dva z nich odjeli zpátky domů a jeden se tak daleko ani nedostal.“

„Možná vypadl z okna?“ zkusil to Harry.

Bork se halasně zasmál. „Ne, tak daleko jsme nezašli. Ale předpokládám, že tehdy dostala místní policie poprvé anonymní tip po telefonu v thajštině se severonorským přízvukem.“

Harry se usmál.

„Váš syn?“ pokývl směrem k fotografii nad komodou.

Bork se zatvářil poněkud odměřeně, ale přikývl.

„Vypadá jako šikovný kluk.“

„To taky býval.“

Bork se usmál, v očích však měl smutek, a zopakoval. „Býval.“

Harry pohlédl na hodinky. Cesta z Bangkoku mu trvala téměř tři hodiny, ovšem jel jako strašpytel, až během posledních desítek kilometrů se začal v provozu cítit bezpečněji. Vytáhl ze složky tři fotografie a rozložil je na stole. L? ken je zvětšil na formát dvacet čtyři krát třicet, aby dosáhl absolutně šokujícího efektu.

„Myslíme si, že Ove Klipra má kdesi v blízkosti Bangkoku nějaké útočiště. Pomůžete nám?“

Kapitola 44

Sesin hlas zněl v telefonu vesele. Seznámila se s jedním chlapcem, Andersem. Právě se přistěhoval do chráněného bydlení na Sognu na stejnou chodbu a je o rok mladší než ona.

„Taky nosí brejle. Ale to nevadí, protože je děsně chytrej.“

Harry se zasmál a představil si Sesina nového Einsteina.

„Je úplně střelenej. Myslí si, že nám dovolí, abysme spolu měli děti. Představ si to.“

Harry si to představil a došlo mu, že ho nejspíš do budoucna čeká několik složitých rozhovorů. Ale právě teď byl jenom rád, že je Ses tak spokojená.

„Proč jsi smutný?“ Tu otázku pronesla jedním dechem, jako přirozený dovětek k novince, že ji navštívil táta.

„Jsem smutný?“ podivil se Harry, ačkoli dobře věděl, že Ses vždycky dokázala diagnostikovat jeho emoční stav lépe než on sám.

„Ano, něco tě mrzí. To s tou Švédkou?“

„Ne, s Birgittou to nesouvisí. Řeším tady teď něco smutného, ale brzy se to spraví. Dám to do pořádku.“

„Fajn.“

Ses se odmlčela, což bylo neobvyklé. Harry prohlásil, že je načase hovor ukončit.

„Ty, Harry?“

„Ano, Ses?“

Slyšel, jak se nadechla. „Myslíš, že bysme už mohli na tamto zapomenout?“

„Jaké tamto myslíš?“

„Však víš, to s tím chlapem. Anders a já, my…, je nám spolu tak dobře. Nemám chuť na to už myslet.“

Harry mlčel. Potom se nadechl.

„Pořezal tě, Ses.“

V hlase jí okamžitě zazněl pláč.

„Já vím. Nemusíš to opakovat. Jenže já povídám, že už na to nechci myslet.“

Popotáhla a Harry ucítil, jak se mu sevřel hrudník.

„Harry, prosím tě.“

Uvědomil si, že vší silou svírá telefonní sluchátko. „Už na to nemysli. Už na to nemysli, Ses. Všechno bude v pořádku.“

* * *

Leželi ve vysoké sloní trávě téměř dvě hodiny a čekali, až zapadne slunce. O sto metrů dál, na okraji lesíka, stál domek postavený v tradičním thajském stylu z bambusu a ze dřeva, s otevřeným patiem uprostřed. Ke vstupním dveřím nevedla branka, jen štěrková cestička. Před domem stálo cosi, co vypadalo jako pestrobarevná ptačí klec na tyči. Byl to san phra phum, příbytek duchů, který měl obydlí chránit před zlými silami.

„Majitel jim musí vyrobit domeček, aby se nenastěhovali do vlastního domu,“ vysvětlila Liz a protáhla se. „Pak jim musí obětovat jídlo, tabák, cigarety a tak, aby byli spokojení.“

„A to stačí?“

„V tomhle případě ne.“

Nikde nezahlédli ani nezaslechli žádné známky života. Harry se pokoušel přemýšlet o něčem jiném, ne o tom, co může být uvnitř. Z Bangkoku jim cesta autem sem trvala jen hodinu a půl, ale přesto jako by se dostali do jiného světa. Zaparkovali za domkem u silnice, vedle výběhu pro prasata, a našli si cestičku vedoucí po příkrém zalesněném svahu na plošinu, kde, jak jim vysvětlil Roald Bork, stojí Kliprův domek. Les byl ostře zelený, nebe okázale modré a Harrymu, ležícímu na zádech a naslouchajícímu tichu, kroužili nad hlavou ptáci ve všech barvách duhy. Harrymu nejdřív připadalo, jako by měl v uších vatu, než mu došlo, co se děje – že od chvíle, kdy odjel z Osla, kolem něj nepanovalo takové ticho.

Po nástupu tmy ticho skončilo. Začalo se šířit vrzání a bzučení, jako by tu symfonický orchestr ladil nástroje. Vzápětí se rozezněl koncert kvákání a kdákání, jenž přešel v crescendo, neboť shora ze stromů se k orchestru přidaly ostré, srdcervoucí výkřiky.

„Byla tu všechna ta zvířata celou dobu?“ podivil se Harry.

„Mě se neptejte,“ odpověděla Liz. „Jsem městské dítě.“

Harry ucítil, jak mu cosi studeného přejelo po kůži a bleskurychle přitáhl ruku k tělu.

L? ken se uchechtl.

„To jsou jenom žáby na večerní vycházce,“ uklidnil ho. A přesně tak – brzy se to kolem nich hemžilo žábami, jež zdánlivě bezcílně poskakovaly sem a tam.

„No, dokud jsou na pastvě jenom žáby, je to v pořádku,“ okomentoval to Harry.

„Žáby jsou taky potrava,“ podotkl L? ken a přetáhl si přes hlavu černou kuklu. „Tam, kde jsou žáby, jsou i hadi.“

„Děláte si legraci!“

L? ken pokrčil rameny.

Harry neměl chuť se vyptávat, ale nedokázal to jen tak přejít. „Jací hadi?“

„Tak pět šest různých druhů kober, zmije obecná, zmije Russellova plus pár dalších. Dávejte si pozor, tvrdí se, že ze třiceti druhů, které v Thajsku běžně žijí, je šestadvacet jedovatých.“

„A do prdele,“ vyhrkl Harry. „Jak se ti jedovatí poznají?“

L? ken na něj opět pohlédl jako na neschopného vojína.

„Harry, s těmi kartami, které držíte v ruce, můžete klidně předpokládat, že jsou jedovatí všichni.“

Odbila osmá hodina.

„Jsem připravená,“ pronesla Liz netrpělivě a potřetí překontrolovala, je-li její Smith & Wesson 650 nabitý a zajištěný.

„Bojíte se?“ otázal se L? ken.

„Jenom toho, že to nestihneme provést, než policejní ředitel pochopí, co se tady děje,“ odpověděla. „Víte, jaký je průměrný věk dožití u dopravního strážníka v Bangkoku?“

L? ken jí položil ruku na rameno.

„O.? K. Do toho.“

Liz se v předklonu rozběhla vysokou trávou a zmizela ve tmě.

L? ken si domek prohlížel dalekohledem pro noční vidění, zatímco Harry vykrýval průčelí puškou na slony, kterou mu Liz vyzvedla z policejního skladu zbraní společně s pistolí značky Ruger SP-101, již měl nezvykle zasunutou v lýtkovém pouzdře, protože ramenní pouzdra se v zemi, kde jsou saka a bundy nepraktickým kusem oblečení, neuplatní. Měsíc byl v úplňku a stál vysoko na nebi. Poskytoval přinejmenším dost světla na to, aby Harry tušil obrysy oken a dveří.

Liz jednou blikla kapesní svítilnou, signál, že je na místě pod jedním z oken.

„Jste na řadě,“ vyzval Harryho L? ken, když spatřil jeho zaváhání.

„Krucifix, musel jste vykládat to o těch hadech?“ sykl Harry a zkontroloval, zda má za opaskem nůž.

„Nemáte je rád?“

„No… Těch pár, se kterými jsem se potkal, na mě neudělalo zrovna dobrý dojem.“

„Kdyby vás něco uštklo, hlavně toho hada chyťte, abyste dostal správné sérum. Není už takový rozdíl v tom, jestli vás uštkne ještě jednou.“

Harry neviděl, že se L? ken ve tmě usmívá, tušil to však.

Harry se rozběhl k domku vyrůstajícímu ze tmy. Protože běžel, zdálo se, jako by se silueta dračí hlavy s otevřenou tlamou na hřebeni střechy hýbala. Přesto vypadal dům zatraceně mrtvě. Topůrko kladiva, které měl Harry v batohu, ho bouchalo do zad. Přestal myslet na hady.

Doběhl k druhému oknu, dal znamení L? kenovi a posadil se. Už dávno neběžel takový kus, pravděpodobně proto mu srdce bušilo jako o překot. Vedle sebe uslyšel lehký dech. Byl to L? ken.

Harry navrhl použít slzný plyn, to však L? ken rozhodně zamítl. Byla taková tma, že by pak vůbec nic neviděli. Navíc nebyl důvod se domnívat, že Klipra na ně čeká s nožem na Runině hrdle.

L? ken ukázal Harrymu pěst, signál, že má Harry vyrazit.

Harry přikývl a ucítil, že mu vyschlo v ústech, což bylo jasné znamení toho, že mu do krve proudí adrenalin ve správném množství. Rukojeť pistole se mu lepila k dlani. Než L? ken zvedl kladivo, Harry zkontroloval, že se dveře otevírají dovnitř.

Měsíční paprsky se zablýskly v železe a na zlomek vteřiny vypadal L? ken jako podávající tenisový hráč. Pak kladivo plnou silou dopadlo a se zapraštěním zasáhlo zámek.

V následujícím okamžiku byl Harry uvnitř. Kužel světla z jeho kapesní svítilny obíhal pokojem. Okamžitě ji spatřil, avšak světlo klouzalo dál, jakoby samo od sebe. Kuchyňské skříňky, lednička, lavice, krucifix. Už neslyšel zvířecí zvuky, nýbrž pouze zvuk řetězu, vlny pleskající o boky lodi v jedné sydneyské maríně a křičící racky, křičící možná proto, že Birgitta ležela na palubě a byla naprosto mrtvá.

Stůl se čtyřmi židlemi, skříň, dvě lahve od piva, muž na podlaze, nehybný, krev pod hlavou, ruku zakrytou jejími vlasy, pistole pod židlí, obraz mísy s ovocem a prázdná váza. Zátiší. Nehybný život. Nature morte. Světlo přes ni znovu přejelo a on to opět zahlédl: ruku opírající se o nohu stolu a ukazující vzhůru. V duchu slyšel její hlas: „Cítíte to? Získáte věčný život!“ Jako by se pokoušela shromáždit energii k poslednímu protestu proti smrti. Dveře, pultový mrazák, zrcadlo. Než byl oslepen, zahlédl sám sebe v záblesku – postava v černém oblečení s kuklou na hlavě. Vypadal jako kat. Upustil svítilnu.

* * *

„Jste v pořádku?“ Liz mu položila ruku na rameno. Chtěl odpovědět, otevřel ústa, nic z nich však nevyšlo.

„Tohle je Ove Klipra, ano,“ pokývl hlavou L? ken. Seděl na bobku vedle mrtvoly, výjev osvětlovala holá žárovka na stropě. „Zvláštní. Díval jsem se na tohohle chlapa celé měsíce.“

Položil mu ruku na čelo.

„Nedotýkat se!“

Harry chytil L? kena za límec a odtáhl ho. „Ne…!“

Stejně prudce ho pustil. „Omlouvám se, jenom… nesmíte na nic sahat. Prozatím.“

L? ken nic neřekl, jen se na něj zahleděl. Liz naskočila mezi očima opět ona hluboká vráska.

„Harry?“

Dosedl ztěžka na židli.

„Je konec, Harry. Je mi líto, všem je nám to líto, ale je konec.“

Harry jen zavrtěl hlavou.

„Snažíte se mi něco povědět, Harry?“

Sklonila se nad něj a položila mu svou velkou teplou dlaň na zátylek. Tak, jak to dělávala jeho matka. Sakra, sakra.

Vstal, odstrčil ji a vyšel ven. Liz s L? kenem spolu uvnitř tiše mluvili. Harry vzhlédl k nebi, hledal jednu hvězdu, avšak nedokázal ji najít.

* * *

Byla téměř půlnoc. Harry zazvonil. Hilde Molnesová otevřela. Hleděl do země, nezatelefonoval jí předem a podle jejího dechu poznal, že se brzy rozpláče.

Seděli proti sobě v obývacím pokoji. Harry nikde neviděl lahev ginu a Hilde Molnesová vypadala dostatečně střízlivě. Osušila si slzy. „Chtěla být skokanka do vody, věděl jste to?“

Přikývl.

„Jenže jí nechtěli dovolit, aby se účastnila normálních soutěží. Tvrdili, že rozhodčí by nevěděli, jak by ji měli hodnotit. Někteří také prohlašovali, že skákat do vody jen s jednou paží je výhodnější, že by to nebylo fér.“

„Je mi to líto,“ prohlásil. Byla to jeho první věta od chvíle, kdy přišel.

„Nevěděla to,“ pokračovala Hilde Molnesová. „Kdyby to věděla, nemluvila by se mnou takhle.“ Obličej se jí stáhl, vzlykla a slzy jí tekly vráskami kolem úst jako drobné potůčky.

„Nevěděla co, paní Molnesová?“

„Že jsem nemocná!“ vykřikla a skryla obličej v dlaních.

„Nemocná?“

„Proč si myslíte, že bych se jinak takhle otupovala? Moje tělo je už skrznaskrz prožrané, je to jenom shnilá schránka složená z mrtvých buněk.“

Harry mlčel.

„Chtěla jsem vám to povědět,“ zašeptala přes prsty. „Že mi lékaři dávají šest měsíců. Jen jsem vám to chtěla říct v nějakou příhodnou chvíli.“

Její hlas byl sotva slyšet. „Jenomže žádná taková chvíle nenastala.“

Harry vstal, nedokázal sedět. Došel k velkému oknu vedoucímu do zahrady, vyhnul se pohledu na rodinné fotografie na stěně, protože věděl, čí oči by tam zahlédl. V bazénu se odrážel měsíc.

„Volali ještě? Ti muži, kterým váš manžel dlužil peníze?“

Sejmula ruce z obličeje. Oči měla uplakané a ošklivé.

„Volali, ale byl tu Jens a promluvil si s nimi. Od té doby jsem o nich neslyšela.“

„Takže on na vás dává pozor, ano?“

Harry zauvažoval o tom, proč se zeptal právě na tohle. Možná to byl neobratný pokus ji utěšit, připomenout jí, že přece jen někoho má.

Němě přikývla.

„A teď se vezmete?“

„Máte něco proti tomu?“

Harry se k ní otočil. „Ne, proč bych měl?“

„Runa…“ Nedokázala pokračovat, po tvářích se jí opět začaly koulet slzy.

„Nedostalo se mi v životě moc lásky, pane Hole. Žádám příliš, pokud chci několik měsíců štěstí, než to celé skončí? Nemohla mi to dopřát?“

Harry sledoval, jak bazénem pluje fialový okvětní lístek. Vzpomněl si na nákladní lodě z Malajsie.

„Milujete ho, paní Molnesová?“

V tichu, které následovalo, dával pozor, jestli neuslyší troubení.

„Jestli ho miluju? Jakou roli to hraje? Dokážu si namlouvat, že ho miluju, myslím, že bych mohla milovat kohokoli, kdo miluje mě. Chápete?“

Harry pohlédl k baru. Měl k němu jen tři kroky. Tři kroky, dva kousky ledu a jedna sklenka. Zavřel oči a úplně slyšel, jak kousky ledu ve sklence cinkají a tančí, úplně slyšel, jak to v lahvi při nalévání hnědé tekutiny klokotá, a nakonec zřetelně zaslechl syčivý zvuk sodovky mísící se s alkoholem.

Kapitola 45

Harry se vrátil zpátky na místo činu v sedm hodin ráno. V pět se přestal pokoušet o spánek, oblékl se a nasedl do půjčeného vozu, stojícího nadále v garáži. Nikdo jiný tu nebyl, výjezdová skupina tady pro dnešní noc skončila a určitě se nevrátí dřív než za hodinu. Překročil oranžové policejní pásky a vešel dovnitř.

Za denního světla to tu vypadalo úplně jinak, mírumilovně a uklizeně. Jen krev a obrysy dvou těl namalované křídou na hrubé dřevěné podlaze dosvědčovaly, že jde o tentýž pokoj, do kterého vstoupil předchozího večera.

Nenašli žádný dopis, přesto nikdo nijak zvlášť nepochyboval o tom, co se tu stalo. Otázka spíš zněla, proč Ove Klipra zastřelil ji a potom sám sebe. Došlo mu, že prohrál? A proč ji v tom případě nenechal prostě jít? Možná to nebylo plánované, možná ji zabil při pokusu o útěk nebo proto, že řekla něco, co ho vyvedlo z míry. A potom zastřelil sám sebe? Harry se podrbal na hlavě.

Pohlédl na křídový obrys její postavy a na nesmytou krev. Střelil ji do krku pistolí Dan Wesson, kterou tu našli. Kulka prošla skrz a přeťala tepnu. Krev z ní dokázala dostříknout až ke dřezu a teprve potom její srdce přestalo bít. Lékař konstatoval, že okamžitě omdlela, protože mozek neměl dostatek kyslíku, a zemřela po čtyřech srdečních stazích. Díra v okenní tabulce ukazovala, kde stál v okamžiku výstřelu Klipra. Harry se postavil na místo obrysu Kliprova těla. Úhel odpovídal.

Pohlédl na podlahu.

Krev vytvořila v místě, kde předtím ležela Kliprova hlava, sraženou černou svatozář. To bylo vše. Střelil se do úst. Harry si všiml, že výjezdová skupina označila na dvojité bambusové stěně křídou místo, kudy kulka prošla. Představoval si, jak si Klipra lehl na zem, otočil hlavu a pohlédl na ni, možná zauvažoval, kde se nyní nalézá ona, a potom stiskl spoušť.

Harry vyšel ven a našel ve vnější zdi místo, kudy kulka vylétla. Pohlédl otvorem dovnitř a spatřil obraz visící na protilehlé stěně. Zátiší. Zvláštní, domníval se, že odsud uvidí na obrys Kliprova těla. Pokračoval k místu, kde leželi předchozího dne v trávě, dupal, aby nepředvídaně nenarazil na nějaké plazy, a zastavil se u domečku pro duchy. Uvnitř trůnila soška usmívajícího se Buddhy s kulatým břichem společně s několika zvadlými květinami v keramické váze, čtyřmi cigaretami s filtrem a několika vyhořelými svíčkami. V zadní části keramické nádoby zel malý bílý otvor, jenž dokazoval, kam doletěla kulka. Harry vytáhl švýcarský nůž a vydloubal ten deformovaný kus olova. Pohlédl zpátky k domku. Kulka sem letěla přímo vodorovně. Klipra při výstřelu samozřejmě stál. Proč si Harry myslel, že ležel?

Vrátil se do domku. Něco tu nesouhlasilo. Všechno vypadalo tak čistě a pěkně. Otevřel ledničku. Prázdná, nic, čím by se dva lidé mohli udržovat při životě. Otevřel jednu kuchyňskou skříňku, odkud na něj vypadl vysavač a praštil ho do palce u nohy. Zaklel a mrskl jím zpátky do skříňky, vysavač však opět vyjel, ještě než Harry stihl zavřít dvířka. Podíval se blíž a zjistil, že se dá vysavač připevnit na háček.

Systém, pomyslel si. Ve všem je tu systém. Jenže někdo si s ním pohrál.

Odsunul lahve od piva stojící na pultovém mrazáku a zvedl víko. Zasvítilo na něj světle červené maso. Nebylo zabalené, velké kusy byly jen vhozené dovnitř a na některých místech krev zmrzla v černou blanku. Harry zvedl kus masa, prohlížel si ho, potom proklel svou vlastní fantazii a maso vrátil zpět. Vypadalo jako obyčejné vepřové.

Harry zaslechl zvuk a bleskurychle se obrátil. Ve dveřích ztuhla postava. Byl to L? ken.

„Sakra, Hole, vy jste mě ale vyděsil. Byl jsem si jistý, že tu nikdo nebude. Co tady děláte?“

„Nic. Rozhlížím se. A vy?“

„Jen jsem se chtěl podívat, jestli tu nejsou nějaké papíry, které bychom mohli využít v tom případu pedofilie.“

„Proč? Ten případ je snad uzavřený, když je ten chlap mrtvý.“

L? ken pokrčil rameny.

„Musíme mít věrohodné důkazy, že jsme postupovali správně, protože teď je třeba počítat s tím, že naše sledování vyjde najevo.“

Harry pohlédl na L? kena. Zdá se mu to, anebo je L? ken trochu napjatý?

„Proboha, chlape, máte přece ty fotky. Jaké lepší důkazy dokážete sehnat?“

L? ken se usmál, ale ne dost zeširoka na to, aby Harry zahlédl jeho zlatý zub. „Možná máte pravdu. Jsem asi jenom úzkostlivý stařec, který potřebuje stoprocentní jistotu. Našel jste něco?“

„Jenom tohle.“ Harry zvedl kulku.

„Hm,“ odtušil L? ken a prohlédl si ji. „Kde jste ji našel?“

„Venku v tom domečku pro duchy. Ale nedává mi to smysl.“

„Proč ne?“

„Znamená to, že se Klipra musel zastřelit vstoje.“

„No a co?“

„V tom případě by jeho krev pocákala celou podlahu v kuchyni. Jenže nikde žádná jeho krev není, s výjimkou místa, kde ležel. A i tam je jí málo.“

L? ken přidržel kulku mezi špičkami prstů. „Neslyšel jste o efektu vakua při výstřelu do úst?“

„To je jako co?“

„Jestliže oběť vypustí z plic vzduch a sevře rty ústí hlavně, vznikne vakuum, které způsobí, že krev nateče do úst, místo aby vytryskla střelnou ranou ven. Z úst pak steče dál do žaludku, a tím vznikají taková drobná mystéria.“

Harry věnoval L? kenovi skeptický pohled. „To je mi novinka.“

„Byla by to nuda, kdyby člověk ve třiceti a něco věděl všechno,“ podotkl L? ken.

* * *

Volala Tonje Wiigová a sdělila jim, že telefonovali ze všech velkých norských novin a že největší hyeny ohlásily, že dorazí do Bangkoku. V Norsku se novinové titulky prozatím soustřeďovaly na dceru nedávno zesnulého velvyslance. Ove Klipra byl, navzdory své pozici v Bangkoku, v Norsku neznámým jménem. V Kapitálu s ním sice před několika lety udělali rozhovor, ale protože ho ani Per St? le L? nning, ani Anne Grosvoldová neměli jako hosta ve svých televizních pořadech, věděl jen málokdo, kdo to byl.

Tisk informoval, že „dcera velvyslance“ a „neznámý norský magnát“ byli údajně zastřeleni, velmi pravděpodobně lupiči nebo násilníky.

Naopak v thajských novinách zdobily titulní strany Kliprovy fotografie. Novinář Bangkok Post navíc zpochybnil policejní teorii o přepadení. Napsal, že nelze vyloučit, že Ove Klipra zavraždil Runu Molnesovou a potom spáchal sebevraždu. Noviny také spekulovaly o tom, jaké následky by to mohlo mít pro pokračování projektu BERTS. Harry byl ohromen.

Sdělovací prostředky obou zemí nicméně zdůrazňovaly, že informace ze strany thajské policie jsou prozatím velice kusé.

* * *

Harry předjel před bránu ke Kliprovu domu a zatroubil. Musel přiznat, že mohutná terénní toyota se mu začíná líbit. Strážný vyšel ven a Harry spustil okénko.

„Jsem od policie, volal jsem,“ vysvětlil.

Strážný mu věnoval tradiční hlídačský pohled a pak bránu otevřel.

„Odemknete mi vchodové dveře?“ zeptal se ho Harry.

Strážný naskočil na prahovou lištu auta a Harry na sobě opět ucítil jeho pohled. Zaparkoval v garáži. Strážný zachrastil svazkem klíčů.

„Hlavní dveře jsou na opačné straně,“ informoval ho a Harry málem vyhrkl, že to ví. Ve chvíli, kdy strážný zastrčil klíč do zámku a chystal se jím otočit, se obrátil k Harrymu:

„Neviděl jsem vás už někdy, sil?“

Harry se usmál. Co to mohlo způsobit? Voda po holení? Mýdlo, které používá? Tvrdí se, že mozek si nejlépe pamatuje čichové vjemy.

„To sotva.“

Strážný se také usmál. „Omlouvám se, sil. Jistě jsem si vás spletl. Nevidím mezi farangy rozdíl.“

Harry obrátil oči v sloup, ale pak se zarazil. „Povězte mi, pamatujete si modré velvyslanecké auto, které sem přijelo těsně předtím, než Klipra odjel?“

Strážný přikývl. „Zapamatovat si auto není problém. Seděl v něm taky farang.“

„Jak vypadal?“

Strážný se zasmál. „Jak jsem povídal…“

„Co měl na sobě?“

Hlídač zavrtěl hlavou.

„Oblek?“

„Myslím, že ano.“

„Žlutý oblek? Žlutý jako kuře?“

Strážný svraštil čelo a pohlédl na Harryho. „Kuře? Nikdo snad nenosí oblek jako kuře…“

Harry pokrčil rameny. „No, někdo ano.“

Stál v chodbě, kterou vstoupili do domu společně s L? kenem, a prohlížel si kulatou dírku ve zdi. Vypadala, jako by se tu někdo snažil pověsit obrázek, ale nepodařilo se mu dostat do zdi skobu. Nebo to mohlo být něco jiného.

Došel do kanceláře, zalistoval papíry, zapnul počítač, spíš namátkou, a ten ho požádal o heslo. Zkusil MAN U. Incorrect. Špatně.

Zdvořilý jazyk, ta angličtina.

OLD TRAFFORD. Opět špatně.

Poslední pokus, než ho počítač automaticky odpálkuje. Rozhlédl se, jako by hledal v místnosti něco, čeho by se mohl chytit. Co používá on sám? Uchechtl se. Samozřejmě. Nejběžnější heslo v Norsku. Pečlivě vyťukal jednotlivá písmena. PASSWORD. Pak stiskl ENTER.

Zdálo se, že přístroj na okamžik zaváhal. Nato zhasl a Harrymu se dostalo už ne tak zdvořilého hlášení v bílé na černém, že přístup byl zamítnut.

„Krucinál.“

Zkusil počítač vypnout a znovu zapnout, dál na něj však svítila jen potemnělá obrazovka.

Zalistoval dalšími papíry, našel nedávno datovaný seznam akcionářů firmy Phuridell. Se třemi procenty akcií tu byl uveden nový akcionář, Ellem Ltd. Ellem. Harrymu proběhla hlavou divoká myšlenka, zaplašil ji však.

V nejspodnější zásuvce našel návod k telefonnímu záznamníku. Pohlédl na hodinky a vzdychl. Stačí se jen pustit do čtení. Po půl hodině už přehrával pásek. Kliprův hlas hovořil povětšinou thajsky, ale Harry několikrát zaslechl slovo Phuridell. Po třech hodinách to vzdal. Na žádném z pásků prostě nebyl nahraný hovor s velvyslancem v den vraždy. Ani žádné jiné hovory z toho dne. Zastrčil jeden pásek do kapsy, zhasl a nezapomněl na odchodu věnovat počítači kopanec.

Kapitola 46

Moc toho necítil. Sledovat pohřeb bylo jako dívat se na reprízu televizního pořadu. Stejné místo, stejná obřadní síň, stejná rakev, stejně oslepené oči, když pak člověk vyšel na slunce, a stejní lidé stojící nahoře na schodišti a hledící bezradně na sebe. Téměř stejní lidé. Harry pozdravil Roalda Borka.

„Tak jste ho našli,“ konstatoval pouze. Jeho bystré oči zakryla šedá blanka, zdálo se, že se změnil, jako by mu ta událost přidala roky.

„Našli.“

„Byla tak mladá.“ Vyznělo to takřka jako otázka. Jako by si přál, aby mu někdo vysvětlil, jak se tohle může stát.

„Vedro,“ pokusil se Harry změnit téma hovoru.

„Tam, kde je Ove, to pálí ještě víc.“ Pronesl to lhostejně, hlas mu však tvrdě a hořce cinkl. Osušil si čelo kapesníkem. „Mimochodem jsem zjistil, že si potřebuju od toho vedra odpočinout. Objednal jsem si letenku domů.“

„Domů?“

„Ano, do Norska. Na co nejdřív. Zavolal jsem synovi a řekl jsem mu, že se s ním chci sejít. Chvíli trvalo, než mi došlo, že se mnou po telefonu nemluví on, nýbrž jeho syn. Cha, cha. Začínám senilnět. Senilní dědeček, to bude něco!“

Ve stínu krematoria stáli o samotě Sanphet a Ao. Harry k nim přistoupil a oplatil jim jejich wai.

„Můžu vám položit otázečku, slečno Ao?“

Zalétla pohledem k Sanphetovi, potom přikývla.

„Vy třídíte na ambasádě poštu. Nevzpomínáte si, jestli vám nepřišlo něco od společnosti, která se jmenuje Phuridell?“

Maličko se zamyslela a pak se omluvně usmála: „Nevzpomínám, chodí nám tolik dopisů. Pokud chcete, můžu zítra prohledat velvyslancovu kancelář. Bude to chvíli trvat, nebyl právě pořádkumilovný.“

„Nemám na mysli velvyslance.“

Ao na něj nechápavě pohlédla.

Harry vzdychl. „Ani nevím, jestli je to důležité, ale zavolala byste mi, kdybyste něco našla?“ požádal ji.

Mrkla na Sanpheta.

„Zavolá vám, inspektore,“ prohlásil Sanphet.

* * *

Harry čekal na Liz v její kanceláři. Vběhla dovnitř celá udýchaná. Na čele se jí perlil pot.

„Proboha,“ vzdychla. „Venku je cítit rozžhavený asfalt i přes podrážky.“

„Co brífink?“

„Celkem v pohodě. Šéfové nám gratulovali k vyřešení případu a k hlášení neměli žádné upřesňující dotazy. Dokonce akceptovali vysvětlení, že jsme Klipru podezírali na základě anonymního tipu. Pokud má policejní ředitel podezření, co se stalo, rozhodně nemá v úmyslu to nějak rozmazávat.“

„S tím jsem v podstatě počítal. Vždyť by tím stejně nic nezískal.“

„Neslyším v tom jistý sarkasmus, pane Hole?“

„Ani náhodou, slečno Crumleyová. To jen jeden mladý naivní inspektor začíná trochu chápat pravidla hry.“

„Možná. Ale všechny zúčastněné strany jsou v hloubi duše rády, že je Klipra mrtvý. Soudní proces by s sebou nutně přinesl dost nepříjemných odhalení, nejen pro několik policejních šéfů, nýbrž i pro úřady v obou našich zemích.“

Liz skopla boty a spokojeně se opřela v židli. Opěradlo zavrzalo a současně se místností rozšířil nezaměnitelný zápach zpocených nohou.

„Ano, to se některým lidem až nápadně dobře hodí, nemyslíte?“ podotkl Harry.

„Co tím míníte?“

„Nevím,“ odtušil Harry. „Jenom mi připadá, že to smrdí.“

Liz mrkla na své nohy a podezíravě pohlédla na Harryho.

„Už vám někdo pověděl, že jste paranoidní, Harry?“

„Jistěže. Jenže to nemusí znamenat, že vám ti malí zelení mužíčci nejsou v patách, že ne?“

Věnovala mu nechápavý pohled. „Uklidněte se trochu.“

„Pokusím se.“

„Kdy odletíte?“

„Jakmile si promluvím s lékařem a technickým oddělením.“

„Co jim chcete?“

„Jenom se zbavit té paranoie. Víte…, dostal jsem pár praštěných nápadů.“

„Jo, jo,“ kývla Liz. „Už jste jedl?“

„Ano,“ zalhal Harry.

„Sakra, děsně nerada jím sama. Nemůžete mi aspoň dělat společnost?“

„Někdy jindy, ano?“

Harry vstal a vyšel z kanceláře.

* * *

Mladý policejní lékař mluvil a přitom si čistil brýle. Občas dělal mezi slovy takové odmlky, až Harry uvažoval, jestli už ten pomalý proud slov náhodou neustal. Jenže pak se vždycky objevilo nové slovo, po něm další, stavidla se otevřela a lékař pokračoval. Znělo to, jako by se bál, že mu Harry bude opravovat angličtinu.

„Ten muž tam ležel nanejvýš dva dny,“ sdělil mu lékař. „O chvíli déle v tomhle vedru a jeho tělo…“

Nafoukl tváře a zbytek naznačil rukama.

„… by bylo jako velký balon. A cítili byste zápach. Co se týče té dívky…“

Pohlédl na Harryho a tváře opět vyfoukl.

„… totéž.“

„Jak rychle Klipra po té ráně zemřel?“

Lékař si olízl rty a Harrymu připadalo, že úplně cítí, jak běží čas.

„Rychle.“

„A ona?“

Lékař si vsunul do kapsy kapesník.

„Okamžitě. Výstřel jí přeťal krční tepnu.“

„Myslím tím, jestli se někdo z nich mohl po tom výstřelu pohnout, dostat svalovou křeč nebo tak něco?“

Lékař si nasadil brýle, zkontroloval, zda mu správně sedí, a opět je sejmul.

„Ne.“

„Četl jsem, že během Francouzské revoluce, před vynálezem gilotiny, kdy se ještě hlavy stínaly ručně, odsouzence na smrt informovali, že se stává, že se kat špatně trefí, a že pokud dokážou potom vstát a odejít z popraviště, budou volní. Údajně se prý někteří dokázali bez hlavy zvednout a ujít několik kroků, než padli, samozřejmě za velkého jásotu publika. Pokud si dobře vzpomínám, vysvětloval to jeden vědec tím, že mozek lze do jisté míry předprogramovat, a jestliže se před setnutím hlavy napumpuje do srdce dostatek adrenalinu, dokážou svaly pracovat jaksi přesčas. Že právě tohle se občas stává, když useknete hlavu slepici.“

Lékař se sarkasticky pousmál.

„Vtipné, inspektore. Obávám se ale, že to jsou báchorky.“

„Tak jak vysvětlíte tohle?“

Předložil lékaři fotografii, na níž leželi Klipra a Runa na podlaze. Lékař na snímek dlouze hleděl, potom si nasadil brýle a studoval ho ještě podrobněji.

„Vysvětlím co?“

Harry ukázal na fotografii. „Podívejte se. Její vlasy zakrývají jeho ruku.“

Lékař mrkl, jako by mu smítko v oku bránilo pochopit, co tím Harry míní.

Harry odehnal mouchu. „Poslyšte, vy víte, jak podvědomí automaticky dochází k závěrům, že?“

Lékař pokrčil rameny.

„No… Aniž jsem si to uvědomil, došel jsem k závěru, že Klipra musel ležet, když se sám střelil, protože jedině tak by mohl mít svou ruku pod jejími vlasy. Chápete? Jenže úhel výstřelu dokazuje, že stál. Jak by tedy mohl zastřelit ji, potom sám sebe, a přesto mít její vlasy přes svou ruku, a nikoli pod ní?“

Lékař si opět sňal brýle a začal si je znovu čistit.

„Možná je oba zastřelila ona,“ pronesl, ale to už byl Harry pryč.

* * *

Harry si sundal sluneční brýle a zamžoural podrážděnýma očima do zešeřelého lokálu restaurace. Vzduchem se mihla ruka a Harry si to namířil ke stolu pod palmou. Muž vstal a v ocelových obroučkách jeho brýlí se odrazil paprsek slunce.

„Jak vidím, moji zprávu jste dostal,“ pronesl Dagfinn Torhus. Na košili měl v podpaží velké tmavé skvrny a přes opěradlo židle mu viselo sako.

„Vrchní komisařka Crumleyová mi pověděla, že jste volal. Co vás sem přivádí?“ zeptal se Harry a přijal napřaženou ruku.

„Administrativní záležitosti na velvyslanectví. Přijel jsem dnes ráno, abych uspořádal různé dokumenty. A pak máme jmenovat nového velvyslance.“

„Tonje Wiigovou?“

Torhus se pousmál. „Uvidíme. Je třeba zohlednit mnohé okolnosti. Co se tady jí?“

U stolu už stál číšník a Harry tázavě vzhlédl.

„Úhoř,“ odpověděl číšník. „Vietnamská specialita. S vietnamským rosé a…“

„Ne, díky.“ Harry pohlédl do jídelníčku a ukázal na polévku s kokosovým mlékem. „A minerálku.“

Torhus pokrčil rameny a souhlasně pokývl.

„Gratuluju.“ Torhus si zastrčil mezi zuby párátko. „Kdy letíte?“

„Díky. Obávám se ovšem, že to je trochu předčasné, pane Torhusi. Zbývá ještě rozplést několik nitek.“

Torhus se přestal šťourat v zubech. „Nitek? Vaším úkolem není to tady dopilovávat, pane Hole. Vy si máte jen sbalit věci a vypravit se domů.“

„To není tak jednoduché.“

V byrokratových tvrdých modrých očích se zablýsklo. „Je konec, chápete? Případ je rozlousknutý. Noviny v Oslu tomu včera věnovaly celé titulní strany, tomu, že Klipra zavraždil velvyslance i jeho dceru. Ale my to přežijeme, pane Hole. Novináři citují bangkockého policejního ředitele, který tvrdí, že zdejší policie nevidí žádný motiv, že se zdá, že byl Klipra blázen. Tak prosté a tak absolutně nepochopitelné. Nejdůležitější je, aby to lidé spolkli. A tohle spolknou.“

„Takže vypukl skandál?“

„Ano i ne. Dokázali jsme udržet pod pokličkou to s tím motelem. Nejdůležitější je, aby nebyl skandalizován premiér. Teď musíme myslet na jiné věci. Novináři začali volat na zdejší ambasádu a vyptávat se, proč nebyla vražda velvyslance oznámena veřejnosti dříve.“

„Co jim odpovídáte?“

„Co mám krucinál odpovídat? Jazykové problémy a nedorozumění, to, že nám thajská policie nejdřív dodala neúplné informace, tak něco.“

„A na to vám skočí?“

„Kdepak. Ale nemůžou nás obviňovat z toho, že bychom je špatně informovali úmyslně. V tiskovém prohlášení bylo uvedeno, že velvyslanec byl nalezen mrtev v hotelu, a to je pravda. Jak jste povídal, že jste našel jeho dceru a Klipru, pane Hole?“

„To jsem nepovídal.“ Harry se několikrát nadechl. „Poslyšte, pane Torhusi, objevil jsem doma u Klipry několik pornočasopisů, které naznačují, že byl pedofil. O tom nepadla v žádném policejním hlášení ani zmínka.“

„Ještě tohle? Hm, hm.“ Torhusův hlas neprozradil ani na okamžik, že lže. „Nicméně v Thajsku už nemáte žádné pravomoci a M? ller vás chce mít co nejdřív doma.“

Na stole se objevila kouřící polévka s kokosovým mlékem a Torhus skepticky mrkl do své misky. Brýle se mu zamžily.

„VG vám jistě po přistání na Fornebu udělá pěkný snímek,“ dodal jízlivě.

„Ochutnejte tadyto červené,“ ukázal Harry.

Kapitola 47

Supawadee podle Lizina tvrzení vyřešil v Thajsku nejvíc případů vražd. Jeho nejdůležitějšími nástroji byly mikroskop, několik skleněných baněk a lakmusový papírek. Teď seděl před Harrym a usmíval se jako sluníčko.

„Ano, je to tak, Hally. Ty úlomky omítky, které jste nám dal, obsahují stejné barvivo jako prach na šroubováku v kufru velvyslancova auta.“

Místo aby odvětil na Harryho otázku jen ano nebo ne, odpověděl celou větou, v níž zopakoval, na co se Harry ptal, aby nemohlo dojít k nedorozumění. Důvodem bylo to, že Supawadee byl jazykově zdatný člověk a věděl, že v angličtině se z nějakého důvodu odpovídá na zápornou zjišťovací otázku záporem. Kdyby Harry nastoupil v Thajsku do špatného autobusu, zapochyboval by a zeptal by se spolucestujícího „Tenhle autobus nejede do Hualamphongu?“, odpověděl by dotyčný Thajec na rozdíl od Angličana yes ve významu „Ano, říkáte to správně, tenhle autobus nejede do Hualamphongu“. Farangové, kteří mluví trochu thajsky, tohle vědí, jenže nedorozumění vznikají ve chvíli, kdy dotyčný farang thajsky nemluví. Když se to Supawadee občas snažil cizincům vysvětlit, většina z nich to absolutně nechápala, a proto došel k závěru, že bude nejlepší odpovídat jim tak, jako by se jednalo o méně inteligentní jedince.

„Ano, to další také souhlasí, Hally. Obsah sáčku ve vysavači v Kliprově domě byl velice zajímavý. Obsahoval vlákna pocházející z koberce v kufru velvyslancova auta, z velvyslancova obleku a také z Kliprovy bundy.“

Harry si se vzrůstající dychtivostí dělal poznámky. „Co ty dva pásky, které jste dostal? Podařilo se vám poslat je do Sydney?“

Supawadee se usmál ještě šířeji, pokud to vůbec bylo možné, protože právě s tímhle svým kouskem byl skutečně spokojený.

„Máme dvacáté století, inspektore, neposíláme pásky, to by tam došly nejdřív za čtyři dny. Přehráli jsme je na digitální DAT pásky, uložili je do počítače a nahrávky jsme tomu vašemu expertovi přes zvuky poslali mailem.“

„No ne, to je možné?“ podivil se Harry, napůl proto, aby Supawadeeho potěšil, a napůl rezignovaně. Počítačové vymoženosti v něm vždycky vyvolávaly pocit, že je starý. „A co Jes? s Marguez povídal?“

„Já jsem mu nejdřív řekl, že je naprosto nemožné, aby se dalo poznat jenom podle telefonního záznamníku, z jaké místnosti člověk volá. Jenže váš přítel vystupoval velice přesvědčivě, namluvil toho spoustu o rozsahu frekvencí a hertzech, což bylo velice poučné. Věděl jste například, že ucho dokáže během zlomku vteřiny rozlišit až milion různých zvuků? Myslím, že bychom si spolu…“

„A závěr, Supawadee?“

„Jeho závěr zněl, že ty dvě zvukové nahrávky pocházejí od dvou různých osob, ale že byly s největší pravděpodobností nahrány ve stejné místnosti.“

Harry ucítil, jak se mu rozbušilo srdce.

„Co to maso v mrazáku? Bylo to vepřové?“

„Přesně jak říkáte, Hally. Maso v mrazáku bylo vepřové.“

Supawadee samým štěstím mrkal a pochechtával se. Harry pochopil, že přijde ještě něco.

„A dál?“

„Ale krev nebyla jenom prasečí. Trochu jí bylo lidské.“

„Víte, čí byla?“

„No, než dostanu konečnou odpověď z testu DNA, bude to trvat pár dní, takže předběžně to můžu říct jen s devadesátiprocentní jistotou.“

Harry si byl jistý, že kdyby měl Supawadee trumpetu, zahrál by nejdřív fanfáru.

„Krev patřila našemu příteli, nai Kliprovi.“

* * *

Harryho konečně přepojili k Brekkemu do kanceláře.

„Jak se máte, Jensi?“

„Jde to.“

„Jste si jistý?“

„Co tím míníte?“

„Váš hlas zní jako…“ Harry nemohl přijít na vhodné přirovnání.

„Váš hlas zní trochu smutně,“ prohlásil nakonec.

„Ano. Ne. Není to tak jednoduché. Hilde ztratila celou rodinu a já…“ Hlas se mu zlomil.

„A vy?“

„Zapomeňte na to.“

„No tak, Jensi.“

„Jde o to, že pokud jsem měl někdy chuť z toho manželství vycouvat, je to momentálně rozhodně nemožné.“

„Pročpak?“

„Proboha, jsem jediný člověk, který jí zbyl, Harry. Vím, že bych měl myslet na ni a na všechno, čím si prošla, ale místo toho myslím sám na sebe a na to, do čeho se to pouštím. Určitě jsem špatný člověk, jenže celá ta záležitost mě k smrti děsí, chápete?“

„Asi ano.“

„Krucinál. Kdyby šlo jenom o peníze. V tom se alespoň vyznám. Jenže tyhle…“ Hledal vhodné slovo.

„Pocity?“ navrhl Harry.

„Přesně tak. Jsou pěkné svinstvo.“ Nevesele se zasmál. „No nic. Vzal jsem si do hlavy, že pro jednou udělám v životě něco, při čem nejde jenom o mě. A chci, abyste tady byl a nakopal mě do zadku, pokud byste zaznamenal sebemenší náznak, že se z toho snažím vyvléknout. Hilde potřebuje myslet na něco jiného, proto jsme už stanovili datum. Čtvrtého dubna. Velikonoce v Bangkoku, co vy na to? Hilde začala hledět na věci poněkud veseleji a napůl se rozhodla, že prozatím přestane pít. Pošlu vám poštou letenku, Harry. Nezapomeňte, že s vámi počítám, z toho se nevymluvíte.“

„Jestliže jsem nejlepší kandidát na vašeho svědka, neodvažuju se ani pomyslet na to, jak vypadá váš společenský život, Jensi.“

„Všechny, které znám, jsem nejmíň jednou podrazil. Podobné historky se do svědkova přípitku nehodí, že?“

Harry se zasmál. „Fajn, ale dejte mi pár dní na rozmyšlenou. Jinak jsem vám vlastně volal proto, abych vás požádal o službu. Snažil jsem se zjistit něco o jednom z majitelů Phuridellu, o společnosti jménem Ellem Limited, ale v obchodním rejstříku jsem našel jenom údaj o poštovní přihrádce tady v Bangkoku a potvrzení o složení akciového kapitálu.“

„To musí být relativně nový majitel, to jméno jsem nikdy neslyšel. Samozřejmě obvolám pár lidí a uvidím, jestli něco zjistím. Ozvu se vám.“

„Ne, Jensi. Tohle je přísně tajné, víme o tom jenom Liz, L? ken a já, takže se o tom nesmíte zmínit nikomu dalšímu. Ani nikdo jiný z řad policie nic neví. My tři se sejdeme dnes večer na tajném místě, proto by bylo prima, kdyby se vám podařilo do té doby něco zjistit. Zavolám vám tamodtud, ano?“

„Jistěže. Tohle znělo vážně… Myslel jsem si, že je ten případ uzavřen…?“

„Uzavřeme ho dneska večer.“

* * *

Zvuk hydraulického vrtáku pronikajícího betonem byl ohlušující.

„Vy jste George Walters?“ zakřičel Harry do ucha muži ve žluté ochranné přilbě, kterého mu ukázala parta chlapíků v montérkách.

Otočil se k Harrymu. „Jo, a kdo jste vy?“

Deset metrů pod nimi se vinul proud aut. Vypadalo to, že Bangkok čeká další odpolední dopravní zácpa.

„Inspektor Hole. Norská policie.“

Walters sroloval výkres a podal ho jednomu z mužů stojících vedle.

„Aha. Klipra?“

Naznačil muži u hydraulického vrtáku, že si může dát pauzu. Jakmile muž vrták vypnul, rozhostilo se relativní ticho, což působilo na Harryho ušní bubínky jako balzám.

„Vrták Wacker, LHV5,“ podotkl Harry.

„No ne, vy tomu rozumíte?“

„Pár let jsem chodil na stavby na letní brigádu. Tady tenhle vrták mi způsobil otřes ledvin.“

Walters přikývl. Byl to muž středního věku, měl sluncem vybělené obočí, v obličeji dosti hluboké vrásky a vypadal unaveně.

Harry ukázal směrem k asfaltové silnici probíhající jako římský akvadukt betonovou hradbou domů a mrakodrapů. „Takže tohle je BERTS, záchrana Bangkoku?“

„Jo,“ odpověděl Walters a podíval se stejným směrem jako Harry. „Právě na něm stojíte.“

Nábožná úcta v jeho hlase plus skutečnost, že se Walters nacházel tady místo v kanceláři, Harrymu prozradila, že šéf Phuridellu má možná radši inženýrské umění než účetnictví. Připadá mu zajímavější sledovat, jak projekt nabývá reálné podoby, než se příliš angažovat v tom, co se stalo s firemním dolarovým úvěrem.

„Skoro to připomíná Velkou čínskou zeď,“ podotkl Harry.

„Tohle má lidi spojit, ne je držet za hradbami.“

„Přišel jsem se vás vyptat na Klipru a tenhle projekt. A na Phuridell.“

„Tragédie,“ odvětil Walters, aniž specifikoval, co z toho má konkrétně na mysli.

„Znal jste Klipru, pane Waltersi?“

„Tak bych to neformuloval. Mluvili jsme spolu párkrát na poradách vedení a několikrát mi volal.“ Walters si nasadil sluneční brýle. „To je všechno.“

„Několikrát vám volal? Není Phuridell docela velká společnost?“

„Přes osm set zaměstnanců.“

„A vy jste jako ředitel společnosti s jejím majitelem sotva mluvil?“

„Vítejte ve světě byznysu.“ Walters se rozhlédl po silnici a městě, jako by se ho všechno to ostatní nijak netýkalo.

„Vsadil na Phuridell dost peněz. Chcete tím říct, že se o firmu nezajímal?“

„Očividně nenamítal nic proti způsobu řízení společnosti.“

„Znáte firmu jménem Ellem Limited?“

„Všiml jsem si jí na seznamu akcionářů. Ale poslední dobou jsme měli na přemýšlení jiné věci.“

„Jako třeba to, jak byste měli vyřešit problém s tím dolarovým úvěrem?“

Walters se k Harrymu opět otočil. Harry zahlédl v jeho slunečních brýlích vlastní deformovaný odraz.

„Co o tom víte, mister?“

„Vím, že vaše firma potřebuje refinancovat, pokud máte dál pokračovat v činnosti. Nemáte informační povinnost, protože už nejste kótovaní na burze, takže před okolím možná nadále dokážete ten problém ještě chvíli skrývat, a přitom doufáte, že se mezitím vynoří zachránce s novým kapitálem. Bylo by k vzteku, kdybyste museli právě v téhle chvíli, kdy máte možnost získat v projektu BERTS několik velkých zakázek, hodit ručník do ringu, že?“

Walters stavbařům naznačil, že už je nepotřebuje.

„Osobně tipuju, že se takový zachránce vynoří,“ pokračoval Harry. „Dotyčný koupí firmu za levný peníz a pravděpodobně neuvěřitelně zbohatne, jakmile se začnou sypat kontrakty. Kolik lidí zná situaci firmy?“

„Poslyšte, pane…“

„Inspektore. Vedení, samozřejmě. Někdo další?“

„Informujeme všechny akcionáře. Jinak nevidíme důvod, proč bychom měli komukoli vykládat věci, po kterých mu nic není.“

„Kdo myslíte, že tuhle společnost koupí, pane Waltersi?“

„Já jsem výkonný ředitel,“ odvětil bryskně Walters. „Jsem zaměstnancem akcionářů, do vlastnických otázek se nemíchám.“

„Ačkoli to může znamenat, že vy i osm stovek dalších lidí přijdete o práci? Ačkoli už se tady na tom nebudete podílet?“ Harry pokývl směrem k asfaltu mizícímu v oparu.

Walters neodpověděl.

„Moc pěkné,“ poznamenal Harry. „Skoro to připomíná létající silnici. Tu z Čaroděje ze země Oz, znáte to?“

George Walters pomalu přikývl.

„Poslyšte, pane Waltersi, mluvil jsem po telefonu s Kliprovým advokátem a několika zbývajícími drobnými akcionáři. Firma Ellem Limited během posledních dnů koupila vaše akcie v Phuridellu. Nikdo z těch ostatních by nedokázal Phuridell refinancovat, proto jsou jenom rádi, že se ze společnosti vyvázali a nepřišli o celou investici. Tvrdí, že změna majitele nespadá do vaší kompetence, pane Waltersi, ale vy vypadáte jako zodpovědný člověk. A Ellem je váš nový majitel.“

Walters sejmul sluneční brýle a hřbetem ruky si promnul oči.

„Povíte mi, kdo stojí za Ellem Limited, pane Waltersi?“

Hydraulické vrtáky se opět pustily do práce a Harry se musel k Waltersovi naklonit, aby ho vůbec slyšel.

Potom přikývl. „Jenom jsem chtěl, abyste to vyslovil vy,“ zakřičel v odpověď.

Kapitola 48

Harry nemohl spát. Všude něco lezlo a šramotilo to, ale jakmile rozsvítil, zmizelo to. Vzdychl, vyklonil se z postele a stiskl na telefonním záznamníku tlačítko pro přehrávání. Její nosový hlas opět zapípal z reproduktoru:

„Zdravím, tady je Tonje. Měla jsem jen chuť slyšet váš hlas.“

Tu zprávu si právě přehrál nejméně podesáté, ale pokaždé ho zarmoutila úplně stejně – zněla jako věta z nějaké povídky v ženském časopise. Opět zhasl. Uplynula minuta.

„Do prdele,“ zaklel a znovu rozsvítil.

Bylo kolem půlnoci, když taxík zastavil před malým, avšak luxusním domkem obehnaným nízkou bílou zídkou. Hlas Tonje Wiigové v domácím telefonu zněl překvapeně, a než otevřela dveře, stihly jí spěchem zrudnout tváře. Neustále se omlouvala za nepořádek, dokud z ní Harry nesvlékl šaty. Byla hubená, bílá jako křída a Harry cítil, jak mu její pulz buší rychle a ustrašeně do kůže na krku. Potom přestala povídat, a když ji Harry vzal do náručí, zaklonila hlavu, až se jí vlasy roztančily po podlaze, a němě ukázala na dveře do ložnice. Fňukla, když ji položil na postel, otevřela ústa, když si rozepnul poklopec, a slabě zaprotestovala, když si klekl a přitáhl ji k sobě.

„Polib mě,“ žádala ho šeptem, avšak Harry to ignoroval a se zavřenýma očima do ní vnikl.

Popadla ho za kalhoty, chtěla, aby si je úplně svlékl, ale Harry jí ruce odstrčil. Na nočním stolku si přitom všiml fotografie staršího manželského páru, pravděpodobně její rodiče. Harry zaťal zuby, znovu zavřel oči, ucítil, jak mu za očními víčky zajiskřilo, a pokusil se vybavit si její tvář.

„Cos povídal?“ zeptala se Tonje a zvedla hlavu, nedokázala však zachytit jeho mumlání. Snažila se vyjít vstříc jeho pohybům, sténat, Harry z ní ale vyrážel dech, jako by byla jezdec rodea, kterého kůň střídavě poslušně veze a snaží se ho shodit.

Udělal se s neartikulovaným zařváním a v téže chvíli mu zatnula nehty do trička, prohnula se a vykřikla. Potom ho přitáhla k sobě a Harry jí položil hlavu do krční jamky.

„Bylo to krásné,“ pronesla. Ta slova zůstala viset ve vzduchu jako absurdní, zbytečná lež. Harry neodpověděl.

Jakmile uslyšel, že dýchá pravidelně, vstal a tiše se oblékl. Tonje nespala, což Harry dobře věděl, a jí zase bylo jasné, že to Harry ví. Vzápětí Harry vyšel ven.

Začalo foukat. Kráčel po štěrkové cestě, vítr ihned odvál její vůni. U branky zuřivě pleskalo lano o vlajkový stožár. Možná letos přijde monzun dříve, možná to způsobil jev El Ni? o. Nebo to možná byl jen normální výkyv počasí.

Před brankou poznal tmavé auto. Připadalo mu, že za zatmavenými skly zahlédl obrysy postavy, nebyl si však jistý, dokud nezaslechl zvuk elektricky stahovaného okénka a slabé šumění Griegovy symfonie C-moll z nitra vozu.

„Jedete domů, pane Hole?“

Harry přikývl, otevřely se dveře, nastoupil. Řidič si nastavil opěradlo sedadla do vodorovné polohy.

„Co tady děláte tak pozdě, pane Sanphete?“

„Právě jsem odvezl pana Torhuse. Nemělo smysl jet domů do postele, za pár hodin mám slečnu Wiigovou stejně vyzvednout.“ Nastartoval a pak už klouzali nočně ztichlými ulicemi vilové čtvrti.

„A kam jel pan Torhus tak pozdě?“ vyzvídal Harry.

„Chtěl si prohlédnout Patpong.“

„Aha. Doporučil jste mu nějaký bar?“

„Ne, zdálo se, že má naprosto jasno v tom, kam chce jít. Každý nejspíš sám nejlíp ví, jakou medicínu potřebuje.“ Harry se střetl v zrcátku s jeho pohledem.

„To máte asi pravdu,“ přikývl a vyhlédl z okna.

Dojeli na Rama V a provoz se zastavil. Z korby pick-upu na ně zírala bezzubá stařena. Harrymu připadala poněkud povědomá. Najednou se usmála. Harrymu až po chvíli došlo, že žena nevidí dovnitř, že se jen dívá na svůj odraz v tmavých sklech velvyslaneckého vozu.

Kapitola 49

Ivar L? ken věděl, že je konec. Ani jediná buňka v jeho těle to sice zatím nevzdala, věděl však, že je konec. Panika přicházela ve vlnách, zalévala ho a opět mizela. A on celou dobu věděl, že zemře. Byl to čistě intelektuální závěr, avšak to vědomí jím protékalo jako ledová voda. Tehdy, když se u My? Lai chytil do hloupé pasti a stál tam s příšerně páchnoucí bambusovou tyčkou zapíchnutou do stehna a druhou, jež mu propíchla nohu od chodidla až po koleno, si ani na vteřinu nepřipustil, že by měl umřít. Když ležel s horečkami v Japonsku a řekli mu, že mu budou muset nohu amputovat, prohlásil, že raději zemře. Věděl však, že smrt není alternativa, že je nemožná. Jakmile mu přinesli anestetikum, vyrazil ošetřovatelce stříkačku z ruky.

Pitomost. Tak mu dovolili si nohu ponechat. „Dokud existuje bolest, existuje život,“ vyryl do zdi nad postelí. Téměř rok ležel v nemocnici v Okabe, než vyhrál boj s vlastní infikovanou krví.

Říkal si, že prožil dlouhý život. Dlouhý. To stojí za to. A navzdory všemu viděl lidi, kteří se měli hůř. Tak proč se tomu protivit, pomyslel si. Přesto se protivil. Jeho tělo to odmítalo, tak jako on sám odmítal po celý život. Odmítal překročit onu linii, když ho chtíč kopal do páteře, odmítal se nechat zlomit, když ho vyhodili z armády, odmítal se litovat, když ho ponížení šlehalo tak, až se staré rány opět otevíraly. Především však odmítal zavírat oči. Proto to všechno přijímal, války, utrpení, hrůzy, odvahu i lidskost. V takové míře, až může klidně prohlásit, že prožil dlouhý život. Ani teď nezavíral oči, jen pomrkával. Věděl, že zemře. Kdyby měl slzy, plakal by.

* * *

Liz pohlédla na hodinky. Bylo půl deváté. Sedí s Harrym v Millie’s Karaoke už skoro hodinu. Dokonce i Madonna na fotografii začala vypadat víc netrpělivě než lačně.

„Kde ten L? ken může být?“ zeptala se.

„Však on dorazí,“ odpověděl Harry. Stál u okna, vytáhl žaluzie a spatřil, jak jeho vlastní odraz provrtalo světlo automobilů táhnoucích se okolo po Thanon Silom.

„Kdy jste s ním mluvil?“

„Hned po tom rozhovoru s vámi. Byl doma, právě sklízel snímky a výbavu. Však on dorazí.“

Přitiskl si hřbety dlaní k očím. Ráno po probuzení je měl zarudlé a podrážděné.

„Začneme,“ vzdychl.

„S čím? Zatím jste neřekl, co se bude dít.“

„Celé si to projdeme,“ vysvětlil Harry. „Poslední rekonstrukce.“

„Fajn. Ale proč?“

„Protože jsme se celou dobu mýlili.“

Pustil řetízek a žaluzie se s rachotem sesunuly. Znělo to, jako by cosi padalo hustým listovím.

* * *

L? ken seděl na židli. Před ním na stole ležela řada nožů. Každý z nich by dokázal zabít člověka během několika vteřin. Je vlastně pozoruhodné, jak snadné je zavraždit člověka. Tak snadné, až se občas zdá neuvěřitelné, že se většina lidí dožívá tak vysokého věku. Půlkruhový pohyb, přibližně jako když loupete pomeranč, a krk je proříznutý. Krev vystříká ven tak rychle, že smrt nastane během pár okamžiků, rozhodně tedy jestliže vraždí někdo, kdo své řemeslo důkladně ovládá.

Bodnutí do zad vyžaduje větší preciznost. Člověk může bodnout dvacetkrát až třicetkrát, a přitom nezasáhne vůbec nic, jen nesmyslně seká do lidského masa. Jestliže však má ponětí o lidské anatomii a ví, jak se dá propíchnout plíce nebo zasáhnout srdce, je to hračka. Vede-li bodnou ránu zpředu, je nejlepší zasadit ji zespoda a vést ji vzhůru tak, aby se dostal pod žebra a dokázal zasáhnout životně důležité orgány. Zezadu je to naopak snazší, pokud se nůž zabodne kousek vedle páteře.

Jak snadné je člověka zastřelit? Velice snadné. Prvního člověka, kterého zastřelil, zabil poloautomatickou puškou v Koreji. Zamířil, zmáčkl spoušť a viděl, jak dotyčný padá k zemi. A bylo to. Žádné výčitky svědomí, noční můry ani nervová zhroucení. Možná proto, že to bylo ve válce, sám však tomu vysvětlení úplně nevěřil. Snad mu chybí empatie? Jeden psycholog mu vyložil, že je pedofil proto, že má poškozenou duši. Mohl klidně říct zlou.

* * *

„Dobrá, teď mě pořádně poslouchejte.“ Harry se posadil naproti Liz. „V den vraždy přijel velvyslancův vůz k domu Oveho Klipry v sedm hodin, neřídil ho však velvyslanec.“

„Ne?“

„Ne. Hlídač si nepamatuje žádný žlutý oblek.“

„No a co?“

„Vy jste ten oblek viděla, Liz, i benzinová stanice vedle něj vypadá nenápadně. Myslíte si, že na takový oblek člověk zapomene?“

Liz pomalu zavrtěla hlavou a Harry pokračoval:

„Řidič zaparkoval auto v garáži, zazvonil u bočního vchodu, a když Klipra otevřel, hleděl pravděpodobně rovnou do hlavně pistole. Návštěvník vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a zdvořile Klipru požádal, aby otevřel ústa.“

„Zdvořile?“

„Snažím se ten příběh jen trochu přibarvit. Můžu pokračovat?“

Liz semkla rty a významně si na ně přiložila ukazováček.

„Pak mu do nich strčil ústí hlavně, nakázal mu, aby skousl, a vypálil, chladnokrevně a nemilosrdně. Kulka vyšla Kliprovi zátylkem ven a vletěla do zdi. Vrah otřel krev a…, ano, však víte, jak to po takové vraždě vypadá.“

Liz přikývla a mávla, že má pokračovat.

„Zkrátka dotyčný odstranil veškeré stopy. Nakonec si přinesl z kufru auta šroubovák a vydloubl jím ze zdi kulku.“

„Jak tohle víte?“

„Našel jsem v chodbě na zemi zbytky omítky a stopu po kulce. Technické oddělení prokázalo, že to je stejná omítka, jakou jsme našli na šroubováku v kufru auta.“

„A dál?“

„Potom došel vrah zpátky do auta a posunul velvyslancovu mrtvolu v kufru, aby mohl uložit šroubovák zpátky na místo.“

„Velvyslance zavraždil už předtím?“

„K tomu se vrátím později. Vrah si na sebe vzal velvyslancův oblek, potom vešel do Kliprovy kanceláře, odnesl s sebou jeden ze dvou šanských nožů a klíče od Kliprova venkovského domku. Rovněž odtamtud uskutečnil rychlý telefonát a vzal s sebou nahrávku toho hovoru. Potom naložil Kliprovu mrtvolu do kufru a kolem osmé odjel.“

„To je poněkud matoucí, Harry.“

„V půl deváté se ubytoval u Wanga Li.“

„Ale no tak, Harry. Wang Li identifikoval velvyslance jakožto člověka, který se u něj ubytoval.“

„Wang Li neměl důvod se domnívat, že by mrtvý muž na posteli nebyl tentýž, který se u něj zaregistroval. Viděl jen faranga ve žlutém obleku. Jemu připadají…“

„… všichni farangové stejní. Himlhergot!“

„Zvlášť když se schovávají za slunečními brýlemi. A nezapomeňte, že ve chvíli, kdy měl Wang Li muže identifikovat, trčel velvyslanci ze zad nůž, který značně rozptyloval Liovu pozornost.“

„Ano, a co bylo s tím nožem?“

„Velvyslanec byl zavražděn nožem, ano, ale dávno předtím, než se dostal do motelu. Řekl bych, že sámským nožem, vzhledem k tomu, že ostří bylo natřené sobím tukem. Podobné nože se dají koupit po celé Finnmarce.“

„Lékař ale tvrdil, že rána odpovídá šanskému noži.“

„Vtip je v tom, že šanský nůž je delší a širší než sámský nůž, proto se nedá odhalit, že byl nejprve použit jiný nůž. Teď mě sledujte. Vrah přijel do motelu se dvěma mrtvolami v kufru a objednal si pokoj co nejvzdálenější od recepce, aby mohl zacouvat co nejblíž a přenést Molnese nepozorovaně těch několik metrů do pokoje. Požádal také, aby ho nerušili, dokud sám nedá pokyn. V pokoji se opět převlékl a natáhl velvyslanci zpátky jeho oblek. Měl ovšem naspěch a trochu to odflákl. Vzpomínáte si, jak jsem prohlásil, že velvyslanec měl očividně schůzku se ženou, protože měl opasek utažený o jednu dírku víc?“

Liz mlaskla jazykem o patro: „Vrah se zapomněl podívat na dírky, když mu opasek zapínal.“

„Bezvýznamná chybička, nic zásadního, jen jedna z těch mnoha drobností, díky nimž to celé do sebe zapadá. Zatímco Molnes ležel na posteli, zarazil mu vrah opatrně šanský nůž do původní bodné rány, potom otřel střenku a odstranil všechny stopy.“

„To vysvětluje i skutečnost, proč bylo v motelovém pokoji tak málo krve – Molnes byl zavražděn jinde. Proč si toho nevšimli lékaři?“

„Vždycky je těžké určit, jak moc bude taková bodná rána krvácet, záleží na tom, jaké cévy přitom přetnete a jak moc samotný nůž zastaví tok krve. Nic není úplně nenormální. Kolem deváté opustil vrah motel s Kliprou v kufru a dojel do jeho venkovského domku.“

„Věděl, kde se ten domek nachází? V tom případě musel Klipru znát.“

„Znal ho dobře.“

* * *

Na stůl dopadl stín a na židli naproti L? kenovi se posadil muž. Balkonové dveře byly otevřené, dovnitř pronikal zvenčí ohlušující zvuk dopravního provozu a celá místnost páchla exhalacemi.

„Jste připravený?“ zeptal se L? ken.

Obr s copánkem na něj pohlédl, očividně překvapený tím, že L? ken mluví thajsky.

„Jsem připravený,“ odpověděl.

L? ken se pousmál. Cítil se velice unavený.

„Tak na co čekáte? Pusťte se do toho.“

* * *

„Vrah dojel na místo, odemkl si a uložil Klipru do mrazáku. Potom umyl a vyluxoval kufr auta, abychom po žádné z obětí nenašli stopy.“

„No dobře, ale jak tohle víte?“

„Technické oddělení identifikovalo krev v mrazáku jako Kliprovu a našlo v sáčku vysavače vlákna z kufru a šatů obou mrtvých.“

„Dobrý bože. Takže velvyslanec nebyl tak pořádkumilovný, jak jste tvrdil při prohledávání auta?“

Harry se usmál. „Pochopil jsem, že nebyl moc pořádný, ve chvíli, kdy jsem uviděl jeho kancelář.“

„Slyším správně? Říkáte tím, že jste se zmýlil?“

„Ano.“ Harry zvedl ukazováček. „Zato Klipra byl pořádkumilovný. Všechno v tom venkovském domku vypadalo tak uspořádaně, tak systematicky, vzpomínáte si? Dokonce i v kuchyňské skříňce byl háček, díky němuž měl vysavač držet na místě. Jenže když jsem otevřel dvířka, vysavač vypadl ven. Jako by ho naposledy použil někdo, kdo se tam moc nevyznal. Právě proto mě napadlo poslat sáček z vysavače do laboratoře.“

Liz pomalu vrtěla hlavou, avšak Harry pokračoval:

„Když jsem uviděl všechno to maso v mrazáku, došlo mi, že by se tam klidně dala uchovávat mrtvola člověka celé týdny, aniž by se…“ Harry nafoukl tváře a zbytek naznačil rukama.

„Vy to nemáte v hlavě úplně v pořádku,“ ozvala se Liz. „Měl byste si zajít k doktorovi.“

„Chcete si poslechnout zbytek, nebo ne?“

Chtěla.

„Potom vrah dojel do motelu, zaparkoval auto, vešel do pokoje a zastrčil klíčky od vozu Molnesovi do kapsy. Vzápětí beze stopy zmizel ve tmě. Doslova.“

„Počkat, počkat! Když jsme jeli do toho venkovského domku, trvala nám jedna cesta půldruhé hodiny, je to tak? Vzdálenost je přibližně stejná. Naše kamarádka Dim objevila mrtvolu v půl dvanácté, tedy dvě a půl hodiny poté, co vrah podle vašeho tvrzení opustil motel. Rozhodně se nemohl stihnout vrátit zpátky do motelu před objevením mrtvoly. Nebo jste na to zapomněl?“

„Kdepak. Dokonce jsem celou tu vzdálenost sám ujel, abych to ověřil. Vyjel jsem v devět, udělal jsem si nahoře u domku půlhodinovou přestávku, a dojel jsem zpátky.“

„A?“

„Vrátil jsem se v půl jedné.“

„V tom případě to ale nesedí.“

„Vzpomínáte si, co Dim při výslechu povídala o tom autě?“

Liz skousla horní ret.

„Nepamatovala si žádné auto,“ pokračoval Harry. „Protože tam žádné auto nestálo. V půl jedné Dim a Wang Li čekali v recepci na příjezd policie a nevšimli si, že velvyslancův vůz dorazil.“

„Jistě, ale já jsem si myslela, že máme co do činění s opatrným vrahem. Takhle riskoval, že až se vrátí, bude už na místě policie.“

„Byl opatrný, nemohl však předpokládat, že vražda bude objevena před jeho návratem. Dohoda přece zněla, že Dim nemá chodit do pokoje, dokud sám nezavolá a nevyzve ji, že? Jenže Dim znervózněla a málem mu celý plán pokazila. Vrah patrně netušil žádné nebezpečí, když nesl do pokoje klíčky od auta.“

„Čiré štěstí tedy?“

„Raději bych to nazýval kapkou štěstí v moři ne? štěstí. Tenhle chlap na štěstí nespoléhá.“

* * *

Musí být z Mandžuska, pomyslel si L? ken. Možná z provincie Ťi-lin. Během korejské války se doslechl, že komunistická armáda odtamtud rekrutovala mnoho vojáků, protože byli tak vysocí. Jakou to tak mohlo mít logiku – vždyť jen klesali hlouběji do bahna a představovali lepší terče. Druhá osoba v místnosti stála za obrem a broukala si písničku. L? ken by na to nemohl přísahat, ale znělo to jako I Wanna Hold Your Hand.

Číňan si vybral jeden z nožů na stole, pokud se tedy dá sedmdesáticentimetrový tesák nazývat nožem. Potěžkal ho v rukou jako baseballový hráč, který si má vybrat pálku, a pak ho beze slova zvedl nad hlavu. L? ken stiskl zuby. V témže okamžiku polevila příjemná otupělost způsobená podáním barbiturátu, krev mu zamrzla v žilách a on se přestal ovládat. Zatímco křičel a škubal koženými řemeny, které poutaly jeho ruce ke stolu, broukání se zezadu blížilo. Za vlasy ho popadla ruka, trhla mu hlavou vzad a do úst mu nacpala tenisový míček. Cítil na jazyku a patře jeho chlupatý povrch, vsakovaly se mu do něj sliny jako do pijáku a jeho výkřiky se proměnily v bezmocné chroptění.

Škrtidlo měl kolem předloktí utažené tak pevně, že už dávno ztratil v ruce cit, a když tesák se suchým zasvištěním dopadl a on nic necítil, na okamžik si pomyslel, že obr minul. Pak však za čepelí spatřil svou pravou ruku. Předtím byla sevřená v pěst, nyní se pomalu otevírala. Řez byl čistý a úhledný. L? ken zahlédl dvě přeseknuté bílé kosti. Vřetenní a loketní. U jiných je už viděl, u sebe však nikdy. Díky zaškrcení rána příliš nekrvácela. Není pravda, co se povídá, že náhlá amputace nebolí. Bolest byla nesnesitelná. Čekal, že se dostaví šok, ochromující stav nicoty, jenže oni mu tuhle únikovou cestu okamžitě uzavřeli. Broukající muž mu vpíchl do nadloktí injekci, přes košili, ani se nesnažil najít žílu. To je na morfiu hezké, působí, ať ho aplikujete kamkoli. L? kenovi bylo jasné, že tohle může přežít. Může přežívat docela dlouho. Tak dlouho, jak oni budou chtít.

* * *

„A co Runa Molnesová?“ Liz se dloubala sirkou v zubech.

„Mohl ji sebrat kdekoli,“ odpověděl Harry. „Cestou ze školy, například.“

„A potom ji dovezl do Kliprova domku. Co se stalo dál?“

„Krev a díra po kulce v okně naznačují, že byla zastřelena v domku. Bezpochyby jen co tam dojeli.“

Když o ní mluvil takto, jako o oběti vraždy, téměř mu to nečinilo problémy.

„To nechápu,“ podivila se Liz. „Proč by ji měl unášet a pak ji okamžitě zabít? Myslela jsem, že ji chtěl využít k tomu, abyste zastavil vyšetřování. Toho by mohl dosáhnout leda v případě, že by ji nechal naživu. Musel přece předpokládat, že budete požadovat důkazy, že je Runa v pořádku, než splníte jeho požadavky.“

„A jak bych mohl jeho požadavky splnit?“ zeptal se Harry. „Odjet – a tím by se Runa dostala domů, veselá a spokojená? A únosce by si mohl oddychnout, ačkoli by už neměl nic, čím by mě mohl držet v šachu? Jen proto, že jsem mu slíbil, že ho necháme na pokoji? Takhle si to představujete? Myslíte si, že by ji vážně nechal…“

Harry zahlédl Lizin pohled a uvědomil si, že zvýšil hlas. Zmlkl.

„Já nemluvím o tom, co si myslím já, nýbrž o tom, co si myslel vrah,“ namítla Liz a nadále na Harryho upírala zrak. Mezi očima jí znovu naskočila ustaraná vráska.

„Omlouvám se, Liz.“ Přitiskl si špičky prstů k lícním kostem. „Asi jsem unavený.“

Vstal a opět přistoupil k oknu. Chlad uvnitř a teplý vlhký vzduch venku vytvořily na skle souvislý šedý povlak.

„Neunesl ji, protože by se bál, že jsem pochopil víc, než jsem měl. Neměl k tomu důvod, já jsem totiž nic nepochopil.“

„Tak jaký byl motiv toho únosu? Potvrdit naši teorii, že vraždu velvyslance a Jima Lovea má na svědomí Klipra?“

„To byl druhotný motiv,“ pronesl Harry ke sklu. „Primárním motivem bylo to, že ji musel zabít také. Když jsem…“

Ze sousední místnosti sem dolehlo slabé dunění basových reproduktorů.

„Ano, Harry?“

„Už když jsem ji uviděl poprvé, byla odsouzená k smrti.“

Liz se nadechla. „Je skoro devět, Harry. Možná byste mi měl přece jen prozradit, kdo je vrah, než přijde L? ken.“

* * *

L? ken zamkl dveře svého bytu v sedm hodin a vyšel na ulici, aby si sehnal taxíka do Millie’s Karaoke. Vozu si všiml okamžitě. Byla to Toyota Corolla a zdálo se, že muž za volantem vyplňuje celou kabinu. Na sedadle spolujezdce zahlédl obrysy další osoby. Zauvažoval, jestli má dojít k autu a zjistit, co ti lidé chtějí, rozhodl se však, že je nejdřív vyzkouší. Myslel si, že ví, po čem dotyční jdou a kdo je poslal.

Mávl si tedy na taxi. Jakmile minuli pár domovních bloků, Toyota Corolla se zcela podle předpokladů rozjela.

Taxikář instinktivně poznal, že farang na zadním sedadle není turista, a vynechal nabídku masáží. Když ho však L? ken vyzval, aby to vzal trochu oklikou, řidič patrně přehodnotil svůj prvotní dojem. L? ken se střetl s jeho pohledem v zrcátku.

„Sightseeing, sil?“

„Ano. Sightseeing.“

Po deseti minutách už nebylo pochyb. Plán očividně zněl tak, že L? ken má dovést ty dva policisty na místo tajné schůzky. Uvažoval jen o tom, jak se policejní ředitel dozvěděl, že se vůbec mají sejít. A proč tak špatně nese skutečnost, že jeho vrchní komisařka poněkud proti pravidlům spolupracuje s cizinci. Možná to není úplně podle zákona, ale přece jen to přináší výsledky.

Na Thanon Sua Pa se provoz úplně zastavil. Řidič se vmáčkl do mezery za dvěma autobusy a ukázal na pilíře tyčící se mezi jízdními pruhy. Minulý týden odsud spadl ocelový překlad a zabil jednoho automobilistu. Četl o tom. Uveřejnili i snímek. Řidič potřásl hlavou, vytáhl hadřík a otřel palubní desku, okénka, postavičku Buddhy a fotografii královské rodiny. Potom si s povzdechem rozložil přes volant Thai Rath a nalistoval sportovní rubriku.

L? ken hleděl zadním okénkem ven. Od corolly je dělila jen dvě auta. Pohlédl na hodinky. Půl osmé. Přijde dost pozdě, i kdyby nemrhal časem na setřesení těch pitomců. Rozhodl se a zaťukal taxikáři na rameno.

„Vidím tamhle známé,“ sdělil mu anglicky a ukázal dozadu.

Řidič se zatvářil skepticky, patrně faranga podezíral, že chce utéct bez placení.

„Hned se vrátím,“ dodal L? ken a jen tak tak se mu podařilo vysoukat se ze dveří.

O den života míň, pomyslel si, jakmile se nadechl vzduchu s takovými hodnotami oxidu uhličitého, že by to poslalo do říše snů celou krysí rodinu. Klidně přistoupil ke corolle. Jeden světlomet měla asi nabouraný, protože mu světlo mířilo přímo do obličeje. Připravil si řeč, už se těšil, až uvidí jejich protáhlé obličeje. Byl teď od auta jen několik metrů, takže viděl obě postavy uvnitř. Najednou znejistěl. Na jejich vystupování se mu cosi nezdálo. Přestože policisté všeobecně nepatří mezi nejchytřejší, rozhodně vědí, že při sledování je pravidlem číslo jedna nebudit pozornost. Muž na sedadle spolujezdce měl sluneční brýle, navzdory tomu, že slunce už dávno zapadlo, a ačkoli nebylo neobvyklé, že Číňané v Bangkoku mívají copánky, byl obr na sedadle řidiče přímo ukázkově nápadný. L? ken se chtěl otočit, když vtom se dveře corolly otevřely.

„Mistel,“ pronesl měkký hlas. Tohle zavání velkým malérem. L? ken se pokusil vrátit se do taxíku, cestu mu však přehradil automobil, který se vmáčkl do vzniklé mezery. Obrátil se zpět ke corolle. Číňan k němu přicházel. „Mistel,“ zopakoval ve chvíli, kdy auta v opačném pruhu nastartovala. Znělo to jako hučení orkánu.

L? ken jednou zabil muže holýma rukama. Hranou ruky mu zlomil vaz, přesně tak, jak ho to učili ve výcvikovém táboře ve Wisconsinu. Jenže to už je dávno, to byl mladý. A bál se o život. Nyní se o život nebojí, nyní je jen vzteklý.

Pravděpodobně v tom není žádný rozdíl.

Když ucítil, jak ho sevřely dvě ruce a že nohama už nestojí na zemi, věděl, že v tom není žádný rozdíl. Pokusil se zakřičet, avšak vzduch, který hlasivky potřebovaly, aby se dokázaly rozvibrovat, z něj ten člověk vymáčkl. Viděl, jak se hvězdné nebe pomalu otáčí, a pak ho vystřídala polstrovaná střecha vozu.

Ucítil na zátylku Číňanův horký páchnoucí dech a vyhlédl čelním sklem corolly. Muž se slunečními brýlemi stál u taxíku a podával taxikáři okénkem několik bankovek. Sevření maličko povolilo a L? ken nasál dlouze a třaslavě špinavý vzduch jako vodu ze studně.

Okénko taxíku vyjelo vzhůru a muž se slunečními brýlemi se k nim začal vracet. Tedy vlastně právě si sluneční brýle sundal a ve chvíli, kdy vstoupil do světla z poškozeného světlometu, ho L? ken poznal.

„Jens Brekke?“ šeptl udiveně.

Kapitola 50

„Jens Brekke?“ vykřikla Liz.

Harry přikývl.

„To přece není možné! Vždyť má alibi, má přece ten zatracený nezfalšovatelný pásek, který dokazuje, že ve tři čtvrtě na osm volal své sestře.“

„To je pravda, jenže nevolal od sebe z kanceláře. Zeptal jsem se ho, proč proboha volal své sestře workoholičce domů uprostřed pracovní doby. Tvrdil, že zapomněl, kolik hodin je v Norsku.“

„No a?“

„Už jste někdy slyšela o valutovém makléři, který zapomene, kolik je hodin v jiné zemi?“

„Asi ne, ale co to má s případem společného?“

„Zavolal své sestře domů na záznamník, protože neměl čas s ní mluvit ani si s ní neměl o čem povídat.“

„To nechápu.“

„Napadlo mě to, když jsem zjistil, že má Klipra stejný přístroj jako Brekke. Brekke zastřelil Klipru, potom zavolal sestře z Kliprovy kanceláře a vzal si pásek s sebou. Pásek dokazuje, kdy volal, ale nikoli to, odkud volal. Nikdy by nás nenapadlo, že by ten záznam mohl pocházet z jiného přístroje. Jenže já můžu dokázat, že z Kliprovy kanceláře jeden pásek zmizel.“

„Jak?“

„Vzpomínáte si, že třetího ledna během dne byl zaznamenán hovor od Klipry na velvyslancův mobil? Není na žádném z pásků v jeho kanceláři.“

Liz se hlasitě zasmála.

„To je naprosto šílené, Harry. Ta krysa si opatřila neprůstřelné alibi a jenom si ve vězení čekala, až bude moct vynést trumf, aby to působilo maximálně věrohodně!“

„Zdá se mi, že ve vašem hlase slyším nadšení, vrchní komisařko.“

„Čistě profesionální. Myslíte si, že to bylo od začátku naplánované?“

Harry pohlédl na hodinky. Mozek mu začal morseovkou vyťukávat zprávu, že je něco špatně.

„Jestli jsem si něčím jistý, pak tím, že všechno, co Brekke podnikl, měl naplánované. Neponechal náhodě sebemenší detail.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„No,“ zaváhal Harry a přiložil si prázdnou sklenku k čelu. „Pověděl mi to. Že nenávidí riziko, že se nepouští do hry, pokud neví, že vyhraje.“

„Předpokládám, že jste si domyslel i to, jak zavraždil velvyslance.“

„Za prvé doprovodil velvyslance dolů do garáží, to může dosvědčit recepční. Za druhé opět vyjel výtahem nahoru, to může dosvědčit ta dívka, kterou potkal ve výtahu a kterou pozval na rande. Pravděpodobně zavraždil velvyslance v garážích, bodl ho do zad sámským nožem, když se velvyslanec otočil, aby nastoupil do vozu. Sebral mu klíčky a naložil ho do kufru, potom zamkl, nastoupil zpátky do výtahu a počkal, až si ho někdo přivolá, aby si byl jistý, že získá svědka, který mu potvrdí, že jel nahoru.“

„Dokonce tu dívku pozval na rande, aby si ho zapamatovala.“

„Správně. Kdyby nastoupil někdo jiný, vymyslel by si jinou záminku. Potom vypnul telefon pro příchozí hovory, aby to vypadalo, že má hodně práce, sjel opět výtahem dolů a dojel ve velvyslancově voze do Kliprova domu.“

„Jenže pokud zavraždil velvyslance v garážích, pak byla ta vražda nahraná na video, ne?“

„Proč si myslíte, že ta videonahrávka zmizela? Samozřejmě že se nikdo nesnažil zničit Brekkemu jeho alibi, to on sám přiměl Jima Lovea, aby mu ten záznam dal. Toho večera, kdy jsme ho potkali na tom boxerském zápasu, spěchal do své kanceláře. Ne kvůli tomu, aby si promluvil s americkým klientem, nýbrž proto, že měl dohodnuto s Jimem, že ho pustí dovnitř, aby mohl smazat a přehrát záznam, na němž je vidět, jak vraždí velvyslance, a přeprogramovat hodiny na ukazateli času, aby to vypadalo, že se někdo snažil zničit mu alibi.“

„Proč prostě jenom ten originální záznam neodstranil?“

„Je perfekcionista. Věděl, že každý jen průměrně bystrý kriminalista dřív nebo později zjistí, že nahrávka a časový údaj nesedí.“

„Jak to?“

„Díky tomu, že pro nahrazení zničeného záznamu použil nahrávku z předchozího večera, by si policie jistě promluvila se zaměstnanci z budovy, kteří by mohli dosvědčit, že projeli třetího ledna mezi pátou a půl šestou kolem kamer. Důkazem toho, že pásek byl zmanipulovaný, by bylo samozřejmě to, že nejsou na záznamu. Díky dešti a těm mokrým stopám od pneumatik jsme to ovšem zjistili trochu rychleji.“

„Takže jste nebyl chytřejší, než Brekke chtěl, abyste byl?“

Harry pokrčil rameny. „Ne. Ale já s tím dokážu žít. Jim Love tu možnost nedostal. Brekke mu zaplatil otráveným opiem.“

„Protože byl svědek?“

„Jak už bylo řečeno, Brekke nemá rád riziko.“

„Ale jaký měl motiv?“

Harry vyfoukl vzduch nosem, znělo to jako odzvdušnění brzd kamionu.

„Vzpomínáte si, jak jsme uvažovali o tom, jestli právo disponovat šest let padesáti miliony korun je dostatečný motiv pro vraždu velvyslance? To není. Jenže disponovat jimi po zbytek života, to byl pro Jense Brekkeho dostatečný motiv k tomu, aby zabil tři lidi. Podle závěti měla Runa peníze zdědit v den svých třiadvacátých narozenin, ale vzhledem k tomu, že závěť neříká nic o tom, co by se stalo, kdyby do té doby zemřela, přecházejí peníze dál v dědické posloupnosti. To znamená, že majetek patří Hildě Molnesové. Závěť jí ani nebrání v tom, aby penězi disponovala už teď.“

„Jak ji hodlal Brekke přimět, aby se těch peněz vzdala?“

„Nemusel podnikat nic. Hilde Molnesové zbývá šest měsíců života. Dost dlouhá doba, aby se za něj stihla provdat, ale ne dost dlouhá, aby se Brekke nevydržel tvářit jako dokonalý gentleman.“

„Odklidil tedy z cesty manžela a dceru, aby po její smrti zdědil celý majetek?“

„Ještě víc. Už ty peníze dokonce použil.“

Liz na něj tázavě pohlédla.

„Převzal jistou společnost na pokraji konkurzu, která se jmenuje Phuridell. Pokud se věci vyvinou tak, jak předpokládá Barclay Thailand, bude mít tahle firma za pár let dvojnásobnou hodnotu, než jakou za ni Brekke teď zaplatil.“

„Tak proč ostatní své podíly v ní prodali?“

„Podle George Walterse, ředitele Phuridellu, přestavují ti ostatní pár drobných vlastníků, kteří odmítali prodat své podíly Ovemu Kliprovi poté, co koupil majoritní akciový podíl, protože pochopili, že se děje něco velkého. Jenže po Kliprově zmizení se dozvěděli, že dolarový úvěr společnost asi potopí, a proto s radostí přijali Brekkeho nabídku. Totéž platí pro advokátní firmu, která vyřizuje pozůstalost po Kliprovi. Celková kupní suma činí zhruba sto milionů korun.“

„Brekke ale ty peníze přece ještě nemá…?“

„Walters tvrdí, že polovina částky je splatná teď, druhá polovina za šest měsíců. Jakým způsobem hodlal uhradit tu první polovinu, to nevím, peníze si musel opatřit jinak.“

„A co kdyby Hilde Molnesová do šesti měsíců nezemřela?“

„Z nějakého důvodu se domnívám, že by se Brekke postaral o to, aby se tak stalo. On jí míchá drinky…“

Liz se zamyšleně zahleděla do vzduchu. „Copak se nebál, že to bude poněkud podezřelé, jestliže se právě teď vynoří jako nový majitel Phuridellu?“

„Bál. Proto ty akcie koupil jménem firmy Ellem Limited.“

„Někdo mohl zjistit, že za tou firmou stojí on.“

„Nestojí za ní. Firma byla zřízena na jméno Hilde Molnesové. On ji ovšem po její smrti zdědí.“

Liz našpulila rty do němého „o“.

„A tohle všechno jste zjistil úplně sám?“

„S Waltersovou pomocí. Podezření jsem ale získal, když jsem našel u Klipry seznam akcionářů Phuridellu.“

„Vážně?“

„Ellem.“ Harry se usmál. „Nejdřív jsem vlastně podezíral Ivara L? kena. Má totiž z vietnamské války přezdívku LM. Jenže řešení je mnohem banálnější, než by se zdálo.“

Liz složila ruce za hlavu. „Vzdávám se.“

„Pokud přečtete Ellem pozpátku, máte Melle. Tak zní dívčí jméno Hilde Molnesové.“

Liz pohlédla na Harryho, jako by byl atrakcí v zoologické zahradě.

„Vy se mi snad zdáte,“ zamumlala.

* * *

Jens Brekke hleděl na plod papáji, který držel v dlani.

„Víte co, L? kene? Papája je tak trochu cítit po zvratcích, když do ní kousnete, všiml jste si toho?“

Vnořil zuby do dužiny. Po bradě mu stékala šťáva.

„A chutná po kundě.“ Zaklonil hlavu a zasmál se.

„Víte, papája stojí tady v Čínské čtvrti pět bahtů – skoro nic. Všichni si ji můžou dovolit, konzumace papáji patří k takzvaným prostým radostem. A jako u jiných prostých radostí si toho člověk nedokáže vážit, dokud o to nepřijde. Je to, jako…,“ Jens zamával rukou, jako by hledal vhodný příměr, „… když si potřebujete utřít zadek. Nebo si ho chcete vyhonit. K tomu potřebujete mít aspoň jednu ruku zdravou.“

Zvedl za ukazováček L? kenovu useknutou paži a přidržel mu ji před obličejem.

„Ještě pořád vám jedna zbývá. Přemýšlejte o tom. A myslete na to, co všechno nedokážete bez rukou. Já už jsem o tom trochu přemýšlel, tak vám pomůžu. Nemůžete si oloupat pomeranč, nemůžete napíchnout návnadu na udici, nemůžete laskat ženské tělo ani si zapnout kalhoty. Ano, ani se nemůžete zastřelit, pro případ, že byste měl chuť to udělat. Se vším vám musí někdo pomáhat. Se vším, přemýšlejte o tom maličko.“

Z paže skáplo několik kapek krve, rozprskly se na desce stolu a L? kenovi se na košili objevily drobné červené skvrny. Jens paži odložil. Prsty ukazovaly do stropu.

„Na druhou stranu s oběma rukama zdravýma můžete dokázat cokoli. Můžete uškrtit osobu, kterou nenávidíte, shrábnout jackpot ležící na stole a držet golfovou hůl. Víte, jak daleko dnes pokročila lékařská věda?“

Brekke počkal, dokud si nebyl jistý, že L? ken neodpoví.

„Dokážou vám ruku přišít, aniž by vám poničili byť jen jediný nerv. Povrtají se hluboko v paži a natáhnou nervy jako gumičky. Po šesti měsících si ani nebudete pamatovat, že jste ji měl uříznutou. Samozřejmě to závisí na tom, jak rychle se dostanete k lékaři, a taky nesmíte zapomenout vzít tu paži s sebou.“

Postavil se za L? kenovu židli, položil mu bradu na rameno a zašeptal mu do ucha:

„Podívejte se, taková pěkná ruka. Krásná, co? Skoro jako ruka na tom Michelangelově obraze, jak on se to jenom jmenuje?“

L? ken neodpověděl.

„Ten, co byl v té reklamě na Levi’s, víte?“

L? ken upřel pohled kamsi do vzduchu před sebou. Brekke vzdychl.

„Ani jeden z nás nebude moc velký znalec umění, co? No, možná si koupím pár známých obrazů, až tohle skončí, uvidím, jestli to podpoří můj zájem.? propos skončí, za jak dlouho myslíte, že bude na přišití té ruky pozdě? Za půl hodiny? Za hodinu? Možná déle, pokud bychom ji uložili do ledu, jenže ten nám pro dnešek bohužel došel. Na? štěstí pro vás trvá cesta do nemocnice Answut jen patnáct minut.“

Nadechl se, přiložil ústa L? kenovi těsně k uchu, a zařval mu do něj:

„KDE JE HOLE A TA ZATRACENÁ ŽENSKÁ?“

L? ken sebou trhl a v bolestném šklebu vycenil zuby.

„Omlouvám se,“ pronesl Brekke. Otřel L? kenovi z tváře oranžový kousek papájové dužiny. „Já jen, že je celkem nutně potřebuju sehnat. Vy tři jste přece jenom jediní, kdo pochopil, jak to celé souvisí, že?“

Starému muži přešlo přes rty chraptivé zašeptání:

„Máte pravdu…“

„Cože?“ zeptal se Brekke. Naklonil se k L? kenovým ústům. „Co to povídáte? Dopovězte to, chlape!“

„Máte pravdu s tou papájou. Smrdí jako zvratky.“

* * *

Liz sepjala ruce na temeni hlavy.

„To s tím Jimem Lovem. Nedokážu si dost dobře představit, jak Brekke v kuchyni míchá do opia kyselinu kyanovodíkovou.“

Harry se ušklíbl. „Totéž prohlásil Brekke o Kliprovi. Máte pravdu, měl nějakého pomocníka, profíka.“

„Takovéhle lidi neseženete zrovna na inzerát v novinách.“

„To ne.“

„Možná někdo, s kým náhodou přišel do styku. Vyskytuje se přece občas v pochybném prostředí hazardních hráčů. Nebo…“

Zarazila se, jakmile si všimla, že se na ni Harry dívá. „Ano?“ zeptala se. „Co je?“

„Copak to není úplně jasné? Je to náš starý kámoš Wu. Spolupracoval s Brekkem celou dobu. To Brekke mu nařídil, aby mi do telefonu namontoval štěnici.“

„Mně se to zdá jako moc velká shoda okolností, že by stejný chlap, který pracoval pro Molnesovy věřitele, pracoval i pro Brekkeho.“

„Samozřejmě že to není náhoda. Hilde Molnesová mi pověděla, že vymahači dluhů, kteří jí volali po velvyslancově smrti, to najednou z ničeho nic vzdali, jakmile si s nimi po telefonu promluvil Brekke. Pochybuju, že by je vyděsil k smrti, abych tak řekl. Když jsme navštívili Thai Indo Travellers, tvrdil Sorensen, že u Molnese nemají žádnou pohledávku. Pravděpodobně mluvil pravdu, tipuju, že Brekke velvyslancův dluh zaplatil. Za jistou protislužbu, samozřejmě.“

„Za Wuovy služby.“

„Přesně tak.“ Harry pohlédl na hodinky. „Sakra, sakra. Kde ten L? ken jenom vězí?“

Liz vstala a vzdychla. „Zkusíme mu zavolat. Možná usnul.“

Harry se zamyšleně podrbal na bradě.

„Možná.“

* * *

L? ken cítil bolest v hrudi. Nikdy neměl potíže se srdcem, ale měl povědomí o příznacích. Pokud je to infarkt, doufal, že záchvat bude dost silný na to, aby ho zbavil života. Beztak zemře, takže klidně takhle, pokud by tím mohl Brekkeho připravit o část potěšení. Ačkoli kdo ví, třeba z toho Brekke žádné potěšení nemá. Možná je to pro Brekkeho stejné, jako to bývalo pro něj – práce, kterou je potřeba vykonat. Výstřel, muž padá k zemi, a je to. Pohlédl na Brekkeho. Viděl, že se mu ústa pohybují, a ke svému překvapení zjistil, že nic neslyší.

„Takže když mě Ove Klipra požádal, abych zajistil ten dolarový úvěr v Phuridellu, udělal to u oběda místo po telefonu,“ vykládal Jens. „Nemohl jsem uvěřit svým uším. Zakázka za skoro půl miliardy a on mi ji zadá ústně, aniž by ji měl zaznamenanou na pásku! Na takovouhle šanci může člověk marně čekat celý život.“ Brekke si ubrouskem otřel ústa.

„Po návratu do kanceláře jsem koupil na svoje jméno termínované dolarové dluhopisy. Kdyby dolar klesl, stačilo jen později obchod převést na Phuridell a prohlásit, že to je zajištění dolarového úvěru podle dohody. Kdyby stoupl, mohl jsem shrábnout zisk a popřít, že mě Klipra pověřil nákupem těch termínovaných dolarových dluhopisů. Nemohl by mi vůbec nic dokázat. Hádejte, co se stalo, Ivare? Můžu vám říkat Ivare?“

Zmačkal ubrousek a zamířil na odpadkový koš u dveří.

„Ano, Klipra mi vyhrožoval, že s tím půjde za vedením Barclay Thailand. Vysvětlil jsem mu, že pokud s ním bude Barclay Thailand souhlasit, budou mu muset zaplatit ztráty. Plus ztratí svého nejlepšího makléře. Zkrátka nezbylo by jim nic jiného než mě podpořit. Pak mi vyhrožoval, že využije svých politických konexí. Víte co? Nikdy se tak daleko nedostal. Zjistil jsem, že bych se mohl zbavit jednoho problému, Oveho Klipry, a současně převzít jeho firmu Phuridell, společnost, kterou čeká raketový vzestup. A to neříkám proto, že si to myslím a doufám v to, jako to dělají ti vzrušení akcioví spekulanti. Já to vím. Postarám se o to. Stane se to.“

Brekkemu zasvítily oči.

„Právě tak jako vím, že Harry Hole a ta holohlavá ženská dneska večer zemřou. To se stane.“ Pohlédl na hodinky. „Odpusťte mi to melodrama, ale čas běží, Ivare. Je nutné myslet na své vlastní dobro, nebo snad ne?“

L? ken na něj pohlédl prázdným pohledem.

„Vy se nebojíte, co? Drsňák?“ Brekke mírně překvapeně zatáhl za nitku visící L? kenovi z knoflíkové dírky. „Mám vám povědět, jak je najdou, Ivare? Přivázané k pilotu někde proti proudu řeky, každý bude mít v těle kulku a jejich ksichty budou vypadat jako zadek paviána. Vzpomínáte si na ten výraz, Ivare? Že ne? Možná jste ho nepoužívali, když jste byl mladý… Nikdy jsem nechápal, co to znamená. Dokud mi tady můj kamarád Wu nevysvětlil, že lodní šroub doslova stáhne člověku z obličeje kůži a odhalí červené maso pod ním, chápete? Nejlepší na tom je, že to je mafiánská metoda. Lidi se samozřejmě asi budou divit, co ti dva mohli provést, že mafii tak rozzlobili, ale na to nikdy nedostanou odpověď. Zvlášť ne od vás, protože vy ode mě dostanete operaci zdarma a pět milionů dolarů, pokud mi povíte, kde jsou. V mizení, opatřování nové identity a podobných praktikách máte přece dobrý trénink, ne?“

* * *

Ivar L? ken viděl, jak se Brekkemu pohybují rty a slyšel kdesi v dáli ozvěnu hlasu. Slova jako lodní šroub, pět milionů a nová identita se mu třepotala kolem uší. Nikdy nebyl ve vlastních očích hrdina, a ani si nijak výrazně nepřál jako hrdina zemřít. Znal však rozdíl mezi dobrem a zlem a v rámci možností se snažil dělat to, co bylo správné. Nikdo kromě Brekkeho a Wua se nikdy nedozví, jestli čelil smrti se zdviženou hlavou nebo ne, nikdo z veteránů ze zpravodajské služby nebo z ministerstva zahraničí nebude nad pivem mluvit o starém L? kenovi… A jemu je to vlastně i fuk. Sotva potřebuje posmrtné pocty. Jeho život byl dobře skrytým tajemstvím, a proto je snad jenom přirozené, že také tak zemře. Tohle není příležitost pro velká gesta. Věděl, že jediné, čeho by dosáhl tím, kdyby Brekkemu sdělil, co chce vědět, je rychlejší smrt. A jeho už nic nebolelo. Proto to za to nestálo. I kdyby L? ken slyšel podrobnosti Brekkeho návrhu, jeho rozhodnutí by to nezměnilo. Nic by jeho rozhodnutí nezměnilo. Protože v téže chvíli se mu rozpípal mobilní telefon, který měl připevněný na opasku.

Kapitola 51

Harry se právě chystal zavěsit, když vtom zaslechl cvaknutí a nový vyzváněcí tón. Pochopil, že volání bylo z L? kenovy domácí pevné linky přesměrováno. Počkal, nechal telefon zazvonit sedmkrát, potom to vzdal a poděkoval dívce s myšími cůpky za přepážkou za půjčení telefonu.

„Máme problém,“ prohlásil po návratu do místnosti. Liz si vyzula boty a olupovala si z nohou suchou kůži.

„Doprava,“ odpověděla. „Vždycky za to může doprava.“

„Přepojilo mě to na jeho mobilní telefon, ale ani ten nezvedl. Nelíbí se mi to.“

„Uklidněte se. Co by se mu mohlo v poklidném Bangkoku stát? Určitě si zapomněl mobil doma.“

„Udělal jsem chybu. Řekl jsem Brekkemu, že se máme dneska večer sejít, a požádal jsem ho, aby zjistil, kdo se skrývá za Ellem Limited.“

„Cože jste udělal?“ Liz sundala nohy ze stolu.

Harry udeřil pěstí do stolu, až hrníčky s kávou poskočily. „Do prdele, do prdele! Chtěl jsem vědět, jak zareaguje.“

„Zareaguje? Harry, sakra, tohle není žádná hra!“

„Já si nehraju. Dohodl jsem se s ním, že mu po schůzce zavolám, abychom si mohli domluvit místo setkání. Měl jsem v úmyslu navrhnout Lemon Grass.“

„Tu restauraci, ve které jsme byli?“

„Je hned vedle a je to lepší než riskovat, že by mě mohl napadnout ze zálohy u sebe doma. Měli jsme být tři, proto jsem si představoval zatčení podobné tomu, když jsme zatýkali Wua.“

„A to jste ho musel vystrašit tím, že se zmíníte o Ellem?“ zasténala Liz.

„Brekke není hloupý. Už dávno předtím větřil nekalost. Vytáhl opět tu záležitost se svatebním svědkem, zkoušel mě, chtěl zjistit, jestli ho nepodezírám.“

Liz si vztekle odfrkla. „Taková klukovina. Pokud jste vy dva do tohohle zapletli něco osobního, tak teda sbohem. Krucinál, Harry, myslela jsem si, že na takovéhle hlouposti jste příliš velký profík.“

Harry neodpověděl. Věděl, že Liz má pravdu, zachoval se jako amatér. Proč se jenom proboha zmiňoval o Ellem Limited? Mohl si pro schůzku vymyslet stovku jiných důvodů. Možná za to mohlo něco, co Brekke pronesl, věta, že někteří lidé milují riziko jen kvůli riziku samotnému. Možná Harry prostě jen patří k těm hazardním hráčům, o nichž se Brekke domnívá, že je příliš ovládá vzrušení. Ne, tím to nebylo. Přinejmenším nejenom. Dědeček mu kdysi vysvětlil, proč nikdy nestřílí bělokury, když sedí na zemi: „Není to hezké.“

Bylo to proto? Jistá zděděná lovecká taktika, člověk kořist vyděsí, aby ji mohl zastřelit na útěku, poskytnout jí symbolickou možnost uprchnout?

Liz přerušila tok jeho myšlenek.

„Tak co teď uděláme, inspektore?“

„Počkáme,“ odpověděl Harry. „Dáme L? kenovi půl hodiny. Pokud se neobjeví, zavolám Brekkemu.“

„A jestliže to Brekke nevezme?“

Harry se nadechl. „Tak zavoláme policejnímu řediteli a rozjedeme celou mašinerii.“

Liz procedila přes stisknuté zuby několik nadávek. „Povídala jsem vám o tom, jaké to je, být dopravní strážník?“

* * *

Jens Brekke pohlédl na displej L? kenova mobilního telefonu a klokotavě se zasmál. Telefon přestal pípat.

„Máte hezký telefon, Ivare,“ prohlásil. „Ericsson odvedl pěknou prácičku, nemyslíte? Můžete vidět číslo volajícího. Tudíž pokud volá někdo, s kým nechcete mluvit, nemusíte telefon prostě zvedat. Jestliže se příliš nepletu, někomu začíná vrtat hlavou, proč jste se neobjevil. A vy nemáte moc přátel, kteří by vám volali v tuhle denní dobu, nebo ano, Ivare?“

Hodil telefon za sebe, Wu provedl pružný úkrok a chytil ho.

„Zavolej na informace a zjisti, komu patří tohle číslo a kde dotyčný je. Teď hned.“

Brekke se posadil těsně vedle L? kena. „To s tou operací vážně začíná spěchat, Ivare.“

Chytil se za nos a pohlédl na podlahu, kde se kolem židle vytvořila loužička krve.

„Ale no tak, Ivare.“

„Millie’s Karaoke. Vím, kde to je,“ ozvalo se za nimi lámanou angličtinou.

Brekke poplácal L? kena po rameni.

„Sorry, ale musíme už běžet, Ivare. Do té nemocnice zajedeme, až se vrátíme. Slibuju, O.? K.?“

L? ken cítil otřesy vzdalujících se kroků a očekával závan vzduchu od zabouchávajících se dveří. Nepřivanul. Místo toho se mu těsně vedle ucha ozvala opět vzdálená ozvěna hlasu:

„Ano, skoro bych zapomněl, Ivare.“ Ucítil na spáncích teplý dech.

„Potřebujeme něco, čím bychom je mohli přivázat k těm kůlům. Můžu si půjčit to škrtidlo? Dostanete ho zpátky, ruku na to.“

L? ken otevřel ústa, zařval a ucítil, jak se mu v krku všechno uvolnilo. V jeho mozku převzal velení někdo jiný a on cítil, jak mu cuká v údech; jeho krev přitom stříkala po stole a rukávy košile jí nasály tolik, až byly celé červené. Závan ode dveří nezaznamenal.

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře. Harry vyskočil.

Když spatřil, že to není L? ken, nýbrž dívka s myšími cůpky, mimoděk se zašklebil.

„You Hally, sil?“

Přikývl.

„Telephone.“

„Co jsem říkala?“ podotkla Liz. „Sázím sto bahtů na to, že za to může doprava.“

Harry následoval dívku do recepce, napůl vědomě zaznamenal, že má stejné havraní vlasy a tentýž štíhlý krk, jako měla Runa. Zíral na krátké černé vlásky pod gumičkou v týle. Dívka se otočila, rychle se usmála a napřáhla k němu ruku. Pokývl a vzal si telefonní sluchátko.

„Ano?“

„Harry? To jsem já.“

Harrymu připadalo, že cítí, jak se mu rozšiřují cévy, neboť na příkaz z mozku začala krev v těle obíhat rychleji. Několikrát se zhluboka nadechl, načež jasně a zřetelně pronesl:

„Kde je L? ken, Jensi?“

„Ivar? Víte, má plné ruce práce a nemůže přijít.“

Harry podle Brekkeho hlasu poznal, že maškaráda skončila, že teď mluví skutečný Jens Brekke, stejná osoba, s níž hovořil poprvé v její kanceláři. Tentýž ironický, vyzývavý tón, tón muže, který dobře ví, že vyhraje, jenom si to chce vychutnat, než zasadí ránu z milosti. Harry se snažil rychle vymyslet, co jenom mohlo opět zhoupnout štěstěnu na protihráčovu stranu.

„Čekal jsem, že zavoláte, Harry.“ To nebyl hlas zoufalého muže, nýbrž hlas člověka, který sedí na sedadle řidiče s rukou nonšalantně položenou na volantu.

„Předběhl jste mě, Jensi.“

Brekke se chraplavě zasmál. „Očividně vás pokaždé předběhnu, Harry, nebo ne? Jaké to je?“

„Únavné. Kde je L? ken?“

„Chcete vědět, co Runa před smrtí řekla?“

Harry ucítil, jak mu naskakuje husí kůže.

„Ne,“ zaslechl svůj vlastní hlas. „Chci vědět jenom to, kde je L? ken, co jste s ním udělal a kde vás najdeme.“

„Ale to jsou tři přání najednou!“

Membrána ve sluchátku se roztřásla Brekkeho smíchem. Harryho pozornost však upoutalo něco jiného, něco, co zatím nedokázal identifikovat. Smích náhle ustal.

„Víte, kolik sebeobětování vyžaduje realizace takového projektu, jako byl tenhle, Harry? Všechno zabezpečit, dokonce dvojitě, projít všechny okliky, aby to bylo neprůstřelné? Nemluvě o fyzickém nepohodlí. Zabít je jedna věc, ale myslíte si, že se mi líbilo trávit ty dny v lochu? Možná mi to nebudete věřit, ale to, co jsem prohlásil o pobytu ve vězení, byla pravda.“

„Tak proč jste to bral všemi těmi oklikami?“

„Povídal jsem vám přece, že eliminovat riziko něco stojí, ale že se to vyplatí, vždycky se to vyplatí. Tak jako veškerá ta námaha, kterou mě stálo to, aby se zdálo, že viníkem je Klipra, například.“

„Tak proč jste to neudělal jednoduše? Proč jste je neodpravil a nehodil vinu na mafii?“

„Uvažujete jako jeden z těch ubožáků, které obvykle honíte, Harry. Jste jako hazardní hráči, zapomínáte na celek, na to, že potom bude ještě něco následovat. Samozřejmě jsem mohl Molnese, Klipru i Runu zabít jednodušeji a jen se postarat o to, abych nezanechal žádné stopy. Jenže to by nestačilo. Protože až bych převzal Molnesův majetek a Phuridell, bylo by zatraceně očividné, že jsem měl motiv k tomu, abych všechny tři zavraždil… Tři vraždy a jedna osoba s motivem pro zabití všech tří obětí, dokonce i policie by si to dokázala spočítat, nemyslíte? Přestože byste neuměli najít rozhodující důkazy, mohli byste mi zatraceně znepříjemnit život. Proto jsem pro vás musel vytvořit alternativní scénář, v němž byl viníkem jeden z mrtvých. To řešení nebylo tak složité, abyste k němu nedokázali dojít, ale zase ne tak jednoduché, abyste se s ním nemohli nespokojit. Vlastně byste mi měl poděkovat, Harry, vždyť jste díky mně vypadal jako šikovný policajt, když jste přišel Kliprovi na stopu, nebo ne?“

Harry naslouchal jen zpola, v myšlenkách se vrátil zpět v čase. Tehdy mu zněl také v uchu vrahův hlas. Tehdy vraha prozradila voda v pozadí, nyní však Harry slyšel jen slabé šumění hudby, která mohla přicházet odkudkoli.

„Co chcete, Jensi?“

„Co chci? No, co bych chtěl… Řekl bych, že si chci jen trochu popovídat.“

Zdržet mě, pomyslel si Harry. Chce mě zdržet. Proč? V pozadí lehce duněly syntezátory a swingoval klarinet.

„Ovšem pokud to chcete vědět naprosto konkrétně, volám vám jenom proto, abych vám pověděl…“

I Just Called To Say I Love You!

„… že vaše kolegyně možná bude potřebovat plastiku obličeje. Co, Harry? Harry?“

Telefonní sluchátko se obloukem zhouplo nad podlahou tam a zpátky.

* * *

Harry se rozběhl chodbou. Ucítil sladký příval adrenalinu, jako by dostal injekci. Dívka s myšími cůpky vyděšeně uskočila ke zdi, když upustil sluchátko, vytáhl z lýtkového pouzdra vypůjčenou pistoli Ruger SP-101 a jediným nepřerušovaným pohybem natáhl závěr. Pochopila ta dívka, že křičí, aby zavolala policii? Teď nebyl čas na to myslet, je na místě. Harry vykopl první dveře a přes mířidla pistole zíral přímo do čtyř vyděšených obličejů.

„Omlouvám se.“

V následující místnosti málem z čirého zděšení vypálil. Uprostřed stál doširoka rozkročený mrňavý tmavý Thajec v kalhotovém kostýmu pošitém stříbrnými flitry, na obličeji elvisovské sluneční brýle. Harrymu několik vteřin trvalo, než pochopil, co muž dělá, ale v tom okamžiku už se thajskému Elvisovi dávno zadrhl zbytek písně Hound Dog v hrdle.

Harry zíral do chodby. Celkem tu musí být kolem padesáti místností. Má dojít pro Liz? Kdesi v hlavě se mu rozezněl alarm, mozek však byl již natolik přetížený, že se snažil ho vypnout. Najednou ho však uslyšel jasně a zřetelně. Liz! Do prdele, do prdele, Brekke ho přece jen zdržel.

Řítil se chodbou a ve chvíli, kdy zabočil za roh, spatřil otevřené dveře jejich místnosti. Už nepřemýšlel, už se nebál, už nedoufal, jen běžel a věděl, že překročil hranici, za níž není obtížné zabít. Nebylo to už jako zlý sen, nebylo to už jako běžet po pás vodou. Vrazil dovnitř a spatřil Liz, jak leží zkroucená za pohovkou. Rozmáchl se pistolí, avšak pozdě. Něco ho zasáhlo do ledvin, vyrazilo to z něj vzduch a v následujícím okamžiku ucítil, jak se mu cosi napnulo kolem krku. Spatřil zakroucený kabel od mikrofonu. Pach dechu, z něhož bylo cítit kari, byl omračující.

Harry se ohnal loktem vzad, ucítil, že cosi zasáhl, a zaslechl zasténání.

„Tay,“ pronesl hlas, zezadu přilétla pěst a zasáhla ho přímo pod ucho, až se mu zatmělo před očima. Okamžitě ucítil, že se mu s čelistí něco stalo. Potom se mu kolem krku opět napnula smyčka. Snažil se zasunout pod ni prst, nepomohlo to však. Necitlivý jazyk se mu protlačil ústy ven, jako by kdosi Harryho zevnitř líbal. Možná už nebude potřebovat zubaře… Všechno mu před očima temnělo.

Šumělo mu v hlavě. Nedokáže to, snažil se rozhodnout se pro smrt, jenže tělo ho neposlouchalo. Automaticky zvedl ruku do výšky, nyní tu však nebyla žádná síťka na čištění bazénu, která by ho mohla zachránit. Byla tu jen prosba, jako by stál na mostě na Siam Square a prosil o věčný život.

„Stop!“

Sevření kolem krku povolilo a Harrymu začal proudit do plic kyslík. Víc, potřebuje ho víc! Připadalo mu, jako by v místnosti nebylo dost vzduchu, a zdálo se mu, že mu plíce vyskočí z hrudníku.

„Pusť ho!“ Liz se vyhrabala do kleku a mířila směrem k Harrymu svým Smith & Wessonem 650.

Harry ucítil, jak se za ním Wu přikrčil, přitom mu opět přitáhl smyčku, Harrymu se však mezitím podařilo zasunout pod kabel levou ruku.

„Zastřelte ho.“ Harryho hlas zněl jako hlas kačera Donalda.

„Pusť ho! Teď hned!“ Liziny zorničky byly černé strachem a vztekem. Z ucha jí stékal čůrek krve přes klíční kost do výstřihu.

„Nepustí mě, musíte ho zastřelit,“ šeptl Harry chraplavě.

„Teď hned!“ vykřikla Liz.

„Vystřelte!“ zařval Harry.

„Držte hubu!“ Liz zamávala pistolí, aby udržela rovnováhu.

Harry se zaklonil směrem k Wuovi. Jako by se opřel o zeď. Liz vhrkly do očí slzy a hlava se jí zhoupla vpřed. Harry se už s tímhle setkal. Liz má těžký otřes mozku – moc času jim nezbývá.

„Liz, poslouchejte mě!“

Smyčka se prudce stáhla a Harry ucítil, jak se mu zařízla do kůže na hraně ruky.

„Máte úplně rozšířené zorničky, začínáte podléhat šoku, Liz. Slyšíte mě? Musíte ho zastřelit, než bude pozdě! Brzy omdlíte, Liz!“

Ze rtů jí splynul vzlyk.

„Krucinál, Harry! Nedokážu to! Já…“

Kabel Harrymu projel masem, jako by to bylo máslo. Snažil se sevřít ruku v pěst, ale šňůra mu nejspíš přesekla nějaké nervy.

„Liz! Podívejte se na mě, Liz.“

Liz mrkala o sto šest a hleděla na něj plovoucíma očima.

„Bude to v pořádku, Liz. Chápete, proč verbují tyhle Číňany ze severu do armády? Krucinál, na světě neexistuje větší terč. Podívejte se na toho chlápka, Liz. Jestli jenom trochu dokážete nemířit na mě, tak se vám sakra musí podařit zasáhnout jeho!“

Pohlédla na něj s otevřenými ústy, potom sklonila pistoli a propukla v smích. Harry se snažil zastavit Wua, jenž se začal pohybovat vpřed, jenže to bylo jako snažit se zastavit lokomotivu. Už byli těsně u ní, když Harrymu cosi explodovalo v obličeji. Nervovými vlákny mu projela pichlavá bolest, úplně nová bolest, tentokrát palčivá. Ucítil parfém, Lizino tělo, které povolilo, když je Wuova váha všechny tři přitiskla k zemi. Hromová ozvěna pronikla ven otevřenými dveřmi a rozlehla se chodbou. Vzápětí se rozhostilo ticho.

Harry dýchal. Ležel přimáčknutý mezi Liz a Wuem, cítil však, jak se mu zdvihá a opět klesá hrudník. To může znamenat jediné – že je naživu. Něco tu kapalo. Pokusil se zaplašit vtírající se myšlenku, na to teď nemá čas, mokré lano, studené slané kapky na palubě… Tohle není Sydney. Kapky dopadaly Liz na čelo, na oční víčka. Pak Harry zaslechl opět její smích. Liziny oči se otevřely a proměnily se ve dvě černá okna s bílými rámy v červeně natřené zdi. Dědečkovy údery sekyrou, suché, duté rány, zadunění, když dřevo dopadlo na udusanou zem. Nebe bylo modré, tráva lechtala v uchu, v zorném poli mu kroužil racek. Měl chuť spát, avšak celý obličej mu žhnul, cítil pach vlastního masa pod prachem, který se mu vpálil do pórů.

Se zasténáním se vymanil ze sevření toho lidského sendviče. Liz se nadále smála, oči měla vytřeštěné. Nechal ji být.

Převrátil Wua na záda. Obličej Číňanovi ztuhl v překvapeném výrazu, ústa měl pootevřená jako na protest proti černému otvoru v čele. Harry ho posunul, ale nadále slyšel ono kapání. Obrátil se ke zdi za nimi a uviděl, že si to nenamlouval. Madonna změnila účes. Wuův copánek se zachytil na horním okraji rámu a dodal jí černou punkovou ofinu, z níž kapalo cosi, co vypadalo jako rozšlehaná vejce s cukrem a malinovka. Kapky dopadaly s pleskáním na tlustý koberec.

Liz se neustále smála.

„Tak vy tady máte večírek?“ zaslechl hlas ode dveří. „A Jense jste nepozvali? Přitom jsem si myslel, že jsme kamarádi…

Harry se neotočil, očima rychle přehlížel podlahu v zoufalé snaze najít pistoli. Jak ho Wu praštil do zad, musela mu zapadnout pod stůl nebo za křeslo.

„Hledáte tohle, Harry?“

Samozřejmě. Obrátil se a zíral do ústí hlavně svého vlastního Rugeru SP-101. Chystal se otevřít ústa a cosi říct, když to uviděl. Brekke vystřelí. Svíral pistoli oběma rukama a už se maličko zaklonil, aby zadržel zpětný ráz.

Harry viděl inspektora pohupujícího se na židli u Schr? derů, jeho vlhké rty, opovržlivý úsměv, jímž se právě neusmíval, ale který tu byl přesto přítomný. Stejný neviditelný úsměv, s jakým bude vrchní policejní náčelnice žádat o minutu ticha za Harryho Holea.

„Hra skončila, Jensi,“ zaslechl svůj hlas. „Z tohohle se nevykroutíte.“

„Hra skončila? Vážně se říkají takovéhle věci?“ Brekke vzdychl a potřásl hlavou. „Viděl jste moc špatných kriminálních filmů, Harry.“

Prst se začínal ohýbat kolem spouště.

„Ale dobrá, máte pravdu, skončilo to. Právě se vám podařilo naaranžovat to ještě líp, než jsem si naplánoval. Na koho myslíte, že padne vina, až tu najdou člověka, který byl prodlouženou rukou mafie, a dva policisty, co se vzájemně zastřelili svými zbraněmi?“

Brekke přimhouřil jedno oko, na vzdálenost tří metrů to bylo v podstatě zbytečné. Není hazardér, pomyslel si Harry, zavřel oči a nevědomky se nadechl, aby se připravil na náraz projektilu.

Bubínky se mu rozletěly na kusy. Tři výstřely. Žádný hazardér. Harry ucítil, jak zády udeřil o zeď nebo o podlahu, sám nevěděl, v nose ho pálil zápach střelného prachu. Střelný prach. Nic nechápal. Copak Brekke třikrát nevypálil? Neměl by už tedy dávno přestat cokoli cítit?

„Do prdele!“ ozvalo se zvolání jako zpod peřiny.

Kouř se rozplynul a Harry spatřil Liz, jak se opírá o stěnu, v jedné ruce svírá kouřící pistoli a druhou si tiskne k břichu.

„Krucinál, zasáhl mě! Jste tady, Harry?“

Jsem tady? zauvažoval Harry. Vágně si vybavil kopnutí do boku, které ho zpola otočilo.

„Co se stalo?“ zavolal, stále ještě napůl ohluchlý.

„Vystřelila jsem první. Zasáhla jsem ho. Vím, že jsem ho zasáhla, Harry. Do prdele, jak se dostal ven?“

Harry se pokusil vstát, strhl ze stolu nádobí a nakonec se mu podařilo postavit se na nohy. Levá noha jako by mu „usnula“. Usnula? Položil si ruku na bok a ucítil, že má promáčené kalhoty. Nechtěl se tam podívat. Napřáhl ruku.

„Dejte mi tu pistoli, Liz.“

Pohled upíral na dveře. Krev. Na linoleu je krev. Tady tudy. Tudy ven, Hole. Sleduj krvavou stopu. Pohlédl na Liz. Na modré košili se jí mezi prsty rozlévala červená skvrna. Kurva, kurva!

Zasténala a podala Harrymu svůj revolver Smith & Wesson 650.

„Aport, Harry.“

Zaváhal.

„Do prdele, to je rozkaz!“

Kapitola 52

Nohu musel při každém kroku předkopnout a jen doufal, že se pod ním nepodlomí. Před očima se mu mihotaly hvězdičky, věděl, že to se mozek snaží uniknout bolestem. Minul dívku za pultem, vypadala, jako by stála modelem pro Munchův Výkřik, nehybná, přes rty jí nepřešla ani hláska.

„Zavolejte sanitku!“ zařval Harry a dívka se probrala. „Doktora!“

Pak už byl venku. Přestalo foukat, bylo jen vedro, dusno. Na silnici stálo napříč auto, na asfaltu byly patrné brzdné stopy, dveře vozu byly otevřené a řidič venku gestikuloval. Ukazoval do vzduchu. Harry zvedl paže a vběhl do silnice, bez rozhlédnutí, usoudil, že když řidiči uvidí, že si z nich nic nedělá, možná zastaví. Zakvílely pneumatiky. Upřel zrak tam, kam ukazoval muž. Nad ním se proti hvězdnému nebi tyčila karavana šedých sloních siluet. Mozek se mu spínal a vypínal jako špatně hrající autorádio, noc naplnilo osamělé zatroubení. Až po okraj. Harry ucítil, jak mu tlak vzduchu od troubícího kamionu málem roztrhl košili. Vůz mu projel těsně za patami.

Najednou byl zpátky, očima klouzal vzhůru po betonových pilířích. Yellow brick road. BERTS. No, proč ne? Svým způsobem to bylo logické.

Přímo nad ním, patnáct dvacet metrů vysoko, zela v betonu díra, k níž vedl železný žebřík. Dírou viděl část měsíčního kotouče. Sevřel rukojeť pistole v zubech, povšiml si, že opasek se mu houpe kolem těla, snažil se nemyslet na to, co mohla kulka, která dokázala přervat opasek, provést s jeho bokem, a vytáhl se za paže na žebřík. Železo se mu zarylo do rány po kabelu od mikrofonu.

Necítím nic, pomyslel si, a zaklel, když mu kvůli krvi, která mu na dlani vytvořila vrstvu podobnou rukavici na mytí nádobí, ruka sklouzla. Podařilo se mu zachytit se pravou nohou na stupni žebříku, vykopl, znovu se chytil a znovu vykopl. Je to lepší. Jen nesmí omdlít. Pohlédl dolů. Deset metrů? Rozhodně nesmí omdlít. Dál. Stmívalo se. Nejdřív si myslel, že se mu jen zatmívá před očima, a přestal šplhat výš, jenže když pohlédl dolů, spatřil pod sebou auta a uslyšel policejní sirény, které prořezávaly vzduch jako motorové pily. Harry opět vzhlédl. Otvor, v němž končil žebřík, potemněl, měsíc už nebyl vidět. Zatáhlo se snad? Na hlaveň pistole mu dopadla kapka. Další přeháňka mango? Harry se pokusil povylézt ještě o stupeň výš, ucítil, jak se mu rozbušilo srdce, vynechalo několik úderů a pak tlouklo dál; patrně dělá, co může.

Jaký to má smysl? pomyslel si a podíval se dolů. Brzy sem dorazí první policejní vůz. Brekke už nejspíš seběhl po té silnici duchů, jásaje smíchem, už kdesi o dva bloky dál slézá po žebříku a pak šup, zmizí v davu lidí. Čaroděj ze svinské země Oz.

Kapka stekla po pažbě Harrymu mezi sevřené rty.

Napadly ho tři myšlenky současně. První byla, že pokud ho Brekke viděl, že vychází živý z Millie’s Karaoke, neuteče, nebude mít jinou volbu, bude muset dokončit začatou práci.

Druhá byla, že dešťové kapky nechutnají sladce a kovově.

Třetí byla, že se nezatáhlo, nýbrž že někdo díru ucpal, někdo, kdo krvácí.

Vzápětí se daly věci rychle do pohybu.

Harry doufal, že mu v levé ruce zbývá dost funkčních nervů na to, aby jí dokázal svírat žebřík, pravou vytrhl z úst pistoli, zahlédl, jak z příčky nad ním vylétly jiskry, a zaslechl hvízdnutí projektilu, ucítil, jak mu cosi trhlo nohavicí kalhot, potom se mu podařilo namířit pistoli k černému otvoru a vypálit. Ve zlomené čelisti ucítil zpětný náraz. Nahoře vyšlehl u ústí hlavně plamen a Harry vyprázdnil zásobník. Mačkal dál. Cvak, cvak. Taková amatéřina.

Opět spatřil měsíc, pustil pistoli, a ještě než dopadla na zem, lezl po žebříku dál. Už je nahoře. Silnice, bedny s nářadím a stavební vybavení se koupaly ve žlutém světle směšně velkého balonu, který kdosi nad nimi připevnil na nebe. Brekke seděl na hromadě betonářského písku, ruce zkřížené na břiše, pohupoval se tam a zpět a přitom se hlasitě chechtal.

„Sakra, Harry, to jste to vyvedl. Koukněte.“

Sejmul ruce. Hustě a leskle to zabublalo.

„Černá krev. To znamená, že jste zasáhl játra, Harry. Riskujeme, že mi můj doktor zakáže chlastat. To není dobré.“

Jekot policejních sirén zesílil. Harry se snažil ovládat svůj dech.

„Nelámal bych si s tím tak hlavu, Jensi. Slyšel jsem, že koňak, který servírují v thajských věznicích, je stejně mizerný.“

Vydal se směrem k Brekkemu.

„No tak, no tak, nebuďte příliš arogantní, Harry, trochu to bolí. Není to nic, co by se nedalo vyřešit penězi.“

„Došly vám náboje,“ odtušil Harry a kráčel dál vpřed.

Jens se zasmál a rozkašlal se.

„Dobrý pokus, Harry, jenže já se obávám, že náboje došly vám. Umím totiž počítat.“

„Vážně?“

„Cha cha, myslel jsem si, že jsem vám to vylíčil. Čísla. Takové znalosti mě živí.“

Ukázal prsty na volné ruce.

„Jedna rána pro vás a jedna pro tu holou lebku v karaoke baru a tři na žebříku. Pak zbývá ještě jedna pro vás, Harry. Vyplatí se nechat si něco na později, víte?“

Harry byl jen dva kroky od něj.

„Viděl jste moc mizerných kriminálních filmů, Jensi.“

„Ta známá poslední slova.“

Brekke nasadil omluvný výraz a zmáčkl spoušť. Cvaknutí bylo ohlušující. Brekkeho výraz se změnil v nedůvěřivý.

„Jenom v mizerných kriminálních filmech mají všechny pistole šest nábojů, Jensi. Tohle je Ruger SP-101. Pětiranný.“

„Pětiranný?“ Brekke zíral na pistoli. „Pětiranný? Jak to víte?“

„Takové znalosti mě živí.“

Harry zahlédl na silnici pod nimi majáčky. „Nejlepší bude, když mi ji dáte, Jensi. Policisté mívají při pohledu na pistoli tendenci střílet.“

Brekke podal Harrymu zbraň s úžasem vepsaným ve tváři. Harry ji zastrčil za opasek. A možná proto, že mu opasek chyběl, mu pistole propadla nohavicí; ale možná byl jenom unavený, možná na okamžik přestal dávat pozor, protože v Brekkeho očích spatřil to, co si vyložil jako kapitulaci.

Když ho rána zasáhla, zapotácel se vzad, překvapený tím, že se Brekke dokázal tak rychle pohnout; zaznamenal, že levá noha mu podklesla, a pak ucítil, jak mu temeno udeřilo o beton.

Na okamžik ztratil vědomí. To nesmí. Automatické ladění zoufale vyhledávalo stanice. Jako první zahlédl záblesk zlatého zubu. Mrkl. Nebyl to zlatý zub, to se jen měsíc odrážel v čepeli sámského nože. Potom se k němu žíznivá ocel snesla.

Harry nikdy nedostal odpověď na to, zda jednal instinktivně, nebo zda svým jednáním cosi sledoval. Napřáhl proti lesknoucí se oceli levou ruku, prsty doširoka roztažené. Nůž mu měkce a lehce projel dlaní. Jakmile vězel v ráně až po střenku, stáhl Harry s trhnutím ruku k sobě a zdravou nohou vykopl. Zasáhl místo na Brekkeho břiše, které se černalo krví, Brekke se zlomil v pase, zasténal a padl na bok do písku. Harry se vyhrabal na kolena. Brekke se svíjel v prenatální pozici a oběma rukama si tiskl břicho. Kvílel. Smíchem či bolestí, to se nedalo určit.

„Kurva drát, Harry, to tak bolí, až je to úplně fantastické.“

Střídavě lapal po dechu, chroptěl a smál se.

Harry vstal. Pohlédl na nůž trčící mu z ruky, nebyl si jistý, co by bylo lepší – vytáhnout ho, nebo ho tam nechat jako zátku? Zaslechl zdola z ulice volání megafonem.

„Víte, co se stane teď, Harry?“ Brekke zavřel oči.

„Ani moc ne.“

Brekke se odmlčel, potom se vzchopil. „Tak já vám to, Harry, vysvětlím. Dneska má hromada policistů, právníků a soudců výplatní den. K čertu s vámi, Harry, tohle mě přijde pěkně draho.“

„Co tím míníte?“

„Co tím míním? Hodláte si zase teď hrát na norského skauta? Všechno se dá koupit. Pokud máte peníze. Já je mám. Navíc…,“ rozkašlal se, „… existuje pár politiků se zájmy ve stavebnictví, kteří budou rádi, pokud BERTS nepůjde k čertu.“

Harry zavrtěl hlavou. „Tentokrát ne, Jensi. Tentokrát ne.“

Brekke odhalil zuby v bolestné kombinaci úsměvu a šklebu.

„Vsadíme se?“

Jdi pryč, pomyslel si Harry. Neudělej nic, čeho bys pak litoval. Pohlédl na hodinky, čirý zvyk z povolání. Okamžik zatčení, který je nutné uvést v hlášení.

„Zajímá mě jedna věc, Jensi. Vrchní komisařka Crumleyová se domnívala, že jsem vám toho příliš prozradil, když jsem se vás zeptal na Ellem Limited. Možná ano. Jenže vám už bylo dlouho jasné, že vím, že jste to udělal vy, je to tak?“

Brekke se pokusil upřít na Harryho pohled.

„Chvíli ano. Proto jsem nepochopil, proč jste se mě tak usilovně snažil dostat z vazby. Proč, Harry?“

Harry si uvědomil, že brzy omdlí, a posadil se na jednu z beden s nářadím.

„No… Možná mi tehdy ještě nedošlo, že vím, že jste to udělal vy. Možná jsem chtěl vidět, jakou další kartu vynesete. Možná jsem vás chtěl jen ze zálohy vyděsit, nevím. Čím jsem prozradil, že to vím?“

„Někdo mi to řekl.“

„To není možné. Nikomu jsem o tom až do dnešního večera nepověděl ani slovo.“

„Někdo to pochopil, aniž jste se mu o tom zmínil.“

„Runa?“

Brekkemu se roztřásla brada a v koutku úst se mu objevily bílé sliny. „Víte co, Harry? Runa měla to, čemu se říká intuice. Já tomu říkám pozorovací schopnost. Musíte se naučit lépe skrývat své myšlenky, Harry, neotevírat se nepříteli. Protože je neuvěřitelné, co je žena ochotná vám prozradit, jestliže jí pohrozíte, že jí odříznete to, díky čemu je ženou. Ano, protože ona se ženou stihla stát, víte, Harry? Vy…“

„Čím jste jí vyhrožoval?“

„Bradavky. Že jí odříznu bradavky. Co si o tom myslíte, Harry?“

Harry pozvedl obličej k nebi a zavřel oči, jako by čekal na déšť.

„Řekl jsem něco špatně, Harry?“

Harry cítil, jak mu nosními dírkami proudí teplý vzduch.

„Čekala na vás, Harry.“

„Když jste v Oslu, v jakém hotelu bydlíte?“ zašeptal Harry.

„Runa povídala, že ji přijdete zachránit, že víte, že jsem ji unesl já. Plakala jako děcko a bila kolem sebe tou svou protézou, bylo to docela vtipné. Potom…“

Zvuk třesoucího se kovu. Cvak, cvak. Stoupají po žebříku. Harry pohlédl na nůž vězící mu v ruce. Ne. Rozhlédl se kolem sebe. Brekkeho hlas ho škrábal v uchu. Kdesi dole v žaludku ho cosi začalo sladce svědit, v hlavě mu začalo lehce šumět, jako by přebral šampaňského. Nedělej to, Harry, drž se. Vnímal však už extatický pocit volného pádu. Pustil se.

Zámek bedny s nářadím povolil po druhém kopnutí. Hydraulický vrták byl značky Wacker, lehký, jistě nevážil víc než dvacet kilogramů, a nastartoval, jakmile Harry stiskl tlačítko. Brekke sklapl prudce čelisti a oči se mu postupně rozšiřovaly s tím, jak si mozek po zlomcích vteřiny uvědomoval, co se stane.

„Harry, přece nemůžete…“

„Otevřete pusu,“ vyzval ho Harry.

Zařvání poskakujícího železa přehlušilo provoz pod nimi, štěkající megafon i zvuk třesoucích se železných trubek. Harry přenesl váhu vpřed, stál doširoka rozkročený, obličej nadále pozvednutý k nebi a oči zavřené. Pršelo.

Zhroutil se na písek. Ležel na zádech a hleděl na nebe, byl na pláži, ona se ho ptala, jestli by jí nenamazal záda, měla tak jemnou pleť. Nechtěla se spálit. Nechtěla se spálit. Pak už byly tady, volající hlasy, bagančata na betoně a hladké zvuky natahovaných závěrů. Harry otevřel oči. Oslepila ho svítilna, kterou mu někdo namířil do obličeje. Potom se svítilna odvrátila a Harry zahlédl Rangsanovy obrysy.

„Tak co?“

„Žádné kazy,“ odtušil Harry a sotva stihl ucítit pach vlastní žluči, neboť vzápětí mu obsah žaludku naplnil ústa i nos.

Kapitola 53

Liz se probudila a věděla, že až otevře oči, uvidí žlutý strop s trhlinou v omítce ve tvaru písmene T. Zírá na ni už dva týdny. Kvůli prasklé lebce nesmí číst, nesmí se dívat na televizi, může jen trochu poslouchat rádio. Průstřel se zahojí rychle, tvrdili, nebyly poškozeny žádné životně důležité orgány.

Rozhodně ne životně důležité pro ni.

Jeden lékař se jí přišel zeptat, zda plánuje mít děti. Zavrtěla hlavou a nechtěla slyšet zbytek. Lékař ji tedy nechal. Na špatné zprávy bude dost času později, nyní se snažila soustředit se na ty dobré. Jako na to, že nebude muset v následujících letech řídit dopravu. A na to, že za ní zašel policejní ředitel a informoval ji, že si může vzít pár týdnů dovolenou.

Nechala pohled putovat k okennímu rámu. Snažila se otočit hlavu, jenže jí kolem krku připevnili něco, co se podobalo vrtné plošině a kvůli čemu se absolutně nedokázala pohnout.

Nebyla ráda, že je sama, nikdy se jí to nelíbilo. Předchozího dne za ní zaběhla Tonje Wiigová a zeptala se jí, jestli neví, kam se poděl Harry. Jako by snad Liz během doby, co ležela v kómatu, telepaticky kontaktoval. Liz pochopila, že obavy Tonje Wiigové jsou více než profesionální, nekomentovala to však, jen prohlásila, že se Harry určitě objeví.

Tonje Wiigová působila tak osaměle a ztraceně, jako by právě zjistila, že jí ujel vlak. No, však ona to zvládne. Vypadá na silnou ženu. Dozvěděla se, že se stane novou velvyslankyní, úřadu se ujme v květnu.

Někdo zakašlal. Liz otevřela oči.

„Jak se daří?“ pronesl chraplavý hlas.

„Harry?“

Cvakl zapalovač a Liz ucítila cigaretový kouř.

„Tak jste zpátky?“ zeptala se.

„Rejdím u hladiny.“

„Cože děláte?“

„Experimentuju. Snažím se najít nejlepší způsob, jak se udržovat v bezvědomí.“

„Prý jste utekl z nemocnice.“

„Už tu pro mě nemohli víc udělat.“

Opatrně se zasmála, což spočívalo v tom, že ze sebe v krátkých a drobných výdeších vyplivla trochu vzduchu.

„Co povídal?“ chtěl vědět Harry.

„Bjarne M? ller? Že v Oslu prší a vypadá to, že jaro přijde letos brzy. Jinak mě prosil, abych vás pozdravovala a vyřídila, že je všechno jako dřív. Všichni jsou veselí a spokojení a na obou stranách si oddechli. Vrchní ředitel Torhus mi přinesl květiny a ptal se po vás. Požádal mě, abych vám pogratulovala.“

„Co povídal M? ller?“

Liz vzdychla. „Předala jsem mu váš vzkaz a on to prověřil.“

„No a?“

„Víte, jak málo pravděpodobné je, že mohl mít Brekke něco společného s tím případem znásilnění vaší sestry, že?“

„Jo.“ Zaslechla zapraskání tabáku, jak zhluboka potáhl.

„Možná byste měl na ten případ zapomenout, Harry.“

„Proč?“

„Brekkeho expřítelkyně tu otázku nepochopila. Odkopla ho, protože jí připadal nudný, jiný důvod k tomu neměla. A…“

Liz se nadechla.

„A když se stalo to s vaší sestrou, ani nebyl v Oslu.“

Snažila se mu na hlase poznat, jak to bere.

„Je mi líto,“ dodala.

Slyšela, jak cigareta spadla na podlahu a jak se na podlaze otočil gumový podpatek.

„No… Chtěl jsem jenom vědět, jak se vám daří.“ Ocelové nohy židle zaškrabaly o podlahu.

„Harry?“

„Jsem tady.“

„Poslední věc. Vrátíte se, slíbíte mi to? Nezůstávejte tam…“

Zaslechla, jak se nadechl.

„Vrátím se,“ odpověděl bezvýrazně, jako by to byl refrén, kterého už má plné zuby.

Kapitola 54

Viděl, jak prach tančí v osamělém pruhu světla pronikajícím dovnitř trhlinou v dřevěném stropě nad nimi. Košile se mu lepila k tělu jako žena bojící se výstřelu, pot ho svědil na rtech a pach hliněné podlahy mu způsoboval nevolnost. Pak však dostal náústek dýmky, čísi ruka mu naplnila hlavici černým dehtem, podržela dýmku přímo nad plamenem a všechno získalo opět jasnější kontury. Po druhém vdechu se dostavili: Ivar L? ken, Jim Love a Hilde Molnesová. Po třetím vdechu přišli ti zbylí. Jeden člověk však chyběl. Harry nasál kouř hluboko do plic, zadržel ho tam tak dlouho, dokud neměl dojem, že se mu plíce rozskočí, a potom se konečně objevila. Stála v posuvných dveřích, slunce jí ozařovalo jednu polovinu obličeje. Dva kroky, vzápětí se vznesla do vzduchu, černá a mírně schýlená od chodidel po špičky prstů v jemně vykroužené linii, nekonečně pomalu, prořízla s něžným polibkem vodní hladinu a pronikala hlouběji a hlouběji, až se za ní voda zavřela. Slabě to zabublalo a o hranu bazénu se roztříštila vlna. Nato se rozhostilo ticho a zelená voda opět odrážela nebe, jako by dívka nikdy neexistovala. Naposledy vdechl, položil se na bambusovou rohož a zavřel oči. Pak uslyšel měkké pleskání temp.

* * *

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai