Nemesis

Jo Nesbø

(2002)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Začal podzim. V jedné bankovní pobočce v centru Osla dostává vedoucí pětadvacet vteřin na to, aby otevřel bankomat, vybral z něj peníze a naházel je do připravené kabely. Limit o šest vteřin překročí. Bankovní lupič ukáže do bezpečnostní kamery šest prstů, zastřelí jednu ze zaměstnankyň a beze stopy se vytratí. Případ dostává na starost Harry Hole, jeden z nejlepších kriminalistů osloské policie, ale zároveň velmi svérázný chlapík, osamělý vlk s neuspořádaným osobním životem a alkoholik, kterému dělá problémy podvolit se jakékoli autoritě. Při vyšetřování mu sekunduje velmi zdatná policejní posila Beáta Lonnová, dcera známého zastřeleného kriminalisty, která zaujala místo Harryho zavražděné kolegyně Ellen Gjeltenové. Krátce po zahájení vyšetřování je ve svém bytě nalezena Harryho dávná láska Anna Bethsenová. Vše nasvědčuje tomu, že spáchala sebevraždu v ten večer, kdy u ní byl Harry na večeři. Téměř vše. Jenže Harry má naprosté "okno" a z návštěvy si nic nepamatuje. Co se vlastně v Annině bytě odehrálo? Když vyšetřování uvízne na mrtvém bodě, rozhodne se Harry využít pomoci Raskola, původem rumunského Roma, Annina příbuzného a legendárního bankovního lupiče, který se sám přihlásil policii a nechal se uvěznit. I z vězení však dokáže tahat za potřebné nitky. Harry uzavře s Raskolem dohodu: Raskol mu pomůže najít bankovního lupiče a Harry oplátkou za to odhalí Annina vraha. Kolotoč událostí se rozbíhá. A to podzim teprve začal...

nemesis

JO NESBØ

Copyright © Jo Nesbø 2002

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Kateřina Krištůfková 2011

ISBN 978-80-87497-01-2

ČÁST I.

.

Kapitola 1 Plán

Umřu. A nedává to smysl. Tohle nebylo v plánu, alespoň ne v mém plánu. I když – může být, že jsem k tomu směřoval celou dobu, aniž bych to věděl. Ale můj plán nebyl takový. Byl lepší. Můj plán dával smysl.

Zírám do ústí pistole a vím, že to přijde odsud. Posel. Vozka. Čas naposledy se zasmát. Pokud vidíš světlo v tunelu, může to být ohnivý jazyk. Čas naposledy uronit slzu. Mohli jsme ten život proměnit v něco příjemného, ty a já. Kdybychom se drželi plánu. Poslední myšlenka. Všichni se ptají, jaký smysl má život, ale nikdo se neptá, jaký smysl má smrt.

Kapitola 2 Kosmonaut

Při pohledu na starého muže vytanul Harrymu na mysli kosmonaut. Komické drobné krůčky, strnulé pohyby, černý mrtvý pohled a podrážky bot šourající se po parketách. Jako by se bál, že ztratí kontakt s pevnou půdou a odpluje pryč, do vesmíru.

Harry se podíval na hodiny na bílé stěně nad vstupními dveřmi. 15:16. Za okny spěchali lidé v pátečním shonu Bogstadskou ulicí. Nízké říjnové slunce se odrazilo v bočním zrcátku auta, které se prudce rozjelo.

Harry se soustředil na starce. Klobouk a elegantní šedý plášť, který by ovšem potřeboval vyčistit. Pod ním tvídové sako, kravata a oblýskané šedé kalhoty s puky ostrými jako břitva. Naleštěné boty se sešlapanými podpatky. Jeden z těch penzistů, kterých, jak se zdá, bydlí na Majorstue tolik. Nebyl to předpoklad. Harry věděl, že Augustu Schultzovi je 81 let, že býval obchodníkem s konfekcí a že bydlí na Majorstue celý svůj život, s výjimkou válečného období, kdy pobýval v jednom baráku v Osvětimi. A že za jeho ztuhlá kolena může pád z nadchodu přes Okružní ulici, po kterém chodí na pravidelné návštěvy k dceři. Dojem mechanické loutky umocňoval fakt, že stařec měl paže ohnuté v loktech v pravém úhlu a trčely mu vpřed. Na pravém předloktí mu visela hnědá vycházková hůl, levá ruka svírala příkaz k úhradě, který už už předkládal mladému, nakrátko ostříhanému muži za přepážkou, jehož tvář Harry neviděl, ale o kterém věděl, že zírá na starce se směsí soucitu a podráždění.

Teď bylo 15:17 a August Schultz konečně došel na místo. Harry si povzdechl.

Za jednou přepážkou seděla Stine Gretteová a přepočítávala sedm set třicet korun před mladíkem v modrém kulichu, který jí právě podal formulář pro výběr hotovosti. Pokaždé, když položila bankovku na pult, se jí na levém prsteníčku zatřpytil diamant.

Harry to nemohl vidět, ale věděl, že napravo od chlapce, před přepážkou číslo tři, stojí žena s kočárkem a pohupuje jím, zřejmě naprosto bezděky, protože dítě spí. Žena čeká na to, až ji obslouží paní Brænneová, která právě hlasitě vysvětluje po telefonu nějakému muži, že nemůže zaplatit prostřednictvím inkasa, pokud o tom nesepsal s příjemcem smlouvu, a že v bance pracuje ona, a nikoli on, takže by snad mohli tuhle debatu ukončit, ne?

V témže okamžiku se otevřely dveře pobočky a dovnitř vběhli rychle dva muži, jeden vysoký a druhý malý, oba oblečení do stejných tmavých kombinéz. Stine Gretteová vzhlédla. Harry se podíval na své náramkové hodinky a začal počítat. Muži se řítili do rohu, kde seděla Stine. Vyšší z nich se pohyboval tak, jako by překračoval kaluže, zatímco menší se kolébal jako člověk, který si pořídil větší svaly, než na jaké má místo. Chlapec s modrým kulichem se pomalu otočil a zamířil ke dveřím; zaujatý přepočítáváním svých peněz si těch dvou ani nevšiml.

„Nazdárek,“ pozdravil vyšší muž Stinu, postoupil vpřed a s žuchnutím položil na přepážku kufr. Menší si upravil sluneční brýle se zrcadlovými skly, také postoupil vpřed a vedle položil stejný kufr. „Peníze!“ vypískl vysokým hlasem. „Otevřete dveře!“

Jako by někdo stiskl tlačítko Pauza: všechny pohyby v úřadovně zamrzly. Jediné, co prozrazovalo, že čas nestojí, byl provoz za oknem. A vteřinovka na Harryho hodinkách, která nyní ukazovala, že uplynulo deset vteřin. Stine stiskla tlačítko pod svým pultem. Elektronika zabzučela a menší muž kolenem odsunul nízké létací dveře až ke zdi.

„Kdo má klíč?“ zeptal se. „Honem, nemáme na to celej den!“

„Helge!“ zavolala Stine přes rameno.

„Co je?“ Hlas se ozval zpoza otevřených dveří vedoucích do jediné kanceláře v úřadovně.

„Helge, máme tu návštěvu!“

Objevil se muž s motýlkem a brýlemi na čtení.

„Pánové chtějí, abys otevřel bankomat, Helge.“

Helge Klementsen zíral prázdným pohledem na oba muže v kombinézách, kteří nyní stáli na druhé straně přepážky. Vyšší nervózně pokukoval po vstupních dveřích, zatímco menší upíral pohled na vedoucího pobočky.

„Aha, samozřejmě,“ škytl Klementsen, jako by si právě vzpomněl na zapomenutou schůzku, a propukl v burácivý hektický smích.

Harry nepohnul jediným svalem, jen očima hltal detaily pohybů a mimiky. Dvacet pět vteřin. Nadále se díval na hodiny nad dveřmi, ale v samém okraji zorného pole viděl, jak vedoucí pobočky odemyká zevnitř bankomat, vytahuje dvě podlouhlé kovové schránky s bankovkami a předává je těm dvěma mužům. Celé se to odehrávalo rychle a v tichosti. Padesát vteřin.

„Tyhle jsou pro vás, starouši!“ Menší muž vytáhl z kufru úplně stejné schránky a podal je Helgemu Klementsenovi. Vedoucí pobočky polkl, přikývl, vzal si je a vložil je do bankomatu.

„Hezkej víkend!“ zvolal menší muž, narovnal se a popadl kufr. Jeden a půl minuty.

„Ne tak rychle,“ namítl Helge.

Menší muž ztuhl.

Harry vtáhl tváře a snažil se soustředit.

„Stvrzenku…“ řekl Helge.

Oba muži se na malého šedovlasého vedoucího pobočky dlouze zadívali. Pak se menší z nich rozesmál. Hlasitý vysoký smích s řezavým hysterickým nádechem, takový, jakým se smějí lidi na speedu. „Snad si nemyslíte, že jsme měli v úmyslu zdrhnout bez podpisu? Dát vám jako dva milióny bez stvrzenky!“

„No,“ odvětil Helge Klementsen, „jeden z vás na to minulý týden málem zapomněl.“

„Teď jezdí s transportem peněz tolik nováčků,“ povzdechl si menší muž a Klementsen podepsal a rozdělil žluté a růžové kopie.

Harry počkal, až se za nimi dveře zase zavřou, a pak se znovu podíval na hodiny. Dvě minuty a deset vteřin.

Sklem ve dveřích viděl, jak bílé transportní auto s logem banky Nordea odjíždí.

Lidé v pobočce opět navázali hovor. Harry je spočítal, i když nemusel. Sedm. Tři za přepážkou a tři před ní, včetně mimina a chlapíka v montérkách, který právě vešel a postavil se ke stolu uprostřed úřadovny, aby na formulář pro vklad hotovosti vypsal číslo účtu, o němž Harry věděl, že patří cestovní kanceláři Saga – Cesty za sluncem.

„Na shledanou,“ rozloučil se August Schulz a začal se šourat směrem k východu.

Bylo přesně 15:21:10 a právě v tu chvíli to vlastně začalo.

Když se otevřely dveře, viděl Harry, jak Stine Gretteová pozvedla hlavu od papírů a zase ji sklopila. Pak ji zvedla znovu, tentokrát pomaleji. Harry přesunul pohled ke vstupním dveřím. Muž, který vstoupil, si už rozepnul zip kombinézy a vytáhl zpod ní černou a olivově zelenou automatickou pušku AG3. Celý obličej s výjimkou očí mu zakrývala námořnicky modrá kukla. Harry začal počítat znovu od nuly.

Kukla se začala jako u loutky Jima Hensona pohybovat v místech, kde měla být ústa: „This is a robbery. Nobody moves.“

Nemluvil hlasitě, avšak v malé, stísněné úřadovně se rozhostilo ticho jako po ráně z děla. Harry se podíval na Stinu. Přes vzdálené svištění automobilů uslyšel hladké zaklapnutí naolejovaných součástí zbraně, když muž natáhl závěr. Levé rameno Stině neznatelně kleslo.

Statečná holka, pomyslel si Harry. Nebo možná jenom k smrti vyděšená. Ståle Aune, který jim přednášel na policejní akademii psychologii, jim vysvětloval, že když se lidé dostatečně bojí, přestávají přemýšlet a jednají podle toho, k čemu byli předprogramováni. Většina zaměstnanců bank stiskne tlačítko pro tichý alarm téměř v šoku, tvrdil Aune, a poukazoval na to, že při následném výslechu si mnozí nedokázali vzpomenout, jestli alarm spustili, nebo ne. Pracovali na autopilota. Stejně jako bankovní lupič sám sebe předprogramuje k tomu, že zastřelí všechny, kdo se ho pokusí zastavit, vysvětloval Aune. Čím víc se lupič bojí, tím méně pravděpodobné je, že ho něco přiměje změnit rozhodnutí. Harry se nepohnul, jen se pokoušel zachytit pohledem lupičovy oči. Modré.

Lupič sundal z ramene černou brašnu a hodil ji na podlahu mezi bankomat a muže v montérkách, který nadále tiskl hrot propisky k poslední kličce číslice osm. Černě oděný lupič popošel šest kroků k nízkým dveřím přepážky, posadil se na jejich hranu, přehodil nohy na druhou stranu a postavil se přímo za Stinu, která tiše seděla a dívala se upřeně před sebe. Dobře, pomyslel si Harry. Zná instrukce, snaží se nevyprovokovat reakci tím, že by na lupiče zírala.

Muž namířil ústí zbraně na Stinin zátylek, předklonil se a něco jí pošeptal do ucha.

Zatím ještě nezpanikařila, ale Harry viděl, jak se jí hrudník zvedá a klesá, jako by útlé tělo nemělo pod bílou a náhle těsnou blůzou dost vzduchu. Patnáct vteřin.

Stine si odkašlala. Jednou. Podruhé. Pak se jí konečně podařilo vydat z hlasivek zvuk:

„Helge. Klíče od bankomatu.“ Hlas měla tlumený a chraplavý, zcela k nepoznání od hlasu, který pronesl téměř stejná slova tři minuty předtím.

Harry Helgeho Klementsena neviděl, ale věděl, že postřehl lupičova úvodní slova a že už stojí ve dveřích kanceláře.

„Rychle, nebo…“ Stinin hlas byl téměř neslyšitelný a v následujících pauzách se v místnosti ozývaly pouze podrážky bot Augusta Schultze sunoucí se po parketách jako dvě paličky tažené po kůži bubnu v neuvěřitelně pomalém shuffle.

„… mě zastřelí.“

Harry se podíval z okna. Pravděpodobně tam někde venku stálo auto se spuštěným motorem, ale odsud ho nemohl vidět. Jen auta a lidi, kteří se více či méně bezstarostně míhali kolem.

„Helge…“ vydechla Stine prosebně.

No tak, Helge, pomyslel si Harry. O stárnoucím vedoucím pobočky toho také dost věděl. Věděl, že má dva královské pudly, manželku a v lásce čerstvě zklamanou těhotnou dceru a ti všichni na něj doma čekají. Mají už sbaleno a jsou připraveni vyrazit na chatu do hor, jakmile Helge Klementsen přijde domů. Jenže právě teď Klementsenovi připadalo, jako by se nacházel pod vodou v takovém tom snu, kde jsou všechny pohyby pomalé bez ohledu na to, jak moc se člověk snaží si pospíšit. Pak se objevil v Harryho zorném poli. Lupič natočil Stininu židli tak, aby stál za ní, ale otočený k Helgemu Klementsenovi. Klementsen tam stál jako dítě, které chce krmit koně, ale bojí se – s vyhrbenými zády, s rukou se svazkem klíčů nataženou co nejdál před sebe. Lupič něco pošeptal Stině do ucha a přitom namířil zbraň na Klementsena, který udělal dva nejisté kroky vzad.

Stine si odkašlala: „Říká, že máš otevřít bankomat a dát mu ty nové schránky s penězi do té černé brašny.“

Helge Klementsen zíral jako hypnotizovaný na pušku, která na něj mířila.

„Máš na to dvacet pět vteřin, pak bude střílet. Na mě. Ne na tebe.“

Klementsenova ústa se otevřela a zavřela, jako by chtěl vedoucí něco říct.

„Teď, Helge,“ pronesla Stine. Otvírání dveří zabzučelo a Helge Klementsen se pomalu šinul do úřadovny.

Od začátku přepadení uplynulo třicet vteřin. August Schultz došel téměř ke vstupním dveřím. Vedoucí filiálky padl na kolena před bankomatem a zíral na svazek klíčů. Visely na něm čtyři klíče.

„Ještě dvacet vteřin,“ zazněl Stinin hlas.

Policejní stanice na Majorstue. Jedou sem. Osm bloků. Páteční špička.

Třesoucími se prsty vybral Helge Klementsen jeden klíč a zastrčil ho do otvoru v zámku. V polovině se klíč zarazil. Helge Klementsen přitlačil.

„Sedmnáct.“

„Ale…“ začal.

„Patnáct.“

Helge Klementsen klíč vytáhl a zkusil jiný. Ten do otvoru zajel, ale nešel otočit.

„Panebože…“

„Třináct. Je to ten s kouskem zelené izolepy, Helge.“

Helge Klementsen zíral na svazek klíčů, jako by ho nikdy předtím neviděl.

„Jedenáct.“

Třetí klíč šel do otvoru zasunout. A otočit. Helge Klementsen otevřel dvířka bankomatu a obrátil se ke Stině a k lupičovi.

„Musím odemknout ještě jeden zámek, abych mohl vyndat schrán…“

„Devět!“ vykřikla Stine.

Helgemu Klementsenovi unikl vzlyk, přitom tiskl prsty na zoubky klíčů, jako by přestal vidět a zoubky byly Braillovo písmo, které mu poví, jaký klíč je ten správný.

„Sedm.“

Harry soustředěně naslouchal. Zatím žádné policejní sirény. August Schultz vzal za kliku vstupních dveří.

Kov zachrastil, když svazek klíčů dopadl na parkety.

„Pět,“ šeptla Stine.

Dveře se otevřely a do úřadovny pronikl ruch ulice. Harrymu se zdálo, že v dálce slyší dobře známý kvílivý zvuk, který klesal. A opět stoupal. Policejní sirény. Pak se dveře zavřely.

„Dvě. Helge!“

Harry zavřel oči a počítal do dvou.

„Už!“ To vykřikl Helge Klementsen. Povedlo se mu odemknout druhý zámek a nyní se zvedl z podlahy a na bobku vytahoval schránky, které se očividně zasekly. „Jen mě nechte vytáhnout ty peníze! Já…“

V témže okamžiku ho přerušil pronikavý výkřik. Harry se podíval na druhý konec úřadovny, kde klientka s kočárkem vyděšeně zírala na lupiče, který stál nehybně a mířil zbraní na Stinin zátylek. Žena dvakrát mrkla a němě pokývla směrem ke kočárku, zatímco dětský křik se propracovával k větším výškám.

Helge Klementsen málem padl na záda, když uvolnil první schránku z kolejniček. Přitáhl si černou brašnu. Za šest vteřin byly schránky v brašně. Na příkaz Klementsen brašnu zapnul a postavil se k přepážce. Vše zprostředkovával Stinin hlas, který teď zněl překvapivě pevně a klidně.

Minuta a tři vteřiny. Přepadení bylo u konce. Peníze leží v brašně na podlaze. Za několik vteřin dorazí první policejní auto. Za čtyři minuty uzavřou ostatní policejní vozy nejbližší únikové cesty v okolí místa činu. Všechny buňky v lupičově těle musí křičet, že je ksakru na čase odsud vypadnout. A v tom okamžiku se stalo něco, co Harry nechápal. Prostě to nedávalo smysl. Lupič místo aby utekl, otočil Stininu židli tak, aby Stine seděla tváří k němu. Předklonil se a něco jí pošeptal. Harry zamžoural. Měl by si dojít k očnímu. Ale viděl to, co viděl. Stine zírala na lupiče bez obličeje, zatímco její vlastní tvář se pomalu proměňovala v závislosti na tom, jak jí docházela slova, která jí lupič pošeptal. Úzké pěstěné obočí vytvářející nad očima dvě „s“ jako by jí teď přerůstalo přes hlavu, horní ret se jí otočil vzhůru a koutky úst se stáhly do groteskní grimasy. Dítě přestalo plakat stejně náhle, jako začalo. Harry se nadechl. Protože věděl. Byl to statický obraz, mistrovský snímek. Dva lidé zachycení v okamžiku, kdy první právě sdělil druhému rozsudek smrti, maskovaný obličej na vzdálenost dvou dlaní od obličeje nezakrytého. Kat a jeho oběť. Ústí pušky mířilo na hrdelní jamku a malé zlaté srdíčko visící na tenkém řetízku. Harry neviděl, ale přesto cítil Stinin pulz tepající pod tenkou kůží.

Tlumený kvílivý zvuk. Harry špicuje uši. Nejsou to však policejní sirény, jen telefon zvonící v sousední místnosti.

Lupič se otočí a dívá se do bezpečnostní kamery na stropě za přepážkou. Zdvihá jednu ruku a roztahuje všech pět prstů v černé rukavici, pak je sevře do pěsti a zvedne ukazováček. Šest prstů. Šest vteřin přes limit. Otočí se opět ke Stině, uchopí zbraň oběma rukama, přidrží ji ve výši boků a zdvihne ústí tak, aby jí mířilo na hlavu, trochu se rozkročí, aby zachytil zpětný ráz. Telefon vyzvání. Minuta a dvanáct vteřin. Když Stine pozdvihne ruku, jako by chtěla někomu zamávat na rozloučenou, diamantový prsten se jí zatřpytí.

Je přesně 15:22:22, když lupič zmáčkne spoušť. Výstřel je krátký a tlumený. Stinina židle poodjede vzad a hlava se ženě roztančí na krku jako rozbité panence. Pak se židle převrhne. Je slyšet zadunění, když Stinina hlava trefí hranu psacího stolu. A Harry ji už nevidí. Už nevidí ani reklamu na nové penzijní spoření banky Nordea, která je přilepená na vnější straně skla nad přepážkou, neboť najednou má červené pozadí. Slyší jen telefon, jak vyzvání, vztekle a naléhavě. Lupič se přehoupne přes přepážku, doběhne k brašně na podlaze uprostřed úřadovny. Harry se musí rozhodnout. Lupič uchopí pytel. Harry se rozhoduje. S trhnutím vyskakuje ze židle. Šest dlouhých kroků. Už je tam. A zvedá telefonní sluchátko.

„Poslouchám.“

V následující pauze slyší z televize v místnosti zvuk policejních sirén, od sousedů odvedle pákistánskou hatmatilku a na schodišti těžké kroky, které znějí jako kroky paní Madsenové. Na druhém konci se ozývá měkký smích. Je to smích z dávné minulosti. Dávné ne v čase, ale stejně vzdálené. Jako sedmdesát procent Harryho minulosti, která se mu v nepravidelných intervalech vrací jako vágní fámy nebo úplné výmysly. Jenže tohle je příběh, který může potvrdit.

„Ty ještě vážně používáš pevnou linku, Harry?“

„Anno?“

„No ne, tos‘ mě překvapil.“

Harry cítil, jak se mu v břiše rozlévá teplo, skoro jako whisky. Skoro. V zrcadle viděl fotografii, kterou připevnil na protější stěnu. Je na ní on sám a Ses kdysi na prázdninách ve Hvitsenu, když byli malí. Smějí se tak, jak se smějí děti, které ještě věří, že se jim nemůže stát nic zlého.

„Copak děláš takhle v neděli večer, Harry?“

„No.“ Harry slyšel, jak jeho hlas automaticky napodobuje její. Trochu moc hluboký a trochu moc táhlý. Jenže tohle nechce. Ne teď. Odkašlal si a našel poněkud neutrálnější polohu: „To, co většina lidí.“

„A to je?“

„Dívám se na video.“

Kapitola 3 House of Pain

„Koukals na to video?“

Rozbitá kancelářská židle vyjekla na protest, když se strážmistr Halvorsen opřel do židle a podíval se na svého o devět let staršího kolegu, vrchního komisaře Harryho Holea, s výrazem nedůvěry, který se mu zračil v mladé, nevinné tváři.

„No jasně,“ odpověděl Harry a ukazováčkem a palcem si přejel tenkou naběhlou kůži pod zarudlýma očima.

„Celý víkend?“

„Od soboty dopoledne do neděle večer.“

„Tak to sis aspoň páteční večer trochu užil,“ řekl Halvorsen.

„Jo.“ Harry vytáhl z kapsy kabátu modré desky a položil je na psací stůl stojící těsně vedle Halvorsenova stolu. „Četl jsem si záznamy z výslechů.“

Z druhé kapsy vytáhl Harry šedý sáček s kávou French Colonial. Sdílel s Halvorsenem společnou kancelář skoro úplně vzadu v chodbě v červené zóně v šestém patře policejního ředitelství ve čtvrti Grønland a před dvěma měsíci přikročili k nákupu kávovaru na espreso značky Rancho Silvio, který získal čestné místo na archivní skříni, pod zarámovanou fotografií dívky sedící s nohama na psacím stole.

Její pihovatý obličej vypadal, jako by se pokoušel o vážnou grimasu, ale přemohl ho smích. Pozadí tvořily tytéž stěny kanceláře, na kterých snímek visel.

„Věděl jsi, že tři ze čtyř policistů nedokážou vyslabikovat správně slovo ‚neinteresantní‘?“ zeptal se Harry a pověsil si kabát na věšák. „Buď ho píšou bez ‚i‘ mezi ‚e‘ a ‚n‘, nebo…“

„Interesantní.“

„Cos dělal o víkendu ty?“

„V pátek jsem seděl v autě před rezidencí amerického velvyslance kvůli anonymní bombové výhrůžce, kterou ohlásil telefonem nějaký pitomec. Falešný poplach, samozřejmě, jenže Amíci jsou teď tak zpovykaní, že jsme tam museli prosedět celý večer. V sobotu jsem se zase pokoušel najít ženu svého života. V neděli jsem došel k závěru, že taková neexistuje. Co říkají výslechy o lupiči?“ Halvorsen nadávkoval kávu do filtru s dvojitým dnem.

„Takže…“ začal Harry a svlékl si svetr. Pod ním měl antracitově šedé tričko, které bývalo kdysi černé a z něhož se již téměř sloupala písmena Violent Femmes. Se zasténáním klesl do kancelářské židle. „Nepřihlásil se nikdo, kdo by viděl hledaného v blízkosti banky před přepadením. Nějaký chlapík vyšel z obchodu 7-Eleven na protější straně Bogstadské ulice a viděl lupiče, jak běží nahoru po Průmyslové. Všiml si ho, protože měl kuklu. Bezpečnostní kamera na vnější fasádě banky je zachytila v okamžiku, kdy lupič míjí svědka před železným kontejnerem stojícím před 7-Eleven. Jediná zajímavá věc, kterou nám mohl říct a která není na videu vidět, je to, že lupič o kus dál na Průmyslové přešel dvakrát z pravého chodníku na levý.“

„Chlap, co se nedokáže rozhodnout, po kterém chodníku půjde. Z mého pohledu naprosto neinteresantní.“ Halvorsen umístil filtr s dvojitým dnem do páky. „Tedy s ‚i‘ a s ‚n‘ po ‚a‘.“

„Halvorsene, ty toho o bankovních loupežích fakt moc nevíš.“

„A proč bych taky měl? Máme chytat vrahy, zloděje mají na starosti Hedmarčáci.“

„Hedmarčáci?“

„Nevšiml sis toho, když se projdeš po oddělení loupežných přepadení? Všude ty jejich místní výrazy a hedmarské svetry. Jaké máme teda vodítko?“

„Vodítko je Viktor.“

„Psovod?“

„Bývá na místě činu většinou jako první, a to zkušený bankovní lupič ví. Dobrý pes dokáže sledovat lupiče, který jde městem pěšky, ale když přejde ulici a kolem mísa, kudy přešel, projede auto, ztratí čokl stopu.“

„No a?“ Halvorsen utlačil kávu válečkem a nakonec povrch koulením válečku vyhladil – tvrdil, že právě tohle odlišuje profíky od amatérů.

„To posiluje podezření, že máme co do činění se zkušeným bankovním lupičem. A už jenom díky tomuhle faktu se můžeme zaměřit na výrazně nižší počet osob, než bychom jinak museli. Šéf oddělení loupežných přepadení mi říkal…“

„Ivarsson? Myslel jsem, že se spolu zrovna moc nekamarádíte.“

„Taky že ne, mluvil k vyšetřovacímu týmu, do kterého patřím i já. A řekl, že okruh lupičů v Oslu čítá míň než sto osob. Padesát z nich jsou takoví pitomci, feťáci nebo mimoni, že je chytneme skoro pokaždé. Polovina z nich sedí, takže ty nemusíme brát v úvahu. Čtyřicet z nich jsou slušní řemeslníci, co dokážou zmizet, když jim někdo pomůže s logistikou. A pak tu máme těch deset profíků, to jsou ti, co přepadávají transporty peněz a centrály pro zpracování hotovosti, a u těch musíme mít trochu štěstí, pokud je máme dostat. U těchhle deseti se snažíme, abychom v každém okamžiku věděli, kde se pohybují. Dneska prověříme jejich alibi.“ Harry vrhl pohled na kávovar, který na archivní skříni odfrkával. „A pak jsem mluvil v sobotu s Weberem z oddělení kriminalisticko-technické expertizy.“

„Myslel jsem, že Weber šel tenhle měsíc do důchodu.“

„Někdo to špatně vypočítal, půjde až v létě.“

Halvorsen se zasmál. „To je teda nejspíš ještě kyselejší než obvykle, ne?“

„To je, ale ne kvůli tomuhle,“ odpověděl Harry. „On a jeho lidi našli úplný kulový.“

„Nic?“

„Žádné otisky. Ani jediný vlásek. Dokonce ani vlákno z oblečení. A otisky bot samozřejmě ukazují, že lupič použil úplně nové boty.“

„Aby u nich nemohli porovnat opotřebení vzorku s opotřebením jeho jiných bot?“

„Sprá-vně,“ pronesl Harry s důrazem na „á“.

„A zbraň použitá při přepadení?“ zeptal se Halvorsen a přitom se snažil dobalancovat jeden ze šálků s kávou k Harryho stolu. Když vzhlédl, všiml si, že Harry má levé obočí zdvižené až pod světlého ježka. „Promiň. Vražedná zbraň.“

„Díky. Nenašla se.“

Halvorsen se posadil na svou stranu stolu a usrkával ze šálku. „Takže krátce řečeno nějaký chlap vešel za bílého dne do banky plné lidí, sebral dva miliony korun, zavraždil jednu ženu, pak odsud vypochodoval a vydal se nahoru ulicí ne až tak plnou lidí, ale zato plnou aut, ulicí v centru hlavního města Norska, několik stovek metrů od policejní stanice… A my, z daní placené a královské policejní orgány, nemáme nic?“

Harry pomalu přikývl. „Skoro. Máme video.“

„Které si ty teď dokážeš v duchu promítnout vteřinu po vteřině, jak tě tak znám.“

„No, myslím tak po každé desetině vteřiny.“

„A svědecké výpovědi bys dokázal z valné většiny ocitovat nazpaměť?“

„Jen tu od Augusta Schultze. Vyprávěl mi spoustu zajímavostí z války. Vyjmenoval mi konkurenty v konfekční branži, kteří byli takzvaně dobrými Nory a kteří přispěli k tomu, že byl jeho rodině za války zkonfiskován majetek.“

Zbytek kávy dopili mlčky. Na okno ťukal déšť.

„Tobě se takový život líbí, vid?“ pronesl Halvorsen najednou. „Sedět celý víkend sám doma a nahánět duchy.“

Harry se usmál, ale neodpověděl.

„Myslel jsem, že jsi s tím staromládeneckým životem skoncoval, když máš teď rodinné povinnosti“

Harry se na svého mladšího kolegu varovně zahleděl. „Nevím, jestli bych to viděl zrovna takhle,“ odpověděl pomalu. „Ještě spolu ani nebydlíme.“

„Ne, ale Ráchel má malého syna, a pak je všechno přece jen trochu jiné, ne?“

„Olega,“ odpověděl Harry a sunul se k archivní skříni. „Odjeli v pátek do Moskvy.“

„Aha?“

„Soudní proces. Otec žádá dítě do své péče.“

„Jo, jasně. Co je to vlastně za chlápka?“

„No…“ Harry narovnal fotografii nad kávovarem, která visela nakřivo. „Je to profesor, Ráchel ho potkala a vdala se za něj, když tam pracovala. Je ze staré, hrozně bohaté rodiny, o které Ráchel tvrdí, že má spoustu politického vlivu.“

„Tak to asi znají i nějaké soudce, ne?“

„Určitě, ale my doufáme, že to dopadne dobře. Otec je úplnej magor a všichni to vědí. Chytrej alkoholik, co špatně ovládá svoje impulzy, znáš ty týpky.“

„Myslím, že jo.“

Harry prudce vzhlédl, právě včas, aby si všiml, jak Halvorsenovi mizí z tváře úsměv.

Na policejním ředitelství bylo všeobecně známo, že Harry má problémy s alkoholem. Teď už není alkoholismus sám o sobě u veřejně činné osoby důvodem k výpovědi, ale opilost na pracovišti ano. Naposledy, když začal Harry zase chlastat, vyslovovali se ti v horních patrech, že by měl ze sboru odejít, ale šéf oddělení vražd Bjarne Møller jako obvykle přidržel nad Harrym ochrannou ruku a argumentoval specifickými okolnostmi. Těmi okolnostmi bylo to, že dívka na fotografii nad kávovarem – Ellen Gjeltenová, Harryho parťačka a blízká kamarádka – byla ubita baseballovou pálkou na pěšině u řeky Aker. Harry se zase sebral, ale ta rána ho pořád bolela. Zvlášť proto, že případ nebyl podle jeho názoru dosud objasněn. Když Harry a Halvorsen našli technické důkazy proti neonacistovi Sverremu Olsenovi, naběhl vrchní komisař Tom Waaler k Olsenovi domů, aby ho zatkl. Olsen ovšem na Waalera vypálil a Waaler Olsena v sebeobraně zastřelil. Poslední fakt vyplývá z Waalerovy zprávy a ani ohledání místa činu nebo šetření policejní inspekce nenaznačovaly nic jiného. Na druhé straně nebylo nikdy zjištěno, jaký motiv Olsen k vraždě měl, s výjimkou toho, že indicie poukazovaly na to, že byl zapleten do ilegálního obchodu, který Oslo zaplavil v posledních letech ručními zbraněmi, a že to Ellen odhalila. Jenže Olsen byl obyčejný pěšák, těm, kdo skutečně stáli za Elleninou likvidací, policie na stopu zatím nepřišla.

Právě proto, aby mohl pracovat na Ellenině případu, požádal Harry po krátkém hostování u tajné služby v nejhořejším patře o návrat na oddělení vražd. Nahoře se ho rádi zbavili. A Møller byl zase rád, že ho má zpátky v šestce.

„Zaskočím s tím za Ivarssonem na oddělení loupežných přepadení,“ zabručel Harry a zamával videokazetou. „Chce se na to mrknout společně s novým zázračným dítětem, které tam teď má.“

„Aha? Kdo je to?“

„Nějaká holka, co dodělala v létě policejní akademii a údajně vyřešila tři loupežná přepadení jen zkoumáním videozáznamů.“

„Teda! Je pěkná?“

Harry si povzdechl. „Vy mladí jste tak nudně předvídatelní. Doufám, že je šikovná, zbytek mě nezajímá.“

„Jsi si jistý, že je to holka?“

„Pan a paní Lønnovi samozřejmě mohli pro svoje potěšení pojmenovat svého syna Beáta.“

„Řekl bych, že je hezká.“

„Doufám, že ne.“ odpověděl Harry a ze starého zvyku se sklonil, když jeho sto devadesát pět centimetrů procházelo dveřmi.

„Cože?

Z chodby zazněla odpověď: „Zdatní policisté bývají oškliví.“

Na první pohled nenaznačoval vzhled Beáty Lønnové příklon ani jedním směrem. Nebyla ošklivá, někdo by dokonce řekl, že vypadá jako panenka, ale důvodem by nejspíš bylo to, že na ní bylo všechno tak malé: obličej, nos, uši, tělo. A především byla bledá. Pleť i vlasy měla tak bezbarvé, až to Harrymu připomnělo mrtvolu ženy, kterou společně s Ellen vylovili z Bunnefjordu. Ale na rozdíl od vzpomínky na tu mrtvolu měl Harry dojem, že jakmile se jen na chvíli podívá jinam, zapomene, jak Beáta Lønnová vypadá. Proti čemuž by asi Beáta nic nenamítala, protože když zamumlala svoje jméno, dovolila sice Harrymu, aby jí stiskl malou vlhkou ručku, ale pak ji zase rychle stáhla.

„Harry Hole je taková naše legenda, víte,“ řekl šéf oddělení loupežných přepadení Rune Ivarsson, který k nim byl obrácený zády a zápolil se svazkem klíčů. Nahoře na šedých železných dveřích před nimi stálo gotickým písmem: House of Pain. A pod tím: Místnost pro skupinovou práci č. 508. „Je to tak, Hole?“

Harry neodpověděl. Nebylo pochyb o tom, jaký druh legendy má Ivarsson na mysli, nikdy se nesnažil nijak zvlášť skrývat, že Harry Hole je pro celý úřad ostudou a dávno měl být vyhozen.

Ivarssonovi se nakonec podařilo odemknout a všichni vešli. House of Pain byla zvláštní místnost, kterou oddělení loupežných přepadení využívalo ke studování, k editování a ke kopírování videonahrávek. Neměla okna, uprostřed stál velký stůl a byla tu tři pracovní místa. Na stěnách byla zavěšena polička s videopáskami, tucet připíchnutých hlášení s fotografiemi hledaných lupičů, mapa Osla a různé trofeje z úspěšných honů na gangstery. Na krátké stěně viselo velké plátno a vedle dveří dva ustřižené rukávy svetru s otvory pro oči a ústa. Jinak se zařízení místnosti skládalo z šedých počítačů, černých televizních monitorů, VHS a DVD přehrávačů a množství jiných přístrojů, o nichž Harry netušil, co umějí.

„Tak co zjistilo oddělení vražd z videa?“ zeptal se Ivarsson a plácl sebou na jednu ze židlí. „A“ ve slově „vražd“ přitom vyslovil tak široce, až znělo jako „e“.

„Něco málo,“ odpověděl Harry a popošel k polici s videokazetami.

„Něco málo?“

„Nic moc.“

„Škoda že jste opomněli přijít na přednášku, kterou jsem měl v září v kantýně. Byla tam všechna oddělení, s výjimkou vašeho, pokud si dobře vzpomínám.“

Ivarsson byl vysoký, měl dlouhé končetiny a přes pár modrých očí se mu vlnila blonďatá ofina. Jeho obličej měl ty maskulinní rysy, které mívají modelové německých značek jako Boss, a po mnoha letních odpolednech strávených na tenisovém kurtu a možná nějaké té hodince v soláriu ve studiu zdraví byl ještě pořád opálený. Runeho Ivarssona by zkrátka mnozí označili za pěkného muže a z tohoto uhlu pohledu podkopával Harryho teorii o souvislosti mezi vzhledem a zdatností při policejní práci. Nedostatek talentu pro práci vyšetřovatele totiž Rune Ivarsson doháněl čichem pro politiku a uzavírání aliancí v rámci hierarchie vládnoucí na policejním ředitelství. Navíc disponoval přirozenou sebejistotou, kterou si mnozí chybně vykládali jako vůdčí schopnosti. Tato sebejistota byla v Ivarssonově případě jedinou příčinou toho, že byl obdařen absolutní slepotou vůči vlastním omezením, díky čemuž by nevyhnutelně postupoval stále výše, a jednoho dne by se tak stal – přímo nebo nepřímo – Harryho nadřízeným. V zásadě viděl Harry málo důvodů ke stížnostem na to, že průměrnost je vykopávána směrem vzhůru a pryč od vyšetřování, jenže u lidí jako Ivarsson existovalo riziko, že je může snadno napadnout, že by měli zasahovat do práce těch, kteří vyšetřování rozumějí, a řídit ji.

„Přišli jsme o něco?“ zeptal se Harry a přejel prstem po malých, rukou psaných štítcích na hřbetech kazet.

„Nejspíš ne,“ odpověděl Ivarsson. „Pokud se tedy nezajímáte o drobné nepodstatnosti, které vedou k vyřešení kriminálních případů.“

Harry dokázal odolat pokušení mu říct, že nepřišel proto, že mu dřívější posluchači prozradili, že to je samochvalná přednáška, jejímž jediným účelem je sdělit světu, že poté, co on, Ivarsson, převzal vedení na oddělení loupežných přepadení, vzrostla objasněnost bankovních loupeží z pětatřiceti asi na padesát procent. Aniž by přitom zmínil, že převzetí vedoucí funkce proběhlo současně se zdvojnásobením osazenstva na oddělení, s generálním rozšířením pravomocí, co se týkalo vyšetřovacích metod, a s tím, že se oddělení zároveň zbavilo svého nejhoršího kriminalisty – Runeho Ivarssona.

„Považuju se za člověka, který se celkem zajímá,“ odvětil Harry. „Takže mi řekněte, jak jste vyřešili tohle.“ Vytáhl kazetu a ze štítku nahlas přečetl: 20. 11. 1994 Spořitelna NOR, Manglerud.“

Ivarsson se zasmál. „Rád. Chytli jsme je postaru. U skládky odpadků v Alnabru přesedli do jiného únikového auta a to předchozí, které tam odstavili, zapálili. Jenže ono neshořelo úplně. Našli jsme uvnitř rukavice jednoho z lupičů se stopou DNA. Porovnali jsme ji s DNA známých firem, které vytipovali naši tajní agenti po zhlédnutí videa jako možné pachatele, a jedna z nich byla shodná. Ten idiot dostal čtyři roky, protože vypálil do stropu. Chcete vědět ještě něco, Harry?“

„Hm.“ Harry si pohrával s kazetou. „Jaká stopa DNA to byla?“

„Vždyť už jsem to řekl: shodná.“ Ivarssonovi zaškubalo v koutku levého oka.

„Jasně, ale jaká? Odumřelá kůže? Nehet? Krev?“

„Je to důležité?“ Ivarssonův hlas zněl najednou ostře <i netrpělivě.

Harry si pomyslel, že měl držet pusu. Že by měl přestat s těmi donkichotskými akcemi. Lidé jako Ivarsson se stejně nikdy nepoučí.

„Třeba není,“ uslyšel se Harry. „Pokud se tedy nezajímáte o drobné nepodstatnosti, které vedou k vyřešení kriminálních případů.“

Ivarsson nehnuté zíral na Harryho. Ve zvukově izolované speciální místnosti se zdálo, jako by tu ticho fyzicky tlačilo na uši. Ivarsson otevřel ústa a chystal se něco říct.

„Chlup z kloubu na prstu.“

Oba muži v místnosti se otočili k Beátě Lønnové. Harry skoro zapomněl, že tam je. Beáta se podívala z jednoho na druhého a zopakovala téměř šeptem:

„Chlup z kloubu na prstu. Takové ty chloupky na horní straně prstu… Neříká se tomu…“

Ivarsson si odkašlal: „Nejspíš je pravda, že to byl chlup. Ale asi – a nemusíme se v tom rýpat – to byl chlup ze hřbetu ruky. Viďte, Beáto?“ Nečekal na odpověď a poklepal lehce ukazováčkem na sklo svých masivních náramkových hodinek. „Já už musím běžet. Příjemnou zábavu s videem.“

Jakmile za Ivarssonem zapadly dveře, vzala Beáta Harrymu z ruky kazetu a v dalším okamžiku už ji se zabzučením vcucl VHS přehrávač.

„Dva chlupy,“ řekla. „V levé rukavici. Z kloubů na prstech. A ta skládka odpadků byla v Karihaugenu, ne v Alnabru. Ale to s těmi čtyřmi roky sedí.“

Harry se na ni překvapeně podíval. „Nestalo se to hodnou chvíli předtím, než jste k nám přišla?“

Pokrčila rameny a přitom stiskla na dálkovém ovladači tlačítko Play. „Stačí jen číst hlášení.“

„Hm,“ odpověděl Harry a důkladněji si ji prohlédl z boku. Pak se na židli usadil rovněji. „Podívejme se na to, třeba po sobě tenhle pachatel taky zanechal nějaké chlupy z kloubů…“

Videopřehrávač slabě zavrčel a Beáta zhasla. V následujícím okamžiku, kdy na ně z plátna svítila ještě modrá obrazovka, se začal Harrymu v hlavě odvíjet jiný film. Byl krátký, trval jen několik vteřin, výjev koupající se v modrém stroboskopickém světle z Waterfrontu, dávno zrušeného klubu na nábřeží Aker Brygge. Tehdy nevěděl, jak se jmenuje, ta žena s usmívajícíma se hnědýma očima, která se pokoušela na něj cosi přes hudbu zavolat. Hráli country punk. Green On Red. Jason and The Scorchers. Nalil si do coly jima beama a bylo mu fuk, jak se jmenuje. Ale další večer to už věděl, když odvázali všechna lana na posteli s bezhlavým koněm na čele a vypluli na premiérovou plavbu. Harry cítil v žaludku teplo z včerejšího večera, kdy uslyšel v telefonu její hlas.

Pak se rozběhla nahrávka z banky.

Starý muž se vydal na svou polární výpravu přes úřadovnu k přepážce, snímaný z nového úhlu kamery každou pátou vteřinu.

„Thorkildsen z TV2,“ podotkla Beáta Lønnová.

„Ne, August Schultz,“ odpověděl Harry.

„Mluvím o editování. Vypadá to jako práce Thorkildsena z TV2. Sem tam tam nějaká desetinka chybí…“

„Chybí? Jak poznáte…“

„Všímejte si. Sledujte pozadí. Červená mazda, kterou zahlédnete na ulici venku, byla v době střídání obrazu uprostřed záběru na dvou kamerách. Jeden objekt nemůže být na dvou místech současně.“

„Myslíte si, že si s tou nahrávkou někdo pohrál?“

„To ne. Záznamy ze všech šesti kamer uvnitř banky a jedné kamery venku se nahrávají na stejnou pásku. Na originální pásce se záběr bleskurychle střídá mezi všemi kamerami tak, že je to jen záblesk. Proto je třeba film editovat, abychom získali delší souvislé sekvence. Když na to nemáme sami kapacitu, využíváme občas někoho z televizních stanic. Lidi od televize jako Thorkildsen trošku čarují s časovými kódy, aby to líp vypadalo, aby to nebylo tak trhané. Nemoc z povolání, tipuju.“

„Nemoc z povolání,“ zopakoval Harry. Došlo mu, že na tak mladou dívku je to neuvěřitelně zastaralý výraz. Nebo možná není tak mladá, jak si původně myslel? Jakmile zhaslo světlo, něco se s ní stalo, řeč těla její siluety byla uvolněnější, hlas zněl pevněji.

Bankovní lupič vstoupil do úřadovny a něco zakřičel anglicky. Jeho hlas zněl vzdáleně a tlumeně, jako by byl muž zabalený do peřiny.

„Co si myslíte o tomhle?“ zeptal se Harry.

„Nor. Mluví anglicky proto, abychom nepoznali, jaký má dialekt, přízvuk nebo jaká používá typická slova, která bychom si mohli spojit s případnými dřívějšími přepadeními. Má i hladké oblečení, co nezanechává vlákna, která bychom mohli najít v únikových autech, v bytech, v nichž by se případně ukrýval, nebo u něj doma.“

„Hm… Co dál?“

„Všechny otvory v oblečení jsou zalepené, aby nezanechal žádné stopy DNA. Jako třeba vlasy nebo pot. Jak vidíte, má nohavice přilepené k holinám a rukávy k rukavicím. Řekla bych, že má pásku kolem celé hlavy a na obočí vosk.“

„Takže profík?“

Pokrčila rameny. „Osmdesát procent bankovních loupeží je naplánováno s menším než týdenním předstihem a provedeno osobami pod vlivem alkoholu nebo drog. Tahle loupež je připravená a lupič vypadá střízlivě.“

„Jak tohle můžete vidět?“

„Kdybychom měli dokonalé světlo a lepší kamery, mohli bychom obraz zvětšit a podívat se mu na zorničky. Jenže to nemáme, takže sleduju řeč jeho těla. Klidné, dobře promyšlené pohyby, vidíte? Jestli si něco vzal, tak to byl sotva speed nebo nějaké amfetaminy. Možná rohypnol. To je nejoblíbenější droga.“

„Proč?“

„Bankovní loupež je extrémní zážitek. Nepotřebujete speed, spíš naopak. Loni přišel jeden lupič do Norské banky na náměstí Solli s automatickou puškou, rozstřílel strop a zdi a vyběhl ven bez peněz. Soudci vysvětlil, že si vzal tolik amfetaminu, že to ze sebe prostě musel dostat. Já mám radši rohypnolové lupiče, abych tak řekla.“

Harry pokývl směrem k plátnu: „Podívejte se na rameno Stiny Gretteové za přepážkou jedna, teď tiskne alarm. A zvuk na záznamu se najednou výrazně zlepší. Proč?“

„Alarm je napojený na video, a když se spustí, začne film běžet několikanásobně rychleji. Díky tomu máme lepší obraz i lepší zvuk. Natolik, abychom mohli provést analýzu lupičova hlasu. Ale když mluví lupič anglicky, je to k ničemu“

„Je to vážně tak přesné, jak se povídá?“

„Zvuk z našich hlasivek je jako otisk prstů. Když dokážeme našemu hlasovému analytikovi z Technické univerzity v Trondheimu dodat na pásce deset slov, zvládne porovnat dva hlasy a říct s devadesátiprocentní jistotou, zda jsou totožné.“

„Hm. Ale ne tedy, když je kvalita zvuku taková jako před spuštěním alarmu?“

„Pak to není tak jisté.“

„Takže proto nejdřív zakřičí anglicky a pak, když počítá s tím, že už je alarm spuštěný, využívá Stinu Gretteovou, aby mluvila za něj.“

„Přesně tak.“

Studovali mlčky černě oděného lupiče, který se přehoupl přes přepážku, přiložil ústí pušky k hlavě Stiny Gretteové a pošeptal jí něco do ucha.

„Co si myslíte o její reakci?“ zeptal se Harry.

„Co máte na mysli?“

„Výraz obličeje. Vypadá relativně klidná, nemyslíte?“

„Nemyslím si nic. Z výrazu obličeje se toho dá zpravidla poznat málo. Odhaduju, že má pulz nejmíň sto osmdesát.“

Dívali se na Helgeho Klementsena, jak se pachtí na podlaze před bankomatem.

„Doufám, že tomuhle se dostane náležité péče,“ pronesla Beáta tiše a zavrtěla hlavou. „Zažila jsem, jak se z lidí, kteří byli vystavení podobnému přepadení, staly psychické trosky.“

Harry to nijak nekomentoval, ale pomyslel si, že tenhle výrok musela převzít od starších kolegů.

Lupič se otočil a ukázal jim šest prstů.

„Zajímavé,“ zamumlala Beáta, a aniž sklonila hlavu, zapsala si do bloku před sebou poznámku. Harry sledoval mladou policistku koutkem oka a zahlédl, jak na židli nadskočila, když zazněl výstřel. Zatímco lupič na plátně přeskočil pult, popadl brašnu a zamířil ke dveřím, spadla Beátě čelist a propiska jí vyklouzla z ruky.

„Ten poslední kousek jsme nedali ani na internet, ani žádné z televizních stanic,“ řekl Harry. „Vidíte, tady je na kameře před bankou.“

Sledovali lupiče, jak rychlými kroky přechází na zelenou po přechodu v Bogstadské ulici a potom pokračuje nahoru po Průmyslové. Pak zmizel z obrazu.

„A policie?“ zeptala se Beáta.

„Nejbližší policejní stanice je v Sorkedalské ulici, hned za mylným stanovištěm, jen osm set metrů od banky. Přesto jim trvalo víc než tři minuty od spuštění alarmu, než tam dorazili. Takže lupič měl na útěk z místa činu skoro dvě minuty.“

Beáta se zamyšleně zadívala na plátno, kde se míhala auta a lidé, jako by se nic nestalo.

„Útěk byl naplánovaný stejně dobře jako přepadení. Auto stálo nejspíš hned za rohem, aby ho nemohly zachytit kamery před bankou. Měl štěstí“

„Možná,“ odpověděl Harry. „Na druhou stranu nevypadá jako někdo, kdo spoléhá na štěstí, nebo ano?“

Beáta pokrčila rameny. „Většina bankovních loupeží vypadá promyšleně, pokud se podaří.“

„O.K., ale tady byla šance, že se policie zpozdí, dost vysoká. Protože v pátek v tuhle dobu operovaly všechny hlídky v okolí jinde, totiž…“

„… u rezidence amerického velvyslance!“ vykřikla Beáta a plácla se do čela. „Ten anonymní bombový telefonát. Měla jsem v pátek volno, ale viděla jsem to večer ve zprávách. A zrovna teď, když Američani tak hysterčí, je jasné, že tam byli od nás všichni“

„Žádnou bombu nenašli.“

„Samozřejmě že ne. To je klasický trik, vymyslet něco, co policii těsně před přepadením zaangažuje na jiném místě.“

Na zbytek nahrávky se dívali v přemýšlivém tichu. August Schultz čekající u přechodu pro chodce. Místo zeleného panáčka naskočil červený a pak zase zelený, aniž se stařec pohnul. „Na co čeká?“ pomyslel si Harry. Nepravidelnost, výjimečně dlouhá sekvence zelené, jakási semaforová stoletá voda? No. Brzy se přivalí. V dálce slyšel policejní sirény.

„Něco tady nesedí,“ poznamenal Harry.

Beáta Lønnová odpověděla s unaveným povzdechem stařeny: „Vždycky něco nesedí.“

Pak film skončil a na plátně se objevilo zrnění.

Kapitola 4 Ozvěna

„Sníh?“

Harry se hnal po chodníku a přitom křičel do telefonu.

„Přesně tak,“ odpověděla Ráchel na nekvalitní lince z Moskvy, následovaná praskavou ozvěnou: „… tak.“

„Haló?“

„Je tu strašná zima… ma. Jak venku, tak uvnitř… tř.“

„A v soudní síni?“

„Tam je taky určitě pod nulou. Když jsme tu bydleli, dokonce i jeho matka občas říkala, že bych měla Olega sebrat a odstěhovat se s ním pryč. Teď tu sedí spolu s ostatními a vysílá ke mně tak nenávistné pohledy… dy.“

„Jak se to vyvíjí?“

„Jak to mám vědět?“

„No tak za prvé jsi právnička a za druhé mluvíš ruský.“

„Harry. Stejně jako sto padesát milionů Rusů nechápu ze zdejšího soudního systému ani ň, jasné?… né?“

„Jasné. Co na to Oleg?“

Harry zopakoval otázku ještě jednou, ale odpověď nedostal. Přidržel si displej před obličejem, aby zjistil, zda bylo spojení přerušeno, ale vteřiny na ukazateli provolaných minut odtikávaly. Přiložil si telefon opět k uchu.

„Haló?“

„Haló, Harry, tohle já nechci… chci. Škoda že tě tu nemám… mám. Proč se směješ?… ješ?“

„Protiřečíš si. To ta ozvěna.“

Harry došel k vchodovým dveřím, vytáhl klíč, odemkl si a zamířil ke schodišti.

„Připadá ti, že zbytečně vyšiluju, Harry?“

„Samozřejmě že ne.“

Harry pokývl Alimu, který se pokoušel protlačit dveřmi do sklepa sáně s ohrádkou. „Miluju tě. Jsi tam? Miluju tě! Haló?“

Harry vzhlédl vyjeveně od ztichlého telefonu a všiml si zářivého úsměvu svého pákistánského souseda.

„No jo, tebe taky, Ali,“ zamumlal a přitom s namáhou vyťukával znovu Ráchelino číslo.

„Zmáčkni tlačítko pro opakovanou volbu čísla,“ poradil mu Ali.

„Cože?“

„Nic. Hele, řekni mi, kdybys hodlal pronajmout svoji sklepní kóji. Moc ji přece nepoužíváš, nebo ano?“

„Já mám sklepní kóji?“

Ali obrátil oči v sloup. „Jak dlouho tu bydlíš, Harry?“

„Řekl jsem, že tě miluju.“

Ali se podíval tázavě na Harryho, který odmítavě mával rukou a signalizoval, že už má zase spojení. Vyběhl nahoru po schodech a klíč držel před sebou jako virguli.

„Tak, teď už můžeme mluvit,“ prohlásil Harry, když vešel do dveří svého spartánsky zařízeného, ale uklizeného dvoupokojového bytu, který levně koupil kdysi koncem osmdesátých let, když dosáhl trh s byty úplného dna. Harryho občas napadlo, že tou koupí bytu si vybral štěstí na zbytek života.

„Škoda že tu nemůžeš být s námi, Harry. Olegovi se po tobě taky stýská.“

„To řekl?“

„To nemusí říkat. Jste v tomhle stejní.“

„Hele, zrovna jsem ti pověděl, že tě miluju. Třikrát. Se sousedem za zadkem. Víš, co mě to stálo?“

Ráchel se rozesmála. Harry miloval ten smích od první chvíle, kdy ho uslyšel. A instinktivně věděl, že by udělal cokoli, jen aby ho mohl slýchat častěji. Nejlépe každý den.

Skopl boty a usmíval se, když si všiml, že záznamník v chodbě bliká na znamení, že má zprávu. Nemusel být jasnovidec, aby uhodl, že je od Ráchel, která už volala předtím. Nikdo jiný Harrymu Holeovi na soukromou pevnou linku nevolal.

Jak víš, že mě miluješ?“ zavrkala Ráchel. Ozvěna zmizela.

„Cítím teplo v… jak se to jmenuje?“

„Srdce?“

„Ne, tak nějak za srdcem a pod ním. Ledviny? Játra? Slezina? Jo, to je ono, cítím teplo ve slezině.“

Harry si nebyl jistý, jestli to, co uslyšel na druhém konci, byl smích nebo pláč. Stiskl na záznamníku tlačítko Přehrát zprávy.

„Doufám, že za čtrnáct dní budeme doma,“ říkala Ráchel do mobilu, než ji přehlušil záznamník:

„Ahoj, to jsem zase já…“

Harry ucítil, jak mu srdce poskočilo, a reagoval bez rozmýšlení. Stiskl tlačítko Stop. Jenže ozvěna slov, pronesených Iehce chraplavým vtíravým ženským hlasem, jako by se dál odrážela ode zdi ke zdi.

„Co to bylo?“ zeptala se Ráchel.

Harry se nadechl. Než odpověděl, snažila se ho dostihnout jedna myšlenka, ale přišla příliš pozdě. „Jenom rádio.“ Odkašlal si. „Až budeš vědět, jakým letadlem přiletíte, řekni a já vás vyzvednu.“

„Jasně,“ odpověděla s údivem v hlase.

Nastala trapná odmlka.

„Hele, já už musím jít,“ ozvala se Ráchel. „Zavoláme si večer kolem osmé?“

„Ano. Vlastně ne, něco mám.“

„Aha? Doufám, že je to pro tentokrát něco příjemného“

„No,“ odpověděl Harry a zhluboka se nadechl. „Chystám se ven s jednou ženskou.“

„To se podívejme. Kdo je ta šťastná?“

„Beáta Lønnová. Nová kriminalistka z oddělení loupežných přepadení.“

„A za jakým účelem?“

„Jdeme si promluvit s manželem Stiny Gretteové, té, co ji zastřelili při přepadení v Bogstadské ulici, jak jsem ti o něm vyprávěl. A s vedoucím pobočky.“

„Užij si to, tak si zavoláme zítra. Oleg ti ještě chce dát dobrou noc.“

Harry uslyšel drobné rychlé krůčky a pak dychtivé funění do sluchátka.

Když zavěsili, zůstal Harry stát v chodbě a zíral do zrcadla nad telefonním stolkem. Jestliže je jeho teorie pravdivá, dívá se teď na zdatného policistu. Dvě zarudlé oči, každé na své straně mohutného nosanu, pěkná síť modrých žilek v bledém kostnatém obličeji s hlubokými póry. Vrásky vypadaly jako náhodné záseky do trámu. Jak se to stalo? V zrcadle viděl stěnu za sebou s fotografií smějícího se opáleného kluka a jeho sestry. Ale Harry nehledal ztracenou krásu ani ztracené mládí. Protože ta myšlenka ho konečně dostihla. Pátral ve svých vlastnostech po proradných, vyhýbavých, zbabělých rysech, které ho právě přiměly porušit jeden ze slibů, které si sám dal: totiž že nebude nikdy – za žádných okolností – Ráchel lhát. Že ze všech těžkostí – a že jich je – nebude rozhodně lež tím, na čem ztroskotá jejich vztah. Tak proč jí přesto zalhal? Je pravda, že on a Beáta se mají setkat s manželem Stiny Gretteové, ale proč jí neřekl, že má pak schůzku s Annou? S dávnou láskou, ale co? Byl to krátký bouřlivý vztah, který zanechal určité stopy, ale ne trvalé. Jen si popovídají, dají si kafe, budou si vyprávět o tom, co dělali, když se rozešli. A potom si půjdou každý po svém.

Harry stiskl na záznamníku tlačítko Přehrát vzkazy, aby si poslechl zbytek zprávy. Annin hlas naplnil chodbu: „… těším se na setkání s tebou v M dneska večer. Jen dvě věci. Mohl bys zaběhnout do zámečnictví ve Vibeho ulici a vyzvednout klíč, který jsem si tam objednala? Mají otevřeno do sedmi a já jsem jim řekla, že ho vyzvedneš ty. A byl bys tak laskavý a vzal si na sebe ty rifle, co se mi tak líbí?“

Hluboký, trochu chraplavý smích. Jako by místnost vibrovala ve stejném taktu. Je pořád stejná, o tom není pochyb.

Kapitola 5 Nemesis

Déšť vytvářel ve světle pouličních lamp proti časné říjnové tmě provazce nad keramickým štítkem, kde se Harry dočetl, že tady bydlí Espen, Stine a Trond Gretteovi. „Tady“ byl žlutý řadový dům ve čtvrti Disengrenda. Harry stiskl zvonek a rozhlédl se. Disengrenda se skládala ze čtyř dlouhých řad domů uprostřed velkého rovinatého pole obklopeného věžáky, což Harrymu připomnělo nové osadníky v prérii semknuté v obranném kruhu proti indiánskému útoku. A možná to tak i bylo. Řadovky byly vystavěny v šedesátých letech, byly určeny pro vzrůstající střední třídu a nejspíš už tehdy pochopilo mizející původní obyvatelstvo, dělníci ve věžácích v ulicích Disenveien a Traverveien, že tohle jsou noví vítězové, tihle převezmou hegemonii v nové zemi.

„Zdá se, že není doma,“ konstatoval Harry a znovu zazvonil. „Jste si jistá, že pochopil, že máme přijít dneska odpoledne?“

„Ne.“

„Ne?“ Harry se otočil a shlédl na Beátu Lønnovou třesoucí se pod deštníkem. Měla na sobě sukni a boty s vysokými podpatky, a když ho vyzvedla před hostincem U Schroderů, napadlo ho, že vypadá, jako by se chystala na kávový dýchánek.

„Grette dvakrát schůzku potvrdil, když jsem mu volala, ale zdálo se, že je… úplně mimo.“

Harry se vyklonil přes zábradlí schodiště a přitiskl nos na kuchyňské okno. Uvnitř byla tma a jediné, co viděl, byl bílý kalendář na zdi s logem banky Nordea.

„Tak se vrátíme,“ řekl.

V tom okamžiku se s prásknutím otevřelo kuchyňské okno u sousedů. „Promiňte, pátráte po Trondovi?“

Slova byla pronesena v bergenském dialektu s tak drnčivými „r“, že to znělo, jako když vykolejuje vlak. Harry se otočil a pohlédl do opálené a vrásčité ženské tváře, která vypadala, jako by se snažila usmívat a zároveň působit smrtelně vážně.

„Ano,“ potvrdil Harry.

„Příbuzní?“

„Policie.“

„Aha,“ odvětila žena a nasadila pohřební výraz. „Myslela jsem, že jste přišli, abyste mu pomohli v jeho žalu. Je na kurtu, chudák.“

„Na kurtu?“

Ukázala do tmy. „Na druhé straně kolonie. Stojí tam už od čtyř.“

„Ale vždyť je tma,“ namítla Beáta. „A prší.“

Žena pokrčila rameny. „Patrně truchlí.“

Protáhla „r“ natolik, až to Harrymu připomnělo kousky kartonu, které si v době, kdy vyrůstal na sídlišti Oppsal, vplétali do kol, aby jim chrastily o dráty.

„Vyrostla jste taky ve východní části Osla, jak slyším,“ prohodil Harry, když se vydali s Beátou směrem, kterým jim žena ukázala. „Nebo se pletu?“

„Nepletete,“ odpověděla Beáta stručně.

Kurt se nacházel na okraji pole, zpola mezi věžáky a řadovými domy. Slyšeli dunivé údery raketového výpletu proti mokrému tenisovému míčku a za vysokým drátěným plotem zahlédli postavu servírující v rychle se snášející podzimní tmě.

„Haló!“ zavolal Harry, když došli k plotu, ale muž za ním neodpověděl. Teprve teď uviděli, že má na sobě sako, košili a kravatu.

„Trond Grette?“

Míček dopadl do černé kaluže, odrazil se, trefil plot a vyslal k nim pěknou spršku dešťové vody, kterou Beáta zachytila deštníkem.

Beáta zacloumala brankou. „Zamkl se tam,“ zašeptala.

„Policisté Hole a Lønnová!“ zavolal Harry. „Máme s vámi domluvenou schůzku, mohli bychom… Sakra!“ Harry míček spatřil, až když praštil do plotu a uvízl mezi oky jen kousek od jeho obličeje. Osušil si vodu z očí a podíval se na sebe. Vypadal, jako by ho někdo nastříkal červenohnědou barvou. Automaticky se otočil zády, když uviděl, jak muž zvedá další míček.

„Pane Grette!“ Harryho výkřik se rozléhal mezi domy. Viděli, jak míček opsal oblouk směrem ke světlům mezi věžáky, pak ho pohltila tma a dopadl někam do pole. Harry se znovu otočil ke kurtu, právě včas, aby uslyšel divoké zařvání a uviděl postavu ženoucí se k němu tmou. Pletivo zaskřípalo, když zachytilo útočícího tenistu. Grette dopadl na antuku na všechny čtyři, vstal, rozběhl se a skočil na plot znovu. Upadl, vstal a opět zaútočil.

„Proboha, on se zbláznil,“ zamumlal Harry. Automaticky udělal krok vzad, když přímo před ním najednou zasvítil bílý obličej s doširoka otevřenýma očima. Beátě se podařilo rozsvítit baterku a namířila ji na Tronda Gretteho visícího na plotě. Černé mokré vlasy se mu lepily k bílému čelu a zdálo se, že pohledem hledá něco, čeho by se mohl chytit, přitom klouzal po pletivu dolů jako bláto stékající po skle automobilu, až zůstal ležet na zemi jako bez života.

„Co uděláme?“ zašeptala Beáta.

Harry cítil, jak mu mezi zuby něco zakřupalo, vyplivl to do dlaně a ve světle baterky uviděl, že to je červená antuka.

„Vy zavoláte sanitku a já dojdu do auta pro štípačky.“

„A dostal pak něco na uklidnění?“ zeptala se Anna.

Harry přikývl a sáhl po cole.

Nová klientela ze západní části města hřadovala na barových židličkách kolem nich a pila víno, panáky a colu light. M byla stejná jako většina kaváren v Oslu – městská provinčním a naivním způsobem, ale natolik sympatická, že Harrymu připomněla Dise, slušného, pilného kluka, co s nimi chodil na základní škole do třídy a co si, jak zjistili, zapisoval do knížečky slangové výrazy, které používaly třídní hvězdy.

„Odvezli ho do nemocnice. Pak jsme si promluvili ještě trochu se sousedkou a ona nám řekla, že od vraždy své ženy tam takhle servíroval každý večer.“

„No ne. A proč jako?“

Harry pokrčil rameny. „Není tak neobvyklé, že se z lidí stanou psychotici, když ztratí někoho takovým způsobem. Někdo v sobě všechno potlačí a tváří se, jako by mrtvý pořád žil. Sousedka povídala, že Stine a Trond Gretteovi byli vynikající v deblu, že na jaře a v létě trénovali na kurtu skoro každé odpoledne.“

„Takže prostě čekal, jestli mu jeho žena podání vrátí?“

„Možná.“

„Ježíšikriste! Objednáš mi pivo? Skočím si zatím na záchod.“

Anna sklouzla ze židle a se zavlněním zmizela v nitru kavárny. Harry se pokoušel se za ní nedívat. Ani nemusel, viděl, co potřeboval. Kolem očí měla několik vrásek a v havraních vlasech pár šedin, ale jinak byla pořád stejná. Tytéž černé oči s lehce štvaným pohledem pod srostlým obočím, tentýž úzký vysoký nos nad vulgárně plnými ústy a vpadlé tváře, které jí občas dodávaly hladový výraz. Nejspíš by se o ní neřeklo, že je krásná, na to byly její rysy příliš tvrdé a hrubé, ale štíhlé tělo mělo stále dost křivek na to, aby Harry zahlédl, jak nejméně dva muži u stolů v jídelní části ztratili řeč, když je míjela.

Harry si zapálil další cigaretu. Po návštěvě u Gretteho zašli k Helgemu Klementsenovi, vedoucímu pobočky, ale ani tahle návštěva jim neposkytla v podstatě nic, s čím by mohli pracovat. Klementsen se stále nacházel v určitém šoku, seděl na židli v dvougeneračním domě v Kjaelsaské ulici a zíral střídavě na královského pudla, který se mu proplétal mezi nohama, a na manželku, která se proplétala mezi kuchyní a obývákem s kávou a těmi nejsuššími preclíky, jaké kdy Harry ochutnal. Beátino oblečení zapadalo do měšťanské domácnosti rodiny Klementsenových lépe než Harryho seprané levisky a martensky. Přesto to byl Harry, kdo povětšinou vedl konverzaci s nervózně sem tam cupitající paní Klementsenovou o neobvyklém množství podzimních srážek a o umění péct preclíky, konverzaci přerušovanou dupáním a hlasitými vzlyky z horního patra. Paní Klementsenová jim vysvětlila, že jejich dcera lna, chudák, je v šestém měsíci a čeká dítě s mužem, který právě vzal roha na Rhodos, je Řek. Harry málem vyprskl preclík na stůl a teprve v té chvíli si vzala slovo Beáta a klidně se zeptala Helgeho Klementsena, jenž byl donucen přestat sledovat psa, neboť ten se právě vyloudal ze dveří: „Jak vysoký ten lupič asi byl?“

Helge Klementsen se na ni podíval, uchopil šálek s kávou a pozvedl ho k ústům, kde ho musel nechat čekat, protože nemohl pít a mluvit zároveň: „Vysoký. Možná dva metry. Byla vždycky hrozně pečlivá, Stine.“

„Nebyl tak vysoký, pane Klementsene.“

„Tak metr devadesát. A pokaždé tak upravená.“

„A co měl na sobě?“

„Něco černého, takového gumového. V létě si poprvé vzala pořádnou dovolenou. Jela na Rhodos.“

Paní Klementsenová popotáhla.

„Gumového?“ zeptala se Beáta.

„Ano. A kuklu.“

„Jaké barvy, pane Klementsene?“

„Červené.“

V tomto okamžiku si Beáta přestala dělat poznámky. Chvíli nato už seděli v autě a mířili zpátky do města.

„Kdyby soudci a porota věděli, jak málo se můžeme v souvislosti s podobnými přepadeními spoléhat na výpovědi svědků, nedovolili by nám předkládat je jako důkaz,“ konstatovala Beáta. „Je skoro fascinující, jak chybně dokážou mozky lidí rekonstruovat událost, jako by jim strach nasadil brýle, díky nimž jsou všichni lupiči větší a černější, zbraně početnější a vteřiny delší. Lupič potřeboval něco málo přes minutu, ale paní Braenneová, žena za přepážkou nejblíže u vstupu, se domnívala, že tam musel být nejmíň pět minut. A nebyl vysoký dva metry, ale metr sedmdesát devět. Leda by použil vložky do bot, což není mezi profíky zase tak neobvyklé.“

Jak dokážete odhadnout výšku tak přesně?“

„Z videa. Když lupič vstupuje dovnitř, poměříte jeho výšku se zárubněmi dveří. Byla jsem včera dopoledne v bance a udělala jsem si tam značky křídou, znovu jsem to vyfotila a změřila.“

„Hm. Na oddělení vražd přenecháváme tenhle typ měření výjezdové skupině.“

„Měření výšky za pomoci videa je trochu složitější, než to vypadá. Výjezdová skupina se například zmýlila o tři centimetry u lupiče, který přepadl pobočku Norské banky v Kaldbakkenu v roce 1989. Takže já dávám přednost vlastním měřením.“

Harry se na ni podíval a zapřemýšlel, jestli se jí má zeptat, proč se dala k policii. Místo toho se zeptal, jestli by ho mohla vyhodit před zámečnictvím ve Vibeho ulici. Než vystoupil, zeptal se také, jestli si všimla, že Klementsen nevylil ani kapku ze šálku, který během celého jejího vyptávání držel v ruce, i když byl plný až po okraj. To si nevšimla.

„Líbí se ti tohle místo?“ zeptala se ho Anna a dosedla zpátky na židli.

„No…“ Harry se rozhlédl. „Není to úplně moje gusto.“

„Ani moje ne,“ prohlásila Anna, popadla kabelku a vstala. „Půjdeme ke mně“

„Zrovna jsem ti koupil pivo.“ Harry pokývl k napěněnému půllitru.

„Pít sama je nuda,“ ušklíbla se. „Nech to být, Harry. Pojď.“

Venku přestalo pršet a osvěžený studený vzduch se dobře dýchal.

„Pamatuješ si na ten podzimní den, kdy jsme jeli do Maridalenu?“ zeptala se Anna, zavěsila se do Harryho a vyrazili.

„Ne,“ odpověděl Harry.

„Jasně že jo! V tom tvém mizerném Fordu Escort, ve kterém se nedaly položit sedačky.“

Harry se zašklebil.

„Ty se červenáš,“ vykřikla nadšeně. „Takže si určitě pamatuješ i to, že jsme zaparkovali a šli do lesa. A všechny ty žluté listy, bylo to jako…“ Sevřela mu paži. „Jako postel. Obří zlatá postel.“ Zasmála se a dloubla do něj. „A pak jsem ti musela pomoct roztlačit ten tvůj vrak. Teď už ho snad nemáš, nebo jo?“

„No,“ odpověděl Harry. „Je v opravně. Uvidíme.“

„No teda. Teď to znělo, jako by to byl nějaký kamarád, který skončil v nemocnici s nádorem nebo tak něco.“ A dodala tiše: „Neměls mě nechat odejít tak snadno, Harry.“

Neodpověděl.

„Tady to je,“ řekla. „To si snad pamatuješ?“ Zastavili před modrými vraty v ulici Sanssouci.

Harry se jí opatrně vymanil. „Ty, Anno,“ začal a snažil se ignorovat její varovný pohled. „Mám zítra hodně brzo ráno schůzku s tajnými agenty z oddělení loupežných přepade –

„Ani to nezkoušej,“ prohodila a odemkla vrata.

Harry si na něco vzpomněl, strčil ruku do kabátu a podal jí žlutou obálku. „Ze zámečnictví.“

„Á, klíč. Všechno v pohodě?“

„Chlapík za pultem důkladně studoval moji občanku. A musel jsem to podepsat. Zvláštní chlap.“ Harry se podíval na hodinky a zívl.

„Mají přísná pravidla pro vydávání těhletěch systémových klíčů,“ vysvětlila Anna rychle. „Je pro celý náš dům, odemyká vrata, dveře od sklepa, od bytu, všechno.“ Rychle a nervózně se zasmála. „Aby mohli udělat tenhle jeden rezervní klíč, potřebovali k tomu písemnou objednávku z našeho společenství vlastníků.“

„Chápu,“ odpověděl Harry, zhoupl se na podpatcích a nadechl se, aby jí dal dobrou noc.

Předběhla ho. Její hlas zněl téměř prosebně: „Jenom kafe, Harry.“

Z vysokého stropu nad stejným starým jídelním nábytkem ve velkém pokoji visel stejný lustr. Harrymu připadalo, že si pamatuje, že stěny byly světlé – bílé, možná žluté. Ale nebyl si jistý. Teď byly modré a pokoj vypadal menší. Možná Anna chtěla zmenšit prázdnotu. Pro jednoho člověka není snadné zaplnit byt se třemi pokoji, dvěma velkými ložnicemi a výškou stropu tři a půl metru. Harry si pamatoval, že mu Anna vyprávěla, že její babička tu bydlela také sama. Ale }r tady netrávila tolik času, protože byla známou sopranistkou, a dokud mohla zpívat, cestovala po světě.

Anna zmizela v kuchyni a Harry nahlédl do dalšího pokoje. Ten byl holý a prázdný, až na gymnastického koně o velikosti islandského ponyho, který stál na podlaze na čtyřech roztažených dřevěných nohách a se dvěma madly trčícími ke stropu. Harry k němu došel a pohladil ho po hnědé hladká kůži.

„Začala jsi cvičit?“ zavolal.

„Máš na mysli koně?“ zakřičela Anna z kuchyně.

„Myslel jsem, že je to náčiní pro muže“

„Jasně že je. Určitě si nedáš pivo, Harry?“

„Určitě ne,“ zavolal. „Ale vážně, proč ho máš?“

Harry sebou trhl, když najednou uslyšel její hlas přímo za sebou: „Protože ráda dělám věci, které dělají muži.“

Harry se otočil. Svlékla si svetr a postavila se mezi dveře. Jednu ruku měla v bok, druhou se opírala o zárubeň. Harry jí v poslední chviličce dokázal nevěnovat žhavý pohled.

„Koupila jsem ho od Osloské tělocvičné jednoty. Bude to umělecké dílo. Instalace. Stejně jako ‚Kontakt‘, ten si určitě pamatuješ.“

„Ty myslíš tu bednu na stole se závěsem, do které bylo třeba strčit ruku? A uvnitř byla spousta umělých rukou, s kterými si mohl člověk prostě potřást?“

„Nebo je pohladit. Nebo s nimi flirtovat. Nebo je odstrčit. Byly v nich topné prvky, díky nimž si udržovaly tělesnou teplotu a díky nimž šuměly. Lidi si mysleli, že se někdo schovává pod stolem. Pojď, ukážu ti něco jiného.“

Následoval ji do nejzadnějšího pokoje, kde otevřela posuvné dveře. Pak ho chytila za ruku a vtáhla ho do tmy. Když se rozsvítilo světlo, zůstal Harry nejprve stát a pak se podíval na lampu. Byla to pozlacená ocelová lampa ve tvaru ženské postavy, v jedné ruce držela váhy a v druhé meč. Na špičce meče, na váhách a na ženině hlavě byla umístěna tři světla, a když se Harry otočil, viděl, že každé světlo osvětluje jednu olejomalbu. Dvě z nich visely na stěně, třetí, která očividně nebyla hotová, stála na stojanu se žlutě a hnědě skvrnitou paletou upevněnou dole v levém rohu.

„Co je to za obrazy?“ zeptal se Harry.

„Portréty, copak to nevidíš?“

„Jasně. Tohle jsou oči?“ Ukázal. „A tohle pusa?“

Anna naklonila hlavu na stranu. „Jestli chceš, tak jo. Jsou to tři muži.“

„Někdo, koho znám?“

Anna se dívala na Harryho dlouho a zamyšleně, teprve pak odpověděla: „Ne, nemyslím, že bys někoho z nich znal, Harry. Ale můžeš se seznámit. Jestli opravdu chceš.“

Harry si obrazy důkladně prohlížel.

„Pověz mi, co vidíš.“

„Vidím svého souseda se sáněmi. Vidím chlapíka, který vychází ze zadní místnosti zámečnictví, zatímco já mířím ven. A vidím číšníka z M. A Pera Ståleho Lønninga, toho moderátora.“

Rozesmála se. „Věděl jsi, že tvoje sítnice obrací věci tak, že je mozek nejprve vnímá zrcadlově? Jestliže má člověk vidět věci tak, jak opravdu jsou, musí se na ně dívat přes zrcadlo. Pak bys viděl na těch obrazech úplně jiné lidi.“ Oči jí zářily a Harry se nepřiměl namítnout, že sítnice převrací obrázky nohama vzhůru, ne zrcadlově. „Tohle bude moje vrcholné mistrovské dílo, Harry. Díky němu si mě budou lidi pamatovat.“

„Tyhle portréty?“

„Ne, to je jen část celého díla. Ještě není hotové. Ale počkej.“

„Hm. Jmenuje se to nějak?“

„Nemesis,“ odpověděla tiše.

Podíval se na ni tázavě a jejich pohledy se propletly.

„Podle té bohyně, víš.“

Na jednu stranu obličeje jí dopadl stín. Harry odvrátil pohled. Už viděl dost. Její vlnící se záda prosící o tanečního partnera, jedna noha předsunutá před druhou, jako by se nemohla rozhodnout, jestli má jít tam, nebo zpátky, zvedající se a klesající prsa a štíhlý krk s tenkou žilkou, u které snad i viděl, jak v ní tepe pulz. Cítil teplo a lehkou nevolnost. Cože to řekla? „Neměls mě nechat odejít tak snadno.“ Neměl?

„Harry…“

„Musím jít.“

Přetáhl jí šaty přes hlavu a ona sebou se smíchem plácla na záda na bílé prostěradlo. Povolila mu pásek, zatímco tyrkysové světlo, které prosvítalo třepotajícími se palmami na spořiči obrazovky notebooku na psacím stole, mihotavě dopadalo na ďáblíky a démony s otevřenými ústy, mručící z fantastických řezeb na čele postele. Anna mu vyprávěla, že to byla babiččina postel a že tu stojí skoro osmdesát let. Kousala ho do ucha a šeptala mu neznámou řečí nějaká slovíčka. Pak přestala šeptat a začala na něm rajtovat a přitom křičela, smála se, žadonila a vzývala nebeské mocnosti a on si přál, aby to pokračovalo napořád. Těsně předtím, než se udělal, náhle přestala, přidržela si jeho obličej rukama a zašeptala. „Navždycky můj?“

„Ani náhodou,“ zasmál se a otočil ji, takže ležel nahoře. Dřevění démoni se na něj smáli.

„Navždycky můj?“

„Ano,“ zasténal a udělal se.

Když smích utichl a oba leželi zpocení, ale přesto propletení na koberci, vyprávěla mu Anna, že postel dostala babička darem od jednoho španělského šlechtice.

„Po jednom koncertu v Seville v roce 1911,“ řekla a pozvedla hlavu, takže Harry jí mohl mezi rty vsunout zapálenou cigaretu.

Postel dorazila do Osla o tři měsíce později parolodí Eleonoro. Náhoda, a ještě něco, tomu chtěla, že dánský kapitán lodě, Jesper Nevímjak, se stal babiččiným prvním milencem v téhle posteli – ne ale prvním vůbec. Jesper byl patrně dost vášnivý muž a to byl podle babičky důvod, proč koni v úplně nejhořejší části čela scházela hlava. Tu totiž kapitán Jesper v extázi ukousl.

Anna se smála a Harry se usmíval. Pak cigareta dohořela a oni se milovali, až španělské lože skřípalo a vrzalo, což v Harrym vyvolalo dojem, že jsou na palubě lodi a že u kormidla nikdo nestojí, ale že je to tak v pořádku.

Bylo to už dávno a byla to první a poslední noc, kdy usnul střízlivý v posteli Anniny babičky.

Harry se převrátil v úzké železné posteli. Na displeji radiobudíku na nočním stolku svítilo 03:21. Zaklel. Zavřel oči a myšlenky mu pomalu sklouzávaly zpět k Anně a k tomu létu na bílých prostěradlech v babiččině posteli. Většinou býval opilý, ale ty noci, které si pamatoval, byly růžové a skvělé jako erotické reklamní letáky. Dokonce i jeho závěrečná replika, když léto skončilo, byla otřepaným, ale vřelým a upřímně míněným klišé: „Zasloužíš si někoho lepšího, než jsem já.“

V tom okamžiku chlastal tolik, že to směřovalo jen k jedinému možnému konci. A v jednom ze svých jasných okamžiků se rozhodl, že ji nestáhne s sebou do propasti. Ona ho proklínala svým cizím jazykem a přísahala, že jednou provede ona jemu totéž: připraví ho o to jediné, co bude milovat.

To bylo před sedmi lety a trvalo to jen šest týdnů. Pak se s ní setkal už jenom dvakrát. Jednou v baru, kde k němu přišla se slzami v očích a požádala ho, aby šel jinam, což udělal. A podruhé na jedné výstavě, kam Harry vzal svoji mladší sestru, Ses. Slíbil Anně, že jí zavolá, ale neudělal to.

Harry se znovu otočil k budíku. 03:32. Políbil ji. Dneska večer. Když se dostal do bezpečí na druhou stranu dveří s leptaným sklem vedoucích do jejího bytu, sklonil se k ní, aby ji objal na dobrou noc, a nakonec z toho byl polibek. Obyčejný a příjemný. Obyčejný, v každém případě. 03:33. Sakra, je snad teď taková citlivka, že má špatné svědomí kvůli tomu, že dal dávné lásce pusu na dobrou noc? Harry se snažil zhluboka a rovnoměrně dýchat a soustředit myšlenky na možné únikové trasy z Bogstadské ulice přes Průmyslovou. Dovnitř. Ven. A zase dovnitř. Ještě pořád cítil její vůni. Sladkou tíhu jejího těla. Drsnost jejího jazyka, naléhavou mluvu.

Kapitola 6 Chilli

První ranní paprsky vykukovaly zpoza Ekeberského kopce, pronikaly pod zpola vytaženými žaluziemi zasedací místnosti oddělení vražd a šimraly Harryho v kožních záhybech kolem přimhouřených očí. Na konci dlouhého stolu se s rukama za zády pohupoval doširoka rozkročený Rune Ivarsson. Za ním stál flip chart, na němž bylo velkými červenými písmeny napsáno VÍTEJTE. Harry si říkal, že tohle Ivarsson pochytil na semináři o prezentaci, a když šéf oddělení začal mluvit, učinil polovičatý pokus zakrýt zívnutí.

„Dobré ráno všem. Nás osm, co teď sedíme kolem tohohle stolu, tvoří vyšetřovací tým nasazený na páteční přepadení v Bogstadské ulici.“

„Vraždu,“ zamumlal Harry.

„Co prosím?“

Harry si na židli trochu poposedl. To proklaté slunce ho oslepovalo, ať se natočil, jak chtěl. „Myslím, že by bylo správnější vycházet z toho, že to je vražda, a vyšetřovat ten případ s ohledem na to.“

Ivarsson se ušklíbl. Ne na Harryho, ale na ostatní kolem stolu, které rychle přejel pohledem. „Myslel jsem, že vás nejdřív vzájemně představím, ale náš přítel z oddělení vražd už s tím začal. Vrchního komisaře Harryho Holea nám laskavě zapůjčil jeho šéf Bjarne Møller, protože Hole je specialista na zabité osoby.“

„Zavražděné,“ namítl Harry.

„Zavražděné. Nalevo od Holea sedí Karl Weber z kriminalisticko-technického oddělení, který řídil ohledání místa činu. Weber je, jak mnozí z vás vědí, náš nejzkušenější technik. Je známý jak svými analytickými schopnostmi, tak precizní intuicí. Policejní ředitel se jednou vyslovil, že by si s radostí vzal Webera na lov v Trysilu jako psa.“

Smích kolem stolu. Harry se nepotřeboval na Webera podívat, aby věděl, že se nesměje. Weber se nesmál skoro nikdy, v každém případě ne na toho, koho neměl rád – a rád neměl prakticky nikoho. Zvlášť ne v mladší partě šéfů, která se podle Weberova názoru skládala výhradě z nekompetentních kariéristů bez citu pro věc nebo potřeby policejního sboru, zato však s tím silnějšími city pro byrokratickou moc a vliv, jehož bylo možné dosáhnout krátkým hostováním na policejním ředitelství.

Ivarsson se usmíval, spokojeně se pohupoval jako škuner na vlnách a čekal, až smích utichne.

„Beáta Lønnová je tady poměrně nová a je to naše specialistka na videoanalýzu.“

Beáta zrudla jako pivoňka.

„Beáta je dcera Jørgena Lønna, který sloužil víc než dvacet let na oddělení, které se tehdy jmenovalo oddělení vražd a loupežných přepadení. Zatím to vypadá, že dohání svého legendárního otce, už významně přispěla k objasnění několika případů. Nevím, jestli jsem se o tom zmínil, ale na oddělení loupežných přepadení se nám podařilo zvýšit objasněnost případů v posledním roce na téměř padesát procent, což je v mezinárodní souvislosti považováno…“

„Zmínil jste se o tom, Ivarssone.“

„Díky.“

Tentokrát se Ivarsson s úsměvem podíval přímo na Harryho. Křečovitý krokodýlí úsměv odhalující zuby po obou stranách až k lícním kostem. Usmíval se tak dál během celého seznamovacího kolečka. Harry znal dva z přítomných. Magnuse Riana, mladého kluka z Tomrefjordu, který pracoval na oddělení vražd půl roku a působil solidně. Druhý byl Didrik Gudmundson, nejzkušenější kriminalista u stolu a zástupce šéfa oddělení loupežných přepadení. Klidný, metodicky pracující policista, s nímž Harry nikdy neměl problémy. Poslední dva byli také z oddělení loupežných přepadení, oba měli příjmení Li, ale Harry okamžitě došel k závěru, že sotva budou jednovaječná dvojčata. Toril Li byla vysoká blondýna s úzkými ústy a bezvýraznou tváří, zatímco Ola Li byl pomenší zrzavý chlapík s obličejem chytrého Honzy a se smějícíma se očima. Harry je potkal na chodbách dostkrát na to, aby mnoha lidem připadalo, že by bylo přirozené, aby je zdravil, ale jeho to nikdy ani nenapadlo.

„Předpokládám, že mě osobně znáte už z dřívějška,“ uzavřel Ivarsson kolečko. „Ale aby to zaznělo, jsem šéf oddělení loupežných přepadení a povedu tohle vyšetřování. A jako odpověď na to, na co jste se ptal na začátku, Hole, není to poprvé, co vyšetřujeme přepadení, které skončilo smrtí rukojmí.“

Harry se to snažil přejít. Opravdu. Jenže ten krokodýlí úsměv mu to nedovolil.

„A i tady s objasněností skoro padesát procent?“

U stolu se zasmál jen jeden člověk, ale zato hlasitě. Weber.

„Promiňte, to jsem o vrchním komisaři Holeovi zapomněl říct,“ pronesl Ivarsson bez úsměvu. „Prý je rozený komik. Něco jako Louis de Funés.“

Na několik vteřin se rozhostilo trapné ticho. Pak se Ivarsson krátce a dunivě zachechtal a všichni kolem stolu se s ulehčením přidušeně rozesmáli.

„Dobrá, tak si to shrneme.“ Ivarrson otočil na flip chartu list. Pod nápisem Kriminalisticko-technická expertíza byl arch prázdný. Sejmul víčko fixu a připravil se. „Prosím, Karle.“

Karl Weber vstal. Byl to malý muž s vousy a se lví hřívou šedivých vlasů. Hlas měl zlověstný, nízkofrekvenční bručení, avšak dostatečně zřetelné. „Vezmu to stručně.“

„Jak je libo,“ odpověděl Ivarsson a přiložil fix k papíru. „Nikam nespěchej, Karle.“

„Vezmu to stručně, protože moc času nepotřebuju,“ zabručel Weber. „Nemáme nic.“

„Aha,“ řekl Ivarsson a nechal ruku s fixem klesnout. „Co přesně myslíš tím nic?“

„Máme otisky zbrusu nových bot značky Nike, velikost 45. Většina věcí u toho přepadení vypadá natolik profesionálně, že jediné, co mi to prozrazuje, je fakt, že to sotva bude lupičova normální velikost. Kulku analyzují na balistice. Je to standardní munice do pušky AG3 ráže 7,62 milimetrů, nejběžnější munice v Norském království, protože ji mají v každých kasárnách, v každém skladišti zbraní a v každé domácnosti, kde bydlí důstojníci a poddůstojníci nebo příslušníci domobrany. Jinými slovy není možné ji vypátrat. Kromě tohohle to vypadá, jako by pachatel uvnitř nikdy ani nebyl. Ani venku. I tam jsme prověřovali možné technické stopy.“

Weber se posadil.

„Děkuji, Karle, to bylo… ehm, dostatečně srozumitelné.“ Ivarsson otočil na další list, kde stálo SVĚDKOVÉ.

„Hole?“

Harry se na židli nepatrně přikrčil. „Všichni lidé, kteří byli v bance během přepadení, byli okamžitě poté vyslechnuti, a nikdo nám nedokázal prozradit nic víc, než co je vidět z videonahrávky. Tedy, vzpomínají si na pár věcí, o kterých rozhodně víme, že to tak nebylo. Jeden svědek viděl lupiče, jak mizí nahoru po Průmyslové, nikdo jiný se nepřihlásil.“

„Což nás vede k dalšímu bodu, a tím jsou úniková vozidla,“ pokračoval Ivarsson. „Toril?“

Toril Li předstoupila, zapnula zpětný projektor, na němž už ležela fólie s přehledem osobních automobilů odcizených během posledních tří měsíců. Tvrdým sunnmorským dialektem vysvětlila, jaká čtyři auta mohl nejpravděpodobněji lupič použít k útěku, a to na základě toho, že šlo o běžné značky a modely, které měly neutrální světlé barvy a byly dostatečně nové na to, aby si mohl lupič být jistý, že ho po technické stránce nezradí. Zvlášť jeden z vozů, Volkswagen Golf GTI, který byl zaparkovaný v Maridalské ulici, je zajímavý, protože byl ukraden večer před přepadením.

„Lupiči často ukradnou vůz pokud možno těsně před loupeží, aby se auto nedostalo na seznam, který mají k dispozici pochůzkáři,“ vysvětlila Toril Li, vypnula projektor, popadla fólii a vrátila se na místo.

Ivarsson přikývl. „Děkuju.“

„Není zač,“ pošeptal Harry Weberovi.

Nadpis na dalším archu zněl VIDEOANALÝZA. Ivarsson zavřel fix. Beáta polkla, odkašlala si, upila ze skleničky před sebou a znovu si odkašlala, než začala mluvit s pohledem upřeným do stolu. „Změřila jsem výšku…“

„Beáto, mluvte prosím trochu hlasitěji.“ Úlisný úsměv. Beáta si znovu odkašlala.

„Změřila jsem lupičovu výšku na základě videa. Je vysoký metr sedmdesát devět. Konzultovala jsem to s Karlem Weberem, souhlasí se mnou.“

Weber přikývl.

„Skvělé!“ vykřikl Ivarsson s přehnaným entusiasmem, serval z fixu víčko a napsal na papír: VÝŠKA 179 CM.

Beáta dál mluvila do desky stolu: „Před chvíli jsem hovořila s naším hlasovým analytikem Aslaksenem z Technické univerzity v Trondheimu. Prozkoumal všech těch pět slov, která lupič říká anglicky. Tvrdí…“ Beáta vrhla na Ivarssona, který k ní stál otočený zády, aby mohl napsat poznámku, bázlivý pohled, „… že kvalita nahrávky je špatná. Nemůže ji použít.“

Ivarsson nechal ruku klesnout. Ve stejném okamžiku se nízké slunce skrylo za mrakem a velký obdélník světla na stěně se vytratil. V zasedačce panovalo absolutní ticho. Ivarsson se nadechl a útočně se pohupoval na špičkách nohou.

„Naštěstí jsme si trumf nechali na konec.“

Šéf oddělení loupežných přepadení otočil na poslední list na flip chartu. TAJNÍ AGENTI.

„Vám, kteří nejste z oddělení loupežných přepadení, bychom měli asi vysvětlit, že tajné agenty zapojujeme do případu vždycky jako první, pokud máme u nějakého loupežného přepadení videonahrávku. V sedmi případech z deseti odhalí dobrá videonahrávka lupičovu totožnost, pokud jde o nějakého našeho starého známého.“

„I když je maskovaný?“ zeptal se Weber.

Ivarsson přikývl. „Dobrý tajný agent pozná známou firmu podle tělesné stavby, řeči těla, hlasu, způsobu, jakým mluví během přepadení, podle všech těch drobností, které se nedají ukrýt pod maskou.“

„Jenže vědět, kdo to je, nestačí,“ skočil mu do proslovu jeho zástupce Didrik Gudmundsson. „Musíme…“

„Právě,“ přerušil ho Ivarsson. „Musíme mít důkazy. Lupič klidně může vyhláskovat svoje jméno do bezpečnostní kamery, ale pokud má masku a nezanechá po sobě technické důkazy, je nám to právně k ničemu.“

„Takže kolik z těch sedmi, které identifikujete, je odsouzeno?“ zeptal se Weber.

„Málo,“ odpověděl Gudmundson. „Ale každopádně je lepší vědět, kdo má to přepadení na svědomí, i když je na svobodě. Tak se seznámíme s jeho postupem a metodami. A chytneme ho příště.“

„A co když není žádné příště?“ zeptal se Harry. Ivarsson se rozesmál a Harry si všiml, jak se mu přitom rozšířily tlusté cévy přímo nad ušima.

„Milý specialisto na zabití,“ řekl Ivarsson, stále s náznakem úsměvu. „Když se rozhlédnete kolem sebe, uvidíte, že se většina přítomných usmívá vaší otázce pod vousy. A to proto, že lupič, kterému se podařila úspěšná loupež, vždycky – vždycky – udeří znovu. Tak zní první zákon loupežných přepadení.“ Ivarsson vyhlédl z okna a dopřál si ještě jedno zasmání, než se prudce otočil na podpatku.

„Jestliže jsme tímto skončili se vzdělávacím kurzem, možná bychom se mohli podívat na to, jestli máme někoho v hledáčku. Olo?“

Ola Li se podíval na Ivarsssona, nebyl si jistý, jestli má vstát nebo ne, nakonec se rozhodl, že zůstane sedět. „Tak tedy, měl jsem o víkendu službu. V pátek v osm večer jsme dostali editované video a já jsem pozval tajné agenty, kteří právě sloužili, aby si ho v House of Pain prohlédli. Ty, kteří nesloužili, jsem pozval na sobotu. Celkem tady bylo třináct tajných agentů, první přišel v pátek v osm a poslední…“

„To je dobrý, Olo,“ přerušil ho Ivarsson. „Jenom nám pověz, co jste zjistili.“

Ola se nervózně zasmál. Znělo to jako zkusmý výkřik racka.

„No?“

„Espen Vaalandt je na nemocenské,“ hlesl Ola. „Ten zná mezi lupiči nejvíc lidí. Pokusím se ho sem dostat zítra.“

„Ale co se nám tím snažíš říct?“

Olovy oči bleskurychle obtančily všechny sedící kolem stolu. „Nic zvláštního,“ odpověděl tiše.

„Ola je tady také relativně nový,“ pronesl Ivarsson a Harry viděl, jak mu čelistní svaly začínají pracovat. „Ola požaduje identifikaci se stoprocentní jistotou, a to se cení. Jenže to je dost přehnané očekávání, když je lupič…“

„Vrah.“

„… maskovaný od hlavy až k patě, průměrně vysoký, drží pusu, snaží se pohybovat jinak než obvykle a má příliš velké boty,“ Ivarsson zvýšil hlas. „Tak nám předlož celý seznam, Olo. Kdo připadá v úvahu?“

„V úvahu nepřipadá nikdo.“

„Někdo v úvahu připadat musí!“

„Ne,“ odpověděl Ola Li a polkl.

„Snažíš se nám říct, že nikdo nemá žádný návrh, že všichni naši dobrovolní pobudové, kteří dávají v sázku svoji čest tím, že jsou v denním kontaktu s nejhoršími osloskými darebáky, horliví poldové, kterým se v devíti případech z deseti hned donese, kdo řídil auto, kdo nesl pytle s penězi, kdo hlídal u dveří – ti najednou ani netipují?“

„Jo, tipovali,“ namítl Ola. „Padlo šest jmen.“

„No tak sem s nimi, chlape.“

„Prověřil jsem všechna ta jména. Tři jsou za katrem. Jeden z nich viděl jiného z nich v okamžiku loupeže na feťáckým plácku u hlaváku. Jeden je v Pattayi v Thajsku, to jsem ověřil. A pak je tu jeden, kterého jmenovali všichni tajní agenti, protože má podobnou tělesnou stavbu a protože přepadení bylo tak profesionální, a to je Bjorn Johansen z tveitského gangu.“

„No?“

Ola vypadal, že by nejradši sklouzl ze židle a zmizel pod stolem.

„Ležel v pátek v Ulleválské nemocnici, kde mu operovali auris alatae.“

„Auris alatae?“

„Odstávající uši,“ zasténal Harry a setřel si z obočí kapku potu. „Ivarsson vypadal, že vybouchne. Jak jsi daleko?“

„Zrovna jsem minul jednadvacítku.“ Halvorsenův hlas se rozléhal mezi stěnami. Takhle brzy dopoledne měli tréninkovou místnost ve sklepě policejního ředitelství skoro sami pro sebe.

„Tos to vzal zkratkou, ne?“ Harry zatnul zuby a snažil se trochu zvýšit frekvenci šlapání. Kolem jeho ergometru se už vytvořila loužička potu, zatímco Halvorsen měl sotva orosené čelo.

„Takže nemáte vůbec nic?“ zeptal se rovnoměrně a klidně dýchající Halvorsen.

„Pokud není něco na tom, co řekla Beáta Lønnová na konci, tak ne.“

„A co řekla?“

„Pracuje s nějakým programem, ve kterém dokáže vytvořit na základě videosnímků trojrozměrný obraz lupičovy hlavy a obličeje.“

„S maskou?“

„Program používá informace, které získá ze snímků. Světlo, stíny, prohlubně, vyvýšeniny. Čím přiléhavější maska je, tím snazší je vytvořit obrázek, který se podobá osobě pod maskou. Je to samozřejmě jenom skica, ale Beáta tvrdí, že se to dá použít k porovnání s fotografiemi podezřelých.“

„V tom novém identifikačním programu od FBI?“ Halvorsen se otočil k Harrymu a s jistou fascinací konstatoval, že skvrna potu, která se mu vytvořila na prsou na logu rockové skupiny Jokke&Valentinerne, se rozšířila úplně po celém tričku.

„Ne, má lepší program,“ odpověděl Harry. „Jak jsi daleko?“

„Dvaadvacet. A jaký, prosím tě?“

„Gyrus fusiformis.“

„Microsoft? Apple?“

Harry si poťukal ukazováčkem na rudé čelo. „Sdílený software. Je uložený ve spánkovém laloku a jeho jedinou funkcí je rozpoznávat obličeje. Nic jiného nedělá. Tahleta část mozku je odpovědná za to, že dokážeme rozlišit statisíce různých lidských obličejů, ale sotva tucet nosorožců.“

„Nosorožců?“

Harry semkl víčka a pokoušel se mrkáním zbavit štípajícího potu. „To byl příklad, Halvorsene. Nicméně Beáta Lønnová je očividně naprosto specifický případ. Její gyrus fusiformis má několik závitů navíc, díky nimž si Beáta v podstatě pamatuje všechny obličeje, které za svůj život viděla.

A tím nemyslím jenom lidi, které zná nebo se kterými mluvila, ale i obličeje za slunečními brýlemi, které před patnácti lety potkala na ulici v hloučku lidí“

„Kecáš.“

„Ne.“ Harry sklonil hlavu a přitom chytal dech, aby mohl pokračovat: „Existuje jen několik set takových případů, jako je ona. Didrik Gudmundson tvrdí, že na policejní akademii prošla testem, ve kterém porazila všechny známé identifikační programy. Ta holka je chodící kartotéka obličejů. Když se zeptá ‚Kde jsem vás už viděla?‘, můžeš se spolehnout na to, že to není jen tak.“

„Ty jo. A co dělá u policie? Myslím s takovým talentem?“

Harry pokrčil rameny. „Možná si vzpomeneš na kriminalistu, kterého zastřelili v osmdesátých letech během bankovní loupeže na Ryenu?“

„Ještě jsem nebyl u policie.“

„Když přišlo hlášení, byl zrovna náhodou poblíž, a tak přijel na místo jako první a vešel beze zbraně do banky vyjednávat. Sejmuli ho automatem. Lupiče nikdy nechytili. Později to uváděli na policejní akademii jako příklad toho, co člověk nemá po příjezdu na místo přepadení udělat.“

„Má počkat na posily a nekonfrontovat se s lupiči, nevystavovat sebe, zaměstnance banky a lupiče samotného zbytečnému riziku.“

„Správně, to říká učebnice. Zvláštní je, že to byl jeden z nejlepších a nejzkušenějších kriminalistů vůbec. Jørgen Lønn. Beátin otec.“

„Jasně. A ty si myslíš, že proto se dala k policii? Kvůli tátovi?“

„Možná.“

„Je pěkná?“

„Je šikovná. Jak jsi daleko?“

„Zrovna jsem minul čtyřiadvacítku. Zbývá mi šest. A ty?“

„Dvaadvacet. Doženu tě, neboj.“

„Tentokrát ne,“ odpověděl Halvorsen a zvýšil frekvenci.

„Jo, protože teď přijdou kopečky. A já do toho šlápnu. A ty chytneš nerva a zamrzneš. Jako obvykle.“

„Tentokrát ne,“ namítl Halvorsen a šlápl důrazněji. Pod hustou linií vlasů se mu objevila kapka potu. Harry se usmál a položil se do řidítek.

Bjarne Møller zíral střídavě na nákupní seznam, který mu s sebou dala manželka, a na polici s tím, o čem se domníval, že to musí být koriandr. Margrete se po loňské zimní dovolené v Phúketu zamilovala do thajské kuchyně, jenže šéf oddělení vražd si zatím nebyl zcela jistý v kramflecích, pokud šlo o různé druhy zeleniny, kterou každý týden letecky dopravovali z Bangkoku do pákistánského obchodu s potravinami na ulici Grønlandsleiret.

„Tohle jsou zelené chilli papričky, šéfe,“ pronesl mu hlas těsně u ucha. Bjarne Møller sebou trhl a zadíval se do zpocené a červené tváře Harryho Holea. „Trochu tady toho a pár plátků zázvoru a můžete si uvařit polévku tom yam. Bude se vám po ní kouřit z uší, ale zase vypotíte spoustu nečistot.“

„Zdá se, že vy už jste ji ochutnal, Harry.“

„Jenom malý cyklistický duel s Halvorsenem.“

„Aha. A co to máte v ruce?“

„Červené chilli papričky.“

„Nevěděl jsem, že vaříte“

Harry se podíval mírně udiveně na sáček s chilli papričkami, jako by to i pro něj byla novinka. „Mimochodem jsem rád, že jsem vás potkal, šéfe. Máme problém.“

Møller ucítil, že ho začíná svědit temeno.

„Nevím, kdo rozhodl, že vyšetřování vraždy v Bogstadské ulici povede Ivarsson, ale nefunguje to.“

Møller položil nákupní seznam do košíku. „Jak dlouho na tom spolupracujete? Celé dva dny?“

„O to nejde, šéfe.“

„Harry, nemůžete pro jednou dělat jen svoji práci? A nechat o organizaci rozhodovat ostatní? Řekl bych, že se vám nestane žádná trvalá újma, když vyzkoušíte, jaké to je nebýt v opozici.“

„Já jenom chci, šéfe, aby se ten případ rychle vyřešil. Abych mohl pokračovat v tom druhém případu, chápete?“

„Ano, já vím. Jenže tom druhém případu pracujete už déle než oněch šest měsíců, které jsem vám slíbil, a já nemůžu hájit to, že využíváme čas a naše zdroje pro osobní hlediska a pocity, Harry.“

„Byla to kolegyně, šéfe.“

„Já to vím!“ vyštěkl Møller. Zarazil se, rozhlédl se a pokračoval tlumeněji: „Co máte za problém, Harry?“

„Jsou zvyklí dělat přepadení a Ivarsson nemá sebemenší Zájem o konstruktivní návrhy.“

Bjarne Møller se musel usmát při pomyšlení na Harryho „konstruktivní návrhy“. Harry se naklonil vpřed a pronesl rychle a důrazně:

„Na co se ptáme jako první, když dojde k vraždě, šéfe? Proč, jaký je motiv, je to tak? Na oddělení loupežných přepadení považují za natolik jasné, že motivem jsou peníze, že si tuhle otázku ani nepoložili.“

„A jaký je tedy motiv, co myslíte?“

„Nemyslím si nic, jde jenom o to, že používají úplně špatnou metodiku.“

„Jinou metodiku, Harry, jinou. Potřebuju koupit tuhle zeleninu a jít domů, tak mi vysvětlete, co chcete.“

„Chci, abyste si s nimi promluvil a zařídil to tak, abych si mohl vzít jednoho člověka a pracovat sólo.“

„Opustit vyšetřovací tým?“

„Paralelní vyšetřování. Takhle jsme přece chytili Červenku, vzpomínáte?“

„Harry, já se nemůžu míchat…“

„Chci Beátu Lønnovou a pak spolu začneme od začátku. Ivarsson se už teď zaseknul a…“

„Harry!“

„Ano?“

„Co za tím je doopravdy?“

Harry přešlápl. „Nedokážu pracovat s tím krokodýlem.“

„S Ivarssonem?“

„Brzo udělám nějakou pitomost.“

Obočí Bjarneho Møllera se nad kořenem nosu setkalo a vytvořilo písmeno „v“

„To je výhrůžka?“

Harry položil Møllerovi ruku na rameno. „Jenom tuhle jednu službičku, šéfe. Už vás nikdy o nic nepožádám. Nikdy.“

Møller zabručel. Kolikrát v průběhu let položil kvůli Harrymu hlavu na špalek a nevzal si k srdci dobře míněnou radu starších kolegů, aby si od tohohle nevypočitatelného kriminalisty udržoval odstup? Jediné, čím si mohl být u Harryho Holea jistý, bylo to, že jednou dojde na nejhorší. Ale protože on a Harry zvláštním způsobem dosud vždycky dopadli na všechny čtyři, nemohl prozatím nikdo podniknout žádné razantní kroky. Prozatím. Ale nejzajímavější otázka zněla: Proč to dělá? Podíval se po očku na Harryho. Alkoholik. Potížista. Občas nesnesitelně arogantní tvrdohlavý starý kozel. A vedle Waalera jeho nejlepší kriminalista.

„Budete se ovládat, Harry, jinak vás vykopnu zpátky za psací stůl do kanceláře a zamknu vás tam. Jasné?“

„Souhlas, šéfe.“

Møller vzdychl. „Mám zítra schůzku s policejním náměstkem a se šéfem kriminálky. Uvidíme. Ale nic vám neslibuju, slyšíte?“

„Jojo, šéfe. Pozdravujte manželku.“

Harry se otočil k východu. „Koriandr je vlevo úplně vzadu v nejnižší polici.“

Bjarne Møller zůstal po Harryho odchodu stát a zíral do košíku. Už si vzpomněl na ten důvod. Má toho problémového starého kozla se sklony k alkoholismu rád.

Kapitola 7 Bílý král

Harry pokývl jednomu ze štamgastů a usadil se u stolu stojícího pod jednou z malých okenních tabulek s leptaným sklem obrácených do ulice Waldemara Thraneho. Za ním na zdi visel velký obraz, slunečný den na náměstí Youngstorget, kde ženy se slunečníky vřele zdravili korzující muži v cylindrech. Kontrast mezi věčně podzimně temným světlem a téměř nábožným odpoledním tichem v hostinci U Schroderů nemohl být větší.

„Prima, žes přišel,“ řekl Harry korpulentnímu muži, který už seděl u stolu. Na první pohled bylo vidět, že to není štamgast. Ne podle elegantního tvídového saka nebo motýlka s červenými puntíky, ale proto, že si míchal čaj v bílém hrnku postaveném na navoskovaném ubrusu perforovaném černými cigaretovými značkami. Oním náhodným hostem byl psycholog Ståle Aune, jeden z nejlepších ve svém oboru, odborník, který způsobil policii v Oslu nejednu radost. A několik starostí, neboť to byl veskrze čestný muž, který bránil svou bezúhonnost a nikdy se v soudním případu nevyjadřoval k ničemu, co neměl stoprocentně vědecky podloženo. A protože v psychologii je toho podloženo jen málo, často se přihodilo, že se jako svědek obžaloby stával obhájcovým nejlepším přítelem, neboť pochyby, které zaséval, působily zpravidla ve prospěch obžalovaného. Jako alkoholik se Harry tomuto vřelému, chytrému a patřičně arogantnímu muži vyzpovídal tak absolutně, že by ho – v tísni – mohl nazvat svým přítelem.

„Takže tohle je tvoje útočiště?“ zeptal se Aune.

„Ano,“ odpověděl Harry a pozvedl obočí směrem k Maje za pultem, která ihned zareagovala a zmizela za lítacími dveřmi do kuchyně.

„A co to máš?“

„Chilli papričky.“

Harrymu sklouzla po nosním hřbetu kapka potu, na chviličku mu zůstala viset na špičce nosu a pak dopadla na ubrus. Aune se udiveně díval na mokrou skvrnku.

„Mizerný termostat,“ vysvětlil Harry. „Byl jsem cvičit.“

Aune pokrčil nos. „Jako lékař bych ti měl asi tleskat, ale jako filozof se pozastavuju nad tím, jak můžeš vystavovat svoje tělo takovému nepohodlí“

Před Harrym přistála kovová konvice a hrnek. „Díky, Majo.“

„Pocit viny,“ pokračoval Aune. „Někdo ho dokáže zvládnout jen tím, že trestá sám sebe. Jako když se ty neudržíš, Harry. V tvém případě není alkohol útěk, nýbrž způsob, jakým sám sebe trestáš.“

„Jo, díky, tuhle diagnózu už jsem od tebe slyšel.“

„Proto trénuješ tak tvrdě? Špatné svědomí?“

Harry pokrčil rameny.

Aune poklesl hlasem: „Myslíš na Ellen?“

Harryho pohled poskočil a setkal se s pohledem Aunovým. Harry pomalu zvedal hrnek s kávou k ústům a dlouho pil, pak hrnek s úšklebkem postavil. „Ne, nejde o Ellen. Nemůžeme se hnout z místa, ale ne proto, že bychom nepracovali pořádně, to vím. Něco se objeví, jen musíme být trpěliví.“

„Fajn. Není to tvoje vina, že byla Ellen zavražděna, toho se drž. A nezapomeň, že všichni tvoji kolegové jsou toho názoru, že skutečný vrah byl dopaden.“

„Možná. Možná ne. Je mrtvý a nemůže odpovědět.“

„Nesmíš si tu ideu zafixovat, Harry.“ Aune sáhl dvěma prsty do kapsy tvídové vesty a vytáhl stříbrné hodinky, na které vrhl rychlý pohled. „Ale ty jsi asi nechtěl mluvit o pocitu viny, že?“

„Ne.“ Harry vytáhl z náprsní kapsy hromádku fotografií. „Chtěl bych vědět, co si myslíš o tomhle.“

Aune si vzal fotografie a začal si je prohlížet. „To vypadá jako bankovní loupež. Myslel jsem, že tohle nespadá do kompetence oddělení vražd.“

„Vysvětlení najdeš na další fotce.“

„Aha? Zvedá do kamery ukazováček.“

„Promiň, tak ještě na další.“

„No nazdar. Tu ženu…“

„Ano, protože je to ágétrojka, není skoro vidět záblesk z hlavně, ale lupič právě stiskl spoušť. Jak vidíš, kulka zrovna prošla čelem té ženy. Na další fotce je chvíle, kdy už kulka vyšla z hlavy ven a zavrtala se do dřeva vedle skleněné přepážky.“

Aune hromádku odložil. „Proč mi musíte vždycky ukazovat tyhle hrozné fotky, Harry?“

„Abys věděl, o čem mluvíme. Podívej se na další fotku.“

Aune vzdychl.

„Tady už dostal lupič svoje peníze,“ vysvětlil Harry a ukázni na fotografii. „Zbývá jenom utéct. Je to profík, je klidný n rozhodný a už nemá důvod někoho děsit nebo ho k něčemu nutit. Přesto se rozhodne útěk o několik vteřin odsunout, aby zastřelil zaměstnankyni banky. Jen proto, že vedoucí pobočky potřeboval na vyjmutí peněz z bankomatu o šest vteřin déle.“

Aune vytvářel lžičkou v čaji pomalé osmičky. „A ty bys chtěl znát jeho motiv?“

„Jo. Vždycky existuje nějaký motiv, ale je těžké vědět, na které straně rozumu by ho měl člověk začít hledat. Co tě napadne jako první?“

„Závažná porucha osobnosti.“

„Jenže ve všem ostatním působí tak racionálně.“

„Porucha osobnosti neznamená, že jsi hloupý. Lidé s takovou poruchou se snaží, často více než jiní, dosáhnout toho, co chtějí. Od nás je odlišuje to, že chtějí jiné věci.“

„Co drogy? Existuje nějaká látka, která by u jinak normálního člověka vyvolala takovou agresivitu, že by chtěl někoho zabít?“

Aune zavrtěl hlavou. „Rauš jenom zesiluje nebo oslabuje stávající dispozice. Někdo, kdo v opilosti bije svoji ženu, mívá zpravidla i za střízlivá chuť ji zmlátit. Lidé, kteří spáchají promyšlenou vraždu, jako je tahle, k tomu mají prakticky vždycky zvláštní dispozice.“

„Takže tvrdíš, že tenhle chlapík je naprostý blázen?“

„Neboje předprogramovaný.“

„Předprogramovaný?“

Aune přikývl. „Vzpomínáš si na toho bankovního lupiče, co ho nikdy nechytili? Raskol Baxhet.“

Harry zavrtěl hlavou.

„Rom,“ odpověděl Aune. „Mnoho let kolovaly zvěsti o téhle mystické postavě, která údajně byla skutečným mozkem a stála za všemi velkými přepadeními peněžních transportů a centrál pro zpracování hotovosti v Oslu v osmdesátých letech. Uplynula řada let, než policie pochopila, že opravdu existuje, ale ani pak proti němu nedokázali nikdy sehnat žádné důkazy.“

„Už mi svítá,“ přikývl Harry. „Ale já mám dojem, že ho pak snad chytili?“

„Kdepak. Dosáhli jen toho, že dva lupiči slíbili, že budou proti Raskolovi svědčit výměnou za snížení trestu, ale oba najednou za záhadných okolností zmizeli.“

„To není nic neobvyklého,“ namítl Harry a vytáhl balíček camelek.

„Je to neobvyklé, protože seděli ve vězení,“ pronesl Aune.

„Ale mně se zdá, že stejně skončil v lochu,“ zašeptal Harry.

„Taky že ano,“ odpověděl Aune. „Ale nikdy ho nechytili. Sám se udal. Jednoho dne stojí najednou v recepci policejního ředitelství a tvrdí, že se chce přiznat ke spoustě starých loupežných přepadení. Samozřejmě je z toho příšerný rozruch. Nikdo nic nechápe a Raskol odmítá vysvětlit, proč se sám udal. Než se věc dostane k soudu, volají mi, abych prověřil, jestli má v hlavě všechno v pořádku, jestli nevezme přiznání v soudní síni zpět. Raskol souhlasí, že si se mnou promluví – pod dvěma podmínkami. Ze si zahrajeme partii šachu – neptej se mě, jak věděl, že aktivně hraju. A že s sebou přinesu francouzský překlad knihy Umění války, prastaré čínské knihy o válečné taktice.“

Aune otevřel krabičku doutníků Nobel Petit.

„Knihu mi poslali z Paříže a já jsem s sebou vzal šachy. Vpustili mě k němu do cely a tam jsem uviděl muže, který ze všeho nejvíc připomínal mnicha. Požádal mě, jestli si může půjčit moje pero, začal listovat knihou a pokývnutím naznačil, že můžu zahájit hru. Rozestavěl jsem figurky a zahájil jsem Rétiho hrou. Při tomhle zahájení napadneš soupeře, až když jsou zaujaté středové pozice, často bývá efektivní proti hráčům středních kvalit. Je nemožné odhadnout z jednoho jediného tahu, že hodlám udělat právě tohle, ale ten Rom se podívá přes knihu na šachovnici, potáhne se za kozí bradku, pohlédne na mě vševědoucím pohledem, zapíše si něco do knihy…“

Ze stříbrného zapalovače vyšlehl plamínek směrem ke konci doutníku.

„… a čte dál. Tak povídám: ‚Vy nebudete táhnout?‘ Vidím, jak jeho ruka píše do knihy mým perem, a přitom prohodí: ‚To není třeba. Já tady teď napíšu, jak se hra vyvine, tah po tahu. Skončí tím, že položíte svého krále.‘ Vysvětluju mu, že po jednom tahu rozhodně nemůže znát průběh hry. ‚Vsadíme se?‘ ptá se. Snažím se to smíchem zlehčit, ale on naléhá. Takže vsázím stovku, aby byl ochotnější se mnou mluvit. Chce stovku vidět, musím ji položit vedle šachovnice, kde ji má na očích. On zvedne ruku, jako by chtěl táhnout svou figurkou, a pak se všechno odehraje v rychlém sledu.“

„Blesková partie?“

Aune se usmíval a přitom zamyšleně vyfukoval modrý kouř ke stropu. „V dalším okamžiku jsem byl pevně sevřený, jako ve svěráku, hlavu jsem měl zvrácenou dozadu, takže jsem se díval přímo do stropu, a hlas mi těsně u ucha šeptal: ‚Cítíš nůž, gádžo?‘ Samozřejmě jsem ho cítil, ostrou ocel tenkou jako žiletka, která se mi tiskla na hrdlo a chtěla projít kůží. Cítils‘ někdy něco takového, Harry?“

Harryho mozek se rychle prodral rejstříkem příbuzných zážitků, ale nenašel žádný, který by odpovídal přesně. Zavrtěl hlavou.

„Bylo to – řečeno slovy několika mých pacientů – ekl. Měl jsem takový strach, až jsem si myslel, že si cvrnknu do kalhot. Pak mi pošeptal do ucha: ‚Položte krále, pane Aune.‘ Povolil trochu stisk, abych mohl zvednout ruku a překotit své figurky. Pak mě stejně náhle pustil. Přešel na svoji stranu stolu a čekal, až se postavím na nohy a chytím dech. ‚Co to ksakru mělo znamenat?‘ zasténal jsem. ‚Tohle byla bankovní loupež,‘ odpověděl. ‚Předem naplánovaná a pak provedená.‘ Pak ke mně otočil knihu, kam napsal průběh hry. Byl tam zapsán jen můj jediný tah a ‚bílý král kapituluje‘. Pak se zeptal: ‚Je to odpověď na vaše otázky, pane Aune?‘“

„A cos řekl?“

„Nic. Zařval jsem na strážce venku. Ale než odemkl, položil jsem Raskolovi poslední otázku. Protože jsem věděl, že jestli na ni nedostanu odpověď, nedá mi to spát. Zeptal jsem se: ‚Udělal byste to? Prořízl byste mi hrdlo, kdybych toho krále nepoložil? Jen abyste vyhrál pitomou sázku?‘“

„A co odpověděl?“

„Usmál se a zeptal se mě, jestli vím, co je předprogramování.“

„No a?“

„To bylo všechno. Dveře se otevřely a já jsem vyšel ven.“

„Ale co myslel tím předprogramováním?“

Aune odsunul hrnek s čajem. „Člověk může předprogramovat svůj vlastní mozek tak, aby pracoval podle určitého vzorce chování. Mozek potlačí ostatní impulzy a bude jednat podle předem stanovených pravidel, bez ohledu na to, co se stane. Je to užitečné v situacích, kdy je přirozeným impulzem mozku reagovat panikou. Například když se neotevře padák. Pak lze jen doufat, že parašutista má předprogramovaný nouzový postup.“

„Nebo vojáci v boji.“

„Přesně tak. Existují ovšem metody, s jejichž pomocí lze člověka předprogramovat tak důkladně, že se dostane do stavu transu, ve kterém je živoucím robotem a ze kterého ho nevytrhne ani extrémní vnější vliv. To je sen každého generála. Faktem je, že toho lze dostáhnout děsivě snadno, stačí jen znát správné techniky.“

„Mluvíš o hypnóze?“

„Radši tomu říkám předprogramování, to nezní tak mysticky. Jde jen o to otevřít a zavřít cesty impulzům. Ti zdatnější můžou snadno předprogramovat sami sebe, takzvaná autohypnóza. Jestli se Raskol předprogramoval na to, že mě zabije, když nepoložím krále, odřízl sám sebe od možnosti své rozhodnutí změnit.“

„Ale přece tě nezabil.“

„Všechny programy mají tlačítko escape, heslo, které trans ruší. V tomhle případě to mohlo být složení bílého krále.“

„Hm. Fascinující.“

„A tím se dostávám k tomu, co jsem chtěl říct…“

„Myslím, že to chápu,“ přikývl Harry. „Bankovní lupič na fotce se předprogramoval tak, že když vedoucí pobočky překročí časový limit, bude střílet.“

„Pravidla předprogramování musí být jednoduchá,“ vysvětlil Aune, hodil doutníček do hrnku a přikryl ho talířkem. „Aby tě uvedla do transu, musí tvořit malý, ale logicky uzavřený systém, který nepropustí jiné myšlenky.“

Harry položil vedle hrnku padesátikorunu a vstal. Aune se mlčky díval na to, jak Harry sbírá fotografie, a pak se zeptal: „Tomu, co jsem ti řekl, nevěříš ani za mák, vid?“

„Ne.“

Aune také vstal a zapnul si knoflík saka na břiše. „Tak z čeho vycházíš?“

„Vycházím z toho, co mě naučila zkušenost,“ pokrčil rameny Harry. „Totiž že zločinci jsou vesměs stejně hloupí jako já, volí jednoduchá řešení, mají nekomplikované motivy. Zkrátka že věci jsou zpravidla takové, jak vypadají. Tipoval bych, že tenhle bankovní lupič byl buď totálně zdrogovanej, nebo zpanikařil. To, co udělal, byla pěkná pitomost, takže můj závěr zní, že je hloupý. Vezmi si například, jakou dobu by ten Rom, o kterém ty si myslíš, že byl tak chytrý, strávil za mřížemi za útok nožem?“

„Žádnou,“ odpověděl Aune zatrpkle.

„Cože?“

„Nikdy u něj žádný nůž nenašli.“

„Myslel jsem, žes povídal, že jste byli spolu zamčení v jeho cele.“

„Už jsi někdy ležel na břiše na pláži, když vtom ti tvoji kámoši řekli, že musíš ležet úplně nehybně, protože ti nad zády drží žhavé uhlí? A pak slyšíš, jak jeden vyhrkne ‚jejda‘ a v následujícím okamžiku ucítíš, že tě zasáhl kousek uhlí a popálil ti záda?“

Harryho mozek třídil vzpomínky z letních dovolených. Byl s tím vmžiku hotov. „Ne.“

„Ale pak se ukázalo, že to byl švindl, že to byly jen kostky ledu…?“

„Vážně?“

Aune vzdychl. „Občas by mě zajímalo, kde jsi strávil těch údajných pětatřicet let svého života, Harry“

Harry si přejel dlaní obličej. Byl unavený. „Dobrá, Ståle, ale co tím chceš říct?“

„Že dobrý manipulátor tě dokáže přimět, abys uvěřil, že hrana stokorunové bankovky je ostří nože.“

Světlovlasá žena se dívala Harrymu přímo do očí a slibovala mu slunečno, ale během dne přibývání oblačnosti. Harry stiskl tlačítko Off a obrázek se smrskl na mrňavý světélkující bod uprostřed čtrnáctipalcové obrazovky. Ale když zavřel oči, promítla se mu na sítnici fotografie Stiny Gretteové společně s ozvěnou reportérova „…v případu zatím stále žádný podezřelý…“

Znovu otevřel oči a studoval svůj odraz na temné obrazovce. Prohlížel si sám sebe, starý zelený ušák a konferenční stolek bez ubrusu, zdobený pouze kroužky od sklenic a láhví. Všechno bylo při starém. Cestovní televize stojí na polici mezi průvodcem Thajskem od Lonely Planet a autoatlasem stejně dlouho, jako on tu bydlí, a za těch skoro sedm let neurazila ani metr. Četl o jistém puzení, které prý způsobuje, že po přibližně sedmi letech začnou lidé toužit po novém místě k bydlení. Nebo po novém zaměstnání. Nebo po novém partnerovi. Nevšiml si u sebe žádného náznaku. A stejnou práci má už skoro deset let. Harry se podíval na hodinky. Anna řekla v osm.

Co se týkalo partnerů, nikdy se nedostal tak daleko, aby mohl tuhle teorii prověřit. S výjimkou těch dvou vztahů, které asi dosáhly potřebné délky, skončily jeho románky z důvodu toho, čemu Harry říkal šestitýdenní puzení. Nevěděl, jestli za jeho nechuť se angažovat mohlo to, že se mu v těch dvou případech, kdy miloval nějakou ženu, dostalo odplaty v podobě tragédie. Nebo jestli za to mohly jeho dvě věrné milenky – pátrání po vrazích a alkohol. Než před rokem po tkal Ráchel, začal se každopádně už přiklánět k názoru, že není stvořený pro trvalejší vztahy. Myslel na její velkou úžasnou ložnici na Holmenkollenu. Jejich tajnůstkářské odfrkávání u snídaně. Olegův obrázek na dveřích ledničky, kresba se třemi postavami, jak se drží za ruce, na níž se postava s nápisem HARRY tyčí až ke žlutému sluníčku na bezmračném nebi.

Harry se zvedl ze židle, našel vedle záznamníku papírek s jejím číslem a vyťukal ho na svém mobilu. Telefon čtyřikrát zazvonil, než ho na druhém konci někdo zvedl.

„Ahoj, Harry.“

„Ahoj. Jak víš, že jsem to já?“

Tlumený hluboký smích. „Harry, kdes žil posledních pár let?“

„Tady i onde. Proč? Udělal jsem ze sebe blbce?“

Rozesmála se ještě víc.

„A jó, vidíš číslo, ze kterého volám, na displeji. To jsem ale pitomec.“ Harry slyšel, jak hloupě to zní, ale to nevadilo, důležité bylo, aby dokázal říct to, co potřebuje, a pak zavěsil. A to je konec pohádky. „Poslouchej, Anno, k té schůzce dnes večer…“

„Nebuď dětinský, Harry!“

„Dětinský?“

„Připravuju prozatím nejlepší kari tisíciletí. A jestli se bojíš, že tě budu svádět, tak tě zklamu. Jen si myslím, že si dlužíme několik hodin u večeře, abychom si trochu popovídali. Zavzpomínali na staré časy. Vysvětlili si pár nedorozumění z tehdejší doby. Nebo možná ne. Možná abychom se jen spolu zasmáli. Vzpomínáš si na chilli papričky?“

„No, tak jo.“

„Fajn! Přesně v osm, O.K.?“

„No…“

„Dobře.“

Když zavěsila, Harry zůstal stát a jen zíral na telefon.

Kapitola 8 Džálálábád

„Brzo tě zabiju,“ prohlásil Harry a sevřel pevněji chladnou ocel zbraně. „Jen ti to chci nejdřív říct. A dát ti tak možnost si o tom trochu popřemýšlet. Otevři pusu.“

Lidé kolem něj byli figurínami. Nehybnými, bezduchými, odlidštěnými. Harry se teď pod maskou potil a krev mu bušila ve spáncích, každé zabušení znamenalo tupou bolest. Nechtěl se dívat na lidi kolem sebe, nechtěl se setkat s jejich vyčítavými pohledy.

„Dej peníze do tašky,“ přikázal osobě bez tváře před sebou. „A tašku hod za hlavu.“

Osoba bez tváře se rozesmála, Harry otočil pušku a chtěl ji pažbou uhodit do hlavy, jenže minul. Ostatní v místnosti se teď také rozesmáli a Harry se na ně podíval skrze nepravidelně vystřižené otvory v masce. Najednou mu připadali známí. Dívka za druhou přepážkou se podobala Birgittě. A černoch u pořadového automatu – přísahal by, že je to Andrew. A ta bělovlasá žena s kočárkem…

„Mami?“ zašeptal.

„Tak chcete ty peníze, nebo ne?“ zeptala se osoba bez tváře. „Ještě dvacet pět vteřin.“

„Já tady určuju, jak dlouho to bude trvat!“ zařval Harry a vsunul té osobě ústí zbraně do černých otevřených úst.

„Jsi to ty, věděl jsem to celou dobu. Za šest vteřin zemřeš. Boj se!“

Jeden zub visel osobě bez obličeje na vlásku a z úst se jí řinula krev, ale Harry mluvil dál, jako by si toho nevšiml: „Nemůžu hájit to, že využíváme čas a naše zdroje pro osobní hlediska a pocity.“ Někde začal freneticky zvonit telefon.

„Boj se! Boj se tak, jako se bála ona!“

„Opatrně, Harry, ať si tu ideu nezafixuješ.“ Harry cítil, jak ústa masírují ústí zbraně.

„Byla to moje kolegyně, hajzle! Byla to moje nejlepší.. Maska se Harrymu přilepila na ústa a ztěžovala mu dýchání. Ale hlas osoby bez obličeje mlel nerušeně dál: „Vzal roha na Rhodos.“

„… kamarádka.“ Harry zmáčkl spoušť na doraz. Nestalo se nic. Otevřel oči.

Nejprve ho napadlo, že si jenom zdřímnul. Seděl v témže zeleném ušáku a díval se do černé obrazovky. Ale kabát byl novinka. Byl jím přikrytý a zakrýval mu polovinu obličeje, chuť mokré kůže cítil v ústech. A pokoj byl plný denního světla. Pak ucítil kladivo. Tlouklo do nervu přímo za očima, úder za úderem, s neúprosnou přesností. Výsledkem byla pozoruhodná a zároveň dobře známá bolest. Pokusil se o rekapitulaci. Skončil u Schroderů? Začal u Anny pít? Jenže to bylo tak, jak se obával: temno. Pamatoval si, že když s Annou domluvil po telefonu, posadil se do pokoje. Ale potom má úplné okno. Ve stejném okamžiku se mu zvedl žaludek. Harry se naklonil přes stůl a slyšel, jak zvratky pleskají o podlahu. Zasténal, zavřel oči a snažil se nevnímat zvuk telefonu, který nepřestával zvonit. Když se zapnul záznamník, usnul.

Jako by mu někdo rozstříhal čas a nechal některé kousky vypadnout. Harry se opět vzbudil, ale chvíli počkal a teprve poté otevřel oči, aby zjistil, jestli nastalo nějaké zlepšení. Nezdálo se mu. Jediný rozdíl byl, že údery se rozložily do větší oblasti a že tu páchly zvratky. Věděl, že už nedokáže znova usnout. Napočítal do tří, vstal, v předklonu se dopotácel těch osm kroků do koupelny a tam se znovu vyzvracel. Zatímco se snažil chytit dech, držel se záchodové mísy a ke svému údivu viděl, že žlutá hmota stékající po bílém porcelánu obsahuje mikroskopické červené a zelené kousky. Dokázal zachytit jeden červený kousek mezi ukazováčkem a palcem, odnesl ho k umyvadlu, kde ho omyl a přidržel proti světlu. Pak si ho vložil opatrně mezi zuby a skousl. Když ucítil pálivou šťávu chilli papriček, zašklebil se. Umyl si obličej a vstal. A v zrcadle si povšiml obrovské modřiny. Když pouštěl záznamník, píchalo ho světlo v pokoji do očí.

„Tady je Beáta Lønnová. Doufám, že neruším, ale Ivarsson mi řekl, že vám mám zavolat okamžitě. Došlo k dalšímu přepadení. Pobočka Norské banky v Kostelní ulici mezi Frognerským parkem a křižovatkou Majorstua.“

Kapitola 9 Mlha

Slunce zmizelo za vrstvou ocelově šedých mraků, které se připlížily v nízké nadmořské výšce od Osloského fjordu, a jako předehra k předpovídanému dešti přišel prudký poryv jižního větru. V okapech pískalo a s markýzami podél Kostelní ulice to cloumalo. Stromy teď byly úplně holé, vypadalo to, jako by byly z města vysáty poslední barvy a Oslo se převléklo do černo-bílé. Harry šel v předklonu proti větru a kabát si přidržoval rukama v kapsách. Zjistil, že ho opustil poslední knoflík, patrně někdy v průběhu večera nebo noci, a nebyla to jediná zmizelá věc. Když chtěl zavolat Anně, aby mu pomohla s rekonstrukcí večera, zjistil, že ztratil také mobil. A když jí zavolal z pevné linky, odpověděl mu hlas, o kterém se Harry mlhavě domníval, že v něm poznává někdejší televizní hlasatelku, že volané číslo není momentálně dostupné, ale že může zanechat své číslo nebo vzkaz. Vzdal to.

Celkem rychle se vzpamatoval a překvapivě snadno překonal nutkání pokračovat, prodloužit si příliš krátkou cestu o návštěvu obchodu s alkoholem nebo hostince U Schroderů. Místo toho se osprchoval, oblékl a vyrazil pěšky Sofiinou ulicí podél Bislettského stadionu, ulicí Pilestredet podél Stensparku a přes Majorstuu. Zajímalo by ho, co pil. Místo obligátních bolestí žaludku způsobovaných jimem beamem, mu všechny smysly zastřela mlha a ani závany čerstvého větru ji nedokázaly zvednout.

Před pobočkou Norské banky stály dva policejní vozy se zapnutými majáčky. Harry ukázal jednomu z uniformovaných policistů průkaz, prolezl pod policejními páskami a došel ke vstupním dveřím, kde Weber hovořil se svými lidmi z technického.

„Dobré odpoledne, vrchní komisaři,“ pronesl Weber s důrazem na slovo odpoledne. Když spatřil Harryho modřinu, povytáhl obočí. „Ztloukla tě manželka?“

Harryho nenapadla žádná chytrá odpověď, místo toho vyklepl z krabičky cigaretu: „Tak co tady máme?“

„Maskovanýho chlápka s ágétrojkou.“

„A ptáček je fuč?“

„Absolutně fuč“

„Mluvil někdo se svědky?“

„Jo jo, Li a Li se činí na policejním ředitelství.“

„Další podrobnosti?“

„Lupič dal vedoucí pobočky dvacet pět vteřin na to, aby otevřela bankomat, přitom mířil puškou na hlavu jedné z pracovnic za přepážkou.“

„A donutil ji, aby mluvila za něj?“

„Přesně tak. A když vešel do banky, pronesl anglicky stejná slova.“

„This is a robbery, dont move!“ ozval se hlas za Harryho zády následovaný krátkým staccatovitým smíchem. „To je od vás vážně milé, Hole, že jste dorazil. Jejda, uklouzl jste v koupelně?“

Harry si jednou rukou zapálil cigaretu a současně druhou rukou nabídl krabičku Ivarssonovi, který zavrtěl hlavou. „Ošklivý zlozvyk, tohleto, Hole.“

„To máte pravdu.“ Harry vstrčil krabičku camelek do náprsní kapsy. „Člověk by neměl nabízet cigarety, měl by předpokládat, že gentleman si koupí vlastní. To řekl Benjamin Franklin.“

„Vážně?“ odpověděl Ivarsson a tvářil se, že nevidí, jak se Weber zazubil. „Slyšel jste toho dost, Hole. Možná jste slyšel i to, že náš lupič znovu udeřil – přesně tak, jak jsme předpokládali.“

„Jak víte, že to byl on?“

„Snad jste pochopil, že je to přesně zopakované přepadení banky Nordea v Bogstadské ulici.“

„No a?“ namítl Harry a silně potáhl z cigarety. „Kde je mrtvola?“

Ivarsson a Harry se vzájemně měřili očima. V krokodýlích zubech se zablýsklo. Weber do toho vpadl: „Vedoucí pobočky byla rychlá. Dokázala vyprázdnit bankomat za dvacet tři vteřin.“

„Žádná oběť vraždy,“ dodal Ivarsson. „Zklamaný?“

„Ne,“ zamumlal Harry a vypustil kouř nosem. Závan větru ho odvál. Ale mlha v hlavě nechtěla Harryho opustit.

Když se otevřely dveře, vzhlédl Halvorsen od kávovaru.

„Udělal bys mi vysokooktanové espreso pronto?“ požádal ho Harry a svalil se na kancelářskou židli.

„Taky přeju dobré ráno,“ odpověděl Halvorsen. „Vypadáš naprosto příšerně.“

Harry si složil obličej do dlaní: „Ze včerejšího večera si pamatuju úplný kulový. Netuším, co jsem pil, ale rozhodně už si toho nedám nikdy ani kapku.“

Mezi prsty zahlédl, jak kolegovi na čele naskočila ustaraná vráska.

„Klid, Halvorsene, byl to jen takový úlet, teď jsem čistej jako lilium.“

„Co se stalo?“

Harry se dutě zasmál. „Obsah žaludku naznačuje, že jsem byl na večeři… ze staré známosti. Několikrát jsem jí už volal, aby mi to potvrdila, ale nebere to.“

„Jí?“

„Ano. Jí.“

„Nějaká taková méně zdatná policistka třeba?“ zeptal se Halvorsen opatrně.

„Hele, soustřeď se na kafe, jo,“ zabručel Harry. „Jenom dávná láska. Úplně nevinná záležitost.“

„Jak to můžeš vědět, když si nic nepamatuješ?“

Harry si přejel hřbetem ruky neoholenou bradu. Vzpomněl si na to, co Aune říkal o tom, že drogy jen ovlivňují sklony k jednání, které už člověk v sobě má. Nevěděl, jestli ho to uklidňuje. Začaly se mu vybavovat jednotlivé detaily. Černé šaty. Anna měla na sobě černé šaty. A sám leží na schodech. Nějaká žena mu pomáhá. Žena s polovičním obličejem. Jako jeden z Anniných portrétů.

„Pokaždé mívám okno,“ vysvětlil Harry. „Tentokrát to není horší než jindy.“

„A to oko?“

„Asi jsem narazil do ledničky, když jsem přišel domů, nebo něco takového“

„Nechci tě mučit, Harry, ale tohle vypadá na víc než jen na ledničku.“

„No,“ odpověděl Harry a sevřel oběma rukama hrnek s kávou. „Vypadám snad zmučeně? Když jsem se kdysi v opilosti pral, bylo to vždycky s lidmi, které jsem neměl rád ani za střízlivá.“

„Mimochodem, zpráva od Møllera. Požádal mě, abych ti vyřídil, že je to snad na dobré cestě, ale neřekl co.“

Harry poválel espreso v ústech, než polkl: „Ty to vymakáš, Halvorsene, ty to vymakáš.“

Na brífinku vyšetřovacího týmu na policejním ředitelství téhož odpoledne prošli detailně celé přepadení. Didrik Gudmundson jim sdělil, že od spuštění alarmu v bance do příjezdu policie před banku uplynuly tři minuty, nicméně lupič už místo činu opustil. K vnitřnímu kruhu hlídkujících vozů, které ihned uzavřely nejbližší ulice, dokázali navíc v průběhu následujících deseti minut vytvořit vnější kruh na nejvýznamnějších hlavních silnicích: na E18 u Fornebu, na Okruhu 3 u Ullevålu, na Trondheimské ulici u Akerské nemocnice, na Griniské ulici u Roa a na křižovatce u náměstí Karla Bernera. „Přál bych si, abychom to mohli nazvat železným kruhem, jenže sami víte, jak je to v současné době s obsazeností sboru.“

Toril Li vyslechla svědka, který viděl muže s kuklou na hlavě nasedat na místo spolujezdce do bílého opelu Ascona stojícího se spuštěným motorem na Majorstuenské ulici. Auto odbočilo doleva do ulice Jacoba Aalla. Magnus Rian jim sdělil, že jiný svědek viděl bílé auto, snad opel, s nímž někdo zajel do garáže na Vinderen, a že ze stejného místa ihned poté vyjelo modré volvo. Ivarsson se podíval na mapu pověšenou přes bílou tabuli.

„To nezní špatně. Vyhlašte pátrání i po modrých volvech, Olo. Co máš ty, Karle?“

„Vlákna z oděvu,“ řekl Weber. „Dvě za překážkou, kterou přeskočil, a jedno ve dveřích.“

„Jo!“ Ivarsson máchl pěstí ve vzduchu. Jal se vykračovat si za jejich zády kolem stolu, což Harryho obzvlášť iritovalo. „Tak už můžeme začít hledat kandidáty. Dáme záznam z přepadení na internet, jakmile Beáta dostane editované video.“

„Je to rozumné?“ zeptal se Harry a zhoupl se na židli až ke zdi, aby Ivarsson nemohl projít.

Šéf se na něj udiveně podíval. „Jak se to vezme. Neměli bychom zrovna nic proti tomu, kdyby někdo zavolal a prozradil nám, kdo je osoba na videu.“

Ola mu skočil do řeči: „Vzpomínáte si někdo na tu matku, co nám zavolala, že ten, koho viděla na internetu na záznamu z přepadení, je její syn? A pak se ukázalo, že ten kluk už sedí za jiné přepadení.“

Hlasitý smích. Ivarsson se usmál: „Nikdy neodmítáme další svědky, Hole.“

„Nebo nového imitátora?“ Harry si složil ruce za hlavu.

„Následovníka? Nechte toho, Hole.“

„No co? Kdybych se dneska chystal přepadnout banku, samozřejmě bych okopíroval způsob momentálně nejhledanějšího lupiče v Norsku, a svalil bych tak podezření na něj. Všechny detaily přepadení v Bogstadské ulici byly dostupné na internetu.“

Ivarsson zavrtěl hlavou. „Obávám se, že průměrný bankovní lupič není ve skutečnosti tak rafinovaný, Harry. Je tu někdo, kdo by chtěl oddělení vražd vysvětlit, co je nejtypičtějším rysem sériového lupiče? Ne? Dobrá. Vtip je vždycky v tom, že pokaždé –as naprostou přesností – zopakuje to, co provedl u předchozí úspěšné loupeže. Až když se přepadení nepovede – to znamená, že lupič nedostane peníze nebo ho chytí –, změní modus operandi.“

„Podle tohohle je vaše verze pravděpodobná, nicméně tu moji to nevylučuje,“ namítl Harry.

Ivarsson vrhl na všechny přítomné rezignovaný pohled, jako by prosil o pomoc. „V pořádku, Hole. Budete mít možnost si svoje teorie ověřit. Právě jsem se rozhodl, že vyzkoušíme novou pracovní metodiku. Ta vychází z toho, že malá jednotka pracuje nezávisle na vyšetřovacím týmu, ale paralelně s ním. Tuhle myšlenku jsem převzal od FBI a smyslem je, abychom se nezasekli v jednom způsobu náhledu na věc, což se často stává ve velkých týmech, kde se vědomě i nevědomě vytváří konsensus s hlavními směry vyšetřování. Ta malá jednotka může do pátrání vnést nový a svěží pohled, protože pracuje nezávisle a není ovlivněna druhým týmem. Tahle metoda se osvědčila u složitých případů. Myslím, že většina z vás se mnou bude souhlasit, když řeknu, že Harry Hole má samozřejmě kvalifikaci pro to, aby byl součástí takové jednotky.“

Šířící se chichotání. Ivarrson se zastavil za Beátinou židlí. „Beáto, vy budete v té jednotce spolu s Harrym.“

Beáta zrudla. Ivarsson jí položil otcovsky ruku na rameno. „Pokud se ukáže, že to nefunguje, stačí říct.“

„To si pište,“ odpověděl Harry.

Harry se právě chystal odemknout vrata do dvora, když vtom se rozhodl jinak a popošel o deset metrů stranou do malého obchodu s potravinami, kde Ali zrovna odnášel z chodníku dovnitř bedničky s ovocem a se zeleninou.

„Nazdar, Harry! Už jsi v lepší formě?“ Ali se široce zazubil a Harry na okamžik zavřel oči. Právě toho se obával.

„Pomáhals mi, Ali?“

„Jenom nahoru do schodů. Když jsme odemkli dveře od tvého bytu, řekls, že už to zvládneš.“

„Jak jsem se sem dostal? Pěšky, nebo…“

„Taxíkem. Dlužíš mi sto dvacet kaček.“

Harry zasténal a následoval Aliho do obchodu. „Omlouvám se, Ali. Vážně. Nemohl bys mi to stručně shrnout? Trapné detaily vynech.“

„Ty a taxikář jste se hádali na ulici. A my máme okna z ložnice právě na tu stranu.“ Ali přidal líbezný úsměv: „Je to na hovno mít okna na tuhle stranu.“

„A v kolik to bylo?“

„Uprostřed noci.“

„Vstáváš v pět ráno, Ali, nevím, co pro lidi jako ty znamená ‚uprostřed noci‘.“

„V půl dvanácté. Přinejmenším.“

Harry se dušoval, že už se to nikdy nebude opakovat, zatímco Ali přikyvoval a přikyvoval, jak se tak dělává, když zná člověk nějakou historku dávno nazpaměť. Harry se Aliho zeptal, jak by se mu mohl odvděčit, a Ali odpověděl, že by mu Harry mohl pronajmout tu prázdnou sklepní kóji. Harry slíbil, že na to bude myslet ještě víc než předtím, a zaplatil Alimu to, co mu dlužil, plus colu a sáček těstovin s masovými kuličkami.

„Tak jsme vyrovnaní,“ prohlásil s ulehčením Harry.

Ali zavrtěl hlavou. „Podíl na nákladech na společné prostory za tři měsíce.“ Teď promluvil jako předseda, pokladník a muž pro všechno v jejich společenství vlastníků.

„Sakra, na to jsem zapomněl.“

„Eriksen,“ usmál se Ali.

„Kdo je to?“

Jeden chlapík, od kterého jsem dostal v létě dopis. Chtěl po mně číslo účtu, aby mohl uhradit podíl na nákladech na společné prostory za květen a červen 1972. Domníval se, že právě kvůli tomu nemohl posledních třicet let pořádně spát. Odepsal jsem mu, že si ho v domě nikdo nepamatuje, takže to může nechat plavat.“ Ali namířil na Harryho prst: „Ale tobě to neodpustím.“

Harry rozhodil rukama: „Dám zítra bance příkaz k úhradě.“

Když Harry vešel do bytu, nejdřív znovu vytočil Annino číslo. Odpověděl mu stejný automatický hlas jako předtím. Ale sotva stihl vysypat obsah sáčku s těstovinami a masovými kuličkami na pánev, přehlušilo prskání na sporáku zvonění telefonu. Harry vyběhl do chodby a popadl sluchátko:

„Haló!“ vykřikl.

„Ahoj!“ odpověděl dobře známý, lehce překvapený ženský hlas na druhém konci.

„Á, to jsi ty?“

„Ano, kdos myslel, že to je?“

Harry opět přivřel víčka. „Kolega. Došlo totiž k dalšímu přepadení.“ Slova chutnala jako žluč a chilli. Tupá bolest za očima se vrátila.

„Snažila jsem se ti dovolat na mobil,“ řekla Ráchel.

„Ztratil jsem ho.“

„Ztratils ho?“

„Někam jsem ho založil nebo mi ho někdo ukradl, já nevím, Ráchel.“

„Harry, děje se něco?“

„Co jako?“

„Vypadá to, že jsi velice… rozčilený.“

„Já…“

„Ano?“

Harry se zhluboka nadechl. „Jak se to vyvíjí u soudu?“

Harry poslouchal, ale nedokázal třídit slova do vět tak, aby dávala smysl. Slyšel „ekonomické postavení, „blaho dítěte“ a „zprostředkování“ a pochopil, že novinek není mnoho, že další soudní stání bylo odročeno na pátek a že Oleg se má dobře, ale nebaví ho bydlet v hotelu.

„Vyřiď mu, že se těším, až se vrátíte,“ požádal ji Harry.

Když zavěsili, uvažoval Harry, jestli jí má zavolat zpátky. Ale kvůli čemu? Aby jí řekl, že večeřel u jedné dávné lásky a že netuší, co se stalo? Harry položil ruku na telefon, ale ve stejném okamžiku zavyl požární hlásič v kuchyni. A když se mu podařilo stáhnout pánev z plotny a otevřít okno, zazvonil telefon nanovo. Později Harryho napadlo, že kdyby mu právě ten večer Bjarne Møller nezavolal, mohla být spousta věcí jinak.

„Vím, že jste zrovna přišel ze služby,“ řekl Møller. „Ale máme málo lidí a v jednom bytě byla nalezena mrtvá žena. Vypadá to, že se zastřelila. Mohl byste tam zajet?“

„Jasně, šéfe,“ přitakal Harry. „Dlužím vám to za dnešek. Mimochodem, Ivarsson prezentoval paralelní vyšetřovací jednotku jako svůj vlastní nápad.“

„Co byste udělal vy, kdybyste byl šéf a dostal byste shora takový rozkaz?“

„Nad představou mě coby šéfa mi zůstává rozum stát, šéfe. Jak se dostanu do toho bytu?“

„Čekejte doma, vyzvednou vás.“

Za dvacet minut zazvonil zvonek; tenhle zvuk slýchal Harry tak zřídka, až nadskočil. Hlas, který mu oznámil, že taxík je tady, zněl v domácím telefonu kovově cize, ale Harry přesto ucítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku. A když sešel dolů a uviděl nízký červený sportovní automobil, Toyotu MR2, jeho podezření se potvrdilo.

„Dobrý večer, Hole.“ Hlas přicházel z otevřeného okénka, jenže to bylo tak nízko nad silnicí, že Harry nemohl vidět toho, kdo mluví. Harry otevřel dveře auta a přivítala ho funková kytara, klávesy syntetické jako želatinové bonbony a velice známý falsetový zpěv: „You sexy motherfucker!“

Harry se s námahou vsoukal do úzkého nízkého sedadla.

„Takže dneska večer je to na nás,“ prohlásil vrchní komisař Tom Waaler, pootevřel své teutonské čelisti a odhalil v opáleném obličeji okouzlující řadu bezvadných zubů. Jeho oči barvy polární modři však zůstaly studené. Na policejním ředitelství pracovalo mnoho lidí, kteří neměli Harryho rádi, ale pokud Harry věděl, pouze jediný k němu choval přímou nenávist. Harry si uvědomoval, že je ve Waalerových očích méněcenným členem policejního sboru, a proto jeho osobní urážkou. Harry dal zase při mnoha příležitostech najevo, že nesdílí názory Toma Waalera ani několika dalších kolegů na homouše, komouše, zneužívače sociálních dávek, Pakoše, šikmovokáče, Cigoše a jiný vosmahlý ksichty, zatímco Waaler mu oplácel tím, že ho nazýval „vychlastaným rockerem“. Nicméně Harry Waalera podezíral, že skutečným důvodem jeho nenávisti je Harryho alkoholismus. Protože Tom Waaler nesnášel slabost. Harry vycházel z toho, že právě proto tráví tolik hodin ve fitness centru a tam kope a buší do pytlů s pískem a do nových a nových sparingpartnerů. V kantýně se Harry snažil neslyšet, jak jeden z mladých kriminalistů líčí s nadšením v hlase, jak Waaler zlomil obě ruce jednomu z karatistů vietnamského gangu na hlavním nádraží. Vzhledem k Waalerovým názorům na barvu kůže připadalo Harrymu paradoxní, že kolega tráví takové množství času v soláriu fitness centra, ale možná bylo něco pravdy na tom, co tvrdily zlé jazyky: že Waaler vlastně není rasista. Se stejnou chutí totiž mlátil neonacisty i černé huby.

K tomu, co všichni věděli, se navíc řadilo to, co nevěděl nikdo, ale co někteří přece jen tušili. Už to bylo rok, co byl Sverre Olsen – jediná osoba, která by jim mohla prozradit, proč byla zavražděna Ellen Gjeltenová – nalezen v posteli s pistolí v ruce. S pistolí, z níž byla vypálena jedna rána – a s Waalerovou kulkou mezi očima.

„Dejte si pozor, Waalere.“

„Cože?“

Harry natáhl ruku a ztlumil Princeovo erotické sténání. „Teď večer to klouže.“

Motor zavrčel tiše jako šicí stroj, ale zvuk klamal, protože akcelerace dala Harrymu pocítit tvrdé opěradlo. Svištěli do kopce podél Stensparku směrem k Suhmově ulici.

„Kam jedeme?“ zeptal se Harry.

„Sem,“ odpověděl Waaler a prudce zatočil doleva přímo před protijedoucím autem. Okénko bylo stále stažené, a tak Harry uslyšel mlaskavý zvuk mokrého listí, které olízlo pneumatiky.

„Vítejte zpátky na oddělení vražd,“ prohodil Harry. „Tajná služba už o vás nestála?“

„Restrukturalizace,“ odpověděl Waaler. „Navíc šéf kriminálky i Møller chtěli, abych se vrátil. Měl jsem přece na oddělení vražd dobré výsledky, jestli si ještě vzpomínáte…“

„Jak bych na to mohl zapomenout?“

„No, o dlouhodobých účincích alkoholu se toho dost povídá…“

Harry právě položil ruku na palubní desku, když ho prudké zabrzdění vystřelilo proti čelnímu sklu. Víko přihrádky na rukavice se prudce otevřelo – Harryho trefilo do kolena něco těžkého a pak to spadlo na podlahu.

„Sakra, co to bylo?“ zasténal.

„Jericho 941, pistole izraelských policistů,“ odpověděl Waaler a vypnul motor. „Není nabitá. Nechte ji tam ležet, už jsme na místě.“

„Tady to je?“ zeptal se Harry udiveně a předklonil se, aby se mohl podívat vzhůru na žlutý blokový dům před sebou.

„No a co?“ zeptal se Waaler, který už napůl vystoupil z auta.

Harry cítil, jak se mu rozbušilo srdce. A zatímco hledal kliku dveří, běžela mu hlavou jediná myšlenka: měl Ráchel přece jen zavolat.

Mlha se vrátila. Připlížila se z ulice, z prasklin kolem zavřených oken za stromy v městské aleji, zpoza modrých vrat, která se otevřela poté, co uslyšeli Webera něco vyštěknout do domácího telefonu, a klíčovými dírkami ve dveřích, které míjeli cestou po schodech. Obemkla Harryho jako bavlněná deka, a když vešli do bytu, měl Harry pocit, že kráčí po mracích a všechno kolem něj – lidé, hlasy, praskání z vysílaček, světlo fotografova blesku – získalo snový nádech, závoj lhostejnosti, protože tohle nebylo, tohle nemohlo být skutečné. Ale když stáli u postele, kde ležela mrtvá s pistolí v pravé ruce a černým otvorem ve spánku, nedokázal se dívat na krev na polštáři ani do ženina prázdného, vyčítavého pohledu. Místo toho zíral na čelo postele, na koně s ukousnutou hlavou, a doufal, že se mlha brzy zvedne a on se probudí.

Kapitola 10 Sanssouci

Hlasy kolem sebe nevnímal.

„Jsem vrchní komisař Tom Waaler. Může mi někdo stručně popsat, co se tu stalo?“

„Přišli jsme sem před třičtvrtěhodinou. Našel ji elektrikář.“

„Kdy?“

„V pět. Okamžitě zavolal policii. Jmenuje se… počkejte… René Jensen. Mám i jeho rodné číslo a adresu.“

„Fajn. Prověřte jeho trestní rejstřík.“

„O.K.“

„René Jensen?“

„To jsem já.“

„Můžete jít sem ke mně? Moje jméno je Waaler. Jak jste se dostal dovnitř?“

„Jak už sem řek tomu druhýmu, timhletim náhradním klíčem. Přinesla mi ho v úterý do firmy, páč nemohla bejt doma, když sem tu měl makat.“

„Protože měla být v práci?“

„To netušim. Myslim, že nikde nepracovala. Jako že neměla normální práci. Řikala, že bude mít velikou výstavu nějakejch věcí.“

„Tedy umělkyně. Někdo z vás o ní slyšel?“

Ticho.

„Co jste dělal v ložnici, pane Jensene?“

„Hledal sem koupelnu.“

Jiný hlas: „Koupelna je tady za těmi dveřmi.“

„O.K. Když jste vstoupil do bytu, všiml jste si něčeho podezřelého?“

„Ééé… jako jak podezřelýho?“

„Byly dveře zamčené? Bylo otevřené nějaké okno? Zaznamenal jste nějaký zvláštní pach nebo zvuk? Cokoli.“

„Dveře byly zamčený. Neviděl sem žádný votevřený vokna, ale nijak sem po tom nepátral. Jediný, co sem cejtil, byly ňáký ředidla…“

„Terpentýn?“

Jiný hlas: „V jedné z místností jsou malířské potřeby.“

„Děkuju. Všiml jste si ještě něčeho, pane Jensene?“

„Co byla ta poslední věc?“

„Zvuky.“

„Jó, zvuky. Né, žádný zvuky, bylo tady ticho jako v hrobě, leda… haha, tak sem to nemyslel…“

„To je v pořádku, pane Jensene. Už jste se s mrtvou někdy setkal?“

„Nikdy sem ji neviděl, dokud nepřišla ke mně do firmy. Působila tak ňák nafoukaně.“

„Co potřebovala opravit?“

„Vopravit termostat u podlahovýho topení v koupelně.“

„Byl byste tak laskav a podíval se, jestli tam je opravdu nějaký problém? Jestli tedy měla vůbec podlahové topení.“

„Proč jako… aha, jo, už chápu, jako že si to celý naplánovala, abysme jí našli?“

„Tak nějak.“

„Jo, akorát ten termostat byl kaput.“

„Kaput?“

„Rozbitej.“

„Jak to víte?“

Odmlka.

„Říkali vám přece, abyste se ničeho nedotýkal, ne?“

„No jo, jenže to děsně trvalo, než ste přijeli, a já sem byl tak nervózní, že sem si musel prostě najít ňákou práci.“

„Takže teď má zemřelá termostat, který funguje?“

„No… haha… jo.“

Harry se snažil odlepit se od postele, ale nohy se mu nechtěly hnout z místa. Lékař zatlačil Anně oči, takže teď vypadala, jako by spala. Tom Waaler poslal elektrikáře domů a řekl mu, aby byl během příštích dnů k dispozici, a také odvolal policisty z výjezdové hlídky, kteří sem spěchali. Harry by nikdy nevěřil, že někdy bude mít podobný pocit, ale byl opravdu rád, že tu Tom Waaler je. Bez zkušeného kolegy by nebyla položena jediná rozumná otázka, a už vůbec by nebyla přijata rozumná rozhodnutí.

Waaler se lékaře zeptal, jestli jim může sdělit předběžný závěr.

„Kulka očividně prošla lebkou, poškodila mozek a tím přerušila veškeré vitální tělesné funkce. Za předpokladu, že je teplota v místnosti konstantní, naznačuje teplota těla, že je mrtvá nejméně šestnáct hodin. Žádné stopy násilí. Žádné injekční vpichy ani vnější známky toho, že by brala drogy. Ale…“ Lékař se efektně odmlčel. „Žíly na zápěstí naznačují, že to dřív zkoušela. Čistě spekulativní, ale kvalifikovaný odhad je manická deprese nebo jen deprese a sebevražedné sklony. Tipuju, že u nějakého psychologa najdeme její kartu.“

Harry se pokusil něco poznamenat, ale ani jazyk ho neposlouchal.

„Budu to vědět přesněji, až se na ni podívám zblízka.“

„Díky, doktore. Máte něco, Webere?“

„Zbraň je Beretta M92F, naprosto běžná zbraň. Našli jsme jenom jednu sadu otisků na pažbě a ty musí být její. Projektil byl zarytý do jednoho prkna v posteli a typ munice odpovídá zbrani, takže je evidentní, že balistická analýza ukáže, že byl vystřelen z téhle pistole. Ale kompletní zprávu dostanete zítra.“

„Fajn. Ještě jedna věc. Když přišel elektrikář, bylo zamčeno. Všiml jsem si, že zámek ve dveřích má pojistku proti zabouchnutí, což vylučuje, že by tady mohl někdo být a z bytu odejít. Leda by si dotyčný vzal s sebou klíč mrtvé a zamkl za sebou, samozřejmě. Jestli najdeme její klíč, budeme to tedy moct celkem rychle uzavřít.“

Weber přikývl a zvedl žlutou tužku, na níž visel svazek klíčů. „Leželo to na komodě v předsíni. Je to systémový klíč, takový, který odemyká vrata do dvora a všechny společné prostory. Zkontroloval jsem to a pasuje do zámku k tomuhle bytu.“

„Paráda. Takže nám v podstatě chybí jen podepsaný dopis na rozloučenou. Nějaké námitky proti tomu, když to prohlásíme za jasný případ?“

Waaler se podíval na Webera, lékaře a Harryho. „O.K. Pak můžeme o té smutné záležitosti informovat blízké příbuzné a požádat je, aby ji přišli identifikovat.“

Vyšel do předsíně, zatímco Harry stál pořád u postele. Hned poté strčil Waaler hlavu znovu dovnitř.

„Není to báječné, když je pasiáns hned vyložen, Hole?“

Harryho mozek dal hlavě pokyn, aby přikývla, ale netušil, jestli poslechla.

Kapitola 11 Iluze

Dívám se na první video. Když si ho pouštím záběr po záběru, vidím ohnivý záblesk. Částečky střelného prachu; které se ještě nezměnily v čistou energiijako žhnoucí shluk asteroidů, jenž následuje velkou kometu až do atmosféry a tam shoří, zatímco kometa sama nerušeně pokračuje dál. A nikdo s tím nemůže nic udělat, protože tahle dráha byla určena před miliony let, předtím, než se zrodilo lidstvo, než se zrodily pocity, nenávist a milosrdenství. Kulka prochází hlavou, odřezává myšlenky, obrací sny A v jádru hlavo koule se roztříští poslední reflex, který je nervovým impulzem z centra bolesti, poslední protiřečící si SOS vyslané k sobě samému, než všechno umlkne. Klikám na druhý videotitul. Dívám se z okna, zatímco počítač přede a pátrá v internetové noci. Na nebi svítí hvězdy a já myslím na to, že každá z nich je důkazem nevyhnutelnosti osudu. Nedávají smysl, jsou nadřazené potřebě logiky a souvislostí, která je člověku vrozená. A právě proto si myslím, že jsou tak krásné.

Pak je druhé video připravené. Klikám na Play. Play a play. Je to jako kočovné divadlo, které uvádí stejné představení, jen na novém místě. Tytéž repliky a pohyby, tentýž kostým, tatáž scénografie. Jen statisté jsou jiní. A závěrečná scéna. Dnes večer žádná tragédie.

Jsem sám se sebou spokojený. Našel jsem jádro postavy, kterou hraju – chladný, profesionální antagonista, který přesně ví, co chce, a zabíjí, když musí. Nikdo se nepokouší zpomalit čas, nikdo si to po události v Bogstadské ulici nedovolí A proto jsem já v těch dvou minutách Bohem, sto dvacet vteřin, tolik jsem si dopřál. A iluze funguje. Tlusté šaty pod kombinézou, dvojité vložky do bot, barevné kontaktní čočky a naučené pohyby.

Odpojuji se a v místnosti se rozhostí tma. Zvenčí ke mně doléhá pouze vzdálené šumění města. Dnes jsem se sešel s Princem. Zvláštní osoba, vyvolává ve mně ambivalentní dojem jako běhulík pestrý, malý ptáček, který se živí tím, že čistí krokodýlovi tlamu. Řekl mi, že všechno je v pořádku, že oddělení loupežných přepadení nenašlo žádnou stopu. Dostal svůj podíl a já jsem dostal židovskou pistoli, kterou mi slíbil.

Možná bych měl být rád, jenže mě už nemůže nic scelit.

Pak jsem zavolal z telefonní budky na policejní ředitelství, ale nechtěli mi nic říct, dokud jsem jim nepověděl, že jsem příbuzný Tvrdili, že to byla sebevražda, že se Anna sama zastřelila. Případ je odložen. Jen tak tak jsem stihl položit sluchátko a pak jsem se rozesmál.

ČÁST II.

.

Kapitola 12 Freitod

„Albert Camus řekl, že sebevražda je jediným skutečným filozofickým problémem,“ pronesl Aune a vzhlédl k šedému nebi nad Bogstadskou ulicí. „Protože rozhodnutí, jestli život stojí za to, aby ho člověk žil, nebo ne, odpovídá na základní filozofickou otázku. Všechno ostatní – jestli má svět tři dimenze a duch devět nebo dvanáct kategorií – přichází později.“

„Hm,“ konstatoval Harry.

„Mnozí moji kolegové zkoumali důvody toho, proč lidé páchají sebevraždy. Víš, k čemu došli? Co je nejběžnější příčina?“

„Doufal jsem, že právě na takovéhle věci mi odpovíš“ Harry musel na úzkém chodníku kličkovat mezi lidmi, aby dokázal jít zavalitému psychologovi stále po boku.

„To, že už nechtějí dál žít,“ prohlásil Aune.

„Za to by si teda zasloužili nobelovku.“

Harry zavolal předchozího večera Aunemu a domluvil se s ním, že ho v devět vyzvedne v jeho ordinaci v Drážní ulici. Minuli pobočku banky Nordea a Harry si všiml, že na druhé straně ulice stojí před obchodem 7-Eleven stále ten zelený kontejner.

„Často zapomínáme na to, že k rozhodnutí spáchat sebevraždu docházejí většinou racionálně myslící a mentálně naprosto zdraví lidé, kterým připadá, že jim život už nemá co nabídnout,“ pokračoval Aune. „Staří lidé, kteří ztratili svého životního partnera nebo jsou na tom špatně zdravotně, například“

„Tahle žena byla mladá a zdravá. Jaké racionální důvody mohla mít?“

„V tom případě je nutné nejprve definovat, co se myslí slovem racionální. Když se depresivní osoba rozhodně uniknout bolesti tím, že si vezme život, je třeba předpokládat, že si to důkladně promyslela. Na druhé straně je těžké nahlížet na sebevraždu jako na racionální skutek v situaci, kdy se depresivní osoba dostává z deprese a teprve v tom okamžiku získá dostatek sil na to, aby mohla provést aktivní čin, jímž sebevražda je.“

„Může k sebevraždě dojít úplně spontánně?“

„To samozřejmě může. Ale běžnější je, že to začne pokusem o sebevraždu, zvlášť u žen. V USA připadá u žen na jednu sebevraždu deset takzvaných sebevražedných pokusů.“

„Takzvaných?“

„Spolykat pět prášků na spaní je dostatečně závažné volání o pomoc, ale já to za pokus o sebevraždu nepovažuju, když poloplná lahvička s prášky stojí na nočním stolku.“

„Tahle se zastřelila.“

„Takže maskulinní sebevražda.“

„Maskulinní?“

„Jedním z důvodů toho, že mužům se sebevraždy častěji daří, je to, že volí agresivnější a účinnější metody než ženy. Střelné zbraně a vysoké budovy místo podřezávání zápěstí a předávkování se léky. Je to dost neobvyklé, když se žena zastřelí.“

„Podezřele neobvyklé?“

Aune pohlédl na Harryho. „Máš důvod si myslet, že to nebyla sebevražda?“

Harry zavrtěl hlavou. „Chci si jen být úplně jistý. Tady doprava, její byt je hned na začátku ulice.“

„Ulice Sanssouci?“ Aune se uchichtl a vzhlédl k hrozivým mrakům na nebi. „Samozřejmě.“

„Samozřejmě?“

„Sans souci. Bez starostí. Tak znělo jméno paláce haitského krále Christopha, který spáchal sebevraždu, když ho zajali Francouzi. To on namířil děla do nebe, aby se pomstil Bohu.“

„Aha…“

„A asi víš, co prohlásil o téhle ulici spisovatel Ola Bauer, ne? ‚Přestěhoval jsem se do ulice Sanssouci, jenže ani to nepomohlo‘.“ Aune se rozesmál, až se mu dvojitá brada třásla.

Před bránou čekal Halvorsen.

„Cestou z policejního ředitelství jsem potkal Bjarneho Møllera,“ řekl. „Tvářil se, že tenhle případ je vyřešený a uzavřený.“

„Chceme jenom prověřit pár posledních dílků skládačky,“ odvětil Harry a odemkl si klíčem, který dostal od elektrikáře.

Policejní pásky před dveřmi do bytu byly sejmuty a mrtvola byla odnesena, ale jinak se od včerejšího večera s ničím nehýbalo. Vešli do ložnice. Bílé prostěradlo na velké posteli v pološeru svítilo.

„Takže co hledáme?“ zeptal se Halvorsen, zatímco Harry roztahoval závěsy.

„Náhradní klíč k bytu,“ odpověděl Harry.

„A proč?“

„Vycházeli jsme z toho, že měla jen jeden náhradní klíč, ten, který dala elektrikáři. Trochu jsem zapátral. Systémové klíče ti neudělají v běžném zámečnictví, musí se objednat u výrobce prostřednictvím autorizovaného zámečníka. A protože klíč odemyká i společné prostory jako bránu a dveře do sklepa a tak, chce mít o klíčích vedení společenství vlastníků přehled. Proto musí mít obyvatelé písemné povolení od společenství, když si objednávají nové klíče.

A podle smlouvy se společenstvím je pak autorizovaný zámečník povinen vést přehled přidělaných klíčů ke každému jednotlivému bytu. Zavolal jsem včera večer do zámečnictví ve Vibeho ulici. Anna Bethsenová obdržela dva náhradní klíče, celkem tedy vlastnila tři klíče. Jeden jsme našli v bytě a jeden měl elektrikář. Ale kde je třetí klíč? Dokud se nenajde, nemůžeme vyloučit, že tu někdo v okamžiku její smrti byl – a pak byt zamkl.“

Halvorsen pomalu přikývl: „Takže třetí klíč.“

„Třetí klíč. Mohl bys začít hledat tady, Halvorsene? Já zatím ukážu Stálému něco jiného.“

„Dobře.“

„Jo, ještě něco. Nediv se, kdybys našel můj mobil. Asi jsem ho tady včera odpoledne nechal.“

„Myslel jsem, žes ho ztratil předevčírem.“

„Zase jsem ho našel. A znovu ztratil. Však víš…“

Halvorsen potřásl hlavou. Harry vyvedl Auneho do chodby a vedl ho k pokojům. „Požádal jsem o pomoc tebe, protože z těch, koho znám, jsi jediný, kdo maluje.“

„To je bohužel trochu přehnané.“ Aune po výstupu do schodů stále funěl.

„Dobrá, ale v každém případě víš něco o umění, takže jsem doufal, že bys mohl z tohohle něco vyvodit.“

Harry otevřel posuvné dveře do nejzazší místnosti, rozsvítil a ukázal dovnitř. Aune však místo toho, aby se podíval na ony tři obrazy, zamumlal „no ne“ a vydal se k trojramenné stojací lampě. Vytáhl z náprsní kapsy tvídového saka brýle, sklonil se a četl si něco na těžkém stojanu.

„No teda!“ vykřikl nadšeně. „Opravdická lampa od Grimmera.“

„Od Grimmera?“

„Bertol Grimmer. Světoznámý německý designér. Mimo jiné navrhl druhý památník vítězství, který nechal v roce 1941 Hitler vztyčit v Paříži. Mohl se stát jedním z největších umělců naší doby, ale když byl na vrcholu kariéry, vyšlo najevo, že je ze tří čtvrtin Rom. Poslali ho do koncentračního tábora a jeho jméno vyškrtli ze všech staveb a uměleckých děl, na nichž se podílel. Grimmer přežil, ale v kamenolomu, kde Romové pracovali, si zlomil obě ruce. Po válce dál tvořil, ale kvůli zranění už nikdy nedosáhl někdejší slávy. I když tipuju, že tahle věcička je z poválečných let“ Aune nadzvedl stínítko lampy.

Harry si odkašlal: „Měl jsem na mysli spíš tyhle portréty.“

„Amatérismus,“ odfrkl si Aune. „Koukni radši na tuhle vyřezávanou sochu. Bohyně Nemesis, nejoblíbenější poválečný motiv Bertola Grimmera. Bohyně pomsty. Pomsta je mimochodem také běžný motiv, když jde o sebevraždu. Člověk má dojem, že za mizérii jeho života můžou jiní, a tak v nich chce tím, že si vezme život, vzbudit pocity viny. Bertol Grimmer taky spáchal sebevraždu. Potom, co zavraždil svoji ženu, protože měla milence. Pomsta, pomsta, pomsta. Víš, že lidé jsou jediní živí tvorové, kteří se mstí? Na pomstě je zajímavé to…“

„Ståle?“

„Jasně, ty obrazy… Chceš, abych se z nich pokusil něco vydedukovat? No, nejsou úplně nepodobné Rorschachovým skvrnám.“

„Hm. Takovým těm obrázkům, které používáte u pacientů k vyvolávání asociací?“

„Správně. Takže problém je, že když ti vyložím tyhle obrazy, poví ti to pravděpodobně víc o mém duševním životě než o jejím. I když dneska už Rorschachovým skvrnám nikdo nevěří, takže proč ne? Tak se na to podíváme… Ty obrazy jsou dost temné. Ale asi víc naštvané než depresivní. Ale ten jeden tedy očividně není hotový.“

„Možná to tak má být, možná tvoří jeden celek?“

„Co tě k té myšlence vede?“

„Já nevím. Třeba to, že světlo z každého ramene lampy dopadá perfektně na jednotlivá plátna.“

„Hm.“ Aune si položil ruku na prsa a ukazováčkem si přejel přemýšlivě rty. „Máš pravdu. Jasně, máš pravdu. A víš co, Harry?“

„No, nevím.“

„Říká mi to – promiň mi ten výraz – úplný hovno. Je to všechno?“

„Ano. Nebo vlastně takový drobný detail, vzhledem k tomu, že sám maluješ. Jak vidíš, leží paleta nalevo od stojanu. Není to dost nepraktické?“

„Jo, pokud ovšem člověk není levák.“

„Chápu. Půjdu pomoct Halvorsenovi s hledáním. Nevím, jak bych ti poděkoval, Ståle“

„Já bych věděl. Připíšu si na další fakturu hodinu navíc“

Halvorsen byl hotov s ložnicí.

„Moc toho neměla,“ prohlásil. „Člověku to skoro připadá, jako by hledal v hotelovém pokoji. Jenom oblečení, toaletní potřeby, žehlička, ručníky, povlečení a tak. Žádná rodinná fotka, žádný dopis ani žádné osobní dokumenty.“

O hodinu později Harry pochopil, co tím Halvorsen mínil. Prošli celý byt a vrátili se do ložnice, aniž našli alespoň účet za telefon nebo bankovní výpis.

„Nic tak divného jsem ještě neviděl,“ prohlásil Halvorsen a posadil se vedle Harryho na psací stůl. „Musela tu uklidit. Možná si chtěla s sebou při odchodu vzít všechny svoje věci, celou svoji osobu, jestli chápeš, jak to myslím.“

„Chápu. Neviděls tady někde laptop?“

„Laptop?“

„Přenosný počítač.“

„O čem to mluvíš?“

„Nevidíš ten vybledlý obdélník tady ve dřevě?“ Harry ukázal na desku psacího stolu. „Vypadá to, že tu stál laptop, který je pryč“

„Vážně?“

Harry ucítil Halvorsenův pátravý pohled.

Venku na ulici se zastavili a dívali se do jejích oken v bledě žluté fasádě, zatímco Harry kouřil cigaretu připomínající tahací harmoniku, kterou našel volně ležet v náprsní kapse saka.

„To s těmi pozůstalými je zvláštní,“ nadhodil Halvorsen.

„Co jako?“

„Møller ti to neřekl? Nenašli adresu rodičů, sourozenců, nikoho, jen jednoho strýce, který sedí v base. Møller musel sám zavolat pohřební službu, aby chudáka holku odnesli. Jako by sama smrt nebyla dost osamělá.“

Harry potáhl z cigarety a díval se, jak kouř stoupá a mizí. Konec procesu, který začal, když nějaký sedlák zasel na poli v Mexiku tabákové semeno. Za čtyři měsíce semeno vyrostlo v rostlinu o výšce člověka a za další dva měsíce bylo sklizeno, upraženo, usušeno, roztříděno, zabaleno a posláno do továren R. J. Reynolds na Floridě nebo v Texasu, kde se z něj stala camelka s filtrem ve vakuovém balení, žlutá krabička camelek v kartonu, který byl naložen na loď do Evropy. A osm měsíců od doby, kdy byl tabák ještě vrcholovým lístkem na zelené klíčící rostlině pod mexickým sluncem, vypadne z balíčku v kapse kabátu opilého muže cigareta v okamžiku, kdy muž padá ze schodů nebo se vykulí z taxíku nebo si přetahuje kabát přes sebe jako deku, protože už nedokáže nebo se neodvažuje otevřít dveře do ložnice se všemi duchy pod postelí. A pak, když muž tu cigaretu konečně najde, pomačkanou a plnou drobků z kapsy, vsune si jeden její konec do svých páchnoucích úst a druhý konec zapálí. A poté, co ten usušený, nařezaný list tabáku vyvolá nakrátko v jeho těle pocit blaha, je vyfouknut a konečně, konečně svobodný. Svobodný, aby se mohl rozplynout, změnit se v nic. Aby mohl být zapomenut.

Halvorsen si dvakrát odkašlal. „Jak jsi věděl, že si objednala ty klíče zrovna v zámečnictví ve Vibeho ulici?“

Harry odhodil nedopalek na zem a přitáhl si kabát ještě těsněji. „Vypadá to, že měl Aune pravdu. Bude pršet. Jestli jedeš rovnou na ředitelství, rád se s tebou svezu.“

„V Oslu jsou určitě stovky zámečnictví, Harry.“

„Hm… Zavolal jsem místopředsedovi společenství. Knut Arne Ringnes. Fajn chlapík. Využívají tohle zámečnictví už dvacet let. Tak jedem?“

„Dobře že už jste tady,“ konstatovala Beáta Lønnová, když Harry vstoupil do House of Pain. „Včera večer jsem na něco přišla. Podívejte se na tohle.“ Přetočila video zpátky a stiskla tlačítko Pauza. Plátno zaplnil vibrující statický obraz obličeje Stiny Gretteová obrácený k zakuklenému lupičovi. „Zvětšila jsem jedno políčko videa. Chtěla jsem mít Stinin obličej v maximální možné velikosti.“

„Proč?“ zeptal se Harry a plácl sebou na jednu z židlí.

„Když se podíváte na počitadlo, uvidíte, že Řezník vystřelí za osm vteřin…“

„Řezník?“

Nesměle se usmála. „Začala jsem mu tak sama pro sebe říkat. Můj dědeček měl statek, takže jsem… no…“

„Kde?“

„Ve Valle v Setesdalu.“

„A tam jste viděla, jak se porážejí zvířata?“

„Ano.“ Tón jejího hlasu nevyzýval k rozvinutí diskuze. Beáta stiskla tlačítko Slow a obličej Stiny Gretteové ožil. Harry viděl, jak zpomaleně mrká a přitom pohybuje rty. Začal se děsit výstřelu, když Beáta náhle video zastavila.

„Vidíte to?“ zeptala se napjatě.

Trvalo několik vteřin, než to Harrymu došlo.

„Něco říká! Než ji zastřelil, něco řekla, ale na zvukovém záznamu je ticho.“

„Protože šeptá.“

„Že jsem si toho nevšiml dřív! Ale proč? A co povídá?“

„To se snad brzo dozvíme. Podařilo se mi sehnat jednoho odborníka na odečítání ze rtů z Centra pro sluchově postižené, je na cestě sem.“

„Fajn.“

Beáta se podívala na hodinky. Harry se kousl do spodního rtu, nadechl se a tiše přešel k tykání: „Víš, Beáto…“

Viděl, jak ztuhla, když použil její jméno. „Měl jsem parťačku, jmenovala se Ellen Gjeltenová.“

„Já vím,“ odpověděla rychle. „Zavraždili ji u řeky Aker.“

„Ano. Když jsme se ona a já v nějakém případu zasekli, používali jsme různé techniky pro aktivování informací zasutých v nevědomí. Asociační hry, kdy jsme si zapisovali slova na papírky a tak.“ Harry se nejistě usmál. „Možná to zní podivně, ale občas to mělo výsledky. Takže jsem si myslel, že bychom mohli zkusit něco podobného.“

„Aha?“ Harryho znovu napadlo, jak mnohem sebejistěji Beáta působí, když sleduje video nebo monitor počítače. Na něj se teď dívala takovým pohledem, jako by jí právě navrhl, že si zahrají svlékací poker.

„Rád bych věděl, jaké jsou tvoje pocity v tomhle případu,“ řekl.

Nejistě se zasmála. „Jsou pocity a pocity.“

„Zapomeň na chvíli na holá fakta.“ Harry se na židli předklonil. „Nebuď pilná holka. To, co řekneš, nemusíš mít podloženo. Jen prostě pověz, co ti napovídá tvoje tušení.“

Chvíli zírala do stolu. Harry čekal. Pak zvedla hlavu a pohlédla mu přímo do očí: „Myslím, že to bude péčko.“

„Péčko?“

„Pomníček. Jeden případ z těch padesáti procent, které nikdy nevyřešíme.“

„Aha. A proč?“

„Jednoduchá matematika. Když si vzpomeneš na všechny ty idioty, které nedokážeme chytit, má muž jako Řezník, který si to dobře promyslel a očividně ví něco o tom, jakým způsobem pracujeme, relativně dobré vyhlídky.“

„Hm.“ Harry si promnul obličej. „Takže tvoje tušení je jenom kalkulace?“

„Ne, jenom to ne. Ten způsob, jakým to provedl. Tak rozhodně. Jako kdyby ho něco hnalo…“

„Co ho žene, Beáto? Touha po penězích?“

„Nevím. Ve statistikách loupežných přepadení jsou peníze motiv číslo jedna a napětí číslo dvě a…“

„Zapomeň na statistiky, Beáto. Teď jsi kriminalistka, teď jenom neanalyzuješ videosnímky, ale své vlastní nevědomé výklady toho, co jsi viděla. Věř mi, to je to nejdůležitější, čeho by se měl kriminalista držet.“

Beáta se na něj podívala. Harry věděl, že ji z té její ulity dostane. „No tak!“ naléhal. „Co Řezníka žene?“

„City.“

„Jaké city?“

„Silné city.“

„Jaké city, Beáto?“

Zavřela oči. „Láska nebo nenávist. Nenávist. Ne, láska. Nevím.“

„Proč ji zastřelil?“

„Protože… ne.“

„No tak. Proč ji zastřelil?“ Harry kousíček po kousíčku přisouval svou židli až k její.

„Protože musí. Protože to je předem… dané.“

„Skvěle. Proč je to předem dané?“

Někdo zaklepal na dveře.

Harry by byl rád, kdyby Fritz Bjelke z Centra pro sluchově postižené neprojel na kole ulicemi centra tak strašně rychle, jen aby jim mohl poskytnout pomoc. Jenže teď stál ve dveřích, veselý zavalitý muž s kulatými brýlemi a růžovou cyklistickou helmou. Bjelke nebyl hluchý a rozhodně ne němý. Aby se mohl co nejlépe seznámit s postavením mluvidel Stiny Gretteové, přehráli mu nejprve tu část pásky, kde mohl slyšet, co Stine povídá. Zatímco se páska odvíjela, mluvil Bjelke sám bez přestání.

„Jsem odborník, ale vlastně všichni odečítáme ze rtů, i když slyšíme, co mluvčí říká. Proto je nám velmi nepříjemné, když například ve filmu nejsou obraz a zvuk synchronizované, a to i když jde jen o setiny vteřiny.“

„No,“ pokrčil rameny Harry. „Já osobně z pohybu jejích rtů nevyčtu nic.“

„Problém je, že jen třicet až padesát procent slov se dá odečíst přímo ze rtů. Pro pochopení zbytku je nutné dívat se na výraz obličeje a řeč těla a využívat svůj vlastní jazykový cit a logiku a doplňovat chybějící slova. Přemýšlet je stejně důležité jako se dívat.“

„Tady začíná šeptat,“ upozornila Beáta.

Bjelke prudce zmlkl a v hlubokém soustředění sledoval minimalistické pohyby rtů na plátně. Beáta zastavila nahrávku, než padl výstřel.

„Jasně,“ přikývl Bjelke. „Ještě jednou.“

A potom: „Znovu.“

Pak: „Ještě jednou, prosím.“

Po sedmi opakováních prohlásil, že viděl dost. „Nerozumím tomu, co tím myslí,“ řekl. Harry a Beáta si vyměnili pohled. „Ale myslím, že vím, co povídá.“

Beáta poskakovala chodbou ve snaze udržet s Harrym krok.

„Je považován za jednoho z našich nejlepších odborníků v téhle oblasti,“ zdůraznila.

„No a co?“ namítl Harry. „Sám přece tvrdil, že si není jistý.“

„Ale co když opravdu řekla to, co si myslí Bjelke?“

„Nesedí to. Musel přehlédnout zápor.“

„Nesouhlasím.“

Harry prudce zastavil a Beáta do něj skoro narazila. Vyděšeně se mu podívala do doširoka otevřeného oka. „Prima,“ usmál se.

Beáta vypadala zmateně. „Co tím myslíš?“

„To, že nesouhlasíš, je prima. Nesouhlas znamená, že jsi možná viděla nebo pochopila něco jiného, i když ještě zrovna nevíš co. A já jsem něco nepochopil.“ Znovu vykročil. „Takže vycházejme z toho, že máš pravdu. Zamysleme se nad tím, kam nás to může zavést.“ Zastavil se u výtahu a stiskl přivolávač.

„Kam teď jdeš?“ zeptala se Beáta.

„Prověřit jeden detail. Vrátím se do hodiny.“

Dveře výtahu se otevřely a z výtahu vystoupil šéf oddělení Ivarsson.

„No ne!“ rozzářil se. „Mistr detektiv na stopě? Nějaké novinky?“

„Smyslem paralelních týmů je snad to, že si toho nemáme moc sdělovat,“ namítl Harry, obešel ho a nastoupil do výtahu. „Jestli jsem tedy vás a FBI správně pochopil.“

Ivarsson se široce usmál a dokázal si udržet pevný pohled. „Klíčové informace musíme samozřejmě sdílet.“

Harry stiskl tlačítko prvního patra, ale Ivarsson se postavil do dveří a zablokoval je. „Takže?“

Harry pokrčil rameny. „Stine Gretteová něco zašeptala lupiči, než vystřelil.“

„Vážně?“

„Myslíme si, že zašeptala: ‚Já za to můžu‘.“

„‚Já za to můžu‘?“

„Ano.“

Ivarsson svraštil čelo. „Ale to přece nedává smysl. Líp by tam sedělo, kdyby řekla ‚Já za to nemůžu‘, tedy že není její vina, že vedoucí pobočky potřeboval na naházení peněz do brašny o šest vteřin víc.“

„Nesouhlasím,“ namítl Harry a podíval se demonstrativně na hodinky. „Pomáhal nám s tím náš nejpřednější odborník na tuhle oblast. Ale detaily vám může povědět Beáta.“

Ivarsson se opřel o jedno křídlo výtahových dveří, které mu zuřivě narážely do zad. „Takže ve zmatku zapomněla ‚ne‘? To je všechno, co máte? Beáto?“

Beáta zčervenala. „Právě jsem začala zkoumat video z loupeže v Kostelní ulici.“

„Nějaké závěry?“

Pohledem přelétala od Ivarssona k Harrymu. „Prozatím ne.“

„Takže nic,“ konstatoval Ivarsson. „Tak to vás možná potěší, že jsme sem k výslechu pozvali všech devět podezřelých. A máme plán, jak konečně vyrazit něco z Raskola.“

„Z Raskola?“ zeptal se Harry.

„Z Raskola Baxheta, krále podsvětí osobně,“ vysvětlil Ivarsson, chytil se za poutka u kalhot, nadechl se a se spokojeným zazubením si kalhoty povytáhl. „Ale detaily vám určitě může povědět Beáta.“

Kapitola 13 Mramor

Harry si uvědomoval, že je, co se týče jistých věcí, malicherný. Třeba Bogstadská ulice. Neměl rád tuhle rušnou nákupní třídu. Nevěděl úplně přesně proč, možná to bylo jen proto, že v téhle ulici, vydlážděné zlatém a ropou, která je vrcholem štěstí ve Šťastné zemi, se nikdo neusmíval. Harry sám se neusmíval, ale on bydlel ve čtvrti Bislett, neplatili mu za to, aby se usmíval, a právě teď měl několik dobrých důvodů proč se neusmívat. Jenže to neznamenalo, že by Harry, podobně jako většina Norů, neoceňoval, když se někdo usmívá na něj.

Harry se v duchu snažil omlouvat chlapce za pultem obchodu 7-Eleven tím, že možná nenávidí svou práci, že třeba také bydlí v Bislettu a že zase začalo lít jako z konve.

Bledý obličej s červenými zanícenými uhry pohlédl s nezájmem na Harryho identifikační průkaz: „Jak mám asi vědět, jak dlouho tu ten kontejner stojí?“

„Protože je zelený a zakrývá vám polovinu výhledu do Bogstadské ulice,“ odpověděl Harry.

Chlapec zasténal a dal si ruce v bok; boky měl tak úzké, že mu sotva držely kalhoty. „Týden. Tak nějak. Helejte, za váma čeká fronta lidí.“

„Hm. Díval jsem se do něj. Skoro nic v něm není, až na pár prázdných láhví a novin. Víte, kdo si ho objednal?“

„Ne.“

„Vidím, že máte nad pultem bezpečnostní kameru. Podle úhlu nastavení to vypadá, že snímá i kontejner za oknem.“

„Když to říkáte, tak asi jo.“

„Jestli máte ještě nahrávku z minulého pátku, rád bych ji viděl.“

„Zavolejte zejtra, to tu bude Tobben.“

„Tobben?“

„Vedoucí.“

„V tom případě navrhuju, abyste zavolal Tobbenovi teď a zeptal se ho, jestli mi můžete dát tu pásku, pak už vás nebudu zdržovat.“

„Koukněte se za sebe,“ vyjekl a uhry mu ještě víc zrudly. „Nemám čas hledat teď nějaký video.“

„Aha,“ odpověděl Harry, aniž se otočil. „Tak třeba po zavírací době?“

„Máme otevříno dvacet čtyři hodin denně,“ odpověděl chlapec a obrátil oči v sloup.

„To byl vtip,“ vysvětlil Harry.

„Tak to jo, chacha,“ odpověděl chlapec náměsíčným hlasem. „Tak cete něco, nebo ne?“

Harry zavrtěl hlavou a chlapec přes něj zavolal: „Další prosim!“

Harry vzdychl a otočil se k frontě, která se shlukla u pultu: „Žádné další prosím. Jsem z osloské policie.“ Zvedl svůj průkaz. „A tahle osoba je zatčená, protože neumí pořádně vyslovit slovo ‚chcete‘.“

Jak už bylo řečeno, byl Harry, co se týče jistých věcí, malicherný. A zrovna teď ho odezva uspokojila. Dělalo mu radost, když se na něj někdo usmíval.

Ale ne tím úsměvem, který je patrně součástí výuky kazatelů, politiků a pracovníků pohřební služby. Ti se během mluvení usmívají očima, a to dodávalo panu Sandemannovi z pohřební služby Sandemann takovou vřelost, která společně s teplotou v márnici pod Majorstuenským kostelem způsobila, že se Harry otřásl. Rozhlédl se. Dvě rakve, jedna židle, jeden věnec, jeden pracovník pohřební služby, jeden černý oblek a jedna pleš s přehazovačkou.

„Vypadá tak pěkně,“ konstatoval Sandemann. „Mírně. Jako by odpočívala. Ctnostně. Jste asi z rodiny?“

„Ne tak docela.“ Harry ukázal svůj průkaz v naději, že vřelost je vyhrazena pro pozůstalé. Nebyla.

„Je to tragédie, když tak mladý člověk odejde takhle,“ usmíval se Sandemann a přitom spínal dlaně. Měl nezvykle vyzáblé a kostnaté prsty.

„Rád bych si prohlédl šaty, které měla zemřelá na sobě, když ji našli,“ požádal Harry. „V kanceláři mi řekli, že jste je odnesl sem.“

Sandemann přikývl, donesl bílý plastový pytel a vysvětlil, že to se dělá pro případ, že by se objevili rodiče nebo sourozenci, a on by se tedy šatů mohl zbavit. Harry marně pátral v kapsách černé sukně.

„Hledáte něco konkrétního?“ zeptal se Sandemann nevinným tónem a naklonil se Harrymu přes rameno.

„Klíč od domu,“ odpověděl Harry. „Nenašli jste ho třeba, když jste…“ Zažíral na Sandemannovy kostnaté prsty, „… ji svlékali?“

Sandemann zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Pod oblečením měla už jen tělo. Kromě té fotky v botě, samozřejmě.“

„Fotky?“

„Ano. Zvláštní, že? Nejspíš nějaký jejich zvyk. Ještě pořád ji v té botě má.“

Harry vytáhl z pytle černou botu na vysokém podpatku a v záblesku se mu Anna vybavila, jak stála ve dveřích, když přicházel: černé šaty, černé boty, červená ústa. Sytě červená ústa.

Fotka byla zmačkaná momentka ženy a tří dětí na pláži, vypadalo to jako prázdninový snímek z nějakého místa v Norsku s pobřežními skalisky a vysokými borovicemi na kopcích v pozadí.

„Byl tady někdo z rodiny?“ zeptal se Harry.

„Jenom její strýc. V doprovodu vašeho kolegy, samozřejmě.“

„Samozřejmě?“

„Ano, jestli jsem to dobře pochopil, odpykává si trest.“

Harry neodpověděl. Sandemann se předklonil a shrbil se tak, že mu malá hlava poklesla mezi ramena, takže připomínal supa. „Za co tak asi?“ Šeptající hlas zněl také jako chraplavý ptačí křik. „Když se nesmí ani zúčastnit pohřbu, mám na mysli.“

Harry si odkašlal. „Můžu ji vidět?“

Sandemann vypadal zklamaně, ale mávl zdvořile rukou k jedné z rakví.

Jako obvykle Harryho překvapilo, nakolik dokáže profesionálně odvedená práce zkrášlit mrtvolu. Anna vypadala opravdu mírně. Dotkl se jejího čela. Jako by sáhl na mramor.

„Co ten náhrdelník?“ zeptal se Harry.

„Zlaté mince,“ odpověděl Sandemann. „Přinesl ho strýc.“

„A co je tohle?“ Harry zvedl svazek papírů spojený silnou hnědou gumičkou. Byly to stokoruny.

„Nějaký jejich zvyk,“ vysvětlil Sandemann.

„Jaký ‚jejich‘, o kom to mluvíte?“

„To jste nevěděl?“ Sandemann se usmál tenkými vlhkými rty. „Byla romského původu“

Všechny stoly v kantýně policejního ředitelství byly obsazeny čile konverzujícími kolegy. S výjimkou jednoho. Harry k němu došel.

„Postupně se s lidmi seznámíš,“ řekl. Beáta se na něj nechápavě podívala a jemu došlo, že možná mají víc společného, než si myslel. Posadil se a položil před ní videokazetu. „Tohle je z obchodu 7-Eleven šikmo přes ulici naproti bance ze dne přepadení. Plus jeden záznam z předchozího čtvrtka. Můžeš se na to podívat, jestli bys nenašla něco zajímavého?“

„Myslíš jako podívat se, jestli tam lupič třeba nezašel?“ zamumlala Beáta s pusou plnou chleba s paštikou. Harry se podíval na její z domova přinesenou svačinu.

„Jo,“ odpověděl. „Doufat můžeme, ne?“

„Jasně,“ odpověděla, a jak se snažila polknout, vhrkly jí do očí slzy. „V roce 1993 došlo k přepadení spořitelny na Frogneru a lupič si přinesl na peníze igelitové tašky. Byla na nich reklama Shell, takže jsme zkontrolovali záznam z bezpečnostní kamery u nejbližší benzínky Shell. Ukázalo se, že lupič si je tam koupil deset minut před přepadením. Ve stejném oblečení, jen bez masky. Zatkli jsme ho o půl hodiny později.“

„My před deseti lety?“ vypadlo z Harryho.

Beátin obličej změnil barvu jako semafor. Popadla krajíc chleba a pokusila se za ním schovat. „Můj otec,“ zamumlala.

„Omlouvám se, nemyslel jsem to tak.“

„To nic,“ vyhrkla.

„Tvůj otec…“

„Zemřel. Už je to dávno.“

Harry poslouchal, jak Beáta žvýká, přitom zkoumal své ruce.

„Proč jsi přinesl pásku z týdne před přepadením?“ zeptala se Beáta.

„Kontejner,“ vysvětlil Harry.

„Co je s ním?“

„Zavolal jsem do Technických služeb a poptal jsem se. Objednal si ho v úterý jistý Stein Sobstad z Průmyslové ulice a na dohodnuté místo přímo před obchod 7-Eleven ho přivezli den nato. V Oslu bydlí dva Steinové Sobstadové a oba popírají, že by si objednali nějaký kontejner. Moje teorie zní, že lupič si ho tam nechal umístit proto, aby zakrýval výhled z okna, a kamera ho tedy nezachytila zepředu, až bude cestou z banky přecházet ulici. Jestliže si to byl tentýž den v obchodě obhlédnout, možná uvidíme člověka, jak se dívá do kamery a z okna směrem k bance, aby si zkontroloval úhly a tak.“

„Když budeme mít štěstí, tak ano. Svědek před obchodem 7-Eleven ale tvrdí, že lupič byl ještě maskovaný, když přecházel ulici, takže proč by se měl namáhat s tím kontejnerem?“

„Možná měl v plánu sundat si kuklu, až bude přecházet ulici.“ Harry vzdychl. „Já nevím, vím jenom to, že s tím zeleným kontejnerem něco nesedí. Stojí tam týden a kromě kolemjdoucích, kteří do něj sem tam vyhodí odpadky, ho nikdo nepoužil.“

„Dobře,“ přikývla Beáta, vzala kazetu a vstala.

„Ještě něco. Co víš o tom Raskolu Baxhetovi?“

„O Raskolovi?“ Beáta svraštila čelo. „Než se sám udal, byl v podstatě mytickou postavou. Jestli je pravda, co se povídá, byl nějakým způsobem zapletený do devadesáti procent bankovních loupeží v Oslu. Myslím, že je schopný identifikovat každého, kdo někdy tady ve městě během posledních dvaceti let přepadl banku.“

„Takže na tohle ho Ivarsson potřebuje… Kde sedí?“

Beáta ukázala palcem přes rameno. „Přímo naproti, oddělení A.“

„V Botsenu?“

„Ano. A dokud tam bude sedět, odmítá promluvit s jakýmkoli policistou byť jen slovo.“

„Proč si teda Ivarsson myslí, že ho k tomu přiměje?“

„Našel konečně něco, co by Raskol chtěl, a může s ním o tom vyjednávat. V Botsenu se říká, že to je jediná věc, o kterou Raskol požádal od doby, kdy tam přišel. Jde o nedávno zesnulou příbuznou.“

„Vážně?“ podivil se Harry a doufal, že ho obličej neprozradí.

„Za dva dny má pohřeb a Raskol poslal naléhavou žádost řediteli věznice, aby se ho mohl zúčastnit“

Když Beáta odešla, zůstal Harry ještě chvíli sedět u stolu. Pauza na svačinu skončila a kantýna se vyprazdňovala. Provozovaly ji Státní jídelny a byla natolik světlá a útulná, že Harry raději jídával jinde. Ale najednou ho napadlo, že právě tady tančil s Ráchel na vánočním večírku, přesně na tomhle místě se rozhodl, že ji získá. Nebo se ona rozhodla, že získá jeho. Ještě pořád si pamatoval pocit vlnících se zad pod svou dlaní.

Ráchel.

Za dva dny má Anna pohřeb a nikdo z kolegů nepochybuje o tom, že zemřela vlastní rukou. Jediný člověk, který tam byl a mohl by jim oponovat, je on sám, jenže si nic nepamatuje. Tak proč to nenechá být? Může ztratit všechno, vyhrát nic. Proč na to nemůže zapomenout přinejmenším kvůli nim dvěma, kvůli sobě a Ráchel?

Harry si opřel lokty o stůl a skryl obličej v dlaních.

A i kdyby kolegům dokázal oponovat, udělal by to?

U sousedního stolu se otočili, když uslyšeli, jak se židle prudce posunula po podlaze. Uviděli nakrátko ostříhaného dlouhonohého policistu se špatnou pověstí, jak se řítí z kantýny ven.

Kapitola 14 Štěstí

Zvonek nad dveřmi do stísněné temné trafiky se rozcinkal, když dovnitř vběhli dva muži. Elmerova trafika, jeden z posledních krámků svého druhu, se specializovanými časopisy pro milovníky motorismu, lovu, sportu a softporna na jedné stěně, s cigaretami a doutníky na stěně druhé a se třemi svazky sázkových kuponů rozhozenými na pultě mezi potícími se lékořicovými tyčinkami a suchými šedými marcipánovými prasátky se stuhou z loňských Vánoc.

„To bylo jen tak tak,“ poznamenal Elmer, hubený plešatý muž kolem šedesátky s knírem a se severonorskou melodií v hlase.

„Kruci, to přišlo rychle,“ přitakal Halvorsen a otřepával si z ramen kapky deště.

„Typický podzim v Oslu,“ pokračoval Seveřan naučeným bokmálem. „Buď sucho, nebo liják. Dvacítku camelek?“

Harry přikývl a vytáhl peněženku.

„A dva šťastné losy pro mladého strážmistra?“ Elmer natáhl k Halvorsenovi ruku se šťastnými losy, ten se zeširoka usmál a rychle je strčil do kapsy.

„Můžu si uvnitř zakouřit, Elmere?“ zeptal se Harry a mžoural na lijavec, který za špinavou výlohou bičoval náhle liduprázdný chodník.

„Pro mě za mě,“ odpověděl Elmer a vrátil jim drobné. „Jedy a automaty, to je moje živobytí.“

Mírně se uklonil a odporoučel se za nakřivo visící hnědý závěs, zpoza něhož slyšeli chrchlání překapávače na kávu.

„Tady je ta fotka,“ řekl Harry. „Chci jenom, abys zjistil, kdo je ta žena.“

„Jenom?“ Halvorsen se podíval na zrnitou pomačkanou fotografii, kterou mu Harry podal.

„Začni s tím, kde byla ta fotka pořízena,“ navrhl Harry a prudce a silně se rozkašlal, jak se pokusil zadržet cigaretový kouř v plicích. „Vypadá to jako nějaké prázdninové místo. Určitě tam budou mít někde malý obchod s potravinami, někdo tam bude pronajímat chatky nebo tak něco. Jestli tam ta rodina na fotce jezdí na dovolenou pravidelně, někdo z těch, kdo tam pracují, bude vědět, kdo to je. Až to zjistíš, přenecháš zbytek mně.“

„A to všechno jenom proto, že ta fotka ležela v botě?“

„Není to obvyklé místo pro ukládání fotek, nebo snad JO?“

Halvorsen pokrčil rameny a vyhlédl na ulici.

„Nepřestává to,“ konstatoval Harry.

„Vím, ale potřebuju se dostat domů.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli věcem, kterým se říká život. Nic, co by tebe zajímalo.“

Harry pozvedl koutky úst, aby ukázal, že pochopil, že to měl být vtípek. „Užij si to.“

Zvonečky se rozcinkaly a za Halvorsenem se zabouchly dveře. Harry potáhl z cigarety, a zatímco studoval Elmerův výběr čtivá, napadlo ho, jak málo zájmů sdílí s průměrným norským mužem. Je to snad proto, že už žádné zájmy nemá? Hudba, to ano, jenže za posledních deset let nikdo nenahrál nic dobrého, ani staří borci ne. Film? Pokud se mu v současnosti podařilo vyjít z kina, aniž se cítil jako po lobotomii, považoval se za šťastlivce. Jinak nic. Jinými slovy: jediné, co ho nadále zajímalo, bylo pátrat po lidech a zavírat je do vězení. A ani to už mu srdce nerozbušilo stejně rychle jako dřív. Hrozné je, pomyslel si Harry a položil ruku na Elmerův chladný hladký pult, že mě ten stav vůbec neznepokojuje. Že jsem kapituloval. Že mi připadá osvobozující stárnout.

Zvonečky se znovu zuřivě rozcinkaly.

„Zapomněl jsem ti povědět o tom klukovi, kterýho jsme včera lapli za nezákonný držení zbraně,“ řekl Halvorsen. „Roy Kvinsvik, jeden ze skinů z Pizzy u Herberta.“ Stál ve dveřích a kolem mokrých bot mu tančil déšť.

„Hm?“

„Očividně měl strach, takže jsem mu doporučil, aby mi vyklopil něco užitečného, jestli ho z toho mám nechat vyváznout lacino.“

„Prý viděl Sverreho Olsena ve čtvrti Grunerlokka tu noc, co byla zavražděna Ellen.“

„No a? Na to máme víc svědků.“

„Jo, jenže tenhle maník zahlédl Olsena, jak sedí v autě s nějakým mužem a mluví s ním.“

Harrymu upadla cigareta na podlahu. Nechal ji ležet.

„Ví, kdo to byl?“ zeptal se pomalu.

Halvorsen zavrtěl hlavou. „Ne, poznal jenom Olsena.“

„Máš popis?“

„Pamatuje si jenom to, že mu připadalo, že ten chlap vypadal jako policajt. Ale tvrdil, že by ho možná poznal.“

Harry cítil, jak se mu pod kabátem rozlévá teplo, a vyslovil zřetelně každé slovo: „Všiml si, co to bylo za auto?“

„Ne, prý jen proběhl kolem.“

Harry přikývl a rukou hladil pult.

Halvorsen si odkašlal: „Ale má dojem, že to byl sporťák.“

Harry se podíval na cigaretu ležící a čadící na podlaze. „Barva?“

Halvorsen máchl lítostivě rukou.

„Byl červený?“ zeptal se Harry tichým zastřeným hlasem.

„Cos říkal?“

Harry se narovnal. „Nic. Pamatuj si jméno toho kluka. A jdi domů za svým životem.“

Zvonečky zacinkaly.

Harry přestal hladit pult, ruku na něm nechal jen ležet. Najednou mu pult připadal jako z chladného mramoru.

Astrid Monsenové bylo čtyřicet pět let, živila se překládáním francouzské beletrie ve své domácí kanceláři v ulici Sanssouci a v jejím životě nebyl žádný muž, zato však nahrávka se psím štěkotem, která běžela pořád dokola a kterou nechávala v noci puštěnou u vstupních dveří. Harry slyšel její kroky a také slyšel, jak zachrastily nejméně tři zámky, než se dveře otevřely na škvírku a z ní vykoukl malý pihovatý obličej pod černými kudrnami.

„Uf,“ pronesl obličej, když spatřil Harryho ohromnou postavu.

I když Harry obličej neznal, získal okamžitě dojem, že už se s ním někde setkal. Důvodem byl možná Annin detailní popis bázlivé sousedky.

„Harry Hole z oddělení vražd,“ pronesl a ukázal jí průkaz. „Omlouvám se, že ruším tak pozdě odpoledne. Mám několik otázek týkajících se večera, kdy zemřela Anna Bethsenová.“

Pokusil se na ni konejšivě usmát, když viděl, že jí dělá problém sklapnout pusu. Koutkem oka zahlédl, jak se záclona na skle sousedovic dveří pohnula.

„Můžu dál, paní Monsenová? Vyřídíme to během chviličky.“

Astrid Monsenová ustoupila o dva kroky a Harry využil příležitosti, vklouzl dovnitř a zavřel za sebou. Nyní se mu nabídl pohled na celý její afroúčes. Očividně si ho nabarvila na černo a rámoval její malý bílý obličej jako obří globus.

Stáli přímo proti sobě ve spoře osvětlené chodbě se sušenými květinami a zarámovaným plakátem z Chagallova muzea v Nice.

„Už jste mě někdy viděla?“ zeptal se Harry.

„Co… tím myslíte?“

„Jenom jestli jste mě už někdy viděla. K tomu dalšímu se dostanu.“

Otevřela a zavřela ústa. Pak prudce zavrtěla hlavou.

„Fajn,“ řekl Harry. „Byla jste v úterý večer doma?“

Váhavě přikývla.

„Viděla nebo slyšela jste něco?“

„Nic,“ odpověděla. Na Harryho vkus příliš rychle.

„V klidu si to rozmyslete.“ Pokusil se přátelsky usmát, což nebyla nejlépe naučená část jeho omezeného repertoáru výrazů obličeje.

„Vůbec,“ špitla a upírala pohled na dveře za Harrym, „nic.“

Když Harry vyšel na ulici, zapálil si cigaretu. Slyšel, jak Astrid Monsenová zamyká bezpečnostní zámek, jakmile se za ním zavřely dveře. Chudák. Byla poslední v pořadí a on mohl konstatovat, že ten večer, kdy Anna zemřela, nikdo v domě neviděl ani neslyšel na chodbě ani jeho, ani nikoho jiného.

Po dvou šlucích cigaretu zahodil.

Doma se usadil do ušáku a dlouho se díval na červené oko záznamníku, než stiskl tlačítko pro přehrávání. Měl tam vzkaz od Ráchel, která mu přála dobrou noc, a od jednoho novináře, který chtěl vyjádření k těm dvěma bankovním loupežím. Pak přetočil pásku zpátky a poslechl si zprávu od Anny: „A byl bys tak laskavý a vzal si na sebe ty rifle, co se mi tak líbí?“

Přejel si rukou obličej. Pak vytáhl pásku a vyhodil ji do koše.

Venku ťukal déšť a uvnitř Harry přepínal televizní programy. Házená žen, nekonečný seriál a vědomostní soutěž, kde se člověk mohl stát milionářem. Harry si nakonec vybral SVT, kde jeden filozof a jeden sociální antropolog diskutovali o pojmu pomsta. První tvrdil, že země jako USA, které reprezentují určité morální hodnoty jako svobodu a demokracii, mají morální povinnost se mstít za útoky na své teritorium, protože se jedná také o útok na tyto hodnoty. „Pouze hrozba odplaty – a její vykonání – může ochránit tak zranitelný systém, jakým je demokracie.“

„Co když se ony hodnoty, které demokracie reprezentuje, stanou samy oběťmi aktu pomsty?“ kontroval druhý. „Co když je dotčeno právo jiného národa s ohledem na mezinárodní právo? Jaké hodnoty člověk brání, když zbavuje práv nevinné civilní obyvatelstvo při honu na provinilce? A co s morálními hodnotami, které přikazují, že máte nastavit druhou tvář?“

„Problém je,“ opáčil druhý a usmál se, „že člověk má jen dvě tváře, ne?“

Harry televizi vypnul. Uvažoval, jestli má zavolat Ráchel, ale usoudil, že je příliš pozdě. Pokoušel se chvíli si číst v jedné knize Jima Thompsona, ale zjistil, že v ní chybí strany dvacet čtyři až třicet osm. Vstal a přecházel po místnosti. Otevřel ledničku a bezcílně zíral na čerstvý sýr a sklenici jahodové marmelády. Měl na něco chuť, ale nevěděl na co. Dveře ledničky prudce přibouchl. Koho se to pokouší oklamat? Má chuť na alkohol.

Ve dvě hodiny v noci se probudil v křesle, oblečený. Vstal, došel do koupelny a vypil sklenici vody.

„Kurva,“ řekl sám sobě do zrcadla. Došel do ložnice a zapnul počítač. Našel na internetu 104 článků o sebevraždě, ale žádný o pomstě, jen hesla a spoustu odkazů na motivy pomsty v literatuře a v řecké mytologii. Chystal se počítač vypnout, když si vzpomněl, že už si několik týdnů nezkontroloval e-mailovou schránku. Měl tam dva maily. První byl od poskytovatele internetového připojení a informoval ho o odstávce před čtrnácti dny. Druhý měl v kolonce odesílatele napsáno anna.beth@chello.no. Klikl na něj a přečetl si zprávu: Ahoj Harry. Nezapomeň na ten klíč. Anna. Čas odeslání ukazoval, že mu ji Anna poslala dvě hodiny předtím, než se s ní měl naposledy setkat. Přečetl si ji ještě jednou. Tak krátká. Tak… prostá. Předpokládal, že lidé si posílají právě takovéhle zprávy. Ahoj Harry. Nezasvěcenému by asi připadalo, že jsou staří známí, ale oni si byli blízcí jen kdysi šest týdnů a Harry ani nevěděl, že Anna zná jeho e-mailovou adresu.

Když usnul, zdálo se mu o tom, že zase stojí v bance se zbraní v ruce. Lidé kolem něj byli z mramoru.

Kapitola 15 Gadžo

„Dneska je teda vážně pěkně,“ zahlaholil Bjarne Møller, když vplul následujícího rána do Harryho a Halvorsenovy kanceláře.

„Vy, co máte okno, to musíte vědět nejlíp,“ ušklíbl se Harry, aniž vzhlédl od hrnku s kávou. „A novou kancelářskou židli,“ dodal, když se Møller svalil do Halvorsenovy rozbité židle, která na to zareagovala bolestným výkřikem.

„Nazdárek,“ řekl Møller. „Dneska máme špatnou náladu?“ ^

Harry pokrčil rameny. „Brzo mi bude čtyřicet a začal jsem dávat přednost mírnému mrzoutství. Je na tom něco špatného?“

„Samozřejmě. Mimochodem, jsem rád, že vás vidím v obleku“

Harry udiveně nazdvihl klopu saka, jako by si svého tmavého obleku všiml teprve teď.

„Včera byla schůzka šéfů oddělení,“ pokračoval Møller. „Chcete slyšet kratší, nebo delší verzi?“

Harry míchal v hrnku tužkou. „Nesmíme už dál pátrat v případu Elleniny smrti, je to tak, že?“

„Ten případ je dávno vyřešený, Harry. A šéf technického si stěžuje, že je otravujete s tím, aby prověřili všechny možné staré technické stopy.“

„Včera se objevil nový svědek, který…“

„Vždycky se objeví nějaký nový svědek, Harry. Už toho prostě mají dost.“

„Ale…“

„Tečka, Harry. Je mi líto.“

Møller se otočil ve dveřích. „Jděte někam ven na sluníčko. Tohle je asi na delší dobu poslední teplý den.“

„Povídá se, že svítí slunce,“ prohodil Harry, když došel za Beátou do House of Pain. „Jen abys to věděla.“

„Zhasni,“ řekla. „Něco ti ukážu.“

V telefonu zněl její hlas vzrušeně, ale neprozradila mu, o co jde. Zvedla dálkové ovládání: „Nenašla jsem nic na pásce z toho dne, kdy byl kontejner objednán, ale podívej se na tohle ze dne přepadení.“

Na plátně hleděl Harry na záběry ze 7-Eleven. Za výlohou stál zelený kontejner, uvnitř byli vidět pudinkoví šneci, zátylek a hýžďová rýha chlapce, s nímž včera mluvil. Chlapec obsluhoval dívku, která si kupovala mléko, časopis Marianne a kondomy.

„Záznam je z 15:05, takže patnáct minut před přepadením. Teď se koukej.“

Dívka si vzala věci a odešla, fronta postoupila vpřed a muž v černé kombinéze a kšiltovce s krytem uší, stažené dobře do čela, ukázal na něco na pultě. Hlavu měl skloněnou tak, aby mu nebylo vidět do obličeje. Pod paží držel černou splácnutou brašnu.

„A sakra,“ zašeptal Harry.

„To je Řezník,“ vyhrkla Beáta.

„Určitě? Spousta lidí nosí černou kombinézu a lupič neměl kšiltovku.“

„Až poodejde od pultu, uvidíš, že má na sobě stejné boty jako na záznamu z přepadení. A všimni si, že na levé straně se mu něco boulí. To je ágétrojka.“

„Přilepil si ji páskou k tělu. Ale co proboha dělá v 7-Eleven?“

„Ceká na transport peněz a musí mít výhled odněkud, kde si ho nikdo nevšimne. Už si to tady obhlídnul předtím a ví, že bezpečnostní agentura přijede mezi 15:15 a 15:20. Mezitím se tu zrovna nemůže potulovat s kuklou a hlásat, že hodlá přepadnout banku – proto má na sobě kšiltovku, která mu zakrývá většinu obličeje. Když přistupuje k pokladně, je vidět, pokud se člověk dobře podívá, jak se na pultě pohybuje obdélníček světla. To je odraz skel. Máš na očích sluneční brejle, ty řeznickej hajzle.“ Mluvila tiše, ale rychle a tak vzrušeně, jak ji Harry ještě nikdy neslyšel. „Očividně ví, že mají v 7-Eleven bezpečnostní kameru, neukazuje nám ani kousek obličeje. Podívej se, jak si hlídá úhly! Má to fakt vymakaný, to se mu musí nechat.“

Chlapec za pultem podal muži v kombinéze pudinkového šneka a současně si vzal desetikorunovou minci, kterou muž položil na pult.

„Hele!“ vykřikl Harry.

„Správně. Nemá rukavice. Jenže to nevypadá, že by se v obchodě něčeho dotkl. A tady je ten obdélníček světla, o kterém jsem mluvila“

Harry neviděl nic.

Muž vyšel z obchodu, zatímco chlapec obsluhoval posledního člověka ve frontě.

„Hm. Začneme znovu hledat svědky,“ prohlásil Harry a vstal.

„Nebyla bych moc optimistická,“ zamračila se Beáta s pohledem stále upřeným na plátno. „Nezapomeň, že se přihlásil jediný svědek, který viděl Řezníka, jak v pátečním shonu utíká pryč. Davy lidí jsou pro lupiče nejlepším úkrytem.“

„Fajn, ale máš jiný návrh?“

„Aby ses zase posadil. Jinak přijdeš o vrcholné číslo.“

Harry se na ni podíval s mírným údivem a otočil se k plátnu. Chlapec za pultem se otočil otočil do kamery s prstem zarytým hluboko do nosu.

„Vrcholné číslo? Jak se to vezme,“ zamumlal Harry.

„Podívej se na kontejner za výlohou.“

Výhled trochu zhoršoval odraz ve skle, přesto zřetelně viděli muže v černé kombinéze. Stál na kraji chodníku mezi kontejnerem a zaparkovaným autem. Ke kameře byl obrácen zády a ruku měl položenou na kontejneru. Vypadalo to, že pozoruje banku, přitom jedl pudinkového šneka. Brašnu odložil na chodník.

„Tohle je jeho pozorovatelna,“ řekla Beáta. „Objednal si kontejner právě na tohle místo. Geniálně jednoduché. Může sledovat, kdy přijede transport peněz, a zároveň zůstává skrytý před bezpečnostními kamerami z banky. A všimni si, jak stojí. Za prvé ho polovina kolemjdoucích na chodníku ani nemá možnost vidět kvůli kontejneru. A ti, co ho vidět můžou, spatří muže v kombinéze a kšiltovce vedle kontejneru, stavebního dělníka, zaměstnance stěhovací služby, opraváře. Zkrátka nic, co by někomu utkvělo v hlavě. Není divu, že nemáme žádné svědky.“

„Na tom kontejneru nechal pár pěkných otisků prstů,“ poznamenal Harry. „Škoda že minulý týden pořád jen pršelo.“

„Ale ten pudinkový šnek…“

„Sní i ty otisky prstů,“ vzdychl Harry.

„… dostane po něm žízeň. Teď se koukej.“

Muž se sklonil, rozevřel zip brašny a vylovil plastový sáček. Z něj vytáhl láhev.

„Coca-cola,“ šeptla Beáta. „Zastavila jsem to a zvětšila, než jsi přišel. Je to skleněná láhev s korkovým uzávěrem.“

Muž v kombinéze uchopil láhev za hrdlo a vytáhl zátku. Pak zaklonil hlavu, přidržel colu vysoko ve vzduchu a vyprázdnil ji. Viděli, jak poslední doušek vytekl hrdlem láhve, ale kšiltovka jim zakrývala jak otevřená ústa, tak obličej. Pak muž vložil láhev zpátky do sáčku, sáček uzavřel a chtěl ho strčit zpátky do brašny, ale zarazil se.

„Podívej, teď přemýšlí,“ zašeptala Beáta a tiše vypískla: „Kolik místa zaberou peníze? Kolik místa zaberou peníze?“

Hlavní aktér zíral do brašny. Pak na kontejner. Nakonec se rozhodl a rychlým pohybem paže sáček s láhví odhodil, ten opsal oblouk a přistál uprostřed otevřeného kontejneru.

„Gól!“ vykřikl Harry.

„Je to doma!“ jásala Beáta.

„Do prdele!“ zařval Harry.

„Ne!“ zasténala Beáta a v zoufalství bouchla čelem o volant.

„Museli ho zrovna odvézt,“ řekl Harry. „Počkej!“

Otevřel dveře auta přímo do cesty cyklistovi, který se jim musel smykem vyhnout, přeběhl ulici, vběhl do 7-Eleven a skočil k pultu.

„Kdy odvezli ten kontejner?“ zeptal se chlapce, který právě připravoval dva velké hotdogy dvěma dívkám s velkými zadky.

„Počkejte, až budete na řadě, sakra,“ odpověděl chlapec, aniž vzhlédl.

Jedné z dívek uniklo pohoršené zaskučení, když se Harry předklonil tak, že chlapci zatarasil přístup k láhvi s kečupem, a chytil ho za zelenou košili.

„Hele, to jsem zase já. Dobře mě poslouchej, jinak ti tenhle párek narvu…“

Chlapcův vyděšený obličej Harryho probral. Pustil chlapce a ukázal k výloze, odkud bylo kvůli zejícímu prázdnému místu, kde předtím stál kontejner, vidět banku Nordea na druhé straně ulice. „Kdy odvezli ten kontejner? Rychle!“

Chlapec polkl a zazíral na Harryho. „Teď. Zrovna teď.“

„Co to znamená teď?“

„Před… dvěma minutami.“ Oči se mu zamžily.

„Kam ho odvezli?“

„Jak to mám vědět? Vo kontejnerech nic nevim.“

„O kontejnerech.“

„Cože?“

Ale Harry už vybíhal ze dveří.

Harry si tiskl k uchu Beátin červený mobil.

„Centrální dispečink technických služeb? Policie, Harry Hole. Kam vysypáváte kontejnery? Soukromé, ano. Metodica, kde je… Průmyslová zóna v ulici U Borového hájku v Alnabru? Díky. Cože? Nebo v Gronmo? Jak mám vědět, jaký…“

„Hele,“ ukázala Beáta, „zácpa.“ Auta tvořila zdánlivě neproniknutelnou stěnu směrem dolů k téčkové křižovatce před restaurací Lorry v Hegdehaugsveien.

„Měli jsme jet Uranienborskou ulicí,“ zasténal Harry. „Nebo Kostelní.“

„Škoda že neřídíš ty,“ odvětila Beáta, vyjela předními koly na chodník, zatroubila a přidala plyn. Lidé uskakovali.

„Haló?“ křičel Harry do telefonu. „Právě jste naložili zelený kontejner, který stál v Bogstadské ulici na rohu s Průmyslovou. Kam ho vezete? Ano, počkám.“

„Vsadíme na Alnabru,“ prohlásila Beáta a prosvištěla křižovatkou před tramvají. Kola se protočila v kolejích, než získala záběr na asfaltu, a Harry měl vágní pocit déjá vu.

Dojeli k ulici Pilestredet, když se muž z Centrálního dispečinku technických služeb vrátil k telefonu s informací, že nezastihl řidiče na mobilu, ale že je kontejner pravděpodobně na cestě do Alnabru.

„Fajn. Mohli byste zavolat do Metodiky a požádat je, aby počkali s vysypáním obsahu kontejneru do pece, než tam… Jejich ústředna má mezi půl dvanáctou a dvanáctou zavřeno? Pozor, sakra! Ne, to jsem říkal řidiči. Ne, svému řidiči.“

V Ibsenově tunelu vytočil Harry policejní ředitelství na Grønlandu a požádal je, aby poslali do Metodiky hlídkový vůz, ale nejbližší volný vůz byl odsud vzdálený nejméně patnáct minut.

„Kurva!“ Harry mrskl mobil přes rameno a pěstí praštil do palubní desky.

Na kruhovém objezdu mezi Byporten a Plaza se Beáta prosmýkla mezi červeným autobusem a vozem Chevy Van přes plnou čáru, a když sjeli stodesítkou z mimoúrovňové křižovatky a kontrolovaným smykem projeli na skřípějících pneumatikách serpentinu před nábřežní stranou hlavního nádraží, pochopil Harry, že ještě není všem nadějím konec.

„Jakej ďábel tě to učil jezdit?“ zeptal se a pevně se držel, zatímco dělali myšky mezi automobily na tříproudé silnici směrem k Ekeberskému tunelu.

„Já sama,“ odpověděla Beáta.

Uprostřed tunelu Válerenga se před nimi objevil velký ošklivý nákladní automobil vypouštějící dieselové zplodiny. Ploužil se v pravém jízdním pruhu a na korbě měl dvěma žlutými hydraulickými rameny připevněný zelený kontejner s nápisem Technické služby města Osla.

„Jo!“ zajásal Harry.

Beáta nákladní vůz předjela, zpomalila a vyhodila pravý blinkr. Harry stočil okénko, vystrčil ruku s průkazem a zároveň druhou rukou mával k okraji silnice.

Řidič neměl nic proti, když chtěl Harry nahlédnout do kontejneru, ale ptal se, jestli by neměli počkat, dokud nedojedou do Metodiky, pak by mohli vysypat obsah na zem.

„Nechci, aby se ta láhev rozbila!“ překřikoval Harry stojící na korbě hluk projíždějících aut.

„Jasně, já jsem teď myslel hlavně na ten váš pěknej oblek, víte,“ namítl řidič, ale to už se Harry přehoupl dovnitř kontejneru. V dalším okamžiku to z kontejneru zarachotilo, jako by někde zahřmělo, a řidič s Beátou uslyšeli, jak Harry hlasitě nadává. Pak zvuky přehrabování. A nakonec další Jo!, načež Harry vykoukl přes okraj kontejneru s bílým plastovým sáčkem zdviženým nad hlavu, jako by to byla trofej.

„Dej tu láhev okamžitě Weberovi a řekni mu, že to spěchá,“ nařídil Harry, zatímco Beáta startovala auto. „Pozdravuj ho ode mě.“

„Pomůže to?“

Harry se podrbal na hlavě. „Ne. Tak jenom pověz, že to spěchá.“

Zasmála se. Krátce a ne právě srdečně, ale přesto Harry konstatoval, že to byl smích.

„Jsi vždycky tak horlivý?“ zeptala se.

„Já? A co ty? Klidně bys nás cestou zabila, jen abychom získali tenhle důkaz, nebo ne?“

Usmála se, ale neodpověděla. Jen se dlouho dívala do zrcátka a pak se chystala vyjet na silnici.

Harry se najednou podíval na hodinky. „Sakra!“

„Přijdeš pozdě na schůzku?“

„Myslíš, že bys mě mohla hodit k Majorstuenskému kostelu?“

„Jasně. Vysvětluje to ten tvůj tmavý oblek?“

„Ano. Jeden… můj kamarád.“

„Tak to by sis asi měl nejdřív odstranit to hnědé, co máš na rameni.“

Harry otočil hlavu. „Z kontejneru,“ odvětil a oprášil se. „Už je to pryč?“

Beáta mu podala kapesník. „Zkus na to trochu plivnout. Byl to blízký přítel?“

„Ne. Nebo vlastně… Kdysi, možná. Ale na pohřby se přece sluší chodit.“

„Sluší?“

„Ty myslíš, že ne?“

„Byla jsem za celý svůj život jenom na jednom pohřbu.“

Chvíli jeli mlčky.

„Svého otce?“

Přikývla.

Minuli křižovatku Sinsen. Na Muselunden, velké travnaté ploše pod hostelem Haraldsheim, pouštěli muž a dva chlapci draka. Všichni tři upírali oči na modré nebe a Harry stihl zahlédnout, že muž podal šňůru většímu z chlapců.

„A my jsme ještě ani nenašli toho, co to udělal,“ hlesla.

„Ne, nenašli,“ odvětil Harry, „ještě ne.“

„Bůh bere a bůh dává,“ pronesl kněz a zamžoural do prázdných lavic a na vysokého nakrátko ostříhaného muže, který se právě vplížil dovnitř a snažil se najít místo co nejvíce vzadu. Počkal, až dozní pod klenbou ozvěna vysokého srdcervoucího vzlykotu.

„Ale někdy nám připadá, že jenom bere.“

Kněz položil důraz na „bere“ a akustika to slovo zdvihla a nesla ho dál kostelní lodí. Vzlykot opět nabral na síle. Harry se rozhlédl. Myslel si, že Anna, která byla tak extrovertní a oslnivá, měla plno přátel, ale napočítal jen osm lidí, šest v první řadě a dva dále vzadu. Osm. No jo. Kolik by jich přišlo na jeho vlastní pohřeb? Osm lidí, to možná není tak špatné.

Vzlykot vycházel z první lavice, kde Harry viděl tři hlavy v pestrobarevných šátcích a tři prostovlasé muže. Oba ostatní přítomní byli jeden muž sedící nalevo a jedna žena u středové uličky. Poznal globusoidní afroúčes Astrid Monsenové.

Pedály varhan zavrzaly a začala hrát hudba. Žalm. Boží slitování. Harry zavřel oči a cítil, jak je unavený. Tóny varhan stoupaly a klesaly, vysoké tóny stékaly ze střechy jako voda. Tenké hlasy zpívaly o odpuštění a milosti. Přepadla ho chuť zabořit se do něčeho, co by ho na chvíli zahřálo a ukrylo. Bůh soudí živé i mrtvé. Boží pomsta, Bůh jako Nemesis. Tóny ve spodním rejstříku varhan rozechvěly prázdné dřevěné lavice. Meč v jedné ruce, váhy v druhé, pomsta a spravedlnost. Nebo absence pomsty a nespravedlnost. Harry otevřel oči.

Rakev nesli čtyři muži. Harry poznal policistu Olu Li za dvěma tmavými muži v obnošených oblecích od Armaniho a v bílých košilích s rozepnutým knoflíčkem u krku. Čtvrtá osoba byla tak vysoká, že rakev spočívala úplně nakřivo. Na vyzáblém těle muži visel a povlával oblek, ale on jediný z oněch čtyř vypadal, že necítí tíhu rakve. Harryho zaujal především mužův obličej. Úzký, pěkně tvarovaný, s velkýma hnědýma očima plnýma bolesti v tmavých lebečních otvorech. Černé vlasy spletené vzadu do dlouhého copu tak, že měl odhalené vysoké a lesklé čelo. Citlivá srdcovitá ústa rámoval dlouhý, ale pěstěný vous. Vypadalo to, jako by sám Kristus sestoupil z oltáře za knězem. A byla tu ještě jedna věc, kterou lze říct jen o skutečně nemnoha obličejích: jeho tvář zářila. Zatímco se tito čtyři muži blížili k Harrymu středovou uličkou, snažil se Harry rozpoznat, co mužova tvář vyzařuje. Snad smutek? Radost nikoli. Dobrotu? Špatnost?

Když muž Harryho míjel, jejich pohledy se krátce setkaly. Za rakví kráčela Astrid Monsenová se sklopeným zrakem, muž středního věku se vzezřením revizora a tři ženy, dvě starší a jedna mladší, oblečené do pestrých sukní. Vzlykaly a hlasitě naříkaly, přitom koulely očima a spínaly ruce.

Harry zůstal stát, zatímco malý průvod vycházel z kostela.

„Jsou zábavní tihle Cikáni, viďte, Hole?“

Slova se rozléhala kostelní lodí. Harry se otočil. Usmívající se Ivarsson v tmavém obleku a kravatě.

„Když jsem byl malý, měli jsme zahradníka, který byl Cikán. Patřil k medvědářům, jezdili s tančícími medvědy, víte. Jmenoval se Josef. Hudba a lumpárny na denním pořádku. Ale smrt, vidíte… Tihle lidé mají ještě vypjatější vztah ke smrti než my. Mají šílený strach z mule – mrtvých. Věří, že se vracejí. Josef chodíval za jednou ženou, která je měla zahánět, to patrně umějí jen ženy. Pojďte.“

Ivarsson vzal Harryho zlehka za paži a ten se musel držet, aby neuposlechl svůj prvotní impulz a ruku mu nevytrhl. Vyšli na schodiště před kostelem. Dopravní hluk z Kostelní ulice přehlušovalo hlaholení zvonů. V Schoningově ulici stál černý cadillac se staženým zadním okénkem a čekal na pohřební procesí.

„Povezou rakev do Západního krematoria,“ poznamenal Ivarsson. „Kremace, to je jeden z hindských zvyků, který si přinesli z Indie. V Anglii spalují taky maringotku mrtvého, ale už dávno nesmí nechávat uvnitř vdovu.“ Zasmál se. „Ale dostávají na cestu důležitý majetek. Josef mi vyprávěl, že cikánská rodina jednoho střelmistra v Maďarsku dala do rakve zbytky dynamitu a vyhodila celé krematorium do povětří.“

Harry vytáhl balíček camelek.

„Vím, proč jste tady, Hole,“ pokračoval Ivarsson stále s úsměvem na tváři. „Chtěl jste zjistit, jestli by se nenašla příležitost hodit s ním řeč, je to tak?“ Ivarsson pokývl směrem k procesí a k vysoké hubené postavě, která pomalu kráčela, zatímco tři ostatní nosiči za ní poskakovali, aby s ní dokázali udržet krok.

„Tohle je ten, komu říkáte Raskol?“ zeptal se Harry a strčil si cigaretu mezi rty.

Ivarsson přikývl. „Je to její strýc.“

„A ti ostatní?“

„Prý známí.“

„A rodina?“

„K mrtvé se nehlásí.“

„Co?“

„To je Raskolova verze. Cikáni jsou notoričtí lháři, ale to, co tvrdí on, koresponduje dobře s Josefovými příběhy o jejich myšlenkových pochodech.“

„A ty jsou?“

„Že rodinná čest je nade vše. Proto byla vyobcována. Podle Raskola ji ve čtrnácti provdali za jednoho řecký mluvícího cikánského gringo ve Španělsku, ale než bylo manželství naplněno, utekla s nějakým gadžem.“

„Gadžem?“

„Neromem. Byl to dánský námořník. To nejhorší, co může žena udělat. Ostuda pro celou rodinu.“

„Hm.“ Nezapálená cigareta Harrymu v ústech nadskakovala, když se zeptal: „Jestli to dobře chápu, tak jste s tímhle Raskolem dobří známí?“

Ivarsson odmávl imaginární kouř. „Mluvili jsme spolu. Nazval bych to předběžným oťukáváním. Zásadní rozhovory přijdou na pořad, až dodržíme naši část dohody, takže až bude mít za sebou tenhle pohřeb.“

„Zatím vám teda toho moc neřekl?“

„Nic, co by mělo význam pro pátrání. Ale tvářil se vstřícně.“

„Tak vstřícně, aby mu policie musela pomáhat nést jeho příbuznou do hrobu?“

„Kněz se zeptal, jestli bychom Li nebo já nemohli vzít rakev, aby nosičů bylo dost. Proč ne, jsme tady stejně jenom proto, abychom na něj dohlédli. A máme v úmyslu v tom pokračovat. Myslím vtom dohlížení.“

Harry přivřel víčka před ostrým podzimním sluncem.

Ivarsson se k němu otočil. „Abych byl upřímný, Hole, nikdo nedostane svolení mluvit s Raskolem, dokud s ním nebudeme hotovi my. Nikdo. Tři roky jsem se snažil dosáhnout dohody s mužem, který ví všechno. A teď se mi to podařilo. Nikdo mi to nepokazí, rozumíte mi?“

Harry si sundal z jazyka vlákno tabáku: „Když tu stojíme takhle sami dva, povězte mi, Ivarssone, změnilo se tohle vyšetřování najednou v soutěž mezi vámi a mnou?“

Ivarsson nastavil obličej slunci a kloktavě se zasmál. „Víte, co bych udělal, kdybych byl na vašem místě?“ pronesl se zavřenýma očima.

„Co?“ zeptal se Harry, když už odmlka začala být neúnosná.

„Dal bych si oblek do čistírny, vypadáte, jako byste se válel někde na skládce.“ Ťukl si o čelo dvěma prsty. „Pěkný den.“

Harry na schodech osaměl. Kouřil a přitom sledoval šikmé kolébání bílé rakve směrem k chodníku.

Když Harry vešel do kanceláře, Halvorsen se točil na své židli.

„To je fajn, že jdeš, mám dobré zprávy. Napadlo… sakra, ty teda smrdíš!“ Halvorsen si přidržel nos a zamečel hlasem jako z nádražního ampliónu: „Co to máš s oblekem?“

„Uklouznul jsem v kontejneru na odpadky. Jaké zprávy?“

„Eee… Jo, napadlo mě, že ta fotka je možná z jednoho prázdninového místa v Jižním Norsku. Takže jsem poslal mail všem kancelářím policejních náčelníků v Aust-Agderu. A trefil jsem se, hned nato mi volal jeden úředník z kanceláře náčelníka v Risoru s tím, že tu pláž dobře zná. Ale víš co?“

„Nevím.“

„Není v Jižním Norsku, ale v Larkollenu!“

Halvorsen se podíval na Harryho s úsměvem plným očekávání, a když Harry nijak nezareagoval, dodal: „V Ostfoldu. Kousek od Mossu.

„Vím, kde leží Larkollen, Halvorsene.“

„Jo, jenže tenhle úředník je z…“

„Stává se, že i lidé z jihu jezdí na dovolenou. Volal jsi do Larkollenu?“

Halvorsen odevzdaně obrátil oči v sloup. „Jo, zavolal jsem do kempu a na dvě místa, kde pronajímají chatky. A do jediných dvou obchodů s potravinami.“

„Trefa?“

„Jasně.“ Halvorsen se znovu rozzářil. „Odfaxoval jsem jim fotku a chlapík, co provozuje jeden z těch obchodů s potravinami, věděl dobře, o koho jde. Mají jednu z nejluxusnějších chat v okolí, dováží jim tam zboží.“

„A ta žena se jmenuje?“

„Vigdis Albuová

„Neobvyklé jméno.“

„To ano. V Norsku jsou jenom dvě Albuové, jedna se narodila v roce 1909, druhé je čtyřicet tři let a bydlí v ulici U Medvědí stopy 12 ve Slemdalu společně s Arnem Albuem. A – simsalabim – tady je její telefonní číslo, šéfe.“

„Neříkej mi tak,“ zamračil se Harry a vytáhl telefon.

Halvorsen zasténal: „Co je? Jsi naštvaný nebo co?“

„Jo, ale kvůli tomu to neříkám. Šéfem je tady Møller. Já nejsem šéf. Jasné?“

Halvorsen chtěl něco odpovědět, ale Harry zvedl varovně ruku:“Paní Albuová?“

Na stavbu domu Albuových potřeboval někdo hodně peněz, hodně času a hodně místa. A hodně vkusu. Tak to viděl Harry: hodně špatného vkusu. Vypadalo to, jako by se architekt, pokud dům někoho takového vůbec měl, pokusil spojit architekturu tradiční norské chaty s koloniálním stylem typickým pro jižní státy USA, vše navíc v růžové barvě. Výsledek neodbytně připomínal Disneyland. Harry cítil, jak se mu nohy boří do štěrku na příjezdové cestě vedoucí kolem dobře udržované zahrady se stříhanými keři a s malým bronzovým jelínkem pijícím z kašny. Na hřebeni střechy nad dvojgaráží byl připevněn oválný měděný štítek s modrou vlajkou se žlutým trojúhelníkem.

Zpoza domu byl slyšet intenzivní psí štěkot. Harry vyšel po širokém schodišti mezi sloupy, zazvonil a napůl očekával, že mu otevře černá matróna s bílou zástěrou.

„Dobrý den,“ zacvrlikalo to téměř ve stejném okamžiku, kdy se rozrazily dveře. Vigdis Albuová vypadala, jako by vystoupila z reklamy na fitness, kterou Harry občas vídával v televizi, když se vrátil v noci domů. Měla stejný bílý úsměv, odbarvené barbínovské vlasy a pevné vytrénované tělo příslušnice vyšší střední třídy, zabalené do legín a krátkého topu. A jestli si koupila prsa, měla v každém případě dost rozumu na to, aby to nepřehnala s velikostí.

„Jsem Harry…“

„Pojďte dál!“ usmála se jen s náznakem vrásek kolem decentně nalíčených velkých modrých očí.

Harry vešel do velké haly, v níž trůnil ošklivý tlustý troll vyřezaný ze dřeva, který mu sahal až k bokům.

„Zrovna uklízím,“ poznamenala Vigdis Albuová, znovu předvedla bílý úsměv a opatrně si ukazováčkem osušila pot, aby si nerozmazala řasenku.

„Tak to se zuju,“ prohlásil Harry a okamžitě si vzpomněl na díru na pravém palci.

„Ne, proboha, neuklízím dům, na to máme lidi,“ zasmála se. „Uklízím prádlo do skříní. To, jak daleko jsme ochotní vpustit cizí lidi do svého života, má své hranice, nemyslíte?“

„To máte pravdu,“ zamumlal Harry a musel si pospíšit, aby jí po schodech stačil. Minuli obrovskou kuchyni a došli do obývacího pokoje. Za skleněnými posuvnými dveřmi se rozkládala terasa. U delší stěny stála velká zděná konstrukce, něco mezi osloskou radnicí a náhrobkem.

„To navrhl Per Hummel pro Arneho ke čtyřicátinám,“ vysvětlila Vidgis. „Per je náš přítel.“

„Aha, to tedy opravdu navrhl… krb jaksepatří.“

„Znáte Pera Hummela, toho architekta? Dělal třeba tu novou kapli na Holmenkollenu, jestli víte.“

„Bohužel ne,“ odpověděl Harry a podal jí fotografii. „Rád bych, abyste se podívala na tohle.“

Pozoroval, jak se jí obličejem šíří překvapení.

„Ale to je přece fotka, kterou pořídil Arne předloni v Larkollenu. Jak jste k ní přišel?“

Harry vyčkával s odpovědí, aby viděl, jestli paní Albuová dokáže v obličeji udržet upřímně tázavý výraz. Dokázala.

„Našli jsme ji v botě ženy jménem Anna Bethsenová,“ odpověděl.

Harry zaznamenal řetězovou reakci myšlenek, dedukcí a pocitů, které se odrážely v obličeji Vigdis Albuové jako zrychlená scéna z mýdlové opery. Nejprve nemilé překvapení, potom údiv a nakonec zmatek. Pak náhlá myšlenka, která byla nejprve zavržena s nedůvěřivým zasmáním, ale která nicméně nechtěla zmizet a zdálo se, že se mění v začínající pochopení. A nakonec strnulý obličej s nápisem: To, jak daleko jsme ochotní vpustit cizí lidi do svého života, má své hranice, nemyslíte?

Harry si pohrával s balíčkem cigaret, který vytáhl z kapsy. Uprostřed konferenčního stolku trůnil velký křišťálový popelník.

„Znáte Annu Bethsenovou, paní Albuová?“

„Vůbec ne. Měla bych?“

„Nevím,“ odpověděl Harry upřímně. „Je mrtvá. Mě jen zajímá, co takováhle osobní fotografie dělala v její botě. Máte nějaký nápad?“

Vigdis Albuová se pokusila o shovívavý úsměv, ale zdálo se, že ji ústa nechtějí poslouchat. Spokojila se proto s energickým zavrtěním hlavy.

Harry vyčkával. Nehybně a uvolněně. Stejně jako se mu nohy bořily do štěrku, cítil, jak se mu tělo boří do hluboké bílé pohovky. Zkušenosti ho naučily, že ze všech metod, jak přimět lidi mluvit, je mlčení nejefektivnější. Když dva cizí lidé sedí naproti sobě tak jako teď oni dva, působí mlčení jako vakuum vysávající slova. Seděli tak deset nekonečných vteřin. Vigdis Albuová polkla: „Možná ji naše pomocnice někde našla ležet a vzala si ji. A dala ji téhle… Jak že se to jmenovala… Anna?“

„Hm. Můžu si zakouřit, paní Albuová?“

„My doma nekouříme, ani můj muž, ani já…“ Rychle pozvedla ruku k copu. „A Alexandr, náš nejmladší, má astma.“

„To je mi líto. Co dělá váš muž?“

Podívala se na něj a její velké modré oči se ještě více rozšířily.

„Kde pracuje, mám na mysli.“ Harry zastrčil krabičku cigaret zpátky do náprsní kapsy.

„Je investor. Před třemi lety prodal firmu.“

„Jakou firmu?“

„Albu, a.s. Dovážel ručníky a protiskluzové koupelnové předložky do hotelů a dalších ubytovacích zařízení.“

„Zdá se, že těch ručníků byla spousta. I předložek.“

„Byli jsme zástupci pro celou Skandinávii“

„Gratuluju. Ta vlajka nad garáží, není to taková ta firemní vlaječka?“

Vigdis Albuová se uklidnila a stáhla si z vlasů gumičku. Harryho napadlo, že musela prodělat nějakou úpravu obličeje. Proporčně něco nesouhlasilo. Či spíše, souhlasilo to až moc dobře, byla to až umělá symetrie.

„Saint Lucia. Můj muž byl jejich norským zástupcem jedenáct let. Je to továrna, kde se vyrábějí protiskluzové předložky. A máme tam taky malý dům. Byl jste…?“

„Ne.“

„Je to nádherný, roztomilý ostrov. Část starších domorodců tam stále mluví francouzský. Takovou hatmatilkou, ale jsou až neuvěřitelně okouzlující.“

„Kreolská francouzština.“

„Cože?“

„To jsem někde četl. Myslíte si, že váš muž by mohl vědět, jak mohla ta fotka skončit u zemřelé?“

„Podle mého ani náhodou. Proč by to měl vědět?“

„No…“ Harry se usmál. „To je asi stejně těžké jako odpovědět na otázku, proč má někdo fotografii cizích lidí v botě.“ Vstal. „Kde ho zastihnu, paní Albuová?“

Zatímco si Harry zapisoval telefonní číslo a adresu kanceláře Arneho Albua, podíval se na pohovku, na které seděl.

„Ach,“ řekl, když uviděl, že Vigdis Albuová sleduje jeho pohled. „Uklouzl jsem v jednom kontejneru na odpadky. Samozřejmě vám…“

„To nic,“ přerušila ho. „Potah se bude příští týden stejně čistit.

Venku na schodech se ho zeptala, jestli by nemohl s telefonátem jejímu manželovi počkat do pěti hodin.

„To už bude doma a bude mít trochu volněji.“

Harry neodpověděl a čekal, zatímco koutky úst paní Albuové poskakovaly nahoru a dolů.

„Takže pak můžu spolu s ním… najít pro vás rozluštění té záhady.“

„Děkuju, to jste hodná, ale mám tu auto a je to po cestě, takže to vezmu kolem jeho práce a mrknu se, jestli ho tam najdu.“

„Ano, ano…“ Statečně se usmála.

Psí štěkot provázel Harryho po dlouhé příjezdové cestě až k bráně. Tam se Harry otočil. Vigdis Albuová stála ještě pořád na schodech před růžovou koloniální budovou. Hlavu měla skloněnou a slunce jí svítilo do vlasů a na světlé sportovní oblečení. Z dálky vypadala stejně jako ten kýčovitý bronzový jelínek v zahradě.

Harry nenašel na adrese v administrativní zóně Vika Atrium ani veřejné parkovací místo, ani Arneho Albua. Objevil pouze recepční, která mu sdělila, že Arne Albu tam má společně se třemi jinými investory pronajatou kancelář. A že je na pracovním obědě v jisté „makléřské záležitosti“.

Než Harry vyšel ven, stihlo mu oddělení dopravní kontroly zastrčit za stěrače lístek s pokutou za špatné parkování. Harry si ho společně s mizernou náladou odnesl na palubu DS Louise kotvící u nábřeží Aker Brygge, která nebyla parníkem, nýbrž restaurací. Na rozdíl od hostince U Schroderů se tu servírovalo poživatelné jídlo solventním hostům sídlícím v kancelářích na místě, které by se s trochou dobré vůle dalo označit za osloskou Wall Street. Harry se nikdy necítil na Aker Brygge jako doma, ale důvodem bylo možná to, že byl kluk z Osla, a nikoli turista. Prohodil pár slov s číšníkem, který ukázal na stůl u okna.

„Pánové, omlouvám se, že vyrušuji,“ pronesl.

„Ach, konečně,“ vyhrkl jeden ze tří mužů u stolu a pohodil ofinou vzad. „Tomuhle říkáte temperované víno, pane vrchní?“

„Říkám tomu norské červené víno stočené do láhve Clos des Papes,“ odvětil Harry.

Ofina si ohromeně změřila Harryho a jeho tmavý oblek od hlavy až k patě.

„To byl vtip,“ usmál se Harry. „Jsem od policie.“

Ohromení se změnilo ve zděšení.

„Nejsem z hospodářské kriminálky.“

Ulehčení se změnilo v otazník. Harry uslyšel chlapecký smích a nadechl se. Rozhodl se, jak to udělá, ale neměl představu, jak to dopadne. „Arne Albu?“

„To jsem já,“ odpověděl štíhlý muž s krátkými tmavými vlnitými vlasy, který se předtím zasmál. Kolem očí měl vrásky od smíchu, které prozrazovaly jak to, že se hodně směje, tak i to, že je pravděpodobně starší než pětatřicet let, na které ho Harry zprvu odhadl. „Omlouvám se za nedorozumění,“ pokračoval, stále smích v hlase. „Mohu vám být něčím nápomocný, konstáble?“

Harry se na něj podíval a pokusil se vytvořit si o něm rychlý obrázek, než bude pokračovat. Hlas měl zvučný. Pohled pevný. Sněhobílý límec košile za uzlem kravaty, který měl utažený, ale ne příliš. Skutečnost, že se nespokojil s pouhým „to jsem já“, ale dodal omluvu a „mohu vám být něčím nápomocný, konstáble“ – s mírně ironickým důrazem na „konstáble“ – naznačovala, že Arne Albu je buď velice sebevědomý, nebo dobře dokáže vyvolávat takový dojem.

Harry se soustředil. Ne na to, co by měl říct, nýbrž na to, jak Arne Albu zareaguje.

„Ano, to můžete, pane Albu. Znáte Annu Bethsenovou?“

Albu se podíval na Harryho stejně nevinně jako předtím jeho žena a po vteřinové úvaze odpověděl hlasitě a zřetelně: „Ne.“

Albuův obličej nenaznačoval nic jiného, než co říkala ústa. Ne že by s tím Harry nepočítal. Už dávno přestal věřit v mýtus, že lidé, kteří se ve své práci denně setkávají se lží, se ji naučí rozpoznávat. Během soudního procesu, při němž jeden policista tvrdil, že „zkušenosti ho naučily poznat, kdy obžalovaný lže“, opět napomohl Ståle Aune obhájci, když na jeho otázku odpověděl, že výzkumy ukazují, že žádné povolání nemá lepší dispozice k odhalování lží; uklízečka je v tomto ohledu stejně schopná jako psycholog nebo policista. To znamená: stejně neschopná. Lepších než průměrných výsledků dosáhli jako jediní agenti tajných služeb. Jenže Harry nebyl agentem tajné služby. Byl to chlapík ze sídliště Oppsal, který neměl mnoho času, měl špatnou náladu a právě teď prokázal špatný úsudek. Konfrontovat muže – v přítomnosti jiných – s případnými kompromitujícími fakty, aniž by existovalo nějaké podezření, bylo za prvé pramálo efektivní. Za druhé se to nedalo nazývat čistou hrou. Harry tedy věděl, že by neměl dělat to, co udělal: „Nenapadá vás, kdo by jí mohl dát tuhle fotografii?“

Všichni tři muži se podívali na fotografii, kterou Harry položil na stůl.

„Nemám tušení,“ odpověděl Albu. „Moje žena? Možná některé z dětí?“

„Hm.“ Harry hledal změny v zorničkách a známky zvýšeného pulzu jako pocení nebo červenání.

„Já nevím, o co tady jde, konstáble, ale když už jste si dal tu práci a našel si mě tady, vycházím z toho, že to nebude žádná banalita. A tak bychom to snad mohli probrat jen ve dvou, až tady skončím jednání s Obchodní bankou. Jestli si chcete počkat, můžu požádat číšníka, aby vám dal stůl dole v kuřáckém oddělení.“

Harry nedokázal odhadnout, jestli je Albuův úsměv pohrdavý, nebo jenom vstřícný. Ani to ne.

„Na to nemám čas,“ odvětil Harry. „Takže kdybychom se mohli posadit…“

„Obávám se, že ani já nemám čas,“ přerušil ho Albu klidným, ale rozhodným hlasem. „Vyrušil jste mě v pracovní době, takže si raději promluvíme odpoledne. Jestli si tedy nadále myslíte, že vám můžu v něčem pomoct.“

Harry polkl. Byl bezmocný a viděl, že to Albu ví.

„Tak domluveno,“ souhlasil Harry. Sám slyšel, jak rozpačitě to zní.

„Děkuji, konstáble.“ Albu Harrymu s úsměvem pokývl. „A co se týče vína, máte patrně pravdu.“ Otočil se k zástupcům Obchodní banky. „Mluvil jste o Opticomu, Steine?“

Harry sebral fotografii, a než opustil restauraci, dostalo se mu od makléře s ofinou špatně skrývaného úsměvu.

Harry si na nábřeží zapálil cigaretu, ale nechutnala mu a naštvaně ji zahodil. V jedné okenní tabulce pevnosti Akershus se odráželo slunce a moře bylo tak klidné, až to vypadalo, jako by bylo pokryté vrstvou tenoučkého průhledného ledu. Proč to udělal? Proč se pustil do toho sebevražedného pokusu ponížit muže, kterého nezná? Jen proto, aby se nechal uchopit hedvábnými rukavičkami a vyhodit ze dveří.

Nastavil obličej slunci, zavřel oči a pomyslel si, že by měl dneska pro změnu udělat něco chytrého. Jako třeba nechat to celé plavat. Protože neexistovalo nic, co by nesedělo, byl tu jen normální chaos a nepochopitelnost věcí. Zvonkohra na radnici se rozehrála.

Harry ještě nevěděl, že Møller měl pravdu a že tohle je pro letošek poslední teplý den.

Kapitola 16 Namco G-Con 45

Pašák Oleg.

„Dopadne to dobře,“ opakoval do telefonu. Zas a znovu, jako by měl tajný plán. „Máma a já se brzo vrátíme.“

Harry stál v obývacím pokoji u okna a díval se na nebe nad střechou na druhé straně dvora, kde večerní slunce barvilo spodní stranu slabé zkrabacené vrstvy mraků do červena a oranžova. Cestou domů teplota náhle a nevysvětlitelně klesla, jako by někdo otevřel neviditelné dveře a veškeré teplo vyvětral. V bytě se už chlad začal plížit dovnitř mezi podlahovými prkny. Kde má plstěné bačkory? Ve sklepě nebo na půdě? Má vůbec plstěné bačkory? Už si nic nepamatuje. Naštěstí si zapsal název té věci k Playstation, kterou slíbil Olegovi koupit, jestliže dokáže překonat Harryho rekord ve hře Tetris na gameboyi. Namco G-Con 45.

Za ním bzučely na čtrnáctipalcové obrazovce zprávy. Nový galavečer na pomoc obětem. Julia Robertsová předváděla svůj soucit a Sylvestr Stallone přijímal telefonáty volajících dárců. A nastal čas odplaty. Snímky zachycovaly svahy hor zničené kobercovými nálety. Z kamene a nicoty stoupaly v opuštěné krajině černé sloupy dýmu. Zazvonil telefon.

Byl to Weber. Na policejním ředitelství platil za paličatého bručouna, s kterým se těžko spolupracuje. Harry si myslel pravý opak. Člověk musel mít na paměti jen to, že se Weber zasekne, pokud ho někdo honí nebo s ním nemístně vtipkuje.

„Vím, že čekáš na zprávu,“ řekl Weber. „Nenašli jsme na láhvi žádné stopy DNA, ale zato pár pěkných otisků prstů.“

„Prima. Bál jsem se, že by se mohly zničit, i když láhev byla v sáčku.“

„Štěstí že to byla skleněná láhev. U plastové láhve by se tuk z otisků po tolika dnech vsákl“

Harry slyšel v pozadí mlaskání mopu. „Jsi ještě v práci, Karle?“

„Ano.“

„Kdy budeš mít otisky porovnané s databází?“

„Honíš mě?“ zabručel starý kriminalista podezřívavě.

„Vůbec ne. Mám moře času, Karle.“

„Zítra. Nejsem žádnej expert na počítače a mladší kolega už šel domů.“

„A ty?“

„Já jenom porovnám otisky s několika možnými kandidáty tradičním způsobem. Dobře se vyspi, Harry, strejda poltí a bdí.“

Harry zavěsil, došel do ložnice a zapnul počítač. Optimistická znělka Microsoftu přehlušila na vteřinu americkou rétoriku o pomstě, linoucí se z pokoje. Harry se proklikal k videu z přepadení v Kostelní ulici. Přehrával si trhavý kousek pásky stále dokola, aniž z toho byl chytřejší nebo hloupější. Klikl na ikonu e-mailu. Objevily se přesýpací hodiny a okno „Přijímám 1 zprávu z 1“. V chodbě znovu zazvonil telefon. Harry se podíval na hodiny, než zvedl sluchátko, a pronesl „ahoj“ měkkým hlasem rezervovaným pro Ráchel.

„Arne Albu. Omlouvám se, že vám volám takhle večer domů, ale moje žena mi řekla vaše jméno a já bych chtěl tu věc smést hned ze stolu. Hodí se vám to?“

„V pořádku,“ odpověděl Harry mírně rozpačitě svým obvyklým hlasem.

„No, mluvil jsem se svou manželkou a ani jeden z nás nezná tu ženu a neví, jak se mohla dostat k té fotografii. Ale ty snímky vyvolávali v jednom fotolabu a možná si někdo, kdo tam pracuje, udělal kopii. A do našeho domu chodí spousta lidí. Takže existuje mnoho, ano, velmi mnoho možných vysvětlení.“

„Hm.“ Harry si všiml, že Albuův hlas nezní stejně sebejistě jako předtím během dne. Po několika vteřinách praskajícího ticha Albu pokračoval: „Jestli je potřeba si o tom víc promluvit, byl bych rád, kdybyste za mnou přišel do kanceláře. Jestli jsem to dobře pochopil, dala vám manželka moje telefonní číslo do kanceláře…“

„A jestli jsem to já dobře pochopil, nechcete být rušen v pracovní době, pane Albu.“

„Já bych jen rád… moji manželku to dost rozrušuje. Mrtvá žena s fotografií v botě, proboha! Rád bych, abyste to probral přímo se mnou.“

„Chápu. Ale na té fotce je ona s dětmi.“

„Já vám říkám, že o tom nemá ani potuchy!“ A jako by zalitoval výbušného tónu, dodal: „Slibuji vám, že prověřím všechny možnosti, které mě napadnou, abych zjistil, jak k tomu mohlo dojít.“

„Děkuju vám za nabídku, ale přece jen si musím ponechat právo mluvit s těmi, které považuji za důležité.“ Harry slyšel Albuův dech, než dodal: „Doufám, že to chápete.“

„Poslyšte…“

„Obávám se, že tohle není téma k diskuzi, pane Albu. Jestliže budu chtít něco vědět, budu kontaktovat vás nebo vaši ženu.“

„Počkejte! Vy to nechápete. Moje žena je… z toho úplně mimo.“

„To máte pravdu, nechápu to. Je nemocná?“

„Nemocná?“ zeptal se Albu udiveně. „Ne, ale…“

„Pak navrhuju, abychom tu debatu teď ukončili,“ Harry se na sebe podíval do zrcadla. „Já už mám totiž po pracovní době. Pěkný večer, pane Albu.“

Zavěsil a podíval se znovu do zrcadla. Teď už byl pryč, ten nepatrný úsměv, spokojená škodolibost. Sebestřednost. Síla. Soupeření. Sadismus. Čtyři „es“ pomsty. Ale bylo tu ještě něco jiného. Něco, co nesouhlasilo, něco, co chybělo. Pozoroval odraz v zrcadle. Možná je to jenom způsob, jakým sem dopadá světlo.

Harry usedl k počítači a přitom myslel na to, že to s těmi čtyřmi „es“ pomsty nesmí zapomenout povědět Stálému, ten takové věci sbírá. Mail, který mu přišel, byl odeslán z adresy, kterou nikdy předtím neviděl: furie@bolde.com. Klikl na něj.

A jak tam tak seděl, usadil se mu v těle chlad pro tento rok nadobro.

Když četl zprávu na monitoru, zježily se mu chlupy na zátylku a kůže se mu kolem těla napnula jako elastická látka.

Pohrajeme si? Představme si, že jsi byl na večeři u jedné ženy, kterou druhý den našli mrtvou. Co uděláš?

C#MN

Telefon začal naříkavě vyzvánět. Harry věděl, že to je Ráchel. Nechal ho zvonit.

Kapitola 17 Arabské slzy

Halvorsen rozrazil dveře kanceláře a byl velice překvapen, když tam uviděl Harryho.

„Už v práci? A víš, že je teprve…“

„Nemohl jsem spát,“ zamumlal Harry sedící s vyhrnutými rukávy u počítače a civějící do monitoru. „To je děs, jak pomalu tyhle mašiny pracujou.“

Halvorsen se mu podíval přes rameno. „Když vyhledáváš na internetu, je důležitá přenosová rychlost. Teď máme obyčejnou linku ISDN, ale těš se, brzo dostaneme širokopásmové připojení. Vyhledáváš články v Ekonomickém deníku?“

„No… jo.“

„Arne Albu? Mluvil jsi s Vigdis Albuovou?“

„Jasně že jo.“

„Co mají vlastně společného s tím přepadením?“

Harry nevzhlédl. Nezmínil, že by se to týkalo bankovní loupeže, ale nenaznačil ani nic jiného, takže bylo přirozené, že to kolega předpokládal. Harry se vyhnul odpovědi, protože ve stejném okamžiku zaplnil monitor před ním obličej Arneho Albua. Nad pevným uzlem kravaty trůnil zcela jistě nejširší úsměv, jaký Harry dnes viděl. Halvorsen hlasitě mlaskl a nahlas přečetl:

„Třicet milionů za rodinný podnik. Arne Albu si dnes může připsat na své bankovní konto třicet milionů korun, neboť hotelový řetězec Choice včera převzal veškeré akcie firmy Albu, a.s. Arne Albu vysvětluje, že za prodejem úspěšného podniku stojí především přání trávit víc času s rodinou. ‚Chci vidět, jak mé děti vyrůstají‘, prohlašuje Albu v komentáři. ‚Rodina je moje nejdůležitější investice.‘“

Harry klikl na Tisk.

„Neobjednáš si zbytek toho článku?“

„Ne, potřebuju jenom fotku.“

„Třicet melounů v bance, a že by teď začal navíc loupit?“

„Vysvětlím ti to pak,“ povzdechl si Harry a vstal. „Zatím by mě zajímalo, jestli mi dokážeš vyložit, jak se dá najít odesílatel e-mailu.“

„Adresa odesílatele stojí v záhlaví mailu, který ti přijde.“

„A to ji jako najdu v telefonním seznamu nebo co?“

„Ne, ale zjistíš, z jakého serveru ti ten mail přišel. To vyčteš z adresy. A vlastník serveru má přehled o tom, jaký uživatel vlastní kterou adresu. Úplně jednoduché. Dostal jsi nějaký zajímavý mail?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Dej mi tu adresu, a já ti to zjistím, než řekneš švec,“ nabídl se Halvorsen.

„Fajn. Slyšel jsi o adrese, která se jmenuje bolde tečka com?“

„Ne, ale prověřím to. Jak zní zbytek adresy?“

Harry zaváhal. „To si nepamatuju,“ odpověděl.

Harry si vyžádal v garážích jeden vůz a pomalu projížděl čtvrtí Grønland. Studený vítr vířil listí, které uschlo ve včerejším slunci podél okrajů chodníků. Lidé chodili s rukama zabořenýma v kapsách a s hlavami schoulenými mezi rameny.

Na ulici Pilestredet se Harry zařadil za tramvaj a na rádiu naladil stanici NRK Vždy v obraze. O případu Stiny Gretteové neříkali nic. Hrozí, že stovky tisíc uprchlických dětí zahynou během drsné afghánské zimy. Byl zabit jeden americký voják. Vysílali rozhovor s jeho rodinou. Chtěla se pomstít. U Bislettu byla uzavírka a objížďka.

„Ano?“ Dvě slabiky v domácím telefonu stačily na to, aby poznal, že Astrid Monsenová je silně nachlazená.

„Harry Hole. Už jsem tu jednou byl. Rád bych vám položil několik otázek. Máte čas?“

Dvakrát popotáhla, než odpověděla: „Čeho se ty otázky týkají?“

„To bych vám nerad vykládal tady venku.“

Popotáhla ještě dvakrát.

„Nehodí se vám to?“ zeptal se Harry.

Pak zabzučel zámek a Harry strčil do vrat a otevřel je. Když vystoupal po schodech, stála Astrid Monsenová na chodbě s šálem přes ramena a se zkříženýma rukama. „Viděl jsem vás na pohřbu,“ poznamenal Harry na úvod. „Říkala jsem si, že alespoň jeden ze sousedů by tam měl jít.“ Znělo to, jako by mluvila megafonem.

„Rád bych věděl, jestli znáte někoho z těchhle lidí.“ Váhavě si vzala zmačkanou fotografii. „Koho?“

„Vlastně kohokoli.“ Harryho hlas se rozléhal po schodišti.

Astrid Monsenová zírala na fotografii. Dlouho.

„No?“

Zavrtěla hlavou.

„Určitě?“

Přikývla.

„Hm. Víte, jestli měla Anna nějakého přítele?“

„Nějakého?“

Harry se zhluboka nadechl. „Myslíte tím, že jich měla víc?“

Pokrčila rameny. „Je tu všechno slyšet. Občas jsem někoho slýchala na schodech, abych tak řekla.“

„Bylo to vážné?“

„To přece nemůžu vědět.“

Harry vyčkával. Dlouho to nevydržela: „V létě měla vedle svého jména na poštovní schránce nalepený lístek s dalším jménem. I když nevím, jestli to bylo tak vážné…“

„Ne?“

„Vypadalo to, že to bylo napsané její rukou. Stálo tam jenom ‚Erikssen‘.“ Její úzké rty vytvořily chabý náznak úsměvu. „Možná jí zapomněl sdělit křestní jméno… Každopádně po týdnu lístek zase zmizel.“

Harry se podíval přes zábradlí. Schodiště bylo příkré. „Jeden týden je lepší než nic. Nebo ne?“

„Pro někoho možná,“ odpověděla a položila ruku na kliku od dveří. „Musím už jít, zaslechla jsem, že mi přišel e-mail.“

„Ten vám snad neuteče, ne?“

Přepadl ji záchvat kýchání. „Musím odpovědět,“ hlesla s očima zalitýma slzami. „Píše mi autor. Diskutujeme spolu o překladu.“

„Tak to vezmu rychle,“ řekl Harry. „Chtěl bych, abyste se podívala ještě na tohle.“

Podal jí snímek. Vzala si ho, pohlédla na něj a pak se podívala podezřívavě na Harryho.

„Jen si tu fotografii dobře prohlédněte,“ vyzval ji Harry. „Nespěchejte.“

„Není třeba,“ odvětila a snímek mu vrátila.

Harry potřeboval na cestu z policejního ředitelství do Kjølbergské ulice 21A deset minut. Zchátralý zděný dům byl v průběhu času koželužnou, tiskárnou, kovárnou a určitě ještě něčím dalším. Připomínka toho, že v Oslu kdysi byl průmysl. Nyní v něm sídlilo oddělení kriminalisticko-technické expertizy. Navzdory modernímu osvětlení a interiéru nesla budova určité industriální rysy. Harry našel Webera v jedné ze studených velkých místností.

„Sakra,“ prohlásil Harry. „Jsi si úplně jistý?“

Weber se unaveně usmál. „Otisky na láhvi jsou natolik dobré, že kdybychom je měli v našem archivu, dokázal by je počítač bezpochyby najít Samozřejmě bychom mohli hledat ještě manuálně, abychom si byli jistí na sto deset procent, ale to by trvalo týdny a stejně bychom nic nenašli. Zaručeně.“

„Omlouvám se,“ řekl Harry, „spoléhal jsem prostě na to, že ho máme. Považoval jsem pravděpodobnost, že by takový chlapík nikdy za nic neseděl, za mikroskopickou.“

„To, že ho nemáme v archivu, jen znamená, že musíme hledat mimo. Ale máme teď každopádně aspoň konkrétní stopu. Ten otisk prstu a vlákna oděvu z Kostelní ulice. Jestli toho chlapa najdete, máme usvědčující důkazy… Helgesene…! Tu čepici od Akerselvy jsem dostal v nezapečetěném sáčku,“ zabručel Weber. „Nejsme žádný chlívek. Je to jasné?“

Helgesen přikývl a vrhl na Harryho výmluvný pohled.

„Ber to jako chlap,“ dodal Weber a obrátil se znovu k Harrymu. „V každém případě ses vyhnul tomu, co musel dneska skousnout Ivarsson.“

„Ivarsson?“

„Ty jsi vážně ještě neslyšel, co se dneska stalo v Podchodu?“

Harry zavrtěl hlavou a Weber se uchechtl a zamnul si ruce. „Tak to ti každopádně na cestu povím pěknou historku, Harry.“

Weberova prezentace události se podobala policejním hlášením, která psával. Krátké, hrubě přitesané věty načrtávající vlastní průběh děje bez malebného líčení pocitů, tónů mluvy a výrazů obličeje. Ale Harrymu nečinilo problémy si prázdná pole vyplnit. Živě viděl, jak šéf oddělení Rune Ivarsson a Weber vstupují do jedné z návštěvních místností oddělení A a slyší, jak se za nimi zamykají dveře. Obě místnosti se nacházejí u příjmu a jsou určené pro rodinné návštěvy. Vězeň zde může na prchavou chvíli posedět v klidu se svými nejbližšími v prostředí, které se někdo dokonce pokusil i trochu zútulnit – jednoduchý nábytek, umělé květiny a na stěně několik bledých akvarelů.

Když vešli dovnitř, Raskol stál. Pod paží měl tlustou knihu a na nízkém stolku před ním ležela šachovnice, na niž rozestavěl figurky. Neřekl ani slovo, jen se na ty dva díval svýma hnědýma trpícíma očima. Na sobě měl bílou košili podobající se tunice, která mu sahala až ke kolenům. Ivarsson vypadal indisponované a vysokého hubeného Roma stroze požádal, aby se posadil. Raskol uposlechl příkazu s pousmáním.

Ivarsson si s sebou vzal Webera, a nikoli někoho z mladších členů vyšetřovacího týmu, protože se domníval, že Weber jako starý mazák by mu mohl pomoct „Raskola prokouknout“, jak se vyjádřil. Weber si přisunul jednu židli až ke dveřím a vytáhl poznámkový blok, zatímco Ivarsson se posadil naproti nechvalně proslulému vězni.

„Prosím, šéfe oddělení Ivarssone,“ pronesl Raskol a naznačil pohybem dlaně, že čeká, až policista zahájí šachovou partii.

„Přišli jsme si pro informace, ne si hrát,“ odpověděl Ivarsson a rozložil vedle sebe po stole fotografie z přepadení v Bogstadské ulici. „Chceme vědět, kdo je tohle“

Raskol si bral fotografie jednu po druhé a studoval je s hlasitým „hm“

„Půjčíte mi pero?“ zeptal se, když si prohlédl všechny snímky.

Weber a Ivarsson si vyměnili pohledy.

„Tady máte moje.“ Weber mu podal plnicí pero.

„Dávám přednost typu s bombičkou,“ prohodil Raskol, aniž odvrátil pohled od Ivarssona.

Ivarsson pokrčil rameny, vytáhl z náprsní kapsy bombičkové pero a podal mu je.

„Nejdřív bych vám rád objasnil princip inkoustových patron,“ prohlásil Raskol a začal rozšroubovávat Ivarssonovo bílé pero, na němž bylo náhodou logo Norské banky. „Jak víte, snaží se pracovníci banky v případě přepadení vždy přiložit k penězům inkoustové patrony. V přihrádkách s penězi v bankomatu jsou už tyto patrony namontované. Některé inkoustové patrony jsou napojené na vysílač a aktivují se například, když je někdo přemístí a vloží do pytle. Jiné se aktivují tím, že minou bránu, která je upevněná třeba nad vstupními dveřmi do banky. Inkoustové patrony mohou být vybaveny mikrovysílačkou připojenou k přijímači, jenž spustí barvicí ampuli tak, aby vybuchla, jestliže se dostane do určité vzdálenosti od přijímače, například sto metrů. Jiné explodují po aktivování s nastaveným časovým zpožděním. Samotná patrona může mít nejrůznější vzhled, avšak měla by být tak malá, aby se dala ukrýt mezi bankovky. Některé z nich bývají i takhle malé“ Raskol nastavil palec a ukazováček tak, aby mezi nimi byly dva centimetry. „Exploze nepředstavuje pro pachatele žádné nebezpečí, problémem je barva, inkoust.“

Vytáhl z pera bombičku s inkoustem.

„Můj dědeček vyráběl inkoust. Naučil mě, že dříve se pro výrobu duběnkového inkoustu používala arabská guma. Tato guma pochází z akácií a nazývá se arabské slzy, protože vytéká ve žlutých kapkách o takovéhle velikosti.“

Palcem a ukazováčkem vytvořil kroužek o velikosti vlašského ořechu.

„Guma se tam přidává jako pojidlo. A udržuje železnaté soli v tekutém stavu, takže se pigment neusazuje. Navíc je potřeba rozpouštědlo. Dříve se doporučovala dešťová voda nebo bílé víno. Nebo ocet. Můj dědeček říkával, že když člověk píše nepříteli, má do inkoustu přidat ocet, když píše příteli, pak víno.“

Ivarsson si odkašlal, ale Raskol nerušeně pokračoval.

„Inkoust byl původně neviditelný. Až při styku s papírem byl vidět. Inkoustové patrony obsahují červený inkoustový prášek, který začne chemicky reagovat, když se dostane do styku s papírem bankovek, a díky tomu ho nelze odstranit. Peníze jsou tak navždy označené a je jasné, že pocházejí z loupežného přepadení“

„Vím, jak fungují inkoustové patrony,“ zabručel Ivarsson. „Radši bych slyšel…“

„Trpělivost, milý pane Ivarssone. Fascinující na té technologii je fakt, že je tak strašně jednoduchá. Natolik jednoduchá, že bych si mohl takovou inkoustovou patronu vyrobit sám, umístit ji kamkoli a zajistit, aby explodovala v určité vzdálenosti od přijímače. Veškeré vybavení, které bych k tomu potřeboval, by se vešlo do krabičky na svačinu.“

Weber si přestal dělat poznámky.

„Ale princip inkoustové patrony nespočívá v technologii. Spočívá v samotném usvědčení.“ Raskolův obličej se rozzářil širokým úsměvem. „Inkoust ulpí také na lupičových šatech a kůži. A je tak silný, že když se vám jednou dostane na ruce, nedá se smýt. Pilát Pontský a Jidáš, není to tak? Krev na rukou. Krvavé peníze. Soudcova muka. Zrádcův trest.“

Raskolovi upadla bombička s inkoustem na podlahu za stolem, a když se sehnul, aby ji zvedl, naznačil Ivarsson Weberovi, že od něj chce poznámkový blok.

„Rád bych, abyste sem teď napsal jméno osoby na fotografii.“ Ivarsson položil blok na stůl. „Jak už bylo řečeno, nepřišli jsme si sem hrát.“

„Ne, hrát ne,“ odpověděl Raskol a pomalu pero znovu sešrouboval. „Slíbil jsem, že vám prozradím jméno muže, který peníze vzal, že ano?“

„Tak zněla dohoda, ano,“ odpověděl Ivarsson a nahnul se napjatě vpřed, když Raskol začal psát.

„My xoraxani víme, co je dohoda,“ odvětil. „Tady napíšu nejenom jeho jméno, ale i jméno prostitutky, kterou pravidelně navštěvuje, a jméno toho, koho kontaktoval, aby rozdrtil koleno mladíkovi, který nedávno zlomil srdce jeho dceři. Dotyčný mimochodem práci odmítl.“

„No… vynikající.“ Ivarsson se rychle otočil k Weberovi a radostí zářil.

„Tady.“ Raskol podal Ivarssonovi blok a pero a ten se na něj rychle vrhl.

Rozzářený úsměv zmizel. „Ale…“ vykoktal. „Helge Klementsen… To je přece vedoucí pobočky.“ Projel jím záblesk osvícení. „Je do toho namočený?“

„Rozhodně,“ odpověděl Raskol. „To on přece vzal ty peníze, ne?“

„A dal je lupičovi do brašny,“ zabručel Weber tiše od dveří.

Výraz Ivarssonova obličeje se pomalu změnil z otazníku ve vztek. „Co je tohle za nesmysl? Slíbil jste, že mi pomůžete.

Raskol si prohlížel dlouhý špičatý nehet na svém pravém malíčku. Pak vážně přikývl, naklonil se přes stůl a mávl na Ivarssona, aby se také naklonil blíž. „Máte pravdu,“ zašeptal. „Tady je ta pomoc. Naučte se, o čem je život. Zastavte se a pozorujte svoje děti. Není snadné nalézt věci, které člověk ztratil, ale možné to je.“ Poklepal šéfovi oddělení na rameno, posadil se zpátky, zkřížil ruce na prsou a pokývl směrem k šachovnici. „Jste na tahu.“

Ivarsson pěnil vzteky, když spolu s Weberem klusal Podchodem, tři sta metrů dlouhou podzemní chodbou spojující věznici Botsen s policejním ředitelstvím.

„Spoléhal jsem se na člověka, který vynalezl lež,“ syčel Ivarsson. „Spoléhal jsem se na zasranýho Cikána!“ Mezi zdmi se rozléhala ozvěna. Weber kráčel dál, chtěl ven z chladného vlhkého tunelu. Podchod se používal k převádění vězňů k výslechům na policejní ředitelství a zpět a kolovalo mnoho pověstí o tom, co se tady dole přihodilo.

Ivarsson si přitáhl sako blíž k tělu a pokračoval v chůzi. „Slib mi jednu věc, Karle. Že o tomhle nikomu neřekneš ani slovo. Ano?“

Otočil se k Weberovi se zdviženým obočím. „Tak co?“

Odpovědí na otázku šéfa oddělení bylo sotva slyšitelné ano, neboť právě v tom okamžiku došli k místu, kde je zeď Podchodu natřená na oranžovo. Weber uslyšel tiché „puf“. Ivarsson s úděsem vykřikl, padl na kolena do louže a chytil se za hrudník.

Weber se otočil dokola a podíval se k jednomu i druhému konci Podchodu. Nikde nikdo. Pak se obrátil zpátky k šéfovi, který vyděšeně zíral na svou červenou ruku.

„Krvácím,“ zasténal. „Umírám.“

Weber viděl, jak se Ivarssonovi rozšiřují oči.

„Co to je?“ zeptal se Ivarsson s úzkostí v hlase, když si uvědomil, že na něj Weber zírá s otevřenými ústy.

„Budeš muset zajít do čistírny,“ odpověděl Weber.

Ivarsson se na sebe podíval. Červená barva se mu rozšířila po celém hrudníku a části limetkově zeleného saka.

„Červený inkoust,“ konstatoval Weber.

Ivarsson vytáhl zbytky pera s logem Norské banky. Mikroexploze ho uprostřed rozpůlila. Ivarsson seděl na zemi se zavřenýma očima a nabíral dech. Pak se zadíval na Webera.

„Víš, co byla Hitlerova největší chyba?“ zeptal se a podal mu čistou ruku. Weber ji chytil a pomohl mu na nohy. Ivarsson vyslal do chodby směrem, odkud přišli, zamračený pohled. „Že s Cikány nezatočil důsledněji.“

„O tomhle nikomu ani slovo,“ napodobil Weber Ivarssona a uchechtl se. „Ivarsson šel rovnou do garáže a odjel domů. Inkoust bude mít na kůži nejmíň tři dny.“

Harry zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „A co jste udělali s Raskolem?“

Weber pokrčil rameny. „Ivarsson prohlásil, že se postará, aby ho dali na samotku. Podle mě to ani v nejmenším nepomůže. Ten chlap je… jiný. Á propos jiný, co ty a Beáta, jak jste na tom? Našli jste něco víc než ten otisk prstu?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Ta holka je zvláštní,“ prohodil Weber. „Znám to od jejího otce. Může být dobrá.“

„To může. Tys‘ znal jejího otce?“

Weber přikývl. „Dobrej chlap. Loajální. Škoda že takhle skončil.“

„Je zvláštní, že takový zkušený policista udělá takovouhle botu.“

„Myslím, že to žádná bota nebyla,“ namítl Weber a přitom oplachoval v dřezu hrnek od kávy.

„Ne?“

Weber něco zamumlal.

„Cos povídal, Karle?“

„Nic,“ zabručel. „Říkám jenom, že k tomu musel mít nějaký důvod.“

„Je klidně možné, že bolde tečka com je server,“ prohlásil Halvorsen. „Já jenom vím, že není nikde registrovaný. Ale může stát například v nějakém sklepě v Kyjevě a mít anonymní uživatele, kteří si vyměňují nějaké specifické porno, co já vím? Ty, kteří chtějí být v téhle džungli schovaní, my obyčejní smrtelníci nenajdeme. To si musíš sehnat nějakého stopaře, skutečného odborníka.“

Ozvalo se zaklepání, tak tichoučké, že ho Harry neslyšel, ale Halvorsen zavolal: „Dále.“

Dveře se opatrně otevřely.

„Dobrý den,“ usmál se Halvorsen. „Beáta, že?“

Přikývla a rychle se podívala na Harryho. „Snažila jsem se tě zastihnout. To tvoje telefonní číslo na seznamu…“

„Harry ztratil telefon,“ řekl Halvorsen a vstal. „Sedněte si, udělám vám Halvorsenovo espreso.“

Zaváhala. „Děkuju, ale ráda bych Harrymu něco ukázala v House of Pain. Harry, máš čas?“

„Moře času,“ odpověděl Harry a opřel se do židle. „Weber měl samé špatné zprávy. Žádné shodné otisky. A Raskol si z Ivarssona dneska parádně vystřelil.“

„A to má být špatná zpráva?“ vyhrkla Beáta a pak si vyděšeně zakryla rukou ústa. Harry a Halvorsen se rozesmáli.

„Vítejte v našem klubu, Beáto,“ zvolal Halvorsen, než Beáta s Harrym vyšli ven. Nedostalo se mu odpovědi, jen pátravého pohledu od Harryho, a tak zůstal rozpačitě stát uprostřed místnosti.

Harry si všiml deky zmuchlané na dvoumístné pohovce z IKEA v rohu House of Pain. „Tys‘ spala dneska tady?“

„Jen trochu,“ přikývla a pustila přehrávač. „Podívej se na Řezníka a Stinu Gretteovou na tomhle záběru.“

Ukázala na plátno, kde zastavila záběr, na němž se Stine naklání k lupiči. Harry cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku.

„Na tom záběru je něco divného,“ řekla. „Vid?“

Harry se podíval na lupiče. Pak na Stinu. A věděl, že tohle je ten záběr, kvůli němuž si video neustále přehrával při hledání něčeho, co tam celou dobu bylo, ale přesto mu to stále unikalo. A ještě uniká.

„Co je to?“ zeptal se. „Co ty vidíš, a já nevidím?“

„Zkus to.“

„Už jsem to zkoušel.“

„Zapamatuj si ten záběr, zavři oči a pověz mi, co cítíš.“

„Popravdě řečeno…“

„No tak, Harry“ Usmívala se. „Právě tohle je přece pátrání, ne?“

Harry se na ni podíval s mírným údivem. Pak pokrčil rameny a udělal to, co chtěla.

„Co vidíš, Harry?“

„Vnitřní stranu svých víček.“

„Soustřeď se. Co je tam špatně?“

„Něco s ním a s ní. Ten… způsob, jakým stojí.“

„Prima. Co je špatně na způsobu, jakým stojí?“

„Stojí… já nevím, prostě stojí špatně.“

„Jak špatně?“

Harry měl stejný pocit jako u Vigdis Albuové, totiž že klesá. Viděl, jak Stine Gretteová sedí v mírném předklonu.

Jako by chtěla lépe porozumět lupičovým slovům. A on zírá z otvorů v kukle přímo do obličeje člověka, kterého za chvíli zabije. Co si myslel? A co si myslela ona? Snažila se i v tomto nehybném okamžiku zjistit, kdo je ten muž v kukle?

„Jak špatně?“ opakovala Beáta.“

„Stojí… stojí…“

Puška v ruce, prst na spoušti. Všichni lidé kolem mramor. Stine otevírá ústa. Lupič vidí její oči přes mířidla. Ústí zbraně narazí do zubů.

„Jak špatně?“

„Stojí… stojí moc blízko u sebe.“

„Bravo, Harry!“

Otevřel oči. V zorném poli mu jiskřilo a pluly v něm amébovité fragmenty.

„Bravo?“ zamumlal. „Co tím myslíš?“

„Dokázal jsi pojmenovat to, na co jsme se celou dobu dívali. To je totiž přesně ono, Harry, stojí moc blízko u sebe.“

„Jo, slyšel jsem, jak jsem to řekl. Ale moc blízko ve vztahu k čemu?“

„Ve vztahu k tomu, jak blízko u sebe mají stát dva lidé, kteří se nikdy nesetkali.“

„Cože?

„Slyšel jsi o Edwardu Hallovi?“

„Asi ne.“

„Antropolog. Jako první poukázal na souvislost mezi odstupem, který si lidé udržují, když spolu mluví, a tím, jaký vztah mezi nimi panuje. Ten odstup je zcela konkrétní.“

„Pokračuj.“

„Společenský prostor, tedy vzdálenost mezi lidmi, kteří se neznají, se pohybuje od jednoho do tří a půl metru. To je odstup, který si chtějí lidé udržet, pokud to situace dovoluje, jen se podívej na fronty u autobusu a na záchodech.

V Tokiu dokážou lidé stát blíž u sebe, ale rozdíly mezi jednotlivými kulturami jsou v podstatě nepatrné.“

„Nemůže jí přece něco šeptat ze vzdálenosti víc než metr.“

„Ne, ale dokázal by to pohodlně zvládnout ze vzdálenosti, které se říká osobní prostor, ta se pohybuje v rozmezí od jednoho metru do čtyřiceti pěti centimetrů. Takový odstup si člověk udržuje s přáteli a takzvanými známými. Jenže jak vidíš, Řezník a Stine Gretteová tuhle hranici překročili. Změřila jsem vzdálenost mezi nimi, je to dvacet centimetrů. To znamená, že už jsme v intimním prostoru. Pak člověk stojí tak blízko, že už nedokáže zaostřit na celý obličej druhé osoby a nemůže necítit jeho pach a tělesné teplo. Tahle vzdálenost je vyhrazena pro milence a blízké členy rodiny.“

„Hm,“ konstatoval Harry. „Tvoje znalosti mě ohromují, jenže tohle jsou dva lidé ve velmi dramatické situaci.“

„Právě proto je to tak fascinující!“ vykřikla Beáta a pevně se chytila područek židle, snad aby nevyskočila. „Když lidé nemusí, nepřekračují hranice prostorů, o nichž mluví Edward Hall. A Stine Gretteová a Řezník nemuseli.“

Harry si zamnul bradu. „Dobře, rozvineme tu myšlenku.“

„Myslím, že Řezník Stinu Gretteovou znal,“ prohlásila Beáta. „Dobře znal.“

„Jasně, jasně.“ Harry skryl obličej v dlaních a skrze prsty pronesl: „Takže Stine Gretteová znala profesionálního bankovního lupiče, který provedl dokonalé přepadení a pak ji zastřelil. Víš, kam nás takováhle úvaha zavede, vid?“

Beáta přikývla. „Hned prověřím, co dokážeme najít na Stinu Gretteovou.“

„Fajn. A pak si promluvíme s tím, kdo se hodně pohyboval v jejím intimním prostoru.“

Kapitola 18 Krásný den

„Tohle místo mi nahání husí kůži,“ prohlásila Beáta.

„Měli tady jednoho známého pacienta jménem Arnold Juklerød,“ řekl Harry. „Tvrdil, že tohle je mozek duševně nemocného zvířete… Takže na Stinu Gretteovou jsi nic nenašla.“

„Ne. Bezúhonná pověst a její bankovní účty nenasvědčují, že by měla finanční problémy. Žádné intenzivní nárazové utrácení za oblečení nebo v restauracích. Žádné sázení na koníčky nebo jiné náznaky gamblerství. Nejextravagantnější věc, kterou jsem našla, byla cesta do São Paula letos v létě.“

„A její muž?“

„Totéž. Solidní a nenápadný.“

Prošli bránou Gaustadské psychiatrické kliniky a došli na prostranství mezi velkými červenými cihlovými budovami.

„Připomíná to vězení,“ konstatovala Beáta.

„Heinrich Schirmer,“ vysvětlil Harry. „Německý architekt devatenáctého století. Stejný muž, který navrhl věznici Botsen.“

V recepci je vyzvedl ošetřovatel. Měl vlasy obarvené na černo a vypadal, jako by hrál v nějaké kapele nebo se věnoval designu. Což byla vlastně pravda.

„Grette povětšinou jen sedí u okna a zírá ven,“ prozradil jim, když spěchali chodbou k oddělení G2.

„Dá se s ním mluvit?“ zeptal se Harry.

„Ano, mluvit přece dokáže…“ Ošetřovatel zaplatil šest set korun za to, aby jeho černá ofina vypadala právě takhle nedbale, a teď si odhrnul jeden z pramenů a zamžoural na Harryho zpoza brýlí s černými kostěnými obrubami, díky nimž vypadal jako exot jen do té míry, aby ti, kteří to dokážou poznat, pochopili, že není exot, ale správný týpek.

„Můj kolega by rád věděl, jestli je Grette natolik v pořádku, aby byl schopen mluvit o své manželce,“ vysvětlila Beáta.

„Můžete to zkusit,“ odpověděl ošetřovatel a posunul si pramen vlasů opět na místo před skla brýlí. „Jestli se u něj znovu projeví psychóza, pak se s ním nebude dát mluvit.“

Harry se nezeptal, jak se pozná, když se u někoho projeví psychóza. Došli na konec chodby a ošetřovatel otevřel dveře opatřené kukátkem.

„Musí být pod zámkem?“ zeptala se Beáta a rozhlédla se po světlé místnosti pro návštěvy.

„Ne,“ odpověděl ošetřovatel bez bližšího vysvětlení a ukázal na bílá osamělá záda županu na židli přisunuté úplně k oknu.

Popošli k muži na židli. Zíral z okna a jediné, co se pohybovalo, byla jeho pravá ruka, která pomalu posouvala pero po skicáku, trhaně a mechanicky jako robotický pařát.

„Trond Grette?“ zeptal se Harry.

Osobu, která se otočila, nepoznal. Grette si ostříhal všechny vlasy, obličej měl vyzáblejší a divoký výraz v očích z večera na tenisovém kurtu vystřídal klidný prázdný pohled nikam, kterým zíral skrze ně. Harry už takový pohled viděl. Takhle vypadali vězni po prvních týdnech za mřížemi, když si odpykávali trest poprvé. A Harry instinktivně pochopil, že přesně tohle je i případ muže na židli. I on si odpykává trest.

„Jsme od policie,“ řekl Harry.

Grette obrátil pohled směrem k nim.

„Jsme tu kvůli té bankovní loupeži a vaší ženě.“

Grette přimhouřil oči, jako by se musel soustředit, aby pochopil, o čem Harry mluví.

„Chtěli bychom vědět, jestli vám můžeme položit několik otázek,“ pronesla Beáta hlasitě.

Grette pomalu přikývl. Beáta si přitáhla jednu z židlí blíž a posadila se.

„Mohl byste nám o ní něco říct?“ zeptala se.

„Říct?“ Hlas mu skřípal jako špatně namazané dveře.

„Ano,“ přikývla Beáta a mile se usmála. „Chtěli bychom vědět, jaká Stine byla. Co dělala. Co měla ráda. Jaké plány jste měli. Takové věci.“

„Takové věci?“ Grette pohlédl na Beátu. Pak odložil pero. „Chtěli jsme mít děti. To jsme měli v plánu. Umělé oplodnění. Doufala, že to budou dvojčata. Dva plus dva, říkala neustále. Dva plus dva. Zrovna jsme s tím měli začít. Právě teď.“ V očích měl slzy.

„Právě teď?“

„Myslím, že dneska. Nebo zítra. Kolikátého je?“

„Sedmnáctého,“ odpověděl Harry. „Byli jste svoji dlouho, že?“

„Deset let,“ přitakal Grette. „Kdyby nechtěly hrát tenis, mně by to nevadilo. Člověk nemá děti nutit, aby se jim líbilo to samé jako rodičům, nebo ano? Třeba by radši jezdily na koni. Jízda na koni je prima.“

„Jaký byla typ?“

„Deset let,“ opakoval Grette a opět se otočil k oknu. „Seznámili jsme se v roce 1988. Já jsem právě začal studovat na vysoké škole ekonomické a ona chodila do posledního ročníku Nissenova gymnázia. Byla to nejkrásnější holka, jakou jsem kdy viděl. Takhle to říkají všichni, nejkrásnější je vždycky ta, kterou člověk nezíská a na kterou možná zapomene. Ale u Stiny to byla pravda. A já jsem si nikdy nepřestal myslet, že je nejkrásnější. Začali jsme spolu bydlet po měsíci a tři roky jsme byli spolu každý den i každou noc. Přesto jsem nedokázal uvěřit, že to je pravda, když souhlasila s tím, že se stane paní Gretteovou. Není to zvláštní? Když člověk někoho miluje dostatečně intenzivně, připadá mu nepochopitelné, že i ten druhý může milovat jeho. Mělo by to přece být obráceně, nemělo?“

Na předloktí mu dopadla slza.

„Byla hodná. Moc lidí už tuhle vlastnost ocenit nedokáže. Byla spolehlivá, věrná a vždycky veselá. A statečná. Jestliže jsem spal, sama vstala a šla dolů do obýváku, když jí připadalo, že slyší nějaké zvuky. Vysvětloval jsem jí, že mě má vzbudit, protože co kdyby tam jednou opravdu byli zloději? Ale ona se jen smála a říkala: ‚Tak je pozvu na vafle a tebe vůně vaflí vzbudí, jako vždycky.‘ Měla mě probouzet vůně vaflí, když je pekla… ano.“

Vydechl prudce nosem. Holé větve bříz venku jim v poryvech větru mávaly. „Mělas péct vafle,“ zašeptal. Pak se pokusil o smích, ale znělo to jako pláč.

„Jaké přátele měla?“ zeptala se Beáta.

Grette se ještě stále smál a Beáta musela otázku zopakovat.

„Bývala ráda sama,“ odpověděl. „Možná proto, že byla jedináček. Měla pěkný vztah se svými rodiči. A pak jsme měli sami sebe. Víc jsme nepotřebovali.“

„Možná se s někým stýkala, aniž jste to věděl?“ zeptala se Beáta.

Grette se na ni podíval. „Co tím myslíte?“

Beáta v mžiku zčervenala a rychle se usmála. „Myslím tím, že vám vaše žena nemusela nutně říkat o všech hovorech, co vedla s nejrůznějšími lidmi, které potkala.“

„Proč ne? Co se mi tu snažíte naznačit?“

Beáta polkla a vyměnila si s Harrym pohled. Harry převzal slovo. „Existují jisté okolnosti, které musíme u bankovních loupeží vždycky prověřit, bez ohledu na to, jak nepravděpodobné se zdají být. A jednou z nich je, zda některý zaměstnanec banky nemohl být s lupičem spolčený. Stává se, že si lupiči opatří pomoc zevnitř jak při plánování loupeže, tak při vlastní realizaci. Například lze pochybovat o tom, že lupič mohl vědět, kdy se doplňuje bankomat.“ Harry sledoval Gretteho obličej, aby z něj vyčetl náznak toho, jak tuto informaci vezme. Ale jeho pohled naznačoval, že už je opět opustil. „Prověřovali jsme to i u všech ostatních zaměstnanců,“ lhal Harry.

Jasný výkřik ze stromu za oknem. Vyčítavý, osamělý. Grette přikývl. Nejprve pomalu, pak rychleji.

„Aha,“ zachraptěl. „Chápu. Myslíte si, že právě proto byla Stine zastřelena. Myslíte si, že lupiče znala. A že když ji využil, zastřelil ji, aby tak odstranil možné vodítko. Je to tak?“

„Existuje tu každopádně jistá teoretická možnost,“ přikývl Harry.

Grette zavrtěl hlavou a znovu se rozesmál, tentokrát dutým smutným smíchem. „Je vidět, že jste neznali moji Stinu. Nikdy by nic takového neudělala. A proč by taky měla? Kdyby dál žila, stala by se milionářkou.“

„Prosím?“

„Walle Bødtker, její dědeček. Osmdesát pět let, majitel tří činžovních domů v centru. V létě mu diagnostikovali rakovinu plic a od té doby to s ním jde z kopce. Každé z jeho vnoučat mělo dostat jeden dům.“

Harryho otázka přišla jako reflex: „A kdo teď dostane dům, který měl být Stinin?“

„Ostatní dvě vnoučata.“ Grette připojil s hnusem v hlase: „A teď asi budete prověřovat, jestli mají alibi… Nebo ne?“

„Myslíte si, že bychom neměli, pane Grette?“ zeptal se Harry.

Grette se chystal odpovědět, ale zarazil se, když se střetl s Harryho pohledem. Kousl se do spodního rtu.

„Omlouvám se,“ přejel si rukou krátké strniště. „Měl bych být samozřejmě rád, že prověřujete všechny možnosti. Jen to prostě vypadá tak beznadějně. A nesmyslně. Protože i když ho chytíte, nikdy mi nenahradí to, co mi udělal. Ani kdyby dostal trest smrti. Protože přijít o život není to nejhorší, co se může člověku stát.“ Harry už znal pokračování. „Nejhorší je ztratit to, pro co žijete.“

„Dobrá,“ přikývl Harry a vstal. „Tady je moje vizitka. Zavolejte mi, kdyby vás něco napadlo. Můžete se také ptát po Beátě Lønnové.“

Grette byl už opět otočený k oknu a neviděl vizitku, kterou mu Harry podával, takže ji Harry položil na stůl. Venku se zatím setmělo a v okenním skle se všichni odráželi jako napůl průsvitné odrazy, jako duchové.

„Mám dojem, že jsem ho viděl,“ promluvil Grette. „V pátek chodívám rovnou z práce na squash do sportovního centra SATS v Drážní ulici. Neměl jsem partnera, takže jsem místo toho šel do posilovny. Trochu jsem zvedal činky, běhal a tak. Jenže v tu dobu tam bývá tolik lidí, že člověk většinou jen stojí ve frontě.“

„Já vím,“ přitakal Harry.

„Byl jsem tam, když zabili Stinu. Tři sta metrů od banky. Těšil jsem se, že se osprchuju a pak pojedu domů a začnu vařit večeři. V pátek jsem vždycky vařil večeři já. Rád jsem na ni čekal. Rád… jsem čekal. Všichni muži to tak nemají.“

„Co myslíte tím, že jste ho viděl?“ zeptala se Beáta.

„Viděl jsem osobu, která prošla kolem a vešla do šatny. Měla na sobě široké černé oblečení. Kombinézu nebo něco takového.“

„A kuklu?“

Grette zavrtěl hlavou.

„Možná kšiltovku?“ zeptal se Harry.

„Držel nějakou čepici v ruce. Mohla to být kukla. Nebo kšiltovka.“

„Viděl jste mu do obli…“ začal Harry, ale Beáta ho přerušila:

„Výška?“

„Nevím,“ odpověděl Grette. „Normální. Co je normální? Tak asi metr osmdesát.“

„Proč jste nám to nepověděl dřív?“ zeptal se Harry. „Protože,“ odpověděl Grette a přitiskl prsty na okenní sklo. „Jak jsem řekl, byl to jenom pocit. Je jasné, že to nebyl on.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“ zeptal se Harry.

„Protože tu před pár dny byli dva vaši kolegové. Jmenovali se oba Li.“ Prudce se otočil k Harrymu. „Jsou to příbuzní?“

„Ne, co chtěli?“

Grette ruku stáhl. Kolem mastných otisků na okně se vytvořila rosa.

„Chtěli prověřit, jestli Stine nemohla být s lupičem spolčená. A ukázali mi snímky z přepadení.“

„Kombinéza na fotografiích byla černá bez jakýchkoli nápisů. Ta, kterou jsem viděl já v centru SATS, měla na zádech velká bílá písmena.“

„Jaká písmena?“ zeptala se Beáta.

„P-O-L-I-C-I-E,“ odpověděl Grette a přitom rozmazával otisky prstů. „Když jsem pak vyšel na ulici, slyšel jsem nahoře na Majorstue policejní sirény. První, co mě napadlo, bylo, jak mohou zloději uprchnout, když je všude tolik policistů.“

„Aha. Proč jste si pomyslel zrovna tohle?“

„Nevím. Asi proto, že mi někdo právě ukradl ze šatny squashovou raketu, když jsem posiloval. Jako další mě napadlo, že Stinina banka byla přepadena. Takhle člověk přece přemýšlí, když může mozek volně fabulovat, ne? Potom jsem odjel domů a připravoval lasagne. Stine milovala lasagne.“ Grette se pokusil o úsměv. Pak se mu začaly řinout slzy.

Harry se zadíval na list papíru, na který Grette psal, aby se nemusel dívat na to, jak dospělý muž pláče.

„Podle bankovního výpisu jste v posledním půlroce jednou vybral velkou částku.“ Beátin hlas zněl tvrdě a kovově. „Třicet tisíc korun v São Paulu. Na co jste ty peníze potřeboval?“

Harry se na ni překvapeně podíval. Vypadala, že se jí situace vůbec nedotýká.

Grette se skrze slzy usmál. „Stine a já jsme tam slavili desetileté výročí svatby. Měla víc dovolené a odjela tam o týden dřív než já. To bylo nejdéle, co jsme kdy byli od sebe.“

„Ptala jsem se, na co jste potřeboval třicet tisíc korun v brazilské měně,“ zopakovala Beáta.

Grette se zadíval z okna. „To je soukromá věc.“

„A tohle je vražda, pane Grette.“

Grette se otočil k Beátě a dlouho se na ni díval. „Vás asi nikdy nikdo nemiloval, že?“

Beátin obličej potemněl.

„Němečtí šperkaři v São Paulu jsou považováni za jedny z nejlepších na světě,“ vysvětloval Grette. „Koupil jsem tam ten diamantový prsten, který měla Stine na ruce, když zemřela.“

Pro Gretteho přišli dva ošetřovatelé. Večeře. Harry a Beáta zůstali stát u okna a dívali se za ním. Čekali, až přijde ošetřovatel, který je doprovodí ven.

„Omlouvám se,“ hlesla Beáta. „Udělala jsem ze sebe blbce… já…“

„To je v pořádku,“ odpověděl Harry.

„Vždycky prověřujeme finance podezřelých v případech loupežných přepadení, ale tady jsem se očividně…“

„Řekl jsem, že to je v pořádku, Beáto. Nikdy se neomlouvej za to, na co ses zeptala, jenom za to, na co ses nezeptala.“

Přišel ošetřovatel a pustil je ven.

„Jak dlouho tu bude?“ zeptal se Harry.

„Pošlou ho domů ve středu,“ odpověděl ošetřovatel.

V autě cestou do centra se Harry Beáty zeptal, proč ošetřovatelé vždycky „posílají pacienty domů“ Přece je nepřepravují, nebo snad ano? A pacienti si sami určují, jestli půjdou domů, nebo někam jinam, že? Tak proč nemohou říkat, že „jdou domů“? Nebo že jsou „propuštěni“?

Beáta na to neměla názor a Harry se díval ven na šedou oblohu a myslel si, že začíná mluvit jako rozmrzelý stařec. Dřív býval jen rozmrzelý.

„Má jiné vlasy,“ pronesla Beáta. „A nosí teď brýle.“

„Kdo?“

„Ten ošetřovatel.“

„Cože? Nevypadalo to, že byste se znali.“

„Taky že ne. Viděla jsem ho jednou na pláži v Huku. A v Eldoradu. A v Parlamentní ulici. Myslím, že to bylo v Parlamentní… Musí to být tak pět let.“

Harry se na ni podíval. „Nevěděl jsem, že je to tvůj typ.“

„To není,“ odpověděla.

„A jo,“ ušklíbl se Harry. „Zapomněl jsem na tu tvoji mozkovou vadu.“

Usmála se. „Oslo je malé město.“

„Vážně? Kolikrát jsi viděla mě, než jsi začala pracovat na policejním ředitelství?“

„Jednou. Před šesti lety.“

„A kde?“

„V televizi. Vyřešil jsi ten případ v Sydney.“

„Hm. Vidím, že to na tebe muselo zapůsobit.“

„Vzpomínám si jen, že mě rozčilovalo, že tě prezentují jako hrdinu, i když jsi selhal.“

„Cože?“

„Nepodařilo se ti přece dostat vraha před soud, protože jsi ho zastřelil.“

Harry zavřel oči a cítil, jak dobrý bude první šluk z další cigarety; pohmatem se ujistil, že má krabičku v náprsní kapse. Vytáhl složený list papíru a ukázal ho Beátě.

„Co to je?“ zeptala se.

„Stránka, na kterou Grette bezmyšlenkovitě psal.“

„‚Krásný den‘,“ přečetla.

„Napsal to třináctkrát. Trochu jako Osvícení, ne?“

„Osvícení?“

„Ten horor, vždyť víš. Stanley Kubrick.“ Kradmo na Beátu pohlédl. „Jak tam Jack Nicholson v hotelu píše pořád jednu a tu samou větu.“

„Nemám ráda horory,“ pronesla tiše.

Harry se k ní otočil. Chtěl něco říct, ale došlo mu, že nejlepší bude toho nechat.

„Kde bydlíš?“ zeptala se.

„V Bislettu.“

„To je cestou.“

„Hm. Cestou kam?“

„Na Oppsal.“

„Aha? Kam na Oppsalu?“

„Vetlandská ulice. Hned u stanice metra. Víš, kde jde Jornslokkská ulice?“

„Ano, tam stojí na rohu takový velký žlutý dřevěný dům.“

„Přesně tak. V něm bydlím. V druhém poschodí. Máma bydlí v prvním. V tomhle domě jsem vyrostla.“

„Já jsem taky vyrostl na Oppsalu,“ řekl Harry. „Možná máme společné známé.“

„Možná,“ přikývla Beáta a podívala se ven bočním okénkem.

„No, asi spíš ne,“ konstatoval Harry.

Dál už mlčeli.

Nastal večer a vítr zesílil. V předpovědi počasí hlásili bouřku jižně od Stádu a přibývající srážky na severu. Harry zakašlal. Vytáhl svetr, který matka upletla jeho otci a který mu otec dal několik let po její smrti jako vánoční dárek. Zvláštní jednání, myslel si Harry. Osmahl si na pánvi těstoviny s masovými kuličkami a pak zavolal Ráchel a vyprávěl jí o domě, ve kterém vyrostl.

Moc toho nenamluvila, ale poznal jí na hlase, že se jí líbí, když jí vypráví o svém pokoji. O hračkách a malé komodě. O tom, jak si vymýšlel příběhy podle vzoru na tapetě, jako by to byly zašifrované pohádky. A o jedné přihrádce v komodě, u níž se s matkou dohodli na tom, že bude jenom jeho a že se jí matka nikdy ani nedotkne.

„Měl jsem tam svoje fotbalové kartičky. Podpis Toma Lunda. A dopis od Sølvi, holky, kterou jsem potkal o jedněch letních prázdninách v Åndalsnesu. A později první krabičku cigaret. A pak krabičku kondomů. Ta tam ležela neotevřená, až kondomy prošly. Byly tak suché, že praskly, když jsme je se sestrou nafoukli.“

Ráchel se rozesmála. Harry vyprávěl dál, jen aby ji opět uslyšel se smát.

Pak bezcílně přecházel po místnosti. Aktuální zprávy zněly jako repríza z včerejška. Přibývající srážky nad Džalalabádem.

Došel do ložnice a zapnul počítač. Zatímco počítač vrčel a pracoval, uviděl, že dostal další e-mail. Cítil, jak mu stoupá pulz, když uviděl odesílatele. Mail rozkliknul.

Ahoj Harry,

hra začala. Při ohledání se zjistilo, že jsi mohl být v době její smrti na místě. Proto si to necháváš pro sebe? To jistě není hloupé. I když to vypadá jako sebevražda. Protože pár věcí tu nesedí, viď? Teď jsi na tahu ty.

C#MN

Harryho vyděsila hlasitá rána a pak si všiml, že vší silou bouchl dlaní do stolu. Rozhlédl se po temném pokoji. Byl naštvaný a měl strach, ale nejvíce frustrující byl pocit, že odesílatel je tak… blízko. Harry natáhl paži a stále ještě svědící ruku položil na monitor. Studené sklo mu kůži ochladilo, ale Harry cítil teplo, jako z těla, vytvářející se uvnitř stroje.

Kapitola 19 Boty na drátě

Elmer spěchal ulicí Grønlandsleiret a přitom s úsměvem, ale v rychlosti zdravil zákazníky a zaměstnance okolních obchodů. Zlobil se sám na sebe, zase mu došly drobné a musel na zavřené dveře krámku pověsit ceduli s nápisem „Hned jsem zpátky“, aby si mohl doběhnout do banky.

Rozrazil dveře, vběhl do úřadovny, zazpíval své obvyklé „dobréráno“ a pospíchal k automatu na pořadová čísla. Nikdo mu neodpověděl, ale na to byl vlastně zvyklý, pracovali tu jen bílí Norové. Nějaký muž patrně opravoval bankomat a dva jediní zákazníci, které viděl, stáli u okna a dívali se do ulice. Panovalo tady neobvyklé ticho. Děje se snad venku něco, co mu uniklo?

„Dvacet,“ zavolal ženský hlas. Elmer se podíval na svoje pořadové číslo. Tam stálo padesát jedna, ale protože všechny přepážky byly volné, došel k té, odkud se ozvalo zvolání.

„Dobrý den, Cathrine, krásko moje,“ zahlaholil a zvědavě přitom pokukoval k oknu. „Pět ruliček pětikorun a korun.“

„Dvacet jedna.“ Otočil se udiveně na Cathrine Schøyenovou a teprve teď si všiml muže stojícího vedle ní. Na první pohled si pomyslel, že je to černoch, ale pak uviděl, že má na sobě černou kuklu. Ústí pušky AG3, kterou držel muž v rukou, se odvrátilo od Cathrine a zastavilo se na Elmerovi.

„Dvacet dva,“ vykřikla Cathrine plechovým hlasem.

„Proč tady?“ zeptal se Halvorsen a mžoural na Osloský fjord dole pod nimi. Vítr mu cuchal ofinu. Vyjet z kotle plného exhalací na Grønlandu nahoru na Ekeberg, který se tyčil jako zelená strážní věž v jihovýchodní části města, netrvalo ani pět minut. Našli si lavičku pod stromy s výhledem na staré krásné kamenné budovy, kterým Harry nadále říkal námořní akademie, i když teď tam produkovali manažery.

„Za prvé proto, že je tu hezky,“ odpověděl Harry. „Za druhé proto, aby se přivandrovalec dozvěděl něco o historii města. ‚Os‘ ve jménu Oslo znamená ‚kopec‘, ten kopec, na kterém teď sedíme. Ekeberský kopec. A ‚lo‘ je ta rovina, kterou vidíš dole.“ Ukázal dolů. „Za třetí se na tenhle kopec díváme každý den, takže je důležité vědět, co za ním je, nemyslíš?“

Halvorsen neodpověděl.

„Nechtěl jsem to probírat v kanceláři,“ vysvětlil Harry. „Ani u Elmera. Musím ti něco povědět.“ I tak vysoko nad fjordem Harrymu připadalo, že cítí v poryvech větru závan slané vody. „Znal jsem Annu Bethsenovou.“

Halvorsen přikývl.

„Nevypadáš, že by ti to zrovna vyrazilo dech,“ poznamenal Harry.

„Myslel jsem si, že v tom bude něco takového.“

„Jenže to není všechno.“

„Aha?“

Harry si strčil do úst nezapálenou cigaretu. „Než ti řeknu víc, musím tě varovat. To, co ti chci povědět, musí zůstat mezi tebou a mnou, a právě to pro tebe může znamenat dilema. Chápeš? Takže jestli se do toho nechceš míchat, nic víc ti neřeknu a necháme toho. Jdeš do toho, nebo ne?“

Halvorsen se podíval na Harryho. Pokud věc zvažoval, nepotřeboval na to dlouhou dobu. Přikývl.

„Někdo mi začal domů posílat maily,“ začal Harry. „Týkají se toho úmrtí.“

„Někdo, koho znáš?“

„Nemám tušení. Adresa mi nic neříká.“

„Tak proto ses mě včera ptal na to, jestli se dají vystopovat e-mailové adresy?“

„Já o tomhle nemám ani páru. Ale ty jo.“ Harry se neúspěšně pokusil zapálit si v poryvech větru cigaretu. „Potřebuju pomoc. Myslím si, že Anna byla zavražděna.“

Zatímco severozápadní vítr rval ze stromů na Ekebergu poslední listy, vyprávěl Harry Halvorsenovi o podivných e-mailech od osoby, která se tváří, že ví všechno, co vědí oni, a možná ještě víc. Pomlčel o tom, že obsah dopisů situoval jeho samotného na místo činu ten večer, kdy Anna zemřela. Ale pověděl Halvorsenovi o pistoli, kterou měla Anna v pravé ruce, i když paleta dokazuje, že byla levák. O fotografii v botě. A o rozhovoru s Astrid Monsenovou.

„Astrid Monsenová řekla, že nikdy neviděla Vigdis Albuovou a děti na fotografii,“ pokračoval Harry. „Ale když jsem jí ukázal fotografii jejího manžela Arneho Albua v Ekonomickém deníku, stačil jí jediný pohled. Nevěděla, kdo to je, ale chodil prý Annu pravidelně navštěvovat. Několikrát ho viděla, když si vyzvedávala poštu ze schránky. Přicházel odpoledne a navečer odjížděl.“

„Tomu se říká přesčasy.“

„Zeptal jsem se Astrid Monsenové, jestli se ti dva scházeli jen ve všední dny, a ona mi pověděla, že někdy vyzvedával Annu autem o víkendech.“

„Možná si to občas chtěli zpestřit výletem do přírody.“

„Možná, ale až na tu přírodu. Astrid Monsenová je totiž důkladná pozorovatelka. Tvrdí, že ji nikdy nevyzvedával na jaře ani v létě. To mě přivedlo na jednu myšlenku.“

„Myšlenku? Hotel?“

„Možná. Jenže hotel si člověk může pronajmout i v létě. Přemýšlej, Halvorsene. Co se nabízí jako nejbližší možnost?“

Halvorsen vyšpulil spodní ret a zašklebil se, aby ukázal, že nemá žádný návrh. Harry se zasmál a prudce vyfoukl kouř: „Ty sám jsi našel to místo“

Halvorsen povytáhl překvapeně obočí. „Chata! Jasně.“

„Přesně. Luxusní a diskrétní hnízdečko lásky, když rodina odjede po skončení sezóny domů a zvědaví sousedé zabední okenice. A je to jen hodinu cesty od Osla.“

„Ale co s tím?“ zeptal se Halvorsen. „To nás zrovna nikam dál nevede.“

„To neříkej. Jestli se nám podaří dokázat, že Anna byla na té chatě, bude Albu v každém případě nucen se hájit. Stačí málo. Otisk prstu. Vlas. Všímavý prodavač v potravinách, který jim tam občas vozil zboží…“

Halvorsen se podrbal na zátylku. „Ale proč nejít přímo na věc a nehledat místo toho Albuovy otisky v Annině bytě? Musí jich tam přece být plno.“

„Protože už tam nejspíš nebudou. Podle Astrid Monsenové najednou před rokem přestal za Annou docházet. S výjimkou jedné soboty minulý měsíc. Tehdy se najednou objevil a zase pro ni přijel autem. Astrid Monsenová si to jasně pamatuje, protože Anna u ní zazvonila a požádala ji, aby jí dohlédla na byt.“

„A ty si myslíš, že jeli na chatu?“

„Myslím,“ řekl Harry a odhodil doutnající nedopalek do kaluže, kde zasyčel a zhasl, „že to je ten důvod, proč měla Anna v botě tu fotku. Vzpomínáš si, co nás na policejní akademii učili o zajišťování technických stop?“

„Ano, to málo, co nám vykládali. Ty ne?“

„Ne. Ve třech služebních autech leží v zavazadlovém prostoru kufr se standardní výbavou. Prášek, štěteček a plastová fólie na otisky prstů. Pásmo, kapesní svítilna, kleště, takové věci. Chci, aby sis jedno tohle auto na zítřek zamluvil.“

„Harry…“

„A zavolej předem do toho obchodu s potravinami a zjisti přesný popis. Vyptávej se tak, aby to vypadalo věrohodně a nevzbudil jsi v prodavačovi podezření. Řekni, že si stavíš chatu a že tvůj architekt uvedl chatu Albuových jako referenci. A že si ji chceš jenom prohlédnout“

„Harry, přece nemůžeme jen tak…“

„Vezmi i páčidlo.“

„Poslouchej mě!“

Halvorsenův výkřik vyplašil dva racky, kteří se zvedli a odletěli se zaskřehotáním směrem k fjordu. Počítal na prstech. „Nemáme povolení k prohlídce, nemáme důkazy, na jejichž základě bychom ho mohli získat, nemáme… nic. Ale nejdůležitější je, že nemáme – nebo lépe řečeno já nemám – všechna fakta. Protože tys‘ mi neřekl všechno, Harry, je to tak?“

„Z čeho tak…“

„To je jednoduché. Nemáš dost dobrý motiv. To, že jsi tu ženu znal, není dostatečný důvod k tomu, abys najednou porušoval všechna pravidla, vloupával ses do chat a riskoval, že přijdeš o místo. A já taky. Vím, že jsi někdy praštěnej, Harry, ale nejsi idiot.“

Harry se podíval na mokrý nedopalek plovoucí v kaluži. „Jak dlouho se známe, Halvorsene?“

„Skoro dva roky.“

„Lhal jsem ti někdy během té doby?“

„Dva roky nejsou dlouhá doba.“

„Lhal jsem ti někdy, ptám se?“

„Rozhodně.“

„Lhal jsem ti někdy v něčem podstatném“

„Nevím o tom.“

„O.K. Nemám v úmyslu tě obelhat ani teď. Máš pravdu, neřekl jsem ti všechno. A ano – tím, že mi pomůžeš, riskuješ, že přijdeš o místo. Můžu ti říct jen tolik, že kdybych ti pověděl zbytek, byl bys v ještě větším průšvihu. Takhle mi prostě musíš věřit. Anebo to nechat plavat. Ještě pořád můžeš odmítnout.“

Dívali se na fjord. Rackové vypadali jako dvě malé tečky v dálce.

„Co bys udělal ty?“ zeptal se Halvorsen.

„Odmítl bych.“

Tečky se opět zvětšily. Rackové se otočili.

Když se vrátili na policejní ředitelství, čekal na ně na záznamníku vzkaz od Møllera.

„Pojďme se projít,“ navrhl, když mu Harry zavolal zpátky.

„Kamkoli,“ řekl poté, co vyšli ven.

„K Elmerovi,“ navrhl Harry. „Potřebuju cigarety.“

Møller následoval Harryho po rozbahněné cestičce přes trávník mezi policejním ředitelstvím a dlážděnou příjezdovou cestou k Botsenu. Harry si všiml toho, že architekti snad nikdy nepochopí, že lidé si budou nacházet nejrychlejší cestu mezi dvěma body bez ohledu na to, kam umístí cestu. Na konci cestičky stála napůl vyvrácená cedule Nevstupujte no trávník.

„Máte informace o tom přepadení na Grønlandsleiret dneska ráno?“ zeptal se Møller.

Harry přikývl. „Zajímavé, že se rozhodl udělat to jen několik set metrů od policejního ředitelství.“

„Měl štěstí, že poplašné zařízení v bance se právě opravovalo.“

„Nevěřím ve štěstí,“ prohlásil Harry.

„Co? Myslíte, že měl interní informace od někoho z banky?“

Harry pokrčil rameny. „Nebo od někoho, kdo věděl o té opravě.“

„O tom ví jenom banka a opravář. Ano, a ještě my.“

„Ale vy jste se mnou nechtěl mluvit o tom ranním přepadení, že ne, šéfe?“

„Ne,“ odpověděl Møller a obešel kaluž. „Policejní ředitel měl pohovor se starostou. Všechna ta přepadení mu dělají starosti.“

Cestou nechali projít ženu táhnoucí tři děti. Unaveně a naštvaně dětem nadávala a vyhnula se Harryho pohledu.

V Botsenu byly návštěvy.

„Ivarsson je schopný, o tom nikdo nepochybuje,“ pokračoval Møller. „Ale tenhle Řezník se zdá být jiný kalibr, než na jaký jsme zvyklí. Policejní ředitel si asi myslí, že tentokrát nám běžné metody nestačí.“

„Možná ne. Ale co s tím? Sem tam jeden pomníček snad není žádný skandál.“

„Pomníček?“

„Neobjasněný případ. Aktuální žargon, šéfe.“

„Ve hře je víc věcí, Harry. Celý den se na nás sypou novináři, jsou jako divá zvěř. Nazývají ho novým Martinem Pedersenem. A internetové vydání VC vyčenichalo, že mu říkáme Řezník.“

„Takže zase ta stará historie,“ konstatoval Harry a přešel ulici na červenou s Møllerem váhavě v závěsu. „Novináři nám stanovují priority.“

„No ano, ale přece jen zavraždil člověka.“

„A vraždy, o kterých se už nepíše, se odkládají.“

„Ne!“ vyhrkl Møller. „Nebudeme s tím snad zase začínat…

Harry pokrčil rameny a překročil větrem převržený stojánek na tiskoviny. Na ulici ležely noviny a v šíleném tempu listovaly samy sebou.

„Co teda vlastně chcete?“ zeptal se Harry.

„Policejního ředitele samozřejmě zajímá prestižní stránka toho případu. Na přepadení jedné pošty veřejnost zapomene dávno předtím, než je odloženo, nikdo si nevšimne, že lupič nebyl dopaden. Ale v tomhle případě nás budou všichni sledovat. A čím víc se mluví o bankovních loupežích, tím víc zvědavosti to probouzí. Martin Pedersen byl jenom obyčejný muž, který uskutečnil to, o čem mnozí sní, moderní Jesse James na útěku před zákonem. Takhle vznikají mýty, obrazy hrdinů a ztotožnění. A tak se do branže bankovních lupičů dostávají noví lupiči. Když noviny psaly o Martinu Pedersenovi, počet bankovních loupeží v celé zemi prudce stoupl.“

„Bojíte se řetězové reakce. Dobrá. A co s tím mám dělat já?“

„Ivarsson je schopný, o tom nikdo nepochybuje. Je to řádný tradiční policista, který nikdy nešlápne vedle. Ale Řezník není žádný tradiční lupič. Policejní ředitel není spokojený s prozatímními výsledky.“ Møller pokývl ulicí směrem k vězení. „Donesla se mu ta epizoda s Raskolem.“

„Hm.“

„Byl jsem u ředitele na obědě a padlo vaše jméno. Vlastně několikrát.“

„Božínku, měl bych se cítit poctěn?“

„V každém případě jste kriminalista, který už dříve dosáhl výsledků za použití nekonvenčních metod.“

Harry se ušklíbl. „Milá charakteristika pilota kamikadze…“

„Krátce řečeno, rozkaz zní takto, Harry. Nechte všeho, na čem teď děláte, a povězte mi, pokud budete potřebovat víc lidí. Ivarsson bude pokračovat jako předtím se svým týmem. Ale my sázíme na vás. A ještě něco…“ Møller přistoupil těsně k Harrymu. „Budete mít volnější otěže. Jsme ochotní akceptovat jisté překročení pravidel. Samozřejmě to ale nesmí uniknout mimo sbor.“

„Hm. Myslím, že chápu. A když se to nepodaří?“

„Budeme vás krýt, co to půjde. Ale má to samozřejmě své hranice.“

Elmer se otočil, když se rozcinkaly zvonečky nad dveřmi, a pokývl k malému cestovnímu rádiu stojícímu před ním: „A já jsem si myslel, že Kandahár je značka lyžařského vázání. Dvacítku camelek?“

Harry přikývl. Elmer ztišil rádio a hlas reportéra zanikl v šumu zvuků zvenčí – aut, větru cloumajícího markýzou, listí šustícího po asfaltu.

„A co si dá váš kolega?“ Elmer pokývl ke dveřím, kde se Møller zastavil.

„Ten si dá jednoho pilota kamikadze,“ odpověděl Harry a otevřel krabičku.

„Vážně?“

„Ale zapomněl se zeptat na cenu,“ konstatoval Harry a nemusel se otáčet, aby viděl Møllerův zkřivený úsměv.

„A co dneska stojí takový pilot kamikadze?“ zeptal se majitel krámku a vrátil Harrymu drobné.

„Když přežije, musí mít právo dělat si pak, co chce,“ prohlásil Harry. „To je jediná podmínka, kterou si klade. A jediná, kterou akceptuje.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Elmer. „Hezký den, pánové.“

Cestou zpátky Møller slíbil, že si promluví s policejním ředitelem o možnosti, že by Harry dostal tři měsíce na to, aby mohl dál pracovat na Ellenině případu. Za předpokladu, že Řezník bude dopaden, samozřejmě. Harry přikývl. Před cedulí Nevstupujte na trávník Møller zaváhal.

„Je to nejkratší cesta, šéfe.“

„Ano,“ souhlasil Møller. „Ale budu mít hrozně špinavé boty.“

„Dělejte, jak myslíte,“ odvětil Harry a pustil se po cestičce. „Moje už jsou stejně špinavé.“

Kolona se rozjížděla hned za výjezdem směrem k ostrovu Ulvøya. Přestalo pršet a už u Ljanu byl asfalt suchý. Hned poté se silnice rozšířila na čtyři pruhy a proměnila se ve startovací rampu pro auta, která v touze po rychlosti vystřelovala z místa. Harry se podíval na Halvorsena a uvažoval, kdy i on uslyší to srdcervoucí skřípění. Ale Halvorsen neslyšel nic, protože Travisovu výzvu v rádiu bral doslova:

„Sing; sing, siiing!“

„Halvorsene…“

„For the love you bring…“

Harry ztišil rádio a Halvorsen se na něj nechápavě podíval.

„Stěrače,“ poznamenal Harry. „Už je můžeš vypnout.“

„A jo. Promiň.“

Dál jeli mlčky. Minuli výjezd na Drøbak.

„Cos řekl tomu prodavači v potravinách?“ zeptal se Harry.

„To radši nechtěj slyšet.“

„Ale dovezl teda ve čtvrtek před pěti týdny na chatu Albuových nějaké potraviny?“

„Ano, to tvrdil.“

„Než Albu přijel?“

„Jenom říkal, že si odemyká sám.“

„Takže má klíč?“

„Harry, s tou chabou výmluvou jsem se nemohl vyptávat na všechno.“

„Jakou jsi měl výmluvu?“

Halvorsen vzdychl. „Krajský vyměřovač.“

„Krajský vymě…?“

„… řovač.“

„Co to je?“

„Nevím.“

Larkollen ležel nedaleko výjezdu, třináct táhnoucích se kilometrů a čtrnáct drsných zatáček od dálnice.

„U toho červeného domu za benzínkou doprava,“ opakoval si Halvorsen a odbočil na štěrkovou cestu.

„Opravdu spousta koupelnových předložek,“ zamumlal Harry pět minut nato, když Halvorsen zastavil a ukázal na obří srubovou stavbu mezi stromy. Vypadala jako přerostlý seník, který omylem skončil u moře.

„Zdá se, že je tu liduprázdno,“ konstatoval Halvorsen a zamžoural k sousedním chatám. „Jenom rackové. Sakra moc racků. Možná je tu blízko skládka odpadu“

„Hm“ Harry se podíval na hodinky. „Stejně radši zaparkujeme o kousek výš.“

Cesta končila smyčkou. Halvorsen vypnul zapalování, Harry otevřel dveře a vystoupil. Protáhl se a poslouchal křik racků a vzdálené nárazy mořských vln o kameny dole na pláži.

„Á,“ nadechl se Halvorsen z plných plic. „To je něco jiného než vzduch v Oslu, co?“

„To každopádně,“ odvětil Harry a hledal krabičku cigaret. „Vezmeš ten kufr?“

Na cestičce k chatě si Harry všiml velkého šedobílého racka na sloupku od plotu. Když ho míjeli, otáčel pomalu hlavou. Harrymu se zdálo, že cítí skelný ptačí pohled v zádech celou cestu.

„To nebude snadné,“ prohlásil Halvorsen, když si blíže prohlédli solidní zámek na vstupních dveřích. Pověsil si kšiltovku na lucernu z tepaného železa nad těžkými dubovými dveřmi.

„Hm. Jen se do toho pusť.“ Harry si zapálil cigaretu. „Já se tu zatím porozhlídnu.“

„Čím to je,“ zabručel Halvorsen a otevřel pokovovaný kufr, „že najednou kouříš mnohem víc než předtím?“

Harry se na okamžik zarazil. Podíval se směrem k lesu. „Abych ti dal šanci, že mi jednou na ergometru ujedeš.“

Uhlově černé kulatiny, solidní okna. Celá chata vypadala solidně a neproniknutelně. Harry uvažoval, jestli by bylo možné spustit se dovnitř impozantním komínem, ale pak to zavrhl. Sešel po cestičce dolů. Déšť ji za poslední dny rozbahnil do hněda, ale on si dokázal dobře představit malé bosé dětské nožky běhající v létě dolů po sluncem vyhřáté hlíně cestou na pláž za ohlazenými balvany. Zastavil se a zavřel oči. Stál tam, dokud k němu nedolehly zvuky. Bzučení hmyzu, šustění vysoké trávy vlající ve větříku, vzdálená píseň z rádia, přicházející s větrem, a rozjásaný výskot dětí z pláže… Bylo mu deset let, plížil se do obchodu pro mléko a chleba a štěrk se mu zarýval do chodidel. Ale zatnul zuby, rozhodl se totiž, že si tohle léto otuží chodidla, aby mohl s Øysteinem běhat naboso, až se vrátí domů. Cestou zpátky ho těžká taška s nákupem jakoby zavrtávala do štěrkové cesty a jemu připadalo, že kráčí po žhavém uhlí. Ale pak upřel pohled na něco kousek před sebou – větší kámen nebo list – a pomyslel si, dojdu ještě támhle, jen tenhle kousíček. Když po půldruhé hodině konečně dorazil domů, bylo mléko zkyslé a matka naštvaná. Harry otevřel oči. Po nebi spěchaly šedé mraky.

V hnědé trávě vedle cesty našel stopy po kolech automobilu. Hrubé hluboké otisky svědčily o tom, že to bylo těžké auto s pneumatikami určenými pro jízdu v terénu, landrover nebo něco podobného. Vzhledem k tomu, že poslední dobou tolik pršelo, bylo vyloučené, že by stopy mohly být několik týdnů staré. Pravděpodobně nebyly starší než několik dní.

Harry se rozhlédl a pomyslel si, že neexistuje nic opuštěnějšího než letoviska na podzim. Cestou k chatě pokývl rackovi.

Halvorsen se kroutil nad zámkem s elektrickým paklíčem v ruce a sténal.

„Jak to jde?“

„Mizerně.“ Halvorsen se narovnal a otřel si pot. „Není to žádný amatérský zámek. Pokud nechceš použít páčidlo, musíme to vzdát.“

„Žádné páčidlo.“ Harry se podrbal na bradě. „Díval ses pod rohožku?“

Halvorsen vzdychl. „Ne. A ani to nemám v úmyslu.“

„Proč ne?“

„Protože je nové tisíciletí a lidé už nepokládají klíče od chat pod rohožky. Zvlášť ne od milionářských chat. Takže na to kašlu, leda bys byl ochotný vsadit se o stovku. Co říkáš?“

Harry přikývl.

„Fajn,“ oddechl si Halvorsen a posadil se na bobek, aby sbalil kufr.

„Myslel jsem tím to s tou stovkou,“ vysvětlil Harry.

Halvorsen se na něj podíval. „Děláš si srandu?“

Harry zavrtěl hlavou.

Halvorsen chytil zelenou rohožku z umělého vlákna za růžek.

„Bože, dej, ať vyhraju,“ zamumlal a odsunul ji stranou. Tři mravenci, dvě stejnonožky a jeden škvor se probudili k životu a začali se hemžit na šedé podlaze. Ale klíč žádný.

„Občas jsi neuvěřitelně naivní, Harry,“ prohlásil Halvorsen a napřáhl k němu ruku. „Proč by sem schovával klíč?“

„Protože,“ vysvětlil Harry, který neviděl ruku, neboť mu pohled ulpěl na lucerně z tepaného železa vedle dveří, „mlíko na slunci zkysne.“ Došel k lucerně a začal odšroubovávat vršek.

„Co tím myslíš?“

„Potraviny sem vozili den předtím, než Albuovi přijížděli, ne? Museli je dávat do domu, to se rozumí samo sebou.“

„No a co? Možná mají v obchodě s potravinami náhradní klíč.“

„To si nemyslím. Myslím, že Albu si chtěl být naprosto jistý, že dovnitř nikdo nevpadne, když tu bude s Annou.“ Sejmul vršek lucerny a podíval se do skleněného válce. „A teď už to není jenom domněnka.“

Halvorsen stáhl se zamumláním ruku.

„Cítíš to?“ zeptal se Harry, když vešli do obývacího pokoje.

„Zelené mýdlo,“ konstatoval Halvorsen. „Někdo nedávno usoudil, že by bylo vhodné tady uklidit.“

Těžký nábytek, starožitnosti v selském stylu a mohutný krb posilovaly dojem velikonočních prázdnin. Harry došel k borovicové nábytkové stěně na druhém konci obývacího pokoje. V policích stály staré knihy. Harry se díval na tituly na ošoupaných hřbetech, ale přesto měl pocit, že je nikdy nikdo nečetl. Ne tady. Možná byly zakoupeny en bloc v jednom z antikvariátů na Majorstue. Staré album. Zásuvky.

V nich ležely krabice s doutníky značky Cohiba a Bolívar. Jedna ze zásuvek byla zamčená.

„A je po úklidu,“ prohlásil Halvorsen. Harry se otočil a viděl, jak kolega ukazuje na mokré hnědé stopy bot vedoucí napříč pokojem.

V chodbě si boty zuli, v kuchyni našli hadr na podlahu, a když šlápoty setřeli, dohodli se, že Halvorsen projde obývací pokoj a Harry ložnice a koupelnu.

To, co Harry věděl o domovních prohlídkách, se naučil v teple třídy na policejní akademii jednou v pátek po obědě, kdy už všichni ostatní toužili jenom potom, aby mohli odjet domů, osprchovat se a vyrazit do města. Neměli žádnou učebnici, nýbrž vrchního komisaře jménem Røkke. A ten dal v ten pátek Harrymu jeden tip, který Harry od té doby používal při domovních prohlídkách jako jediné vodítko: „Nemyslete na to, co hledáte. Přemýšlejte o tom, co jste našli. Proč to tam je? Má to tam být? Co to znamená? Je to jako se čtením – jestliže myslíte na ‚l‘ a přitom se díváte na ‚k‘, slovům neporozumíte.“

První, co Harry uviděl, když vstoupil do první ložnice, byla velká manželská postel a fotografie pana a paní Albuových na nočním stolku. Fotografie nebyla velká, ale zato nápadná, protože zde byla jediným obrázkem, a navíc stála umístěna tak, aby směřovala ke dveřím.

Harry otevřel dveře jedné ze skříní. Vyvalila se proti němu vůně oblečení cizích lidí. Nebylo to oblečení pro volný čas, nýbrž večerní šaty, halenky a několik obleků. Plus pár golfových bot se spiky.

Harry systematicky prošel všechny tři skříně. Kriminalistou byl už dost dlouho na to, aby se nestyděl prohlížet si a probírat majetek jiných lidí.

Posadil se na postel a díval se na fotografii na nočním stolku. Pozadí tvořilo jen nebe a moře, ale podle způsobu, jakým tam dopadalo světlo, se Harry přesto domníval, že fotografie musela být pořízena v jižnějších krajích. Arne Albu byl opálený a pohled měl stejně chlapecky uličnický, jaký u něj Harry viděl v restauraci na Aker Brygge. Svou ženu držel pevně kolem pasu. Tak pevně, že to vypadalo, jako by se horní polovina těla Vigdis Albuové od něj odkláněla.

Harry odhrnul přehoz a peřinu. Jestliže Anna ležela v tomhle povlečení, není pochyb o tom, že tu najdou vlasy, zbytky kůže, slin nebo poševního sekretu. Pravděpodobně všechno. Ale bylo to tak, jak si myslel. Pohladil naškrobené prostěradlo, položil obličej na polštář a nadechl se. Čerstvě vyprané. Sakra.

Otevřel zásuvku v nočním stolku. Balíček žvýkaček Extra, neotevřená krabička paralenu, kroužek s jedním klíčem a měděnou destičkou s iniciálami AA, fotografie nahého dítěte zkrouceného na přebalovacím pultu jako žížala a švýcarský vojenský nůž.

Právě se chystal uchopit nůž, když uslyšel osamělý chladný výkřik racka. Mimoděk se otřásl a vyhlédl z okna. Racek byl pryč. Chtěl pokračovat v prohlídce, ale vtom zaslechl ostrý štěkot psa.

Ve stejné chvíli se ve dveřích objevil Halvorsen: „Po cestičce někdo jde.“

Jako by mu srdce přepnulo na turbo.

„Popadnu boty,“ vyhrkl Harry. „Ty vezmeš kufr a výbavu a přineseš to sem.“

„Ale…“

„Vyskočíme z okna, až bude uvnitř. Rychle!“

Štěkot venku nabyl na divokosti a intenzitě. Harry se hnal do chodby, zatímco Halvorsen klečel před obývací stěnou a házel do kufru prášek, štěteček a kontaktní papír. Psí štěkot byl už tak blízko, že mezi jednotlivými vyštěknutími bylo slyšet hluboké vrčení. Kroky na schodech. Dveře nejsou zamčené, je pozdě něco podniknout, bude chycen při činu! Harry se nadechl a zůstal stát. Bude lepší odbýt si konfrontaci tady a teď, pak třeba Halvorsen stihne uprchnout. A Harry aspoň nebude mít na svědomí jeho vyhazov.

„Gregore!“ zavolal mužský hlas na druhé straně dveří. „Vrať se!“

Psí štěkot se vzdaloval a Harry slyšel, jak muž venku schází po schodech dolů.

„Gregore! Nech srnky na pokoji!“

Harry popošel o dva kroky vpřed a opatrně otočil klíčem. Pak popadl oba páry bot a vplížil se do obývacího pokoje, přitom slyšel, jak zvenčí chrastí v zámku klíč. Zavřel za sebou dveře do ložnice, současně slyšel, jak se vstupní dveře otevřely.

Halvorsen seděl na podlaze pod oknem a díval se na Harryho s doširoka otevřenýma očima.

„Co je?“ zašeptal Harry.

„Chtěl jsem vylézt oknem, když vtom přiběhlo to děsný psisko,“ zašeptal Halvorsen. „Je to velkej rotvajler.“

Harry se podíval z okna – přímo do zející tlamy psa opírajícího se oběma předními tlapami o zeď chaty. Při pohledu na Harryho začal pes skákat po zdi nahoru a přitom štěkal jako šílený. Z bílých Špičáků mu kapaly sliny. Z obývacího pokoje byly slyšet těžké kroky. Harry klesl na podlahu vedle Halvorsena.

„Maximálně sedmdesát kilo,“ zašeptal. „To nic není.“

„Jen si posluž. Já jsem viděl útok jednoho policejního rotvajlera.“

„Hm.“

„Během tréninku úplně přestal poslouchat. Policistovi, který hrál lupiče, museli sešít ruku v Říšské nemocnici.“

„Myslel jsem, že jsou dobře vypolstrovaní.“

„To jsou.“

Dál seděli a poslouchali štěkot venku. Kroky v obývacím pokoji se zastavily.

„Půjdeme tam a pozdravíme?“ zašeptal Halvorsen. „Je to jen otázka času, než…“

„Pššt!“

Opět slyšeli kroky. Blížily se k ložnici. Halvorsen zavřel oči. Jako by se chtěl obrnit proti ponížení. Když je opět otevřel, viděl, že Harry má ukazováček varovně přitisknutý na ústa.

Pak uslyšel hlas pod oknem do ložnice. „Gregore! Pojď! Jedeme domů!“

Po několika zaštěknutích se náhle rozhostilo ticho. Harry slyšel jen krátký sípavý dech, ale nevěděl, jestli patří jemu, nebo Halvorsenovi.

„Zatraceně poslušní, tihle rotvajleři,“ zašeptal Halvorsen.

Počkali, dokud neuslyšeli, jak auto dole na silnici nastartovalo. Vřítili se do obývacího pokoje a Harry stihl zahlédnout, jak záď námořnicky modrého Jeepu Cherokee mizí po cestě. Halvorsen dopadl na pohovku a zaklonil hlavu.

„Proboha,“ zasténal. „Chvíli jsem si už představoval, jak zbaběle prcháme. Co tady doprčic chtěl? Byl tady jenom dvě minuty.“ Vyskočil z pohovky. „Myslíš, že se vrátí? Možná jel jenom dolů do obchodu…“

Harry zavrtěl hlavou. „Jel domů. Tihle lidi svým psům nelžou.“

„Jsi si tím jistý?“

„Jasně. Jednoho dne ten chlap zavolá: ‚K noze, Gregore, půjdeme k doktorovi a necháme tě uspat!‘ „ Harry se rozhlédl po místnosti. Pak došel k obývací stěně, kde se zastavil a přejel prstem po hřbetech knih před sebou, od nejhornější po nejspodnější polici.

Halvorsen zasmušile přikývl a zíral do vzduchu: „A Gregor půjde a bude přitom vrtět ocasem. To je na psech fakt zvláštní.“

Harry se zastavil a usmál se. „Lituješ toho, Halvorsene?“

„No… Nelituju toho víc než čehokoli jiného.“

„Už mluvíš skoro jako já.“

„To jsi řekl ty. Cituju to, co jsi prohlásil, když jsme si koupili kávovar na espreso. Co hledáš?“

„Nevím,“ odpověděl Harry, vytáhl tenkou knihu velkého formátu a otevřel ji. „Podívej se. Album. Zajímavé.“

„Vážně? Už jsem nejspíš zase mimo.“

Harry ukázal za sebe a dál listoval albem. Halvorsen vstal a podíval se. A pochopil. Mokré otisky holin vedly přímo od prahu v chodbě k policím, kde stál Harry.

Harry vrátil album zpátky, vytáhl jiné a začal jím listovat.

„Jasně,“ řekl po chvíli. Přitiskl si album k obličeji. „Přesně tak.“

„Co jako?“

Harry položil album na stůl před Halvorsena a ukázal na jednu z šesti fotografií, které pokrývaly černou stránku. Z pláže se tam na ně usmívala žena a tři děti.

„To je stejná fotka, jakou jsem našel v Annině botě,“ vysvětlil Harry. „Přičichni si k ní.“

„Není třeba, lepidlo je cítit až sem.“

„Správně. Právě teď sem tu fotku vlepil, když za ni trochu zatáhneš, ucítíš, že lepidlo je ještě měkké. Ale přičichni si přímo k té fotografii.“

„O.K.“ Halvorsen přiložil nos k úsměvům. „Je cítit… chemikáliemi.“

„Jakými chemikáliemi?“

„Takovými, po kterých jsou cítit čerstvě vyvolané fotky.“

„Zase správně. A co z toho můžeme vyvodit?“

„Že… ehm… rád lepí fotky do alba?“

Harry se podíval na hodiny. Jestliže jel Albu rovnou domů, bude tam za hodinu.

„Vysvětlím ti to v autě. Máme důkaz, který potřebujeme.“

Když vjeli na dálnici E6, začalo pršet. Světla protijedoucích aut se odrážela na mokrém asfaltu.

„Teď víme, odkud pocházela fotka, kterou měla Anna v botě,“ prohlásil Harry. „Řekl bych, že se Anna chopila šance, a když byla na chatě naposledy, vytrhla ji z alba.“

„Ale na co ji tak mohla potřebovat?“

„Bozi vědí. Třeba aby se mohla dívat na to, co stálo mezi ní a Arnem Albuem. Aby tomu líp rozuměla. Nebo aby měla do čeho zapichovat špendlíky.“

„A když jsi mu tu fotku ukázal, došlo mu, odkud ji vzala.“

„Samozřejmě. Stopy pneumatik po džípu u chaty jsou stejné jako ty předchozí. Ukazují, že tu byl nanejvýš před pár dny, možná včera.“

„Aby v chatě uklidil a setřel všechny otisky prstů.“

„A aby se přesvědčil o tom, co už tušil – totiž že v albu chybí jedna fotka. Takže když přijel domů, našel negativ a donesl ho do fotolabu.“

„Určitě do takového, kde ti fotky vyvolají za hodinu. A pak jel zpátky do chaty, aby tu fotku vlepil na místo, kde byla ta původní.“

„Hm.“

Zadní kola kamionu s návěsem před nimi jim na čelním skle vytvářela film z olejnaté špinavé vody; stěrače horečnatě pracovaly.

„Albu zašel zatraceně daleko, aby skryl stopy po svých eskapádách,“ prohlásil Halvorsen. „Ale vážně si myslíš, že Annu Bethsenovou zabil?“

Harry zíral na logo na dveřích návěsu.

„AMOROMA věčně tvá.“

„Proč ne?“

„Nepřipadá mi zrovna jako vrah. Vzdělaný normální muž, solidní otec rodiny s trestním rejstříkem bez poskvrnky, který vybudoval vlastní firmu.“

„Byl nevěrný.“

„Kdo nebyl?“

„Ano, kdo nebyl,“ zopakoval Harry pomalu. A náhle zuřivě vykřikl: „Pojedeme za tím kamionem a budeme chytat to svinstvo až do Osla nebo co?“

Halvorsen se podíval do zrcátka a přejel do levého pruhu. „A jaký by měl mít motiv?“

„Zeptáme se ho,“ odpověděl Harry.

„Co tím myslíš? Zajedeme k němu domů a zeptáme se ho? Prozradíme, že jsme si nezákonným způsobem opatřili důkazy, a dostaneme rovnou padáka?“

„Ty nemusíš, já to udělám sám“

„A čeho tím asi tak dosáhneš? Když vyjde najevo, že jsme vlezli do chaty bez povolení k prohlídce, nenajde se v téhle zemi soudce, který by ten případ okamžitě nezamítl.“

„Právě proto.“

„Právě… Promiň, ty tvoje hádanky mi už začínají lézt na nervy, Harry.“

„Protože nemáme nic, co bychom mohli použít u soudu, musíme ho vyprovokovat k něčemu, co budeme moct použít.“

„To bychom ho měli vzít radši do výslechové místnosti, posadit ho na židli, nabídnout mu naše espreso a zapnout pásku.“

„Ne. Nepotřebujeme spoustu lží na pásce, dokud nebudeme to, co víme teď, moct použít k tomu, abychom mu dokázali, že lže. Potřebujeme spojence. Někoho, kdo ho dokáže pro nás odhalit.“

„A to je?“

„Vigdis Albuová“

„Aha. A jak…“

„Jestli jí byl Arne Albu nevěrný, máme velkou šanci, že jeho manželka bude chtít přijít věci na kloub. A existuje stejně velká šance, že bude znát informace, které potřebujeme. Navíc víme několik věcí, které jí pomohou dopátrat se ještě dalšího.“

Halvorsen sklopil zrcátko, aby ho neoslňovala světla kamionu s návěsem, který se jim zavěsil za zadek. „Jsi si jistý, že je to chytré, Harry?“

„Ne. Víš, co je to palindrom?“

„Nemám potuchu.“

„Slovo, které se čte stejně zepředu i zezadu. Podívej se na ten návěs ve zpětném zrcátku. AMOROMA. Dostaneš stejný výsledek bez ohledu na to, z kterého konce začneš číst.“

Halvorsen chtěl něco poznamenat, ale nechal to být a jen odevzdaně zavrtěl hlavou.

„Dovez mě ke Schrøderům,“ řekl Harry.

Vzduch byl ztěžklý potem, tabákem, mokrým oblečením a objednávkami piva vykřikovanými od stolů.

Beáta Lønnová seděla u téhož stolu jako předtím Ståle Aune. Byla stejně nenápadná jako zebra v chlévě.

„Čekáš dlouho?“ zeptal se Harry.

„Kdepak,“ zasmála se.

Před ní stál nedotčený a už zvětralý půllitr. Všimla si Harryho pohledu a nuceně zvedla sklenici.

„Pít alkohol tu není povinné,“ poznamenal Harry a očima vyhledal Maju. „Jenom to tak vypadá.“

„Vlastně to nechutná tak špatně.“ Beáta maličko upila. „Můj otec říkával, že nevěří lidem, co nepijí pivo.“

Na stole před Harrym přistála konvice s kávou a hrnek. Beáta zrudla.

„Dřív jsem pil pivo,“ vysvětlil Harry. „Musel jsem s tím přestat.“

Beáta zírala na ubrus.

„To je taky jediná neřest, které jsem se zbavil. Kouřím, lžu a jsem pomstychtivý.“ Zvedl hrnek jako k přípitku. „Čím trpíš ty, Beáto? Krom toho, že jsi závislák na videu a pamatuješ si všechny obličeje, které jsi kdy viděla…“

„Moc toho není.“ Pozvedla sklenici s pivem. „S výjimkou huntingtona.“

„Je to vážné?“

„Celkem jo. Jmenuje se to správně Huntingtonova choroba. Je dědičná a u nás v Setesdalu se vyskytuje poměrně často.“

„Proč zrovna tam?“

„Je… to sevřené údolí s vysokými skalami. A daleko k jiným lidem.“

„Chápu.“

Jak můj otec, tak matka pocházejí ze Setesdalu. Moje matka nejdřív otce nechtěla, protože si myslela, že má tetu s Huntingtonovou chorobou. Teta kolem sebe často najednou neovladatelně mlátila rukama, takže lidé si od ní udržovali odstup.“

„A teď máš tu chorobu ty?“

Beáta se usmála. „Můj otec o tom obvykle s mámou žertoval, když jsem byla malá. Protože když jsme se s tátou kočkovali, byla jsem tak rychlá a útočila jsem tak tvrdě, že se domníval, že to musí být huntingtonem. Mně to připadalo vtipné a přála jsem si, abych tu nemoc měla. Ale jednoho dne mi matka vysvětlila, že se na Huntingtonovu chorobu umírá.“ Beáta se odmlčela a přejížděla prstem po okraji sklenice.

„A toho léta jsem taky zjistila, co znamená smrt.“

Harry pokývl Vysloužilému námořníkovi u vedlejšího stolu, který mu pozdrav oplatil. Odkašlal si: „A co pomstychtivost, tou taky trpíš?“

Vzhlédla k němu: „Co tím myslíš?“

Harry pokrčil rameny: „Rozhlédni se kolem sebe. Lidi bez ní nedokážou fungovat. Pomsta a odplata, to je motor jak pro malýho kluka, kterýho ve škole šikanují a později se stane milionářem, tak pro bankovního lupiče, co se domnívá, že je k němu společnost nespravedlivá. A podívej se na nás. Vřelá pomsta společnosti převlečená za studenou racionální odplatu – to je přece naše profese.“

Je jí ale zapotřebí,“ odpověděla, aniž se mu podívala do očí. „Bez trestu by společnost nefungovala.“

„To jo, ale tohle je něco jiného, ne? Katarze. V pomstě je očištění. Aristotelés napsal, že duše člověka se očišťuje od hrůzy a soucitu, které v něm vzbuzuje tragédie. To je děsivá myšlenka, nemyslíš? To, že prostřednictvím tragédie pomsty naplňujeme nejniternější přání duše.“

„Filozofii jsem moc nestudovala.“ Pozvedla sklenici a upila velký doušek.

Harry sklonil hlavu. „Ani já ne. Jen se vychloubám. Tak co máš?“

„Nejdřív špatná zpráva,“ řekla. „Rekonstrukce obličeje pod maskou nebyla ani trochu úspěšná. Jenom nos a obrys hlavy.“

„A ty dobré zprávy?“

„Žena, která byla vzata jako rukojmí během přepadení na Grønlandsleiret, se domnívá, že by dokázala poznat lupičův hlas. Tvrdila, že byl nezvykle vysoký, až si skoro myslela, že je to žena.“

„Hm. Něco dalšího?“

„Ano. Mluvila jsem s obsluhou ve sportovním centru SATS a trochu jsem se poptala. Trond Grette tam přišel v půl třetí a odešel kolem čtvrté.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“

„Protože když přišel, zaplatil za hodinu squashe platební kartou. Bankovní kartové centrum zaregistrovalo jeho platbu ve 14:34. A vzpomínáš si na tu ukradenou squashovou raketu? Samozřejmě to nahlásil obsluze. Do denního záznamu zapsala žena, která měla v pátek službu, časové rozpětí, kdy tam Grette byl. Z centra tedy odešel v 16:02.“

„A to je ta dobrá zpráva?“

„Ne, k té se teď dostanu. Pamatuješ si na člověka v kombinéze, kterého Grette viděl, jak prochází kolem posilovny?“

„S nápisem ‚Policie‘ na zádech?“

„Podívala jsem se na video. Zdá se, že Řezníkova kombinéza má na zádech a hrudníku suché zipy.“

„No a co?“

„Jestli to je Řezník, mohl mít s sebou nápis policie na suchém zipu a pak si ho nalepil na kombinézu, když už byl mimo zorné pole bezpečnostních kamer.“

„Hm.“ Harry hlasitě usrkl kávu.

„To by vysvětlovalo, proč nikdo nenahlásil, že viděl v okolí osobu v černé kombinéze, po přepadení se to tam přece černými policejními uniformami jen hemžilo.“

„Co říkali v SATS?“

„To je právě zajímavé. Žena, která měla službu, si pamatuje muže v kombinéze, který jí připadal jako policista. Proběhl okolo, takže si říkala, že chce stihnout hodinu squashe nebo tak něco.“

„Ale jméno toho chlapíka teda nemají?“

„Ne.“

„To není zrovna kdovíco…“

„Ne, ale to nejlepší teprve přijde. Toho chlapíka si zapamatovala proto, že si myslela, že musí pracovat u zásahovky nebo tam někde, protože zbytek jeho oblečení byl ošuntělý a nemoderní. Hned jsem si vzpomněla na tebe…“ Zarazila se a s úlekem se na něj podívala. „Nechtěla jsem…“

„To je v pořádku,“ prohlásil Harry. „Pokračuj.“

Beáta posunula sklenici a Harrymu připadalo, že na jejích malých ústech vidí nepatrný triumfující úsměv.

„Měl na sobě napůl staženou kuklu. A velké sluneční brýle, které mu zakrývaly zbytek obličeje. A žena tvrdila, že nesl černou brašnu, která se zdála být velice těžká.“

Harry postavil hrnek dnem vzhůru.

Na drátě nataženém mezi blokovými domy v Dovreské ulici visel za tkaničky pár starých bot. Lampa na drátě se maximálně snažila osvětlovat dlážděnou cestičku, ale vypadalo to, jako by podzimní tma už vysála z města všechno světlo. Harrymu to nevadilo, cestu mezi Sofiinou ulicí a hostincem U Schroderů dokázal najít i poslepu. Několikrát si to vyzkoušel.

Beáta získala seznam lidí, kteří měli hodinu squashe nebo aerobiku v SATS právě v té době, kdy tam byl muž v kombinéze, a zítra je měla začít obvolávat. I když muže nenajde, existuje v každém případě vysoká šance, že někdo, kdo byl v šatně v okamžiku, kdy se muž převlékal, by jim mohl poskytnout jeho popis.

Harry prošel pod párem bot na drátě. Visely tam léta a on už se dávno smířil s tím, že nikdy nedostane odpověď na otázku, jak se tam dostaly.

Ali právě vytíral schody, když se Harry objevil ve dveřích.

„Musíš nenávidět norský podzim,“ konstatoval Harry a otřel si boty. „Jen špína a břečka.“

„V mém rodném městě v Pákistánu byla kvůli znečištění ovzduší viditelnost padesát metrů,“ usmál se Ali. „Po celý rok.“

Harry zaslechl vzdálený, ale dobře známý zvuk. To je zákon schválnosti, že telefony vždycky začnou zvonit, jakmile je člověk může slyšet, ale už je nestihne zvednout. Podíval se na hodiny. Deset. Ráchel slíbila, že mu zavolá v devět.

„Ten tvůj sklep…“ začal Ali, ale Harry už letěl jako o závod a každý čtvrtý schod značkoval podrážkou svých martensek.

Telefon přestal zvonit, jakmile otevřel dveře.

Skopl boty. Rukama si přejel obličej. Došel k telefonu, zvedl sluchátko. Telefonní číslo do hotelu viselo na žlutém papírku na zrcadle. Sejmul papírek a v zrcadle mu padl pohled na první mail od C#MN. Vytiskl si ho a přilepil na zeď. Starý zvyk, na oddělení vražd si zdobili stěny fotografiemi, dopisy a jinými vodítky, díky nimž by mohli třeba najít nějakou souvislost nebo určitým způsobem aktivovat podvědomí. Harry nedokázal přečíst dopis zrcadlově, ale ani nemusel:

Představme si, že jsi byl na večeři u jedné ženy kterou druhý den našli mrtvou. Co uděláš?

C#MN

Rozmyslel se, došel do obývacího pokoje, zapnul televizi a klesl do ušáku. Pak s trhnutím vstal, vrátil se do chodby a vytočil číslo.

Ráchelin hlas zněl unaveně.

„Byl jsem u Schrøderů, zrovna jsem přišel.“

„Volala jsem ti nejmíň desetkrát.“

„Něco se děje?“

„Bojím se, Harry“

„Hm. Bojíš se hodně?“

Harry se rozkročil ve dveřích do obývacího pokoje, telefonní sluchátko tiskl k uchu ramenem a mezitím na dálkovém ovládání zeslaboval zvuk televize.

„Hodně ne,“ odpověděla, „trochu.“

„Trochu se bát není nic strašného. Malý strach posiluje.“

„Ale co když se začnu bát hodně?“

„Víš, že bych okamžitě přijel. Stačí jenom říct.“

„Vždyť jsem ti vysvětlila, že to nejde, Harry.“

„Tímto se ti uděluje právo si to rozmyslet.“

Harry se v televizi díval na muže v turbanu a maskáčové uniformě. V jeho obličeji bylo něco podivuhodně známého, někomu se podobal.

„Svět se hroutí,“ hlesla. „Jen jsem potřebovala vědět, že tam někdo je…“

„Je tu někdo.“

„Ale tvůj hlas zní tak vzdáleně.“

Harry se odvrátil od televize a opřel se o zárubeň dveří. „Omlouvám se. Ale jsem tady a myslím na tebe. I když můj hlas zní vzdáleně.“

Rozplakala se. „Promiň, Harry. Musíš si myslet, že jsem strašná kňoura. Vždyť já vím, že tam jsi.“ Zašeptala: „Vím, že se na tebe můžu spolehnout.“

Harry se nadechl. Bolest hlavy přicházela pomalu, ale jistě. Jako železný pás stahující se mu pozvolna kolem čela. Když hovor ukončili, cítil už ve spáncích každý úder srdce.

Vypnul televizi a pustil si cédéčko Radiohead, ale nedokázal snést hlas Thoma Yorkea. Raději došel do koupelny a umyl si obličej. Stál v kuchyni a bezmyšlenkovitě zíral do ledničky. Nakonec už to nemohl dál odkládat a vešel do ložnice. Obrazovka počítače se probudila k životu a osvětlila pokoj chladným modrým světlem. Získal kontakt s okolním světem. Který mu sděloval, že mu přišla jedna zpráva. V tu chvíli si uvědomil, co ho trápí. Žízeň. Tahala za šňůru jako pes, který se chce zbavit vodítka. Klikl na ikonu mailu.

Chtělo to prohlédnout jí boty. Fotografie musela ležet na nočním stolku, takže ji mohla sebrat, zatímco jsem natahoval závěr. Na druhé straně je díky tomu hra kapánek napínavější. Kapánek.

C#MN

P. S. Měla strach. Jen abys to věděl.

Harry strčil ruku do kapsy a vytáhl kroužek na klíče. Byl na něm mosazný štítek s iniciálami AA.

ČÁST III.

.

Kapitola 20 Přistání

Co si myslí člověk zírající do ústí hlavně? Občas mám dojem, že si nemyslí vůbec nic. Jako ta žena, kterou jsem dnes potkal. „Nestřílejte,“ řekla. Opravdu věřila, že taková prosba něco zmůže? Na její jmenovce stálo Norská banka a Cathrine Schøyenová. Na moji otázku, proč má ve svém jméně „c“, „h“ a ještě „ch“, se na mě podívala s výrazem tupé krávy a zopakovala svá slova: „Nestřílejte.“ Bylo to těsně předtím, než jsem se přestal ovládat, zabučel a střelil ji přímo mezi rohy.

Doprava přede mnou stojí. Cítím opěradlo v zádech, lepkavé a zpocené. Rádio je naladěné na stanici NRK Vždy v obraze, nehlásili ještě ani ň. Dívám se na hodiny Normálně by mě teď do půl hodiny čekalo bezpečí chaty. Auto přede mnou nemá katalyzátor a já vypínám ventilaci. Odpolední zácpa začala, ale tahle je ještě delší než obvykle. Stala se někde vpředu dopravní nehoda? Nebo už se policii podařilo rozmístit silniční kontroly? To není možné. Brašna s penězi leží pod bundou na zadním sedadle. Společně s nabitou ágétrojkou. Motor přede mnou silně zatúruje, než se šoférovi podaří pustit spojku a posunout auto o dva metry vpřed. Pak už zase stojíme nehybně. Právě zvažuju, jestli se mám začít nudit, bát se nebo se rozčilit, když si jich všimnu. Mezi dvěma pruhy jdou podél bílé čáry dvě osoby. Jedna z nich je žena v uniformě druhá vysoký muž v šedém kabátě. Pozorně prohlížejí auta napravo i nalevo. Na jednom místě se jeden z nich zastaví a prohodí s úsměvem několik slov s řidičem, který očividně nemá zapnutý bezpečnostní pás. Možná je to jenom běžná kontrola. Blíží se. Na NRK Vždy v obraze oznamuje nosový hlas anglicky že teplota přesahuje čtyřicet stupňů a že by se člověk měl chránit před úpalem. Automaticky se začínám potit, i když vím, že venku je pořádně sychravo a zima. Ocitají se přímo před mým autem. Je to ten policista. Harry Hole. Žena se podobá Stině. Když mě míjejí, vrhne na mě žena pohled. S ulehčením vydechuju. Chci se hlasitě rozesmát, když v tom mi zaklepají na okénko. Pomalu se otáčím. Neuvěřitelně pomalu. Žena se usmívá a já si všimnu; že okénko už je stažené. Zvláštní. Žena říká něco, co přehlušuje túrující motor přede mnou.

„Cože?“ ptám se a znovu otvírám oči.

„Could you please put the back of your seat to an upright position?“

„Opěradlo?“ ptám se zmateně.

„We’ll be landing shortly, sir.“

Znovu se usměje a zmizí.

Protírám si oči a všechno se vrací. Přepadení. Útěk. Kufr s letenkou připravený na chatě. Textová zpráva od Prince, že je cesta volná. Ale přesto drobný záchvěv nervozity, když ukazuji pas při odbavení na Gardermøen. Odlet. Všechno šlo podle plánu.

Dívám se z okénka. Očividně ještě dlím v říši snů; protože mi na chvíli připadá, že letíme nad hvězdami. Pak mi dojde, že to jsou světla města; a začínám myslet na auto, které jsem si objednal v půjčovně. Neměl bych raději přespat v hotelu v tom velkém kouřícím a páchnoucím městě a jet dál na jih zítra? Ne, zítra budu kvůli časovému posunu stejně unavený. Bude nejlepší, když se dostanu na místo hned. Místo, kam mířím, je lepší než jeho pověst, dokonce tam bydlí několik Norů, s nimiž se dá mluvit. Probudit se do slunce; moře o do lepšího života. Takový je plán. Můj plán, v každém případě.

Držím pevně sklenku, kterou se mi podařilo zachránit před letuškou sklápějící stolek přede mnou. Tak proč tomu plánu nevěřím?

Řev motorů se zvyšuje a snižuje. Cítím, že teď klesáme. Zavírám oči a automaticky se nadechuju při vědomí toho, co přijde. Ona. Má na sobě tytéž šaty, jako když jsem ji viděl poprvé. Proboha, už teď po ní toužím. Na tom nic nezmění ani fakt, že to je touha; která by nemohla být naplněna, ani kdyby byla naživu. Protože s ní bylo všechno nemožné. Počestnost a šílenství. Vlasy, které by měly pohlcovat všechno světlo, ale místo toho zářily jako zlato. Vzdorovitý smích, zatímco se jí po tvářích koulely slzy. Nenávistný pohled když jsem do ní vnikl. Její falešná vyznání lásky a opravdová radost, když jsem jí po zrušených schůzkách předestíral své chabé výmluvy. Které zaznívaly opakovaně, když jsem ležel vedle ní v posteli s hlavou v otisku, který tam zanechal ten druhý. Už je to dávno. Miliony let. Semknu víčka, aby nepřišlo pokračování. Výstřel, který ji zasáhl. Její zorničky rozšiřující se pomalu jako černé růže, kanoucí krev dopadající tlumeně na zem. Rána do zátylku, její hlava zvrácená vzad. A teď je moje milovaná žena mrtvá. Jak prosté. Jenže to stále nedává smysl. Právě to je na tom krásné. Tak prosté a krásné, že se s tím sotva dá žít. Tlak v kabině klesá a myšlenky se mi vnucují dál. Zevnitř. Neviditelná síla, která tlačí na ušní bubínky a měkký mozek. A něco mi říká, že takhle se to stane. Nikdo mě nenajde, nikdo ze mě nevyláká mé tajemství. Jenže plán bude přesto rozbit. Zevnitř.

Kapitola 21 Monopoly

Harryho vzbudil radiobudík a zprávy. Bombardování zesílilo. Znělo to jako repríza.

Snažil se přijít na nějaký důvod, proč by měl vstát.

Hlas z rádia oznamoval, že průměrná hmotnost norského muže a ženy se od roku 1975 zvýšila o třináct, respektive devět kilogramů. Harry zavřel oči a přemýšlel o tom, co mu řekl Aune. Že eskapismus má nezaslouženě špatnou pověst. Přišel spánek. Stejně sladký, teplý pocit, jako když byl malý a ležel v posteli, dveře otevřené, a slyšel otce, jak chodí po domě a zhasíná světla – jedno po druhém – a za dveřmi se šíří s každým zhasnutým světlem větší a větší tma.

„Po násilných přepadeních v Oslu během posledních dnů požadují zaměstnanci osloských bank v nejexponovanějších pobočkách v centru ozbrojené stráže. Včerejší přepadení pobočky banky Gjensidige NOR na ulici Grønlandsleiret se začleňuje do řady ozbrojených přepadení, z nichž policie podezřívá takzvaného Řezníka. Jedná se o stejnou osobu, která zastřelila…“

Harry položil chodidla na studené lino. Obličej v zrcadle v koupelně evokoval pozdního Picassa.

Beáta právě telefonovala. Když uviděla Harryho ve dveřích, zavrtěla hlavou. Přikývl a chtěl odejít, ale ona na něj mávla, aby se vrátil.

„V každém případě děkuju za pomoc,“ pronesla do sluchátka a zavěsila.

„Ruším?“ zeptal se Harry a postavil před ni šálek s kávou.

„Ne, vrtěla jsem hlavou, abych ti naznačila, že to nemá výsledky. Člověk, se kterým jsem mluvila, byl na seznamu poslední. Ze všech mužů, o nichž víme, že byli v příslušné době v SATS, si jenom jeden matně pamatuje na muže v kombinéze. A ani si není jistý, jestli ho viděl v šatně.“

„Hm.“ Harry se posadil a rozhlédl se. Beátina kancelář byla tak uklizená, jak očekával. S výjimkou dobře známé pokojové rostliny na okenním parapetu, jejíž jméno neznal, byla místnost stejně prostá dekorativních předmětů jako jeho vlastní kancelář. Na jejím stole viděl rub stojánku na fotografie. Tušil, kdo na ní je.

„Mluvila jsi jenom s muži?“ zeptal se.

„Máme teorii, že šel do pánské šatny a tam se převlékl, ne?“

„A pak se potuloval morristownskými ulicemi jako obyčejný muž. Jo jo. Něco nového ze včerejšího přepadení na Grønlandsleiret?“

„Jak se to vezme. Víc než repríza, myslím. Stejné oblečení a ágétrojka. Použil rukojmí k tomu, aby mluvila místo něj. Sebral peníze z bankomatu, potřeboval na to minutu a padesát vteřin. Žádné stopy. Krátce řečeno…“

„Řezník,“ konstatoval Harry.

„Co je tohle?“ Beáta zvedla šálek a podívala se do něj.

„Cappuccino. Pozdrav od Halvorsena.“

„Kafe s mlíkem?“ Pokrčila nos.

„Nech mě hádat,“ řekl Harry. „Tvůj otec ti povídal, že nevěří lidem, co nepijou černý kafe?“

Okamžitě toho zalitoval, když spatřil Beátin užaslý výraz. „Promiň,“ zamumlal. „Nemyslel jsem to… to bylo úplně mimo mísu.“

„Tak co teď uděláme?“ zeptala se Beáta rychle a přitom si pohrávala s ouškem šálku. „Jsme znovu na startu.“

Harry klesl na židli a zíral na špičky svých bot. „Rovnou do vězení.“

„Cože?“

„Půjdeme rovnou do vězení“ Opět se narovnal. „A i když projdeš startem, nedostaneš dva tisíce korun.“

„O čem to mluvíš?“

„O kartách Šance v Monopolech. Nic jiného nám nezbývá. Zkusit štěstí. Ve vězení. Máš telefonní číslo do Botsenu?“

„Tohle je promarněný čas,“ poznamenala Beáta.

Její hlas se odrážel mezi zdmi Podchodu, kde cupitala vedle Harryho.

„Možná,“ odpověděl. „Stejně jako devadesát procent veškerého pátrání.“

„Pročetla jsem všechny zprávy a záznamy výslechů, které o něm kdy byly sepsány. Nikdy nic neřekne. S výjimkou spousty filozofického tlachání, které nemá s případem nic společného.“

Harry stiskl tlačítko intercomu vedle šedých železných dveří na konci tunelu.

„Znáš to přísloví o tom, že pro samý les nevidíš stromy? To má jistě ilustrovat lidskou hloupost. Pro mě je to zdravý rozum.“

„Ukažte na kameru svoje identifikační průkazy,“ poručil hlas v mluvítku.

„Proč mám jít s tebou, když s ním chceš mluvit sám?“ zeptala se Beáta a proklouzla dveřmi za Harrym.

„To je metoda, kterou jsme používali s Ellen, když jsme vyslýchali podezřelého. Jeden z nás vždycky vedl výslech, zatímco druhý jen poslouchal. Když to vypadalo, že se výslech zasekne, dali jsme si pauzu. Pokud jsem výslech vedl já, šel jsem ven a Ellen začala mluvit o naprosto jiných, každodenních věcech. Jako třeba o pokusech přestat kouřit nebo o tom, že v televizi dávají samé kraviny. Nebo že musí platit celý nájem sama, když se teď rozešla s přítelem. Po chvíli takových řečí jsem strčil dovnitř hlavu a oznámil, že mě odvolali a že musí výslech dokončit sama.“

„Zabíralo to?“

„Pokaždé.“

Vyšli po schodech nahoru a došli do filtru před vstupem k vězeňským celám. Strážce za silným neprůstřelným sklem jim pokývl a stiskl tlačítko: „Dozorce hned přijde,“ zaznělo nosově.

Dozorce byl menší chlapík s vyboulenými svaly a kolébavou chůzí trpaslíka. Dovedl je do prostoru, kde kolem velkého obdélníkového atria probíhaly ve třech patrech galerie s řadami světle modrých dveří cel. Mezi poschodími byly nataženy ocelové sítě. Nebylo vidět ani živáčka a ticho narušovala jen ozvěna dveří, které kdosi někde zabouchl.

Harry tu byl už mnohokrát, ale pokaždé mu to připadalo stejně absurdní, když si pomyslel, že za těmi dveřmi sedí lidé, u nichž společnost považovala za nutné strčit je proti jejich vůli pod zámek. Harry nevěděl, proč mu ta myšlenka připadá tak nehorázná. Způsoboval to ale zřejmě pohled na fyzickou manifestaci veřejné, institucionalizované pomsty za zločiny. Váhy a meč.

Svazek dozorcových klíčů zachrastil, když muž odemykal dveře s nápisem NÁVŠTĚVNÍ MÍSTNOST, vyvedeným černými písmeny. „Prosím. Až budete chtít ven, zaklepejte.“

Vstoupili a dveře se za nimi přibouchly. V tichu, které následovalo, si Harry všiml tichého bzučení poblikávající zářivky a plastových květin na stěně, které vrhaly bledé stíny na vybledlé akvarely. Na židli postavené přesně uprostřed žluté kratší stěny seděl za stolem naprosto vzpřímeně muž. Předloktí si opíral o desku stolu, každé na jedné straně šachovnice. Vlasy měl pečlivě sčesané dozadu a za uši. Na sobě měl hladký šedý oblek podobající se kombinéze. Výrazné obočí a stín, který mu dopadal na jednu stranu rovného nosu, vytvářely zřetelné „T“ pokaždé, když zářivka zhasla. Ale Harry si z pohřbu pamatoval především jeho pohled, tu vzájemně si protiřečící směs utrpení a bezvýraznosti, která Harrymu připomněla někoho jiného.

Harry kývl na Beátu, aby se posadila ke dveřím. Sám si přitáhl židli ke stolu a posadil se přímo naproti Raskolovi. „Děkuju, že jste si našel čas se s námi sejít.“

„Čas…“ Raskol promluvil překvapivě vysokým a měkkým hlasem, „… je tady levný.“ Hovořil s přízvukem Východoevropanů, s tvrdými „r“ a se zřetelnou dikcí.

„Chápu. Jsem Harry Hole a moje kolegyně se jmenuje…“

„Beáta Lønnová. Podobáte se svému otci, Beáto.“

Harry slyšel, jak Beáta zalapala po dechu, a pootočil se. Obličej jí nevzplál, naopak bledá pleť jí ještě víc zbledla a ústa jí ztuhla v úšklebku, jako by jí někdo dal facku.

Harry si odkašlal, díval se přitom do stolu, teprve teď si všiml, že tu téměř nepříjemnou symetrii podél osy, která rozdělovala místnost i Raskola na délku, ruší jeden drobný detail: král a královna na šachovnici.

„A kdepak už jsem viděl vás, Harry Hole?“

„Zdržuju se ponejvíc v blízkosti mrtvých lidí,“ řekl Harry.

„Aha. Pohřeb. Byl jste jedním z hlídacích psů šéfa oddělení loupežných přepadení, že?“

„

„Ne.“

„Takže se vám to nelíbilo. Být nazván jeho hlídacím psem. Je mezi vámi zlá krev?“

„Ne.“ Harry se zamyslel. „Jen se nemáme rádi. Vy spolu asi taky ne, jestli jsem to dobře pochopil?“

Raskol se pousmál a zářivka zablikala. „Doufám, že si to nevzal osobně. A ten oblek vypadal, že byl dost levný.“

„Myslím, že největší škodu neutrpěl oblek.“

„Chtěl po mně, abych mu něco pověděl. Tak jsem mu něco pověděl.“

„To, že práskači jsou navždy poznamenaní?“

„To nebylo špatné, vrchní komisaři. Jenže ten inkoust přece časem zmizí. Hrajete šachy?“

Harry se pokusil přejít bez mrknutí skutečnost, že Raskol zná jeho hodnost. Možná jenom hádal.

„Zajímalo by mě, jak jste pak dokázal schovat ten vysílač,“ prohodil Harry. „Slyšel jsem, že tu obrátili celé oddělení vzhůru nohama.“

„Kdo říká, že jsem něco schoval? Bílé, nebo černé?“

„Říkají, že za většinou velkých loupežných přepadení v Norsku stojíte stále vy, že tohle je vaše základna a část uloupených peněz jde na vaše zahraniční konto. Právě proto jste se chtěl dostat sem do oddělení A na Botsenu, protože zrovna tady se setkáváte s lidmi, kteří si odpykávají krátké tresty, brzo se dostávají ven a můžou realizovat plány, které vy tu spřádáte. A jak s nimi komunikujete, když jsou venku? Máte i tady uvnitř mobilní telefony? Počítače?“

Raskol vzdychl. „Začal jste slibně, vrchní komisaři, ale už mě začínáte nudit. Zahrajeme si, nebo ne?“

„Šachy jsou nuda,“ prohlásil Harry. „Leda by bylo něco v banku.“

„Pro mě za mě. O co budeme hrát?“

„O tohle.“ Harry zvedl kroužek na klíče s jediným klíčem a mosazným štítkem.

„A co to je?“ zeptal se Raskol.

„To nikdo neví. Člověk prostě musí občas zariskovat a věřit tomu, že to, co leží v banku, má nějakou hodnotu.“

„Proč bych měl riskovat?“

Harry se naklonil dopředu. „Protože mi věříte.“

Raskol se hlasitě rozesmál. „Řekněte mi jediný důvod, proč bych vám měl věřit, spiuni.“

„Beáto,“ pronesl Harry, aniž odvrátil od Raskola pohled. „Jdi prosím ven a nech nás o samotě.“

Uslyšel za sebou zabouchání na dveře a chrastění klíčů. Dveře se otevřely a zaznělo hladké zacvaknutí, když zámek opět zapadl.

„Podívejte se.“ Harry položil klíč na stůl.

Raskol se zeptal, aniž odvrátil pohled od Harryho pohledu. „AA?“

Harry vzal ze šachovnice bílého krále. Byl ručně vyřezávaný a velice pěkný. „To jsou iniciály muže, který měl delikátní problém. Byl bohatý. Měl manželku a děti. Dům a chatu. Psa a milenku. Všechno vypadalo skvěle.“ Harry obrátil figurku. „Jenže postupem času se bohatý muž změnil. Události tomu chtěly, že jednoho dne došel k poznání, že v jeho životě je nejdůležitější rodina. Takže prodal firmu, zbavil se milenky a slíbil sám sobě i rodině, že teď budou žít jen sami pro sebe. Problém byl, že milenka začala muži vyhrožovat, že prozradí jejich poměr. Ano, možná ho vydírala i kvůli penězům. Ani ne proto, že by byla chtivá peněz, jako spíš proto, že byla chudá. A protože právě dokončovala umělecké dílo, o kterém se domnívala, že to bude mistrovské dílo jejího života, a potřebovala peníze na jeho realizaci. Naléhala víc a víc a on se jednoho večera rozhodl, že ji vyhledá. Ne nějakého náhodného večera, ale zcela konkrétního večera, protože mu řekla, že ji navštíví její dávná láska. Proč mu to řekla? Snad aby v něm vzbudila žárlivost? Nebo aby mu ukázala, že o ni mají zájem jiní muži? Muž nežárlil. Ožil. Tohle byla skvělá příležitost.“ Harry pohlédl na Raskola. Ten zkřížil ruce na prsou a pozoroval Harryho. „Muž čekal venku. Čekal a čekal a přitom pozoroval světla z jejího bytu. Návštěvník těsně před půlnocí odešel. Náhodný muž, který – kdyby se ukázalo, že je to potřeba – nebude mít žádné alibi. Také se dalo předpokládat, že někdo jiný bude později vědět, že byl u Anny celý ten večer. Pokud nic jiného, uslyšela by ho Annina bdělá sousedka Astrid Monsenová zvečera zazvonit. Jenže náš muž nezazvonil. Náš muž si odemkl. Vyplížil se nahoru po schodech a odemkl si byt.“

Harry vzal černého krále a porovnával ho s bílým. Pokud se člověk nedíval pozorně, mohl by se nechat zmýlit a domnívat se, že jsou naprosto stejní.

„Zbraň není registrovaná. Možná byla Annina, možná jeho vlastní. Co přesně se v bytě stalo, to já nevím. A svět se to pravděpodobně nikdy nedozví, protože Anna je mrtvá. A ze strany policie je věc vyřešena a označena jako sebevražda.“

„‚Já?‘ ‚Ze strany policie?‘ „ Raskol si rukou přejel po bradce. „Proč ne ‚my‘ a ‚z naší strany‘? Snažíte se mi namluvit, že jste tu na vlastní pěst, vrchní komisaři?“

„Co tím myslíte?“

„Víte dobře, co tím myslím. Rozumím tomu triku s tím, že jste kolegyni poslal ven, abyste navodil dojem, že tohle je jen mezi vámi a mnou. Ale…“ Sepnul dlaně. „To přece nemusí znamenat, že to tak přece jen nemůže být. Ví někdo další to, co víte vy?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Takže o co vám jde? O peníze?“

„Ne“

„Na vašem místě bych nebyl zbrklý, vrchní komisaři. Ještě jsem nestihl říct, jakou cenu pro mě tahle informace má. Možná tu mluvíme o vysokých částkách. Pokud můžete svoje tvrzení dokázat. A potrestání viníka se může odehrát – řekněme – v soukromé režii bez nutného zapojení veřejných orgánů.“

„Takhle ta otázka nestojí,“ namítl Harry a doufal, že mu není vidět pot na čele. „Otázka stojí tak, jakou má vaše informace hodnotu pro mě“

„Co navrhujete, spiuni?“

„Navrhuju,“ odpověděl Harry drže přitom oba krále v jedné ruce, „remízu. Vy mi povíte, kdo je Řezník. Já opatřím důkazy proti muži, který zabil Annu.“

Raskol se tiše zasmál. „Tady to máme. Můžete jít, spiuni.“

„Přemýšlejte o tom, Raskole.“

„Není třeba. Věřím lidem, kteří chtějí peníze, ne křižákům.“

Pohlédli na sebe. Zářivka zaprskala. Harry přikývl, postavil figurky na šachovnici, vstal, došel ke dveřím a zabouchal na ně. „Musel jste ji mít rád,“ pronesl zády k Raskolovi. „Ukázalo se, že byt v ulici Sanssouci je napsán na vaše jméno, a zrovna já vím, jak málo peněz Anna měla.“

„Cože?“

„Protože je to váš byt, informoval jsem samosprávu o tom, aby vám poslala klíče. Poslíček je přiveze během dneška. Navrhuju, abyste si je porovnal s klíčem, který jste dostal ode mě.“

„Proč?“

„K Anninu bytu existovaly tři klíče. Jeden měla Anna, druhý měl elektrikář. Tenhle klíč jsem našel v zásuvce nočního stolu na chatě muže, o kterém jsem mluvil. Je to ten třetí a poslední klíč. Jediný, který mohl být použit, jestliže Anna byla zavražděna.“

Zaslechli kroky z druhé strany dveří.

„A pokud to zvýší mou důvěryhodnost,“ dodal Harry, „vězte, že se jen snažím zachránit si vlastní kůži.“

Kapitola 22 America

Žízniví lidé pijí kdekoli. Vezměte si například bistro U Malika v Theresině ulici. To bylo bistro, kde dělali hamburgry, a nemělo nic z toho, díky čemu byl hostinec U Schrøderů nálevnou s určitou úrovní. O hamburgrech, které u Malika dělali, se sice povídalo, že jsou lepší než u konkurence a s trochou dobré vůle se dalo říct, že tamější interiér v indickém stylu s fotografií norské královské rodiny má určitý staromódní šarm. Ale přesto bylo bistro jen rychlým občerstvením, kde by člověka, který je ochoten zaplatit za jistou spolehlivost, co se týče alkoholu, ani nenapadlo dát si tam pivo.

Harry k takovým lidem nikdy nepatřil.

Už dlouho u Malika nebyl, ale když se tam rozhlédl, konstatoval, že je vše při starém. Øystein seděl společně se svými hospodskými kumpány a s jednou ženou u stolu pro kuřáky. Na pozadí zvukové kulisy tvořené vyčpělými popovými hity, eurosportem a syčícím olejem se vedly žoviální hovory o výhře ve sportce, o trojnásobné vraždě spáchané v rodině Orderudových kvůli majetku a o morální nedostatečnosti jednoho chybějícího kumpána.

„No ne, nazdárek, Harry!“ Øysteinův rozjařený hlas prořízl zvukový smog. Øystein pohodil dlouhými mastnými licousy, otřel si ruku o stehno a natáhl ji k Harrymu.

„Lidi, todle je poliš, vo kterým sem vám vyprávěl. Ten, co zastřelil toho maníka v Austrálii. Trefils ho do kebule, ne?“

„To je dobře,“ ozval se jeden z dalších hostů, jehož obličej Harry neviděl, protože muž seděl v předklonu a dlouhé vlasy mu splývaly kolem půllitru jako záclona, „že někdo vodklízí to svinstvo.“

Harry ukázal na volný stůl a Øystein přikývl, típl cigaretu, strčil si balíček norského tabáku značky Petterøes do náprsní kapsy riflové košile a soustředil se na to, aby dobalancoval s čerstvě natočeným půllitrem k vedlejšímu stolu a cestou přitom neulil.

„Sme se dlouho neviděli,“ zahučel Øystein a začal si balit novou cigaretu. „Mimochodem to platí i pro zbytek kluků. Už je nevídám. Všichni se vodstěhovali, voženili a maj‘ děcka.“ Øystein se zasmál. Tvrdě a hořce. „Všichni byli stejně děsný slušňáci. Kdo by to byl řek?“

„Hm.“

„Nevyskytuješ se občas na Oppsalu, co? Tvůj táta v tom baráku pořád bydlí, ne?“

„Jo. Ale jezdím tam málo. Občas si voláme.“

„A tvoje ségra? Je to s ní lepší?“

Harry se usmál. „Downův syndrom se nezlepší, Øysteine. Ale má se dobře. Bydlí sama v bytě na Sognu. Má přítele.“

„No ne. To má teda víc než já.“

„Jak se ti jezdí?“

„Ale jó. Zrovna jsem přešel k jiný taxislužbě. Majiteli tý předchozí připadalo, že smrdim. Idiot.“

„A pořád se ještě nechceš vrátit k práci ajťáka?“

„To víš, že bysem chtěl!“ Øystein se otřásl vnitřním smíchem, přitom olízl špičičkou jazyka papírek. „Vydělávat milion ročně a mít kancl, kterej se nikam nehejbe, to víš, že by se mi to líbilo. Jenže tendle vlak mi už ujel, Harry. V ajtý čas pro rokenrolový týpky, jako jsem já, už vypršel.“

„Mluvil jsem s chlapíkem, co má na starosti zabezpečení dat v Norské bance. Tvrdil, že jsi pořád považován za pionýra v dekódování.“

„Pionýr znamená vykopávka, Harry. Nikdo nepotřebuje vysloužilýho hackera, kterej je deset let pozadu za aktuálním vývojem, to snad chápeš, ne? A ještě k tomu to haló.“

„Hm. Co se vlastně stalo?“

„Co se stalo?“ Øystein obrátil oči v sloup. „Znáš mě. Jednou hipík, navždycky hipík. Potřeboval sem vatu. Pustil sem se do kódu, do kterýho sem se nikdy pouštět neměl.“ Zapálil si ubalenou cigaretu a marně se rozhlížel po popelníku. „A co ty? Dals flašce navždycky vale, nebo ne?“

„Snažím se.“ Harry se natáhl pro popelník k vedlejšímu stolu. „Mám ženskou.“

Pověděl Øysteinovi o Ráchel, Olegovi a soudním procesu v Moskvě. A o svém životě vůbec. Stačila mu na to chvilka.

Øystein mu vyprávěl o ostatních z bandy kamarádů, se kterou vyrůstali na Oppsalu. O Siggenovi, který se přestěhoval do městečka Harestua s ženou, o níž se Øystein domníval, že je pro něj až moc fajnová, a o Kristiánovi, co skončil na vozíku, protože ho severně od Minnesundu přejela motorka, ale doktoři jsou pořád toho názoru, že má šanci.

„Šanci na co?“ zeptal se Harry.

„Šanci, že bude moct zase šukat,“ odpověděl Øystein a dopil pivo.

Tore pořád učí, ale se Silje se rozvedl.

„Ten má horší vyhlídky,“ konstatoval Øystein. „Přibral třicet kilo. Proto mu utekla. To je fakt! Torkild ho potkal ve městě a von mu řek, že mu to sádlo pěkně leze na nervy.“ Odložil sklenici. „Ale proto jsi mi nevolal, vid?“

„Ne. Potřebuju pomoct. Dělám na jednom případu.“

„Chytáš nějaký lumpy? A to jdeš za mnou? Teda!“ Øysteinův smích přešel v kašel.

„Je to případ, do kterého jsem osobně zapletený,“ pokračoval Harry. „Těžko bych ti to celé vysvětloval, ale jde o to, že potřebuju vypátrat člověka, co mi posílá domů maily.

Myslím, že je odesílá ze serveru s anonymními uživateli odněkud z ciziny.“

Øystein zamyšleně přikývl. „Takže seš v průšvihu?“

„Možná. Proč si to myslíš?“

„Jsem taxikář s dost velkou žízní, kterej ví kulový o nejnovějších vychytávkách v datový komunikaci. A všichni, co mě znají, ví, že se na mě nedá spolíhat, pokud de vo práci. Stručně řečeno – jedinej důvod, proč bys za mnou měl chodit, je, že sem tvůj starej kámoš. Loajalita. Držim hubu, ne?“ Upil velký hlt z nového piva.

„Možná chlastám, ale nejsem blbej, Harry.“ Silně potáhl z cigarety. „Takže – kdy s tim začnem?“

Na Slemdal se snesla noční tma. Otevřely se dveře a na schodech se objevili muž a žena. S úsměvem se rozloučili s hostitelem a vydali se po příjezdové cestě dolů, pod černými nablýskanými botami jim křupal štěrk, a přitom mumlavě komentovali jídlo, hostitele a ostatní hosty. Když vyšli bránou do ulice U Medvědí stopy, nevšimli si proto taxíku zaparkovaného kousek opodál. Harry típl cigaretu, zesílil zvuk autorádia a poslouchal, jak se Elvis Costello naříkavě prozpívává písní Watching The Detectives. Na stanici P4. Všiml si, že když jeho oblíbené kontroverzní písně dostatečně zestárnou, skončí na nekontroverzních stanicích. Samozřejmě mu bylo jasné, že to může znamenat jediné – že i on sám zestárl. Včera hráli v pořadu Posezení o deváté na P1 Nicka Cavea.

Vtíravý noční hlas uvedl Another Day in Paradise a Harry rádio vypnul. Stáhl okénko a naslouchal tlumenému basovému pulzování z domu Albuových, které bylo v tichu jediným rušivým zvukem. Večírek pro dospělé. Obchodní kontakty, sousedi a někdejší kamarádi ze studií z vysoké školy ekonomické. Ani ptačí tanec, ani divoký mejdan, ale gin s tonikem, Abba a Rolling Stones. Velice vzdělaní lidé blížící se čtyřicítce. Jinak řečeno, brzy domů kvůli dětem.

Harry se podíval na hodinky. Myslel na nový mail, který na něj čekal v počítači, když ho s Øysteinem zapnuli:

Nudím se. Máš strach, nebo jsi jenom hloupý?

C#MN

Přenechal počítač Øysteinovi a půjčil si jeho taxík, ojetý mercedes ze sedmdesátých let, který, když dojel do vilové čtvrti, se houpal na nerovnostech vozovky jako stará pružinová matrace, ale který bylo přesto radost řídit. Jenže se rozhodl, že počká, dokud svátečně oblečení lidé neopustí dům Albuových. Nebyl důvod vyvolávat skandál. A beztak by si to měl trochu promyslet, aby neudělal nějakou hloupost. Harry se pokoušel uvažovat chladně, ale překáželo mu v tom to nudím se.

„Teď sis to promyslel,“ zamumlal Harry sám k sobě ve zpětném zrcátku. „Teď můžeš udělat nějakou hloupost.“

Otevřela Vigdis Albuová. Udělala se sebou to magické kouzlo, které ovládají pouze zkušené iluzionistky a které muži jako Harry nikdy nedokážou pochopit: zkrásněla. A přitom jedinou konkrétní změnou, na niž by Harry mohl přísahat, byla ta, že na sobě měla tyrkysové večerní šaty, které jí dobře šly k jejím velkým – a nyní překvapením doširoka otevřeným – modrým očím.

„Omlouvám se, že ruším tak pozdě, paní Albuová. Rád bych mluvil s vaším mužem.“

„Máme společnost,“ namítla. „Nepočká to do zítřka?“ Prosebně se usmála, ale Harry viděl, jakou má chuť prostě jen prásknout dveřmi.

„Omlouvám se. Váš muž nám lhal v tom, že neznal Annu Bethsenovou. A myslím, že vy také.“ Harry nevěděl, jestli večerní šaty nebo konfrontace způsobily, že se rozhodl být tak zdvořilý. Ústa Vigdis Albuové vykroužila němé „o“.

„Máme svědka, který je viděl spolu,“ vysvětlil Harry. „A vím, odkud je ta fotografie.“

Dvakrát mrkla.

„Proč…“ vykoktala. „Proč…“

„Protože byli milenci, paní Albuová“

„Ne, chci říct – proč mi tohle vyprávíte? Kdo vám k tomu dal právo?“

Harry otevřel ústa a chystal se odpovědět. Říct, že se domníval, že má právo to vědět, že by se to k ní jednou stejně doneslo a tak dále. Místo toho na ni jen zíral. Protože ona věděla, proč jí to vypráví, a on sám to nevěděl – do téhle chvíle. Polkl.

„Právo k čemu, miláčku?“

Harry zahlédl Arneho Albua, jak schází po schodišti. Čelo se mu lesklo potem a a na hrudi mu visel rozvázaný motýlek. Shora z obývacího pokoje slyšel Harry Davida Bowieho chybně tvrdit, že This is not America.

„Pššt, Arne, vzbudíš děti,“ sykla Vigdis, aniž z Harryho spustila prosebný pohled.

„Pche, ty by se nevzbudily, ani kdyby sem někdo svrhnul atomovou bombu,“ zahuhňal manžel.

„Myslím, že právě to teď udělal pan Hole,“ pronesla tiše. „S úmyslem způsobit maximální škodu, zdá se.“

Harryho pohled se střetl s jejím.

„Teď?“ zazubil se Arne Albu a objal manželku kolem ramen. „Můžu si hrát s vámi?“ Jeho smích byl plný veselí, ale zároveň otevřený, téměř nevinný. Jako bezstarostná radost chlapce, který si potají vypůjčil otcovo auto.

„Lituji,“ řekl Harry. „Ale hra skončila. Máme potřebné důkazy. A právě teď počítačový expert hledá adresu, z níž jste posílal ty maily.“

„O čem to mluví?“ zasmál se Arne. „Důkazy? Maily?“

Harry na něj pohlédl. „Fotografii, kterou měla v botě, sebrala Anna z fotoalba, když jste byli spolu před několika týdny na chatě v Larkollenu.“

„Několika týdny?“ zeptala se Vigdis a podívala se na manžela.

„Došlo mu to, když jsem mu tu fotku ukázal,“ dodal Harry. „Včera byl v Larkollenu a vlepil do alba kopii.“

Arne Albu svraštil čelo, ale nepřestal se usmívat. „Vy jste pil, konstáble?“

„Neměl jste jí říkat, že by měla zemřít,“ pokračoval Harry a bylo mu jasné, že se přestává ovládat. „A v každém případě jste z ní pak neměl spustit oči. Propašovala tu fotku v botě. A to vás odhalilo, pane Albu.“

Harry slyšel, jak se paní Albuová nadechla.

„Bota sem, bota tam,“ pronesl Albu a přitom šimral svou ženu na zátylku. „Víte, proč norští obchodníci nedokážou úspěšně obchodovat v zahraničí? Zapomínají na boty. Nosí k obleku Prada za patnáct tisíc korun boty, které si koupili ve výprodeji. Cizincům to připadá podezřelé.“ Albu ukázal směrem dolů. „Podívejte se. Italské, ručně šité boty. Osmnáct tisíc korun. To je levné, když jde o to koupit si důvěru.“

„Zajímalo by mě, proč vám tolik záleželo na tom, abych se dozvěděl o vaší existenci,“ zeptal se Harry. „Byla v tom žárlivost?“

Arne zavrtěl se smíchem hlavou, zatímco paní Albuová se vymanila z jeho objetí.

„Myslel jste si, že jsem její nový milenec?“ pokračoval Harry. „A protože jste si myslel, že se neodvážím podniknout nic ve věci, do které bych mohl být sám zapleten, tak jste si mohl se mnou trochu pohrát, potrápit mět, nechat mě lézt po zdi. Je to tak?“

„Arne, pojdi Christian chce pronést řeč!“ Nějaký muž se sklenkou a s doutníkem se kymácel nahoře na schodišti.

„Začněte beze mě,“ odpověděl Arne. „Já nejdřív vyprovodím tohohle milého pána.“

Muž svraštil obočí. „Nějaké problémy?“

„Kdepak,“ odpověděla rychle Vigdis. „Jen jdi za ostatními, Thomasi.“

Muž pokrčil rameny a zmizel.

„Za druhé mě udivuje to,“ řekl Harry. „že jste měl tu drzost a dál mi posílal maily i potom, co jsem vám tu fotku ukázal.“

„Omlouvám se, že se opakuju, konstáble,“ zahuhňal Albu. „Ale co máte pořád s těmi… těmi maily?“

„Fajn. Spousta lidí si myslí, že se dá poslat e-mail anonymně, jen když použije server, kde se nemusí zaregistrovat pod vlastním jménem. Ale to není pravda. Můj kamarád hacker mi právě vysvětlil, že všechno – absolutně všechno –, co člověk udělá na síti, zanechává elektronické stopy, přes které je možné – a v tomto případě to tak i bude – se dopátrat počítače, z něhož byla daná činnost provedena. Je jenom potřeba vědět, jak hledat.“ Harry vytáhl z náprsní kapsy krabičku cigaret.

„Raději tu ne…“ začala Vigdis Albuová, ale náhle se odmlčela.

„Povězte mi, pane Albu,“ řekl Harry a zapálil si cigaretu. „Kde jste byl v úterý večer minulý týden mezi jedenáctou a jednou v noci?“

Arne a Vigdis Albuovi si vyměnili pohled.

„Můžeme to probrat tady, nebo na policejním ředitelství,“ doplnil Harry.

„Byl tady,“ odpověděla Vigdis.

„To se dalo čekat.“ Harry vyfoukl kouř nosem. Věděl, že už svou roli přehání, ale polovičaté blufování je odsouzené k neúspěchu a teď už nebylo cesty zpět. „Můžeme to probrat tady, nebo na stanici. Mám oznámit hostům, že večírek skončil?“

Vigdis se kousla do rtu. „Já přece jenom říkám, že byl…“ začala. Už nebyla krásná.

„To je v pořádku, Vigdis,“ řekl Albu a poplácal ji po ramenou. „Jdi za hosty, já doprovodím pana Holého k bráně.“

Harry cítil sotva závan větru, ale někde výš muselo očividně silně foukat, protože mraky spěchaly po nebi a sem tam zakryly měsíc. Šli pomalu.

„Proč tady?“ zeptal se Albu.

„Řekl jste si o to.“

Albu přikývl. „To možná ano. Ale proč se to musela dozvědět takhle?“

Harry pokrčil rameny. Jak byste chtěl, aby se to dozvěděla?“

Hudba ztichla a z domu se ozýval v pravidelných intervalech smích. Christian už spustil.

„Dáte mi cigaretu?“ zeptal se Albu. „Přestal jsem kouřit.“

Harry mu podal krabičku.

„Díky.“ Albu si strčil cigaretu mezi rty a naklonil se k plamínku zapalovače, který mu Harry přidržel. „O co vám jde? O peníze?“

„Proč se mě všichni ptají na totéž?“ zamumlal Harry.

„Jste sám. Nemáte příkaz k zatčení a snažíte se mě oblafnout tím, že mě odvezete na stanici. A jestliže jste byl uvnitř v chatě v Larkollenu, jste přinejmenším ve stejném průšvihu jako já.“

Harry zavrtěl hlavou.

„Nejde vám o peníze?“ Albu zaklonil hlavu. Nahoře se třpytilo několik osamělých hvězd. „Je v tom tedy něco osobního? Byli jste milenci?“

„Myslel jsem, že o mě víte všechno,“ řekl Harry.

„Anna brala lásku velice vážně. Milovala lásku. Ne, zbožňovalo ji, to je to pravé slovo. Zbožňovala lásku. Ta jediná měla v jejím životě určité místo. Láska a nenávist.“ Pokývl k nebi. „Tyhle dva pocity byly v jejím životě jako neutronové hvězdy. Víte, co jsou neutronové hvězdy?“

Harry zavrtěl hlavou. Albu pozvedl cigaretu. „To jsou planety s tak velkou hustotou a přitažlivostí, že kdybych nad jednou z nich upustil tuhle cigaretu, dopadla by se stejnou silou jako atomová bomba. S Annou to bylo přesně tak. Přitažlivost k lásce – a nenávisti – u ní byla tak silná, že mezi těmi dvěma póly nemohlo existovat nic. A každá sebemenší drobnost vyvolávala atomový výbuch. Byla jako Jupiter – ukrytá za věčným závojem sirných mračen. A humoru. A sexuality.“

„Venuše.“

„Co prosím?“

„Nic.“

Měsíc vyklouzl zpoza dvou mraků a ze stínů v zahradě vystoupil jako pohádkové zvíře bronzový jelínek.

„Anna a já jsme se domluvili, že se sejdeme o půlnoci,“ pokračoval Albu. „Tvrdila, že má pár mých osobních věcí, které by mi chtěla vrátit. Zaparkoval jsem v ulici Sanssouci mezi dvanáctou a čtvrt na jednu. Dohodli jsme se, že nebudu zvonit, že jí zavolám z auta. Kvůli zvědavé sousedce, vysvětlila mi. To je jedno, ale nevzala to. Tak jsem jel domů.“

„Vaše žena tedy lhala?“

„Samozřejmě. Domluvili jsme se, že mi poskytne alibi, ještě tentýž den, kdy jste vyrukoval s tou fotkou.“

„A proč tohle alibi teď vyvracíte?“

Albu se zasmál. „Znamená to snad něco? Jsme dva lidé, kteří si povídají, a měsíc je náš němý svědek. Všechno pak můžu popřít. Popravdě řečeno stejně pochybuju, že máte něco, co byste proti mně mohl použít.“

„Tak proč mi rovnou nepovíte i zbytek?“

„Myslíte to, že jsem ji zabil?“ Zasmál se, tentokrát hlasitěji. „To je snad vaše práce to zjistit, ne?“

Došli k brance.

„Chtěl jste jen vidět moji reakci, že ano?“ Albu típl cigaretu o mramorový kámen. „A taky jste se chtěl pomstít, proto jste jí to prozradil. Měl jste vztek. Vzteklý chlapeček, který kolem sebe mlátí, když se k němu člověk přiblíží. Jste spokojen?“

„Až najdu tu e-mailovou adresu, budu vás mít,“ řekl Harry. Už nebyl naštvaný, jen unavený.

„Žádnou e-mailovou adresu nenajdete,“ prohlásil Albu. „Je mi líto, příteli. Můžeme dál hrát tuhle hru, ale vy ji nevyhrajete.“

Harry udeřil. Zvuk kloubů proti masu byl tupý a krátký. Albu se zapotácel vzad a chytil se za obočí.

Harry viděl v noční tmě svůj vlastní šedý dech. „Budete si to muset nechat zašít,“ poznamenal.

Albu se podíval na svou zakrvácenou ruku a zachechtal se. „Proboha, vy jste ale úplnej nýmand, Harry. Můžu vám říkat křestním jménem? Připadá mi, že tohle nás sblížilo, vám ne?“

Harry neodpověděl a Albu se zachechtal ještě hlasitěji.

„Co na vás viděla, Harry? Anna přece nýmandy nesnášela. Rozhodně jim nedovolovala, aby ji šukali.“

Harry kráčel k taxíku a smích za jeho zády stále zesiloval, zoubky klíčů od auta se mu zakousávaly do kůže, ale on je svíral stále pevněji a pevněji.

Kapitola 23 Mlhovina Koňská hlava

Harryho vzbudilo zvonění telefonu. Vrhl pohled na budík. 07:30. Volal Øystein. Odjel z Harryho bytu před pouhými třemi hodinami. Dokázal lokalizovat server do Egypta a teď se dostal ještě dál.

„Mailoval jsem si s jedním starým známým. Bydlí v Malajsii a pořád tak trošku háčkuje. Server je v El-Toru, na Sinajským poloostrově. Maj tam těch serverů víc, je to nejspíš takový centrum pro podobný aktivity. Spal jsi?“

„Svým způsobem. Jak najdeme našeho uživatele?“

„Obávám se, že existuje akorát jeden způsob. Vydat se tam s pěkně tlustým paklíkem doláčů.“

„Kolik?“

„Dost na to, aby nám někdo řek, s kým si máme promluvit. A na to, aby ten, s kým si máme promluvit, nám řek, s kým si doopravdy máme promluvit. A na to, aby ten, s kým si doopravdy máme promluvit, nám…“

„Chápu. Kolik?“

„Litr by to snad moh‘ spravit.“

„Fakt?“

„Jen tak plácám. Co já vo tom sakra můžu vědět?“

„O.K. Ujmeš se toho?“

„Uvidíme.“

„Dám ti za to úplný hovno. Poletíš nejlevnějším letadlem a budeš bydlet v tom nejzaplivanějším hotelu.“

„Platí.“

Bylo dvanáct a kantýna na policejním ředitelství praskala ve švech. Harry stiskl zuby a vešel dovnitř. Své kolegy nesnášel nikoli principiálně, nýbrž pouze instinktivně. A s lety se to zhoršovalo.

„Úplně obyčejná paranoia,“ nazval to Aune. „Sám ji mám. Připadá mi, že po mně pasou všichni psychologové, i když ve skutečnosti jich nebude víc než půlka.“

Harry propátral pohledem místnost a všiml si Beáty se svačinou připravenou z domova, sedící zády k osobě, která jí dělala společnost. Harry se pokoušel nevšímat si pohledů od stolů, kolem nichž procházel. Sem tam někdo zamumlal pozdrav, ale Harry vycházel z toho, že to je míněno ironicky, takže neodpovídal.

„Neruším?“

Beáta vzhlédla k Harrymu a tvářila se přitom tak, jako by ji chytil při činu.

„Vůbec ne,“ odpověděl dobře známý hlas a vstal. „Už jsem na odchodu.“

Harrymu se zježily chlupy na zátylku – ne principiálně, nýbrž instinktivně.

„Uvidíme se teda večer,“ zazubil se Tom Waaler bíle do Beátina nachového obličeje. Vzal svůj tác, pokývl Harrymu a zmizel. Beáta zírala na kozí sýr a přitom se maximálně snažila nasadit věrohodnější výraz. Harry si sedl.

„Tak co?“

„Co jako?“ pípla přehnaně nechápavě.

„Měl jsem na záznamníku vzkaz, že máš něco nového,“ odvětil Harry. „Říkal jsem si, že to určitě spěchá.“

„Kápla jsem na to.“ Beáta se napila mléka. „Ty nákresy, které program vytvořil z Řezníkova obličeje. Celou dobu jsem si lámala hlavu tím, koho mi jen připomínají.“

„Myslíš ty vytištěné počítačové nákresy, co jsi mi ukazovala? Ty se přece ani zdaleka neblíží žádnému obličeji, jsou to jen náhodné čáry na papíře.“

„I tak.“

Harry pokrčil rameny. „Ty máš gyrus fusiformis. Tak sem s tím.“

„Dneska v noci jsem přišla na to, kdo to je.“ Znovu se napila mléka a osušila si ubrouskem rty.

„Ano?“

„Trond Grette.“

Harry se na ni dlouho díval. „Děláš si srandu, že jo?“

„Ne,“ odpověděla. „Jen jsem řekla, že je v tom jistá podoba. A Grette se přece vyskytoval v době vraždy v blízkosti Bogstadské ulice… Ale jak povídám, kápla jsem na to.“

„A jak…“

„Ověřila jsem to v Gaustadu. Jestli pobočku Norské banky v Kostelní ulici přepadl stejný útočník, nemohl to být Grette. Ten v té době seděl ve společenské místnosti společně s nejméně třemi ošetřovateli. A poslala jsem kluky z technického ke Grettemu domů, aby tam získali jeho otisky. Weber je už porovnal s otiskem na láhvi od coly. Stoprocentně to není jeho otisk.“

„Takže ses tentokrát spletla?“

Beáta zavrtěla hlavou. „Hledáme zkrátka osobu, která má jisté charakteristické vzhledové rysy shodné s Grettem.“

„Promiň, Beáto, ale Grette nemá žádné charakteristické vzhledové ani jiné rysy. Je to revizor, který vypadá jako revizor. Už jsem zapomněl, jak vůbec vypadá.“

„Jasně,“ přikývla a sundala z dalšího krajíce chleba svačinový papír. „Jenže já ne. Toho se můžeme držet.“

„Hm. Možná mám dobrou zprávu.“

* „Ano?“

„Jdu do Botsenu. Raskol se mnou chce mluvit.“

„No ne! Tak hodně štěstí.“

„Díky.“ Harry vstal. Zaváhal. Odhodlal se. „Vím, že nejsem tvůj otec, ale můžu ti poradit?“

„Tak povídej.“

Rozhlédl se, aby se ujistil, že je nikdo neslyší. „Na Waalera bych si dal pozor.“

„Děkuju.“ Beáta ukousla z chleba velké sousto. „A to, cos říkal o sobě a mém otci, je pravda.“

„Bydlím v Norsku celý svůj život,“ vyprávěl Harry. „Vyrůstal jsem na sídlišti Oppsal. Moji rodiče byli učitelé. Otec je už v důchodu, a co máma umřela, žije jako náměsíčník, který jen sem tam navštěvuje bdící. Moje mladší sestra ho postrádá. Já asi taky, řekl bych. Postrádám je oba. Rodiče si mysleli, že ze mě bude učitel. Já si to taky myslel. Ale nakonec z toho byla policejní akademie. A trochu práva. Kdybyste se mě zeptal, proč jsem se rozhodl stát se policistou, můžu vám vyjmenovat deset pádných důvodů, ale žádnému z nich sám nevěřím. Teď už na to tolik nemyslím. Je to práce, platí mi za ni a občas mi připadá, že dělám něco dobrého – to stačí až až. Stal se ze mě alkoholik, ještě než mi bylo třicet. Možná ještě než mi bylo dvacet, záleží na tom, jak se na to člověk dívá. Tvrdí se, že za to můžou geny. Možná ano. Když jsem dospěl, dozvěděl jsem se, že můj dědeček z Ándalsnesu byl opilý každý den celých padesát let. Jezdili jsme tam každičké léto až do mých patnácti, aniž jsem si čehokoli všiml. Tenhle talent jsem bohužel nezdědil. Dělal jsem věci, které neprošly zrovna bez povšimnutí. Stručně řečeno, je zázrak, že ještě pořád pracuju u policie.“

Harry zamžoural na plakát se zákazem kouření a zapálil si cigaretu.

„Anna a já jsme byli šest týdnů milenci. Nemilovala mě. Já jsem nemiloval ji. Když jsem s ní přerušil kontakt, prokázal jsem jí větší službu než sám sobě. Ona to tak nebrala.“

Druhý muž v místnosti přikývl.

„Miloval jsem ve svém životě tři ženy,“ pokračoval Harry. „První byla láska z mládí, kterou jsem si chtěl vzít, jenže pak to s námi oběma šlo do hajzlu. Vzala si život dlouho potom, co jsem se s ní přestal vídat, se mnou to nemělo nic společného. Druhou zavraždil chlap, kterého jsem honil na opačné straně zeměkoule. Totéž se stalo s mojí kolegyní Ellen. Nevím, čím to je, ale ženy kolem mě umírají. Možná za to můžou geny.“

„A co ta třetí žena, kterou jste miloval?“

Třetí žena. Třetí klíč. Harry pohladil prsty iniciály AA a zoubky klíče, který mu Raskol poslal po stole, když Harryho vpustili dovnitř. Raskol přikývl, když se ho Harry zeptal, jestli je shodný s klíčem, který mu přišel poštou.

Pak požádal Harryho, aby mu o sobě vyprávěl.

Teď se Raskol opíral lokty o stůl a dlouhé štíhlé prsty měl spletené jako k modlitbě. Vadná zářivka byla vyměněna a světlo mu dopadalo na obličej jako modrobílý pudr.

„Třetí žena je v Moskvě. Myslím, že je životaschopná.“

„Patří vám?“

„Tak bych to nevyjádřil“

„Ale chodíte spolu?“

„Ano.“

„A máte v úmyslu strávit spolu zbytek života?“

„No, neplánujeme nic. Na to je moc brzo.“

Raskol se teskně usmál. „Máte na mysli, že vy neplánujete. Ale ženy plánují. Ženy vždycky plánují“

„Tak jako vy?“

Raskol zavrtěl hlavou. „Já vím jen to, jak se plánuje bankovní loupež. Co se týče loupeže srdcí, jsou všichni muži amatéři. Můžeme si myslet, že jsme ji dostali, jako vojevůdce, který dobyl pevnost, a až příliš pozdě zjistíme – pokud vůbec že jsme byli vlákáni dovnitř. Slyšel jste jméno Sun-c‘?“

Harry přikývl. „Čínský vojevůdce a válečný taktik. Napsal Umění války.“

„Tvrdí se, že napsal Umění války. Osobně si myslím, že ho napsala žena. Umění války je zdánlivě příručka o taktice na bojišti, ale při hlubším pohledu popisuje způsob, jak vyhrávat konflikty. Nebo přesněji: umění získat to, co chcete, za co možná nejnižší cenu. Ten, kdo vyhraje válku, nemusí být nutně vítězem. Mnozí získali korunu, ale ztratili tolik vojska, že mohli vládnout pouze na základě tolerance od svého zdánlivě poraženého nepřítele. Ženy netrpí ješitností, kterou trpí muži, pokud jde o moc. Ženy nepotřebují dávat moc najevo, žena potřebuje jen takovou moc, která jí umožní získat to ostatní, co chce. Bezpečí. Jídlo. Požitek. Pomstu. Mír. Žena je racionálně plánující člověk moci, který dokáže vidět za bitvu, za oslavu vítězství. A protože je jí vrozena schopnost vnímat slabosti své oběti, instinktivně ví, kdy má udeřit a kam. A kdy má přestat. Tohle se nedá naučit, spiuni.“

„Tak proto sedíte ve vězení?“

Raskol zavřel oči a bez hlesu se usmál. „Klidně vám můžu odpovědět, ale nevěřte ani slovo z toho, co řeknu. Sun-c‘ tvrdí, že prvním principem války je tromperie – podvod. Věřte mi – všichni Romové lžou.“

„Hm. Věřte mi – jako v tom řeckém paradoxu?“

„Podívejme se, policajt, který zná víc než jen trestní zákoník. Jestliže všichni Romové lžou a já jsem Rom, není tedy pravda, že všichni Romové lžou. Takže je pravda, že mluvím pravdu, takže je pravda, že všichni Romové lžou. Takže lžu. Logicky uzavřený kruh, který nelze prolomit. Takový je můj život a to je jediná pravda.“ Zasmál se měkkým, téměř ženským smíchem.

„Fajn. Takže tohle bylo moje zahájení. Teď jste na tahu vy.“

Raskol se podíval na Harryho. Pak přikývl.

„Jmenuju se Raskol Baxhet. To je albánské jméno, ale můj otec tvrdil, že nejsme Albánci, říkal, že Albánie je anální otvor Evropy. Takže mně a mým sourozencům vyprávěl, že jsme se narodili v Rumunsku, byli pokřtěni v Bulharsku a obřezáni v Maďarsku“

Raskol vyprávěl, že rodina patřila patrně k meckariům, největší albánské romské skupině. Unikla pronásledování Romů ze strany Envera Hodži tím, že se vydala přes kopce do Černé Hory a začala se propracovávat dál na východ.

„Pronásledovali nás všude, kam jsme přišli. Tvrdili o nás, že krademe. Samozřejmě to byla také pravda, ale ani se nesnažili obstarat si důkazy, důkazem bylo prostě to, že jsme Romové. Vyprávím to proto, že když chce člověk porozumět Romovi, musí pochopit, že Romové se rodí s cejchem na čele. Pronásledovaly nás všechny režimy v celé Evropě, neexistoval žádný rozdíl mezi fašisty, komunisty a demokraty. Jen fašisté byli trochu efektivnější. Romové nemají žádný zvláštní vztah k holokaustu, protože rozdíl mezi pronásledováním za války se od pronásledování, na které byli zvyklí, příliš nelišil. Zdá se, že mi nevěříte…“

Harry pokrčil rameny. Raskol zkřížil ruce.

„V roce 1589 zavedlo Dánsko trest smrti pro romské vůdce. O padesát let později Švédové rozhodli, že všichni Romové mužského pohlaví musí být pověšeni. Na Moravě uřezávali Romkám levé ucho, v Čechách pravé. Mohučský arcibiskup prohlásil, že všichni Romové by měli být popraveni bez soudu, neboť jejich způsob života je hříšný. Roku 1725 byl v Prusku přijat zákon, že všichni Romové starší osmnácti let mají být bez soudu popraveni, ale později byl tento zákon změněn – a věková hranice byla posunuta na čtrnáct let. Čtyři otcovi bratři zemřeli v zajetí. Jenom jeden z nich za války. Mám pokračovat?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Jenže i to je logicky uzavřený kruh,“ dodal Raskol. „Důvod toho, že nás pronásledují a že přežíváme, je stejný. Jsme – a budeme – jiní. Stejně jako nás nevpouštějí do tepla, nevpouštíme my mezi sebe gadži. Rom je mytický, hrozivý cizinec, o kterém nikdo nic neví, ale o kterém se vyprávějí všemožné pověsti. Po mnoho generací se lidé domnívali, že Romové jsou kanibalové. Tam, kde jsem vyrůstal – v Balteni kousek od Bukurešti –, lidé tvrdili, že jsme potomky Kaina, a proto jsme odsouzeni k věčnému zatracení. Náš gadžovský soused nám například dal peníze, abychom se od něj drželi stranou…“

Raskolův pohled přelétal po stěnách bez oken.

„Můj otec byl kovář, ale v Rumunsku nebyla pro kováře práce. Museli jsme se přestěhovat na skládku na okraji města, kde žili kalderašští Romové. V Albánii byl otec bulibas, místní romský vůdce a smírčí soudce, jenže tam – mezi kalderašskými Romy – byl obyčejný nezaměstnaný kovář.“

Raskol si zhluboka povzdechl.

„Nikdy nezapomenu na výraz v jeho očích, když přišel domů s malým hnědým ochočeným medvídkem, kterého za sebou táhl za obojek. Koupil ho za poslední peníze od party medvědářů. ‚Umí tancovat‘, řekl. Komunisté rádi platili za pohled na tančící zvířata. Dodávalo jim to lepší pocit. Stefan, můj bratr, se snažil dát medvědovi žrádlo, ale ten nechtěl jíst, a moje matka se otce zeptala, jestli ten medvěd není nemocný. Otec odpověděl, že putovali až z Bukurešti a že si medvěd potřebuje odpočinout. Za čtyři dny medvěd pošel.“

Raskol zavřel oči a usmál se tím svým tesklivým úsměvem. „Téhož podzimu jsme já a Stefan utekli. O dva hladové krky méně. Vyrazili jsme na sever.“

„Kolik vám bylo?“

„Mně devět, jemu dvanáct. Měli jsme v plánu dostat se do Západního Německa. Tam v té době přijímali uprchlíky z celého světa a dávali jim jídlo, možná to byl jejich způsob pokání. Stefan se domníval, že čím mladší, tím lepší šance, že se tam dostaneme. Jenže na hranicích s Polskem nás zastavili. Dostali jsme se do Varšavy, kde jsme nocovali pod jedním mostem, každý zabalený do jedné deky, na ohrazeném prostranství nádraží Wschódnia. Věděli jsme, že tam bychom mohli najít Schleppera – pašeráka lidí. Po několika dnech hledání jsme potkali jednoho chlapíka, který mluvil romsky a prohlašoval se za převaděče. Ten nám slíbil, že nás dostane do Západního Německa. Neměli jsme peníze, abychom zaplatili příslušnou sumu, ale on řekl, že ví, jak to udělat, že zná pár mužů, kteří dobře platí za mladé krásné romské kluky. Já jsem nechápal, o čem mluví, ale Stefan očividně ano. Vzal si převaděče stranou a oba se hlasitě dohadovali, převaděč přitom ukazoval na mě. Stefan několikrát zavrtěl hlavou a nakonec převaděč rozhodil rukama a vzdal to. Stefan mě požádal, abych tam počkal, dokud se nevrátí, a odjel s převaděčem autem. Čekal jsem, jak mi nakázal, ale čas ubíhal. Padla noc a já jsem si šel lehnout. První dvě noci pod mostem mě budily skřípající brzdy přijíždějících nákladních vlaků, ale moje mladé uši se rychle naučily, že to jsou zvuky, před nimiž nemusím být ostražitý. Takže jsem usnul a vzbudil jsem se, až když jsem uprostřed noci uslyšel plíživé kroky. Byl to Stefan. Vlezl si pod deku a přitiskl se k vlhké zdi. Slyšel jsem, jak pláče, ale dělal jsem jakoby nic a znovu jsem semkl víčka. A brzo jsem slyšel zase jenom vlaky.“ Raskol zvedl hlavu. „Máte rád vlaky, spiuni?“

Harry přikývl.

„Převaděč se druhý den vrátil. Požadoval víc peněz. Stefan s ním zase odjel autem. O čtyři dny později jsem se vzbudil hrozně brzo a podíval se na Stefana. Byl pryč celou noc. Ležel s očima napůl otevřenýma jako obvykle a já jsem v ranním mrazíku viděl,, jak jeho dech visí ve vzduchu. Měl ve vlasech krev a naběhlá ústa. Vzal jsem svoji deku a šel jsem na nádraží, kde se usadila před záchodky jedna rodina kalderašských Romů, která tam čekala, až se bude moci dostat dále na západ. Promluvil jsem si s nejstarším z chlapců. Vysvětlil mi, že ten člověk, o kterém jsme si mysleli, že je Schlepper, je obyčejný pasák, který se poflakuje kolem nádraží. Jeho otci nabídl třicet zlotých za to, když s ním pošle své dva nejmladší syny. Ukázal jsem chlapci svoji deku. Byla tlustá a pěkná, ukradená z jedné prádelní šňůry v Lublinu. Líbila se mu. Prosinec byl za dveřmi. Požádal jsem ho, aby mi ukázal svůj nůž. Měl ho pod košilí.“

„Jak jste věděl, že má nůž?“

„Všichni Romové mají nůž. Jedí s ním. Dokonce ani členové jedné rodiny si nepůjčují příbory, mohli by dostat mahrime – infekci. On udělal dobrý výměnný obchod. Jeho nůž byl malý a tupý. Naštěstí mi ho v kovárně v železniční dílně nabrousili“

Raskol si přejel dlouhým ostrým nehtem pravého malíčku po hřbetě nosu.

„Téhož večera, když Stefan nasedl do auta, jsem se pasáka zeptal, jestli by neměl zákazníka i pro mě. Zazubil se a řekl mi, že mám počkat. Když se vrátil, stál jsem ve stínu pod mostem a sledoval přijíždějící a odjíždějí vlaky. ‚Pojď, sinti‘, zavolal. ‚Mám dobrého zákazníka. Bohatého politika. Pojď už, máme málo času!‘ Odpověděl jsem: ‚Musíme počkat na vlak z Krakova‘. Došel ke mně a chytil mě za paži. ‚Musíš jít teď hned, chápeš?‘ Sahal jsem mu po prsa. ‚Už přijíždí‘, ukázal jsem nahoru. Pustil mě a podíval se tím směrem. Kolem nás rachotila černá karavana ocelových vagonů s bledými obličeji za skly zírajícími na nás. Pak přišlo to, na co jsem čekal. Zaskřípění oceli o ocel, když brzdy zabraly. To přehlušilo vše.“

Harry přivřel víčka, jako by snad mohl díky tomu snáze rozpoznat, jestli Raskol lže.

„Když kolem pomalu projely poslední vagony, uviděl jsem, jak na mě z jednoho okna hledí ženský obličej. Vypadal jako duch ze záhrobí. Podobal se mé matce. Zvedl jsem zkrvavený nůž a ukázal ho té ženě. A víte co, spiuni? Je to jediný okamžik v mém životě, kdy jsem cítil absolutní štěstí.“ Raskol zavřel oči, jako by to chtěl prožít znovu. „Koke per koke. Hlava za hlavu. To je albánský výraz pro krevní mstu. Je to nejlepší a nejnebezpečnější opojení, které Bůh člověku dal.“

„Co se stalo potom?“

Raskol znovu otevřel oči. „Víte, co znamená baxt, spiuni?“

„Netuším.“

„Osud. Štěstí a karma. Právě to řídí naše životy. Sebral jsem tomu pasákovi peněženku, měl v ní tři tisíce zlotých. Stefan se vrátil a spolu jsme přenesli mrtvolu přes koleje a dotáhli ji do jednoho nákladního vagonu vlaku mířícího na východ. Pak jsme vyrazili na sever. O dva týdny později jsme se proplížili na palubu lodi plující z Gdaňsku. Ta nás vzala do Goteborgu. Odsud jsme se dostali do Osla. Našli jsme na Toyen území, kde stály čtyři maringotky. Ve třech z nich bydleli Romové. Čtvrtá maringotka byla stará, měla rozbitou nápravu a byla opuštěná. Na pět let se stala mým a Stefanovým domovem. Tam jsme na Štědrý večer oslavili moje deváté narozeniny sušenkami a sklenicí mléka pod jedinou dekou, která nám zbyla. Na Štěpána jsme se poprvé vloupali do jednoho krámku a pochopili, že jsme se dostali na správné místo.“ Raskol se zeširoka usmál. „Bylo to snadné jako krást dětem cukrátka.“

Dlouhou chvíli seděli mlčky.

„Pořád vypadáte, jako byste mi úplně nevěřil,“ poznamenal Raskol nakonec.

„Hraje to nějakou roli?“ opáčil Harry.

Raskol se usmál. „Jak víte, že vás Anna nemilovala?“ zeptal se.

Harry pokrčil rameny.

Ruku v ruce, spojeni ocelovými pouty, procházeli Podchodem.

„Nepočítejte s tím, že stoprocentně poznám, kdo je ten lupič,“ prohodil Raskol. „Může to být někdo úplně nový, neznámý“

„Já vím,“ přitakal Harry.

„Fajn.“

„Jestli je Anna Stefanova dcera a Stefan bydlí v Norsku, proč jí nepřišel na pohřeb?“

„Protože je mrtvý. Spadl ze střechy domu, který před několika roky opravovali.“

„A Annina matka?“

„Po Stefanově smrti odjela se svou sestrou a s bratrem na jih do Rumunska. Nemám její adresu. Pochybuji, že vůbec nějakou má.“

„Ivarssonovi jste tvrdil, že její rodina nepřišla na pohřeb proto, že je Anna zostudila“

„Vážně?“ Harry spatřil v Raskolových hnědých očích pobavení. „Uvěříte mi, když vám řeknu, že jsem lhal?“

„Ano.“

„Jenže já jsem nelhal. Anna byla z rodiny vyobcována. Pro svého otce už neexistovala, všem zakázal vyslovit její jméno. Aby nedošlo k mahrime. Chápete?“

„Asi ne.“

Vešli do budovy policejního ředitelství a čekali na výtah. Raskol si něco zamumlal a pak nahlas pronesl: „Proč mi věříte, spiuni?“

„Jaké mám možnosti?“

„Člověk má vždycky nějakou možnost.“

„Zajímavější je, proč věříte vy mně. I když ten klíč, který jsem vám dal, je stejný jako ten, který jste dostal od Annina bytu, nemusí být pravda, že jsem ho našel u vraha.“

Raskol zavrtěl hlavou. „Vy si to špatně vykládáte. Já nevěřím nikomu. Věřím jen svému vlastnímu instinktu. A ten mi napovídá, že nejste hlupák. Všichni pro něco žijí. Pro něco, co mohou ztratit. I vy. Nic složitějšího v tom není.“

Dveře výtahu se otevřely a oni nastoupili.

Zatímco se Raskol díval na video z loupežného přepadení, Harry si ho v pološeru prohlížel. Raskol seděl úplně rovně se sepjatými dlaněmi a nehnul ani brvou. Ani tehdy, když se místností rozlehl zkreslený zvuk výstřelu.

„Chcete se na to podívat ještě jednou?“ zeptal se Harry, když doběhly poslední záběry, na nichž Řezník mizí nahoru po Průmyslové.

„Není třeba,“ odpověděl Raskol.

„Tak co?“ zeptal se Harry a snažil se, aby jeho hlas nezněl napjatě.

„Máte ještě něco?“

Harrymu připadalo, že to zavání špatnou zprávou.

„No, mám video z obchodu 7-Eleven hned naproti, kde lupič před přepadením hlídkoval.“

„Dejte ho tam.“

Harry mu ho dvakrát přehrál. „Tak co?“ zopakoval, když se před nimi na plátně znovu objevilo zrnění.

„Vyrozuměl jsem, že spáchal několik loupeží, a klidně bychom se na ně mohli také podívat,“ prohodil Raskol a podíval se na hodinky. „Ale byl by to ztracený čas.“

„Myslel jsem, že čas je to jediné, čeho máte dost“

„Očividná lež,“ odpověděl, vstal a napřáhl ruku. „Čas je to jediné, čeho se mi nedostává. Spoutejte nás zase dohromady, spiuni.“

Harry v duchu zasakroval. Nasadil Raskolovi pouta a společně bokem procházeli mezi stolem a stěnou ke dveřím. Harry se chystal odemknout.

„Většina bankovních lupičů jsou prosté duše,“ prohlásil Raskol. „Proto se stávají bankovními lupiči.“

Harry se zarazil.

„Jedním z nejznámějších bankovních lupičů na světě byl Američan Willie Sutton,“ pokračoval Raskol. „Když ho chytili a postavili před soud, zeptal se ho soudce, proč přepadal banky. Sutton odpověděl: ‚Because thaťs where the money is!‘ Ten výrok se stal v Americe v hovorové mluvě ustáleným výrazem a nepochybně nám má ukazovat, jak geniálně přímo a jednoduše lze věci vyjádřit. Mně ale ukazuje jenom idiota, který se dal chytit. Dobří bankovní lupiči nejsou ani slavní, ani je nikdo necituje. Nikdy o nich neslyšíte. Protože je nikdy nechytí. Protože nejsou přímí ani jednoduší. Ten, kterého hledáte, je právě takový.“

Harry vyčkával.

„Grette,“ pronesl Raskol.

„Grette?“ Beáta zírala na Harryho s očima navrch své malé hlavy. „Grette?“ Na krku jí vystoupila tepna. „Grette má přece alibi! Trond Grette je takovej revizorek, co má problémy s nervama, ne bankovní lupič! Trond Grette… je… je…“

„Nevinný,“ doplnil Harry. „To já vím.“ Zavřel za sebou dveře její kanceláře a sesunul se na židli před psacím stolem. „Jenže nemluvíme o Trondu Grettem“

Beátina ústa sklapla se zřetelně slyšitelným vlhkým za– cvaknutím.

„Slyšelas o člověku jménem Lev Grette?“ zeptal se Harry. „Raskol tvrdil, že mu stačilo prvních třicet vteřin, ale že chtěl vidět zbytek, aby si mohl být jistý. Protože nikdo Lva Gretteho už pár let neviděl. Poslední zvěst, kterou Raskol slyšel, zněla, že Grette žije kdesi v cizině.“

„Lev Grette,“ zvolna pronesla Beáta a zasnila se. „To bylo takové zázračné dítě, pamatuju si, že otec o něm mluvil. Četla jsem hlášení o přepadeních, u kterých existovalo podezření, že se na nich podílel, když mu bylo pouhých šestnáct let. Stal se legendou, protože policie ho nikdy nechytila, a když zmizel navždycky, neměli jsme ani jeho otisky.“ Pohlédla na Harryho. „Jak jsem mohla být tak hloupá. Stejné držení těla. Podobné rysy obličeje. Je to bratr Tronda Gretteho, že ano?“

Harry přikývl.

Beáta svraštila čelo. „Jenže to znamená, že Lev Grette zastřelil svoji švagrovou“

„Díky tomu taky zapadá pár věcí na místo, ne?“

Pomalu přikývla. „Těch dvacet centimetrů mezi obličeji. Znali se.“

„A když Lev Grette pochopil, že ho poznala…“

„Samozřejmě… Byla svědek, nemohl riskovat, že ho prozradí.“

Harry vstal: „Požádám Halvorsena, aby nám uvařil něco opravdu silného. Teď se mrkneme na video.“

„Mám dojem, že Lev Grette nevěděl, že tam Stine Gretteová pracuje,“ prohodil Harry s pohledem upřeným na plátno. „Zajímavé je, že ji pravděpodobně poznal, a přesto se rozhodl, že ji použije jako rukojmí. Musel vědět, že ho zblízka odhalí, přinejmenším po hlase“

Beáta zavrtěla nechápavě hlavou při pohledu na záběry z banky, kde prozatím panoval klid a kde šourající se podrážky Augusta Schultze byly v polovině výpravy. „Tak proč to udělal?“

„Je profesionál. Neponechává nic náhodě. Stine Gretteová byla odsouzená k smrti od tohohle okamžiku.“ Harry zastavil obraz tam, kde lupič vešel do dveří a právě přehlížel úřadovnu. „Když ji Lev Grette uviděl a pochopil, že hrozí, že by ho mohla identifikovat, bylo mu jasné, že Stine musí zemřít. Proto ji klidně mohl použít jako rukojmí.“

„Z toho mrazí.“

„Mínus čtyřicet. Jednu věc ale úplně nechápu – proč se uchýlil až k vraždě, aby nebyl poznán, když už je po něm vyhlášeno pátrání v souvislosti s jinými přepadeními?“

Weber vstoupil do místnosti s kávou na podnose.

„Jo, jenže po Lvu Grettem není vyhlášeno pátrání v souvislosti s žádným přepadením,“ vysvětlil a dobalancoval tác až na konferenční stolek. Místnost vypadala, jako by byla zařízena kdysi v padesátých letech a od té doby se jí lidské ruce nedotkly. Plyšová křesla, piano a zaprášeně květiny na okenních parapetech vyzařovaly zvláštní klid, dokonce i kyvadlo nástěnných hodin v rohu se houpalo nehlučně, zdálo se, jako by ticho, které se tu rozhostilo před osmi lety, kdy Weber ovdověl, všechno okolo umlčelo tak, že dokonce ani není možné vyloudit z klavíru tón. Byt se nacházel v prvním patře starého blokového domu na Toyen, ale svištění aut venku jen zvýrazňovalo ticho uvnitř. Weber se posadil do jednoho ze dvou ušáků, opatrně, jako by to byly muzejní exponáty.

„Nikdy jsme nenašli žádné konkrétní důkazy, že by Grette měl s některým z těch přepadení něco společného. Žádný popis od svědků, žádní informátoři z podsvětí, žádné otisky prstů ani jiné technické stopy. Záznamy jen konstatují, že je podezřelý.“

„Hm. Takže dokud by ho Stine Gretteová neudala, byl by to zkrátka muž s čistým trestním rejstříkem?“

„Přesně tak. Sušenky?“

Beáta zavrtěla hlavou.

Weber měl volno, ale Harry v telefonu trval na tom, že si musí promluvit. Chápal, že Weber nerad přijímá doma návštěvy, ale co se dá dělat.

„Požádali jsme technika z kriminalisticko-technického oddělení, který měl službu, aby porovnal otisk prstu z láhve od koly s otisky prstů z dřívějších přepadení, z nichž je Lev Grette podezřelý,“ nadhodila Beáta. „Ale žádné nenašel.“

„Jak jsem říkal,“ konstatoval Weber a zkontroloval, jestli víčko na kávové konvici sedí správně, „Lev Grette po sobě nikdy nezanechal na místě činu žádné stopy.“

Beáta zalistovala svými poznámkami. „Souhlasíte s Raskolem, že Lev Grette je pachatel?“

„No, proč ne?“ Weber začal nalévat kávu do šálků.

„Protože u žádného z těch přepadení, z nichž je podezřelý, nebylo použito násilí. A protože Stine Gretteová byla jeho švagrová. Zabít někoho, protože vás může poznat – není to trochu slabý motiv pro vraždu?“

Weber přestal nalévat a podíval se na ni. Tázavě pohlédl na Harryho, který pokrčil rameny.

„Ne,“ odpověděl. A pokračoval v nalévání. Beáta zrudla.

„Weber je ze staré školy,“ vysvětlil Harry téměř omluvně. „Je toho názoru, že vražda sama o sobě vylučuje racionální motiv. Existují pouze odstupňované nesmyslné motivy, které občas mohou připomínat něco rozumného.“

„Tak to je,“ souhlasil Weber a odložil konvici.

„Mě by zajímalo,“ pokračoval Harry, „proč Lev Grette utekl ze země, když na něj policie stejně nic neměla?“

Weber oprášil z područky neviditelný prach. „To nevím jistě.“

„Jistě?“

Weber stiskl tenké krásné porcelánové ouško kávového šálku mezi silným tlustým palcem a nikotinově žlutým ukazovákem. „Kdysi se něco povídalo. Nic, čemu bychom věřili. Tvrdilo se, že neutekl před policií. Někdo se doslechl, že poslední přepadení neproběhlo úplně podle plánu. Že Grette nechal svého parťáka ve štychu.“

„Jak?“ zeptala se Beáta.

„To nikdo nevěděl. Někdo se domníval, že Grette byl řidič a utekl po příjezdu policie z místa činu, zatímco ten druhý zůstal v bance. Jiní tvrdili, že se přepadení zdařilo, ale že Grette uprchl s oběma podíly do ciziny.“ Weber upil a šálek opatrně postavil. „Ale zajímavé pro tenhle případ, na kterém teď děláme, není ani tak to, co se tenkrát stalo, ale kdo byla ta druhá osoba.“

Harry se podíval na Webera. „Chceš říct, že to byl…?“

Starý policejní technik přikývl. Beáta a Harry si vyměnili pohled.

„Do prdele,“ zaklel Harry.

Beáta vyhodila levý blinkr a čekala, až v proudu aut zprava z Toyenské ulice vznikne mezera. Déšť bubnoval do střechy. Harry zavřel oči. Věděl, že kdyby se soustředil, dokázalo by se svištění míjejících aut proměnit ve vlny narážející do přídě trajektu, kde stál v bríze, držel se dědy za ruku a díval se do bílé pěny. Jenže neměl čas.

„Takže Raskol má s Lvem Grettem nevyřízené účty,“ zamumlal Harry a otevřel oči. „A identifikuje ho jako lupiče. Je na videu opravdu Grette, nebo se mu chce Raskol jenom pomstít? Nebo je to jenom Raskolův nový vtípek, kterým nás chce napálit?“

„Nebo jak říkal Weber – jen dohady,“ doplnila Beáta. Bubnovala netrpělivě na volant, zatímco proud aut zprava neustával.

„Možná máš pravdu,“ přikývl Harry. „Kdyby se chtěl Raskol Grettemu pomstít, nepotřeboval by pomoc policie. Jenže pokud jsou to jenom dohady, proč by označil Gretteho, jestliže to Grette neudělal?“

„Momentální nápad?“

Harry zavrtěl hlavou. „Raskol je taktik. Neoznačí nesprávného muže, aniž by k tomu měl dobrý důvod. Není jisté, jestli vtom Řezník jede úplně sólo“

„Co tím myslíš?“

„Možná je tu ještě někdo, kdo ta přepadení plánuje. Někdo, kdo je za tím vším, kdo opatřuje zbraně. Úniková auta. Úkryty. Cleaner, který pak nechá mávnutím kouzelného proutku zmizet oblečení z přepadení a zbraň. A washer, který pak vypere peníze.“

„Raskol?“

„Pokud chce Raskol odvést naši pozornost od pravého viníka, nemůže udělat nic chytřejšího než nás nechat pátrat po muži, o kterém nikdo neví, kde je, jestli je mrtvý a v hrobě nebo žije pod novým jménem v cizině, po podezřelém, kterého nikdy neprověříme… Tím, že nám dá takovýhle věčný úkol, nás přiměje k tomu, že budeme honit vlastní stín, a nikoli jeho samotného.“

„Takže si myslíš, že lže?

„Všichni Romové lžou.“

„Cože?

„Cituju Raskola.“

„No, má každopádně smysl pro humor. A proč by neměl lhát tobě, když lhal všem ostatním?“

Harry neodpověděl.

„Konečně mezera,“ zvolala Beáta a lehce sešlápla plyn.

„Počkej!“ vykřikl Harry. „Zahni doprava. Do Finnmarkské ulice.“

„Dobře,“ odvětila překvapeně a odbočila do ulice před Toyenským parkem. „Kam jedeme?“

„Poctíme Tronda Gretteho návštěvou u něj doma.“

Síť na tenisovém kurtu byla pryč. A v žádném okně u Gretteho se nesvítilo.

„Není doma,“ konstatovala Beáta poté, co dvakrát zazvonili.

U sousedů se otevřelo okno.

„Trpělivost, Trond je doma,“ zadrnčel vrásčitý ženský obličej, který Harrymu připadal ještě hnědší než posledně. „Jen nechce otevírat. Zvoňte dlouho, pak přijde.“

Beáta stiskla tlačítko zvonku a z nitra domu slyšeli terorizující vyzvánění. Okno u sousedů se zase zavřelo a hned poté uviděli bledý obličej se dvěma modročernými kruhy rámujícími lhostejný pohled. Trond Grette měl na sobě žlutý župan. Vypadal, jako by právě vstal po týdenním spánku. Který mu nestačil. Beze slova zvedl ruku a mávl na ně, ať jdou dovnitř. Diamantový prsten na levém malíčku se mu zaleskl, když se od něj odrazily sluneční paprsky.

„Lev byl jiný,“ vyprávěl Trond. „Když mu bylo patnáct, málem zabil jednoho chlapa.“

Sám pro sebe se usmál, jako by to byla drahá vzpomínka.

„Jako kdyby mezi nás rozdělili kompletní sadu genů. To, co neměl on, jsem měl já – a obráceně. Vyrostli jsme tady, ve čtvrti Disengrenda, v tomhle domě. Lev byl v okolí legendou, zatímco já jsem byl jeho mladší bráška. Jedna z mých prvních vzpomínek ze školy je, jak Lev balancuje o přestávce na okraji střechy. Bylo to ve čtvrtém patře a nikdo z učitelů si netroufal ho sundat. Stáli jsme dole a skandovali, zatímco on tam vysoko nahoře tancoval s rozpaženýma rukama. Ještě teď před sebou vidím jeho postavu proti modrému nebi. Ani na chviličku jsem neměl strach, vůbec mě nenapadlo, že by můj starší bratr mohl spadnout. A myslím, že tak to cítili všichni. Lev byl jediný, kdo dokázal zmlátit bratry Gaustenovy z věžáků v Traverveien, i když byli o dva roky starší a byli v pasťáku. Když bylo Lvovi čtrnáct, sebral tátovi auto, dojel do Lillestrømu a přivezl odtamtud sáček bonbónů, který ukradl v krámku u nádraží. Otec nic nezjistil. Bonbóny dal Lev mně.“

Trond Grette vypadal, jako by se pokoušel o smích. Seděli u kuchyňského stolu. Trond uvařil kakao. Kakaový prášek nasypal z kovové dózy, na kterou dlouho zíral. „KAKAO,“ napsal na ni někdo tuží. Písmo bylo ozdobné a ženské.

„Nejhorší je, že ze Lva mohlo být něco pořádného,“ pokračoval Trond. „Problém byl, že ho všechno rychle omrzelo. Všichni například tvrdili, že je největší fotbalový talent, jaký tým Skeid v posledních několika letech měl, ale když ho vzali do dorosteneckého národního družstva, ani jednou tam nepřišel. Když mu bylo patnáct, půjčil si kytaru a za dva měsíce vystoupil ve škole s vlastními skladbami. Nato se ho jeden maník jménem Waaktaar zeptal, jestli by nechtěl hrát v kapele v Grorudu, ale on odmítl, protože byli příliš špatní. Lev byl ten typ, kterému se všechno daří. Školou by proplul jakoby nic, jen kdyby dělal úkoly a nechodil tolik za školu.“ Trond se ušklíbl. „Platil mi kradenými sladkostmi za to, abych se naučil jeho rukopis tak, abych za něj mohl psát slohovky. To mu v každém případě zachránilo známky z norštiny.“ Trond se zasmál, ale najednou zase zvážněl. „Pak ho omrzela kytara a začal se poflakovat s partou starších kluků z Årvollu. Nepřipadalo mu nikdy, že je nějaká tragédie přijít o to, co má. Za rohem číhalo vždycky něco jiného, něco lepšího, něco dobrodružnějšího.“

„Možná je hloupé pokládat takovou otázku bratrovi,“ začal Harry, „ale myslíte, že jste ho znal dobře?“

Trond se zamyslel. „Ne, není to hloupá otázka. Ano, vyrůstali jsme spolu. A Lev byl extrovertní a vtipný a všichni – kluci i holky – se s ním chtěli kamarádit. Ale on byl v podstatě vlk samotář. Jednou se mi svěřil, že vlastně nemá pořádné kamarády, jen fanoušky a přítelkyně. Ve spoustě věcí jsem mu nerozuměl. Jako když sem chodili bratři Gaustenovi dělat brajgl. Byli tři a všichni byli starší než Lev. Já a ostatní děti tady z okolí jsme okamžitě mizeli, jakmile jsme je jen zahlédli. Ale Lev tu zůstával stát. Celých pět let ho mlátili. Pak jednoho dne přišel nejstarší z nich – Roger – sám. My jsme jako obvykle zdrhli. Když jsem vykoukl zpoza rohu, viděl jsem, jak Roger leží na zemi a Lev na něm sedí. Svíral Rogerovi ruce nohama a v ruce držel klacík. Šel jsem se podívat blíž. Až na těžké oddychování nevydával žádný z nich ani hlásku. Pak jsem uviděl, jak Lev zapíchl Rogerovi klacík do oka.“

Beáta si poposedla.

„Lev se plně soustředil, jako by to byl úkon vyžadující značnou přesnost a opatrnost. Vypadalo to, že se mu snaží vydloubnout oční bulvu. A Roger plakal krev, vytékala mu z oka a stékala mu do ucha, odkud kapala z ušního lalůčku na asfalt. Bylo takové ticho, až bylo slyšet, jak krev dopadá na zem. Kap, kap.“

„Co jste udělal?“ zeptala se Beáta.

„Pozvracel jsem se. Odmala nesnáším pohled na krev, dělá se mi hned špatně a omdlívám.“ Trond zavrtěl hlavou. „Lev Rogera pustil a odvedl mě domů. Rogerovi oko zachránili, ale po téhle události jsme už bratry Gaustenovy u nás ve čtvrti nikdy neviděli. Ale já jsem nikdy nezapomněl na ten pohled na Lva s klacíkem. V takovýchhle okamžicích mi připadalo, že je můj bratr občas někým jiným, někým, koho neznám a kdo sem tam přichází nečekaně na návštěvu. Bohužel začaly být ty návštěvy postupně čím dál častější.“

„Zmínil jste, že se pokusil někoho zabít.“

„To se stalo jednoho nedělního rána. Lev si vzal šroubovák a tužku a odjel na kole k jednomu nadchodu přes Okružní. Šli jste někdy po takovém nadchodu, ne? Není to úplně příjemné, protože jdete po čtvercových železných roštech a díváte se přímo na asfalt sedm metrů pod vámi. Jak už jsem říkal, bylo to v neděli ráno a venku bylo málo lidí. Uvolnil šrouby u jednoho roštu. Nechal tam jen dva šrouby na jedné straně a do rohu položil tužku tak, aby na ní rošt ležel. Pak čekal. Nejdřív prošla žena, která podle Lva vypadala ‚sakra čerstvě vošukaná‘. V gala, rozcuchaná poskakovala na ulomeném jehlovém podpatku“ Trond se tiše zasmál. „Na to, že mu bylo patnáct, měl Lev dost rozhled.“ Zvedl hrnek k ústům a podíval se udiveně z kuchyňského okna na popelářské auto, které zastavilo před kontejnery za sušákem na prádlo. „Dneska je pondělí?“

„Ne,“ odpověděl Harry, který se svého hrnku ani nedotkl. „Jak to dopadlo s tou ženou?“

„Jsou tam dvě řady roštů. Šla po té levé. Pech, konstatoval Lev. Tvrdil, že by dal přednost jí před tím starcem. Pak přišel stařec. Šel po pravé řadě. Kvůli té tužce v rohu ležel uvolněný rošt o trochu výš než ostatní a Lev se domníval, že stařec musel tušit nebezpečí, protože čím víc se blížil, tím šel pomaleji. Když měl udělat poslední krok, vypadalo to, jako by zamrzl ve vzduchu.“

Trond pomalu potřásl hlavou a přitom zíral na popelářské auto, které hřmotně polykalo sousedovic odpadky.

„Když položil nohu, rošt se otevřel jako padací dveře. Víte, takové, jaké se používaly při popravách oběšením. Při pádu na asfalt si stařec zlomil obě nohy uprostřed lýtek. Kdyby to nebylo v neděli ráno, okamžitě by ho někdo přejel. Pech, konstatoval Lev.“

„Řekl to i policii?“ zeptal se Harry.

„No, policie…“ Trond se zadíval do hrnku s kakaem. „Zazvonili u nás za dva dny. Otevřel jsem jim já. Ptali se, jestli to kolo, co stojí venku, patří někomu z našeho domu. Odpověděl jsem, že ano. Ukázalo se, že nějaký svědek viděl Lva, jak odjíždí na kole od nadchodu, a popsal kolo a chlapce v červené bundě. Tak jsem jim ukázal červenou prošívanou bundu, kterou měl Lev na sobě.“

„Vy?“ podivil se Harry. „Udal jste svého bratra?“

Trond vzdychl. „Prohlásil jsem, že je to moje kolo. A moje bunda. A Lev a já jsme si celkem dost podobní.“

„Proč jste to proboha udělal?“

„Protože mi bylo jenom čtrnáct a byl jsem příliš mladý na to, aby se mnou mohli něco udělat. Lev by skončil ve stejném pasťáku, v jakém byl Roger Gausten.“

„A co na to vaši rodiče?“

„Co mohli dělat? Všem, co nás znali, bylo jasné, že to provedl Lev. Byl to hajzlík, který kradl sladkosti a házel kameny, zatímco já jsem byl poslušný, hodný hoch, který dělal úkoly a pomáhal starým dámám přes ulici. Už nikdy se o tom pak nemluvilo.“

Beáta si odkašlala. „Kdo navrhl, že vezmete vinu na sebe?“

„Já. Miloval jsem Lva nade vše. Ale můžu to říct až teď, když už je to všechno minulost A faktem zůstává…“ Trond se nepřítomně usmál. „Někdy si přeju, abych to byl já, kdo se odvážil to udělat.“

Harry a Beáta mlčky otáčeli svými hrnky. Harry uvažoval, kdo z nich se zeptá. Kdyby tu měl s sebou Ellen, poznali by to na sobě.

„Kde…“ začali současně. Trond na ně zamrkal. Harry pokývl Beátě.

„Kde je váš bratr teď?“ zeptala se.

„Kde… je Lev?“ Trond se na ni nechápavě podíval.

„Ano,“ přikývla. „Víme, že na určitou dobu zmizel.“

Grette se otočil směrem k Harrymu. „Neříkali jste nic o tom, že půjde o Lva „Jeho tón zněl vyčítavě.

„Říkali jsme, že si chceme popovídat o tom i onom,“ opáčil Harry. „A teď jsme hotovi s tím.“

Trond prudce vstal, uchopil hrnek, došel ke dřezu a kakao vylil. „Ale Lev… on je přece… Proboha, co on by s tím tak mohl mít společného?“

„Možná nic,“ odpověděl Harry. „V tom případě by bylo fajn, kdybychom ho s vaší pomocí dokázali z toho případu vyloučit.“

„Vždyť ani nebydlí v Norsku,“ zasténal Trond a otočil se k nim.

Harry a Beáta si vyměnili pohled.

„A kde bydlí?“ zeptal se Harry.

Trond váhal přesně o desetinu vteřiny déle, než měl, a pak odpověděl: „Nevím.“

Harry pohlédl na žluté popelářské auto jedoucí venku po ulici. „Nejste zrovna dobrý lhář, že?“

Trond na něj strnule zíral a neodpověděl.

„Hm,“ konstatoval Harry. „Asi nemůžeme očekávat, že byste nám pomohl najít svého bratra. Na druhou stranu zavražděna byla vaše žena. A my máme svědka, který označil vašeho bratra za jejího vraha.“ Při posledních slovech zvedl zrak k Trondovi a uviděl, jak mu ohryzek pod bledou kůží na krku poskočil. V tichu, které následovalo, slyšeli rádio ze sousedního domu.

Harry si odkašlal. „Takže bychom velmi ocenili, kdybyste měl něco, čím byste nám mohl pomoct.“

Trond zavrtěl hlavou.

Ještě chvilku poseděli, pak Harry vstal. „Fajn. Víte, kde nás najdete, kdyby vás něco napadlo“

Když pak stáli opět na schodech, vypadal Trond Grette stejně unaveně, jako když přišli. Harry zamžoural červenýma očima proti nízkému slunci vykukujícímu mezi mraky.

„Chápu, že to není lehké, pane Grette,“ řekl. „Jenže možná je právě teď na čase svléknout tu červenou prošívanou bundu.“

Grette neodpověděl a poslední, co viděli, než vyjeli z parkoviště, byl Grette stojící na schodech a popotahující za diamantový prsten na malíčku a mihnutí hnědého vrásčitého obličeje za sousedním oknem.

Večer mraky zmizely. Na začátku Dovreské ulice cestou domů od Schrøderů Harry zastavil a zíral vzhůru. Hvězdy na bezměsíčném nebi zářily. Jedním ze světel bylo také letadlo plující na sever směrem k letišti Gardermøen. Mlhovina Koňská hlava v souhvězdí Orion. Mlhovina Koňská hlava. Orion. Kdo mu o tom vyprávěl? Snad Anna?

Když přišel domů, zapnul si televizi, aby se podíval na zprávy na veřejnoprávní NRK. Několik hrdinských historek o amerických hasičích. Vypnul to. Dole z ulice volal mužský hlas ženské jméno, zdálo se, že muž je opilý. Harry šátral v kapsách po papírku s novým číslem, které dostal od Ráchel, a zjistil, že má v kapse pořád klíč s iniciálami AA. Uložil ho úplně dozadu do zásuvky telefonního stolku a pak vytočil číslo. Nikdo to nebral. Když telefon zazvonil, byl si proto jistý, že volá ona, ale místo toho měl na praskajícím drátě Øysteina.

„Kurva, lidi tady jezděj jako prasata!“

„Nekřič, Øysteine.“

„Krucinál, snažej se připravit na silnicích vo život snad každýho! Vzal jsem si ze Šarm el-Šejchu taxíka. Fajn trasa, říkal sem si – přímo přes poušť, skoro žádnej provoz, rovná cesta. To jsem se teda splet. Přísahám ti, že je zázrak, že ještě žiju. A to vedro! A slyšel jsi zdejší kobylky – cikády? Vydávají nejvyšší zvuky ze všech kobylek na světě. Myslim vejšku tónů. Zařezává se ti to rovnou do mozku, prokrista. Ale voda tady je žůžo. Naprostý žůžo. Úplně průzračná, s lehoučkým zeleným vodstínem. Má tělesnou teplotu, takže ji ani necejtíš. Včera jsem vylezl z moře a vůbec sakra nevim, jestli jsem v něm byl…“

„Teplotu vody vynech, Øysteine. Našel jsi nějaký server?“

„Ano i ne.“

„Co to znamená?“

Harry nedostal odpověď. Očividně je přerušila diskuze na druhém konci a Harry zaslechl útržky jako „the boss“ a „the money“.

„Harry? Sorry, ale tady ty maníci jsou úplně paranoidní. Já už taky. Fakt příšerný vedro! Ale našel jsem to, vo čem si myslim, že je to ten správnej server. Samozřejmě je možný, že se mě ty maníci snažej jenom voblafnout, ale zejtra by mi měli ukázat ten křáp a měl bych se sejít se šéfem. Tři minuty u klávesnice, a vim, jestli je to ten pravej. A zbytek už bude jen otázka ceny. Doufám. Zavolám ti zejtra. Měl bys vidět ty nože, co tady ty beduíni maj‘…“

Øysteinův smích zněl dutě.

Než Harry zhasl v obýváku, ještě se podíval do slovníku. Mlhovina Koňská hlava je černá mlhovina, o které se toho moc neví, ani o Orionu se toho moc neví, krom toho, že je považován za nejkrásnější ze všech souhvězdí. Ale Orion je také postava z řecké mytologie, Titán a velký lovec, stálo tam. Svedl ho Eós, načež ho rozhněvaná Artemis zabila. Harry uléhal s pocitem, že na něj někdo myslí.

Když následujícího rána otevřel oči, tvořily jeho myšlenky pelmel útržků a záblesků věcí, které si pamatoval jen zpola. Jako by mu někdo udělal v mozku domovní prohlídku a jeho obsah, který byl původně roztříděn do zásuvek a skříní, rozházel po podlaze. Něco se mu muselo zdát. Telefon na chodbě vyzváněl. Harry se donutil vstát. Byl to zase Øystein, seděl v kanceláři v El-Toru.

„A máme problém,“ prohlásil.

Kapitola 24 São Paulo

Raskol měl ústa a rty vytvarovány tak, jako by se pořád mírně usmíval. Proto se nedalo poznat, jestli se usmívá, nebo ne. Harry tipoval druhou možnost.

„Takže váš kamarád se nachází v jednom egyptském městě a hledá jisté telefonní číslo,“ pronesl Raskol, aniž Harry dokázal interpretovat, jestli to říká sarkasticky, nebo prostě konstatuje fakta.

„V El-Toru,“ doplnil Harry a dlaní hladil opěradlo židle. Cítil silnou nevolnost. Nejen kvůli tomu, že opět sedí v té sterilní návštěvní místnosti, nýbrž kvůli celé záležitosti. Zvážil všechny ostatní možnosti. Vzít si osobní půjčku. Zasvětit do věci Bjarneho Møllera. Prodat Ford Escort servisu, ve kterém teď stejně stojí. Ale tohle byla jediná realistická varianta, jediné logické řešení. A bylo to šílené.

„To telefonní číslo není jen tak obyčejné číslo,“ vysvětlil Harry. „Dovede nás k uživateli, který mi posílá ty maily. Maily, co dokazují, že zná takové podrobnosti o Annině smrti, které by nemohl vědět, pokud by tam v době, kdy zemřela, nebyl.“

„A váš kamarád tvrdí, že vlastníci toho serveru požadují šedesát tisíc egyptských liber. A to je?“

„Asi sto dvacet tisíc korun.“

„A vy si myslíte, že vám je dám?“

„Nemyslím si nic, jen vám popisuju, jak vypadá situace. Chtějí peníze, a já je nemám.“

Raskol si přejel prstem po horním rtu. „Proč by to měl být můj problém, Harry? Uzavřeli jsme dohodu a já jsem svůj díl splnil.“

„Já ten svůj taky splním, ale bez peněz to bude trvat déle.“

Raskol potřásl hlavou, rozhodil rukama a zamumlal něco, o čem Harry předpokládal, že to bylo romsky. Øysteinův hlas zněl v telefonu zoufale. Nebylo pochyb o tom, že našli správný server. Jenže Øystein si představoval zrezivělou starožitnost, která bude stát v nějaké chatrči, chrčet a šlapat, a koňského handlíře s turbanem, který bude za celý seznam uživatelů požadovat tři velbloudy a karton amerických cigaret. Místo toho skončil v klimatizované kanceláři, kde se na něj mladý Egypťan v obleku, sedící za psacím stolem, podíval přes zrcadlová skla brýlí a prohlásil, že cena je „non-negotiable“, že platba se musí uskutečnit v hotovosti, aby ji nebylo možné vypátrat přes bankovní systémy, a že nabídka platí tři dny.

„Vycházím z toho, že jste si vědom důsledků, které by to mohlo mít, pokud by se rozneslo, že jste si ve službě vzal peníze od někoho, jako jsem já?“

„Nejsem ve službě,“ namítl Harry.

Raskol si přejel obě uši dlaněmi. „Sun-c‘ říká, že pokud člověk neovládá události, ovládají události jeho. Vy události neovládáte, spiuni. To znamená, že jste udělal pěknou botu. Nevěřím lidem, kteří dělají boty. Proto mám návrh. Uděláme to pro obě strany co nejjednodušší. Vy mi prozradíte jméno toho muže a já vyřídím zbytek“

„Ne!“ Harry udeřil dlaní do stolu. „Nedovolím, aby ho jedna z vašich goril zlikvidovala. Půjde za katr.“

„Vy mě překvapujete, spiuni. Jestli jsem vám dobře rozuměl, nacházíte se v tomhle případu už tak v dost choulostivé situaci. Proč tedy nedat průchod spravedlnosti co možná nejméně bolestně?“

„Žádná vendetta. Tak zněla dohoda.“

Raskol se usmál. „Jste tvrďák, Harry. To se mi líbí. A respektuju dohody. Ale když začnete dělat boty, jak si můžu být jistý, že to je ten správný muž?“

„Sám jste si ověřil, že klíč, který jsem našel v jeho chatě, je shodný s Anniným klíčem.“

„A teď za mnou přicházíte s žádostí o pomoc znovu. Takže mi musíte dát něco dalšího.“

Harry polkl. „Když jsem Annu našel, měla v botě fotografii.“

„Pokračujte.“

„Myslím, že si ji tam stihla strčit, než ji vrah zastřelil. Je to fotka vrahovy rodiny.“

„To je všechno?“

„Ano.“

Raskol zavrtěl hlavou. Podíval se na Harryho a zavrtěl hlavou znovu. „Nevím, kdo z nás je hloupější. Vy, který se necháváte vodit za nos svým kamarádem. Kamarádem, který si myslí, že se dokáže ukrýt, až mi ukradne peníze.“ Ztěžka si povzdechl. „Nebo já, který vám ty peníze dám.“

Harry si myslel, že ucítí radost, nebo přinejmenším ulehčení. Místo toho cítil jen to, jak se mu knedlík v žaludku roztahuje. „Takže co potřebujete vědět?“

„Jenom jméno vašeho kamaráda, a to, v jaké egyptské bance si chce peníze vyzvednout.“

„Dostanete obojí za hodinu.“ Harry vstal.

Raskol si mnul zápěstí, jako by si právě sundal pouta. „Doufám, že si nemyslíte, že mi rozumíte, spiuni.“ Pronesl to tiše a ani nevzhlédl.

Harry se zarazil. „Co tím myslíte?“

„Jsem Rom. Můj svět může být převrácený. Víte, jak se romsky řekne Bůh?“

„Ne.“

„Jako norský ďábel, devel. Zvláštní, viďte? Má-li člověk prodat svoji duši, je dobré vědět, komu ji prodává, spiuni.“

Halvorsenovi se zdálo, že Harry vypadá unaveně.

„Definuj, co to je unaveně,“ řekl Harry a opřel se do kancelářské židle. „Nebo radši ne.“

Když se ho potom Halvorsen zeptal, jak to šlo, a Harry ho požádal, aby definoval „jít“, Halvorsen vzdychl a odešel z kanceláře s tím, že zkusí štěstí u Elmera.

Harry vytočil číslo, které dostal od Ráchel, ale ozval se mu znovu ten ruský hlas, o němž předpokládal, že mu oznamuje, že je v totálním srabu. Takže zavolal Bjarnemu Møllerovi a pokusil se vytvořit v šéfovi dojem, že není v totálním srabu. Nezdálo se, že by mu to Møller věřil.

„Chci dobré zprávy, Harry. Ne hlášení o tom, čím jste zabíjel čas.“

Zaskočila za ním Beáta a pověděla mu, že se podívala na to video ještě desetkrát a že už nepochybuje o tom, že Řezník a Stine Gretteová se znali. „Myslím, že nakonec jí říká, že zemře. Je to vidět v jejím pohledu. Má tak nějak vzdorovitý a zároveň ustrašený výraz, jaký mají ve válečných filmech partyzáni, když stojí před nastoupenou četou a mají být zastřeleni.“

Pauza.

„Haló?“ Zamávala mu rukou před obličejem. „Únava?“

Zavolal Aunemu.

„To jsem já, Harry. Jak reagují lidi, když je čeká poprava?“

Aune se přerývaně nadechl. „Soustředí se,“ odpověděl. „Načas.“

„A bojí se? Panikaří?“

„To je různé. O jakém druhu popravy mluvíme?“

„Veřejná poprava. V bance.“

„Chápu. Zavolám ti zpátky za deset minut.“

Harry čekal a přitom se díval na hodiny. Trvalo to sto deset vteřin.

„Proces umírání, stejně jako proces zrození, je velice intimní událost,“ vysvětloval Aune. „Lidé se chtějí v takových situacích instinktivně schovat nejen proto, že se cítí fyzicky zranitelní. Zemřít za přihlížení jiných osob, jako při veřejné popravě, je dvojnásobný trest, protože tak tím nejhorším představitelným způsobem narušujeme soukromí odsouzeného. Právě to byl jeden z důvodů vedoucích kdysi k domněnce, že veřejné popravy musí působit z hlediska kriminality na veřejnost více preventivně než poprava o samotě v cele. Na odsouzeného se však braly určité ohledy, například se mu dávala na obličej maska. Nedělalo se to kvůli tomu, aby odsouzencova identita zůstala skryta, jak si mnozí myslí, všichni přece věděli, že to je místní řezník nebo provazník. Maska se používala kvůli odsouzenému, aby nemusel mít v okamžiku smrti tak blízko sebe cizího člověka.“

„Hm. Bankovní lupič měl taky masku.“

„Používání masek je pro nás psychology samostatnou kapitolkou. Například moderní představu, že nošení masek nás zbavuje svobody, lze úplně převrátit. Masky mohou od– personifikovat člověka takovým způsobem, který mu naopak dodá větší svobodu. Čemu myslíš, že vděčil maškarní bál za svou popularitu ve viktoriánské době? Nebo to, že se masky používají při sexuálních hrátkách? Naproti tomu bankovní lupič má pro nošení masky mnohem prozaičtější důvody.“

„Možná“

„Možná?“

„Nevím,“ vzdychl Harry.

„Zdáš se mi…“

„Unavený. Měj se.“

Harryho stanoviště na zeměkouli se pomalu otáčelo směrem od slunce a po obědě už začínala vládnout tma. Když Harry kráčel Sofiinou ulicí, citrony před Aliho obchodem svítily jako žluté hvězdičky a jemný déšť nehlasně sprchoval ulici. Odpoledne vyplnilo domlouvání převodu peněz do El-Toru. Což nebylo zase tak složité. Zavolal Øysteinovi, dostal od něj číslo pasu a adresu banky vedle hotelu, ve kterém bydlel, a tuhle informaci zprostředkoval telefonicky do redakce vězeňského časopisu Přízrak, kam Raskol psal článek o Sun-c’ovi. Pak nezbývalo než čekat.

Harry došel k vratům a chystal se vytáhnout klíče, když za sebou na chodníku zaslechl šouravé kroky. Neotočil se.

Dokud neuslyšel tiché zavrčení.

Vlastně ani nebyl moc překvapený. Když člověk zapálí plamen pod papiňákem, musí vědět, že se dřív nebo později něco stane.

Psí tlama byla černá jako noc a podtrhávala bělost odhalených zubů. Slabé světlo z lampy nad vraty se zablesklo v pramínku sliny visícím z dlouhého tesáku.

„Sedni!“ přikázal známý hlas ze stínu pod vjezdem do garáže na druhé straně úzké, tiché ulice. Rotvajler neochotně klesl širokou svalnatou zadní částí na mokrý asfalt, ale nespustil z Harryho hnědé lesknoucí se oči, které neasociovaly nic z toho, co si člověk obvykle spojuje s psím pohledem.

Stín štítku čepice padal blížícímu se muži do obličeje.

„Dobrý večer, Harry. Bojíte se psů?“

Harry se podíval do červené otevřené tlamy před sebou. Na povrch mu vyplul útržek základních znalostí. Římané používali předky rotvajlerů při dobývání Evropy. „Ne. Co chcete?“

„Přicházím jen s nabídkou. S nabídkou, kterou nebudete… Jak se to vlastně říká?“

„To je jedno, sem s tou nabídkou, pane Albu.“

„Klid zbraní.“ Arne Albu si posunul štítek čepice výše. Pokusil se o chlapecký úsměv, ale nebyl tak přirozený jako posledně. „Budete se ode mě držet dál a já se budu držet dál od vás.“

„Zajímavé. A co byste mi mohl udělat, pane Albu?“

Albu pokývl směrem k rotvajlerovi, který zrovna moc neseděl, spíš byl připraven vyrazit. „Mám své metody. A nejsem úplně bez prostředků“

„Hm.“ Harry chtěl sáhnout po krabičce cigaret v kapse kabátu, ale zarazil se, když vrčení hrozivě zesílilo. „Vypadáte unaveně, pane Albu. Unavuje vás běh?“

Albu zavrtěl hlavou. „Já neběžím, Harry. Vy běžíte“

„Aha… Nespecifikované výhrůžky policistovi přímo na ulici. Tomu říkám známka vyčerpání. Proč si už nechcete hrát?“

„Hrát? Takhle se na to díváte? Něco jako člověče, nezlob se s lidskými osudy?“

Harry viděl v očích Arneho Albua vztek. Ale i něco jiného. Čelisti mu pracovaly a na čele mu u spánků vyvstaly žíly. Bylo to zoufalství.

„Uvědomujete si vůbec, co jste udělal?“ skoro zašeptal Albu a už se nesnažil předstírat úsměv. „Odešla ode mě. Sebrala… sebrala děti a odjela. Kvůli takové prkotině. Anna pro mě už nic neznamenala.“

Arne Albu popošel těsně k Harrymu. „Já a Anna jsme se setkali, když mi jeden můj kamarád chtěl ukázat svoji galerii a ona tam měla náhodou vernisáž. Koupil jsem si dva její obrazy, ani nevím proč. Řekl jsem, že jsou do kanceláře. Samozřejmě jsem je nikdy nikam nepověsil. Když jsem si druhý den pro obrazy přišel, začali jsme si s Annou povídat a najednou jsem ji pozval na oběd. Pak na večeři. A za dva týdny na víkendový výlet do Berlína. Valilo se to jako lavina. Byl jsem jako svázaný a ani jsem se nesnažil se vymanit. Aspoň ne do té doby, než Vigdis zjistila, co se děje, a začala mi vyhrožovat odchodem.“

Hlas se mu lehce roztřásl.

„Slíbil jsem Vigdis, že to byl ojedinělý úlet, pitomé zamilování, kterému muži v mém věku občas propadnou, když natrefí na mladou ženu, co jim připomene, jací kdysi byli.

Mladí, silní a nezávislí. Jenže to už nejsou. Už vůbec ne nezávislí. Až budete mít děti, pochopíte…“

Hlas se mu zlomil a ztěžka dýchal. Zabořil ruce do kapes kabátu a začal znovu.

„Milovala tak vášnivě, Anna. Skoro to nebylo normální. V podstatě mě nikdy nedokázala pustit. Musel jsem se od ní vždycky doslova odervat. Když jsem se jednou snažil dostat se ze dveří, zničila mi jedno sako. Myslím, že chápete, o čem mluvím, jednou mi vyprávěla, jaké to bylo, když jste odcházel vy. Že se skoro zhroutila.“

Harry byl příliš šokován na to, aby dokázal odpovědět. „Ale asi mi jí bylo líto,“ pokračoval Albu. „Jinak bych nesouhlasil s tím, abychom se znovu sešli. Jasně jsem řekl, že je mezi námi konec, ale ona mi prý chtěla jen vrátit nějaké věci. A já jsem nemohl tušit, že přijdete vy a celé to nafouknete. Aby to vypadalo, jako kdyby… kdybychom pokračovali tam, kde jsme přestali.“ Sklonil hlavu. „Vigdis mi nevěří. Tvrdí, že už mi nikdy nemůže věřit. Vůbec nikdy.“

Zvedl obličej a Harry viděl v jeho pohledu zoufalství. „Připravil jste mě o to jediné, co mám, Hole. Jediné, co mám. Nevím, jestli je dokážu získat zpátky.“ Obličej se mu zkřivil bolestí.

Harry si vzpomněl na papiňák. Už moc nechybělo. „Jediná moje šance je, kdybyste… kdybyste ne…“ Harry zareagoval instinktivně, když uviděl, jak se Albuova pravá ruka v kapse kabátu hýbe. Vykopl a zasáhl Albua ze strany do kolena tak, že klesl do kleku na chodník. Ve stejném okamžiku, kdy na něj skočil rotvajler, zvedl paži před obličej, uslyšel zvuk trhané látky a ucítil, jak zuby prokously kůži a zanořily se mu do masa. Doufal, že ho pes bude držet, ale ten chytrý hajzlík se pustil. Harry vymrštil proti černé holé mase svalů nohu, ale minul. Uslyšel, jak drápy zaškrabaly o asfalt, když se pes stáhl, a pak uviděl, jak se proti němu blíží otevřená tlama. Někdo mu vyprávěl, že ještě ani ne třítýdenní rotvajler už ví, že nejefektivnějším způsobem, jak někoho zabít, je roztrhat mu hrdlo, a teď míjel padesátikilový stroj svalů jeho paže. Harry využil rychlosti, kterou mu dodal výkop, k tomu, aby se otočil. Když psovy čelisti sklaply, nebylo to proto kolem krku, nýbrž kolem zátylku. Ne že by se tím Harryho problémy vyřešily. Sáhl dozadu, chytil psa jednou rukou za spodní čelist, druhou za horní a vší silou táhl. Ale místo toho, aby se čelisti rozevřely, zanořily se mu do zátylku ještě o několik milimetrů hlouběji. Zdálo se, jako by byly šlachy a svaly v psích čelistech ocelové. Harry couvl, vrhl se pozpátku proti zdi a slyšel, jak v psím těle zapraskala žebra. Ale čelisti nepovolily. Cítil, jak ho zachvacuje panika. Slyšel o uzamčení čelistí při stisku, o hyeně zakousnuté do hrdla Iva ještě dlouho poté, co ji už dávno roztrhaly lvice. Cítil, jak mu krev stéká pod tričkem po zádech, a všiml si, že padl na kolena. Začíná snad už ztrácet vědomí? Kde jsou všichni lidi? Sofiina ulice byla klidná ulice, ale Harrymu se zdálo, že ji nikdy neviděl tak liduprázdnou jako teď. Došlo mu, že se vše odehrálo v tichosti, žádné výkřiky, žádný štěkot, jen zvuk pleskání masa o maso a trhaného masa. Chtěl vykřiknout, ale nepodařilo se mu vydat ani hlásku. Okraje zorného pole mu pomalu černaly a Harry pochopil, že má sevřenou tepnu, že se mu zatmívá před očima, protože se mu mozek dostatečně neprokrvuje. Zářící citrony před Aliho obchodem začaly zhasínat. Přilétlo něco černého, plochého, mokrého a těžkého a vybuchlo mu to v obličeji. Ucítil chuť asfaltu. Kdesi v dálce slyšel hlas Arneho Albua: „Pusť!“

Cítil, jak se mu stisk na zátylku uvolňuje. Jenže Harryho stanoviště na zeměkouli se pomalu odvracelo od slunce a úplně se setmělo, když nad sebou uslyšel hlas: „Žijete? Slyšíte mě?“

Pak mu u ucha zacvakala ocel. Části zbraně. Natahování závěru.

„Kur…“ Uslyšel slabé zasténání a pleskající zvuk zvratků dopadajících na asfalt. Další cvaknutí oceli. Uvolnění pojistky… Za několik vteřin bude konec. Tak takové to je. Žádné zoufalství – žádný strach – dokonce ani lítost. Jen ulehčení. Nebylo mnoho věcí, které měl opustit. Albu si dával na čas. Natolik, až Harryho napadlo, že se přece jen něco děje. Že něco opomněl. Naplnil si plíce vzduchem. Síť tepen nasála kyslík a postupně ho transportovala do mozku.

„Teď je…“ promluvil hlas, ale náhle zmlkl, když Harryho sevřená pěst zasáhla hrdlo.

Harry se dostal do kleku. Víc nedokázal. Pokoušel se udržet se při vědomí a přitom čekal na rozhodující útok. Uběhla vteřina. Dvě vteřiny. Tři. Zápach zvratků ho dráždil v nose. Pomalu zaostřil na pouliční lampy visící nad ním. Ulice byla prázdná. Úplně prázdná. Až na vedle ležícího a chrčícího muže v prošívané bundě, zpod níž mu u krku koukalo něco, co se podobalo kabátku od pyžama. Světlo lampy se zablesklo v kovu. Nebyla to pistole, nýbrž zapalovač. A teprve teď Harry uviděl, že muž není Arne Albu. Byl to Trond Grette.

Harry postavil na kuchyňský stůl před Gretteho hrnek vroucího čaje. Grette stále lapal po dechu a sípal, oči v panice vypoulené. Harrymu samotnému bylo mdlo a nevolno a bolest v zátylku pulzovala, jako by tam měl spáleninu.

„Napijte se,“ řekl Harry. „Je v něm spousta citronu, ten znecitlivuje svaly, takže ty se pak uvolní a vám se bude lépe dýchat.“

Grette ho poslechl. A k Harryho velkému překvapení se zdálo, že to zafungovalo. Po několika dalších doušcích a zakašláních se Grettemu v bledých tvářích objevil náznak barvy.

„…te šerně,“ zašeptal.

„Cože?“ Harry klesl na druhou kuchyňskou židli.

„Vypadáte příšerně.“

Harry se usmál a sáhl si na ručník, který si přiložil na zátylek. Byl nasáklý krví. „Proto jste se pozvracel?“

„Nesnáším krev,“ odpověděl Grette. „Dělá se mi úplně…“ Obrátil oči v sloup.

„Fajn. Mohlo to být horší. Zachránil jste mě.“

Grette zavrtěl hlavou. „Když jsem vás uviděl, byl jsem od vás ještě kus cesty, jenom jsem zakřičel. Nejsem si jistý, jestli to ho přimělo dát psovi povel, aby vás pustil. Omlouvám se, že jsem si nestihl poznamenat číslo, ale v každém případě jsem si všiml, že zmizel v Jeepu Cherokee.“

Harry mávl odmítavě rukou. „Já vím, kdo to je.“

„Co?“

„Jeden chlapík, kterého vyšetřujeme. Ale možná byste mi spíš vy měl vysvětlit, co jste dělal v téhle čtvrti, pane Grette?“

Grette otáčel hrnkem. „Měl byste si s tou ránou rozhodně zajít k doktorovi.“

„Zvážím to… Možná jste od našeho posledního setkání trochu přemýšlel?“

Grette pomalu přikývl.

„A k čemu jste došel?“

„Že už mu nemůžu dál pomáhat.“ Harry těžko dokázal odhadnout, jestli jenom zraněné hrdlo způsobilo, že Grette musel poslední větu zašeptat.

„Takže kde je váš bratr?“

„Chci, abyste mu řekli, že jsem vám to pověděl já. Pochopí to.“

„Dobře.“

„Porto Seguro.“

„Aha.“

„To je město v Brazílii.“

Harry pokrčil nos. „Dobře. Jak ho tam najdeme?“

„Prozradil mi jen to, že tam má dům. Nechtěl mi dát adresu, mám jenom číslo na mobil.“

„Proč ne? Není po něm vyhlášeno pátrání.“

„Tím posledním bych si nebyl tak jistý.“ Grette se znovu napil. „V každém případě tvrdil, že pro mě bude lepší, když nebudu adresu znát.“

„Hm. Je to velké město?“

„Podle Lva tak asi milion lidí.“

„Aha. Nic dalšího nemáte? Někdo jiný, kdo by ho znal a mohl mít jeho adresu?“

Grette zaváhal a pak zavrtěl hlavou.

„Sem s tím,“ pobídl ho Harry.

„Když byl Lev naposledy v Oslu, byli jsme spolu na kafi. Stěžoval si, že to kafe chutná ještě hůř než jindy. Ze se naučil pít cofezinho v místní ahwě.“

„Ahwa?“ Není to taková ta arabská kavárna?“

„Přesně tak. Cofezinho je nejspíš taková ta silná brazilská varianta espresa. Lev vyprávěl, že tam chodí skoro denně. Pije kafe, kouří vodní dýmku a hraje domino se syrským majitelem, se kterým se celkem skamarádil. Pamatuju si i jeho jméno. Muhammed Ali. Stejně jako ten boxer.“

„A padesát milionů dalších Arabů. Říkal vám bratr, jak se ta kavárna jmenuje?“

„Určitě, ale to si nepamatuju. Ale v brazilském městě snad nemůže být tolik ahw, nemyslíte?“

„Snad ne.“ Harry se zamyslel. V každém případě to byla konkrétní informace, s níž se dalo pracovat. Chtěl si položit ruku na čelo, ale když se pokusil zvednout paži, zabolelo ho v zátylku.

„Ještě poslední otázka, pane Grette. Co vás přimělo k tomu, abyste nám tohle svěřil?“

Gretteův hrnek se otáčel dokola. „Vím, že byl tady v Oslu“

Ručník na zátylku připadal Harrymu najednou jako těžké závaží. „Jak to víte?“

Grette se dlouho drbal na bradě, než odpověděl. „Nemluvili jsme spolu víc než dva roky. Najednou mi zavolal a řekl mi, že je ve městě. Setkali jsme se v kavárně a dlouho si povídali. Proto to kafe.“

„Kdy to bylo?“

„Tři dny před tím přepadením

„O čem jste mluvili?“

„O všem. A o ničem. Když někoho znáte tak dlouho, jako se známe my dva, stanou se podstatné věci najednou natolik podstatnými, že chce člověk mluvit o těch podružných. O… růžích pro otce a tak.“

„Jaké podstatné věci?“

„Věci, které se neměly stát. Které neměly být vysloveny.“

„Místo toho jste tedy mluvili o růžích?“

„Když jsme se Stinou zdědili ten řadový domek, zdědili jsme i otcovy růže. V tom domku jsme se Lvem vyrostli. Chtěl jsem, aby tam vyrostly i naše děti.“ Kousl se do spodního rtu. Zíral na hnědo-bílý voskovaný ubrus, jedinou věc, kterou Harry zdědil po své matce.

„O přepadení se nezmiňoval?“

Grette zavrtěl hlavou.

„Je vám jasné, že přepadení už muselo být v tu dobu naplánované? To, že měla být přepadena banka, v níž pracovala vaše žena?“

Grette si ztěžka povzdechl. „Kdyby to bylo jako dřív, možná bych se to byl dozvěděl a mohl tomu zabránit. Lev velice rád vyprávěl o svých přepadeních. Získal kopie videonahrávek, které ukrýval na půdě v Disengrendě, a občas trval na tom, abychom se na ně spolu dívali. Abych jaksi viděl, jak je můj starší bratr šikovný. Když jsem si vzal Stinu a začal pracovat, dal jsem mu jasně najevo, že už o jeho plánech nechci nic vědět. Že bych se mohl dostat do choulostivé situace.“

„Hm. Takže nevěděl, že Stine pracuje v bance?“

„Říkal jsem mu, že pracuje v bance Nordea, ale ne v jaké pobočce, aspoň myslím.“

„Ale oni dva se znali?“

„Párkrát se viděli, ano. Při nějakých rodinných sešlostech. Lev nebyl nikdy příznivcem podobných věcí.“

„A jak spolu vycházeli?“

„Dobře. Lev dokáže být okouzlující, když chce.“ Grette se ušklíbl. „Jak už jsem říkal, sdílíme jednu sadu genů. Byl jsem rád, že se jí předvádí z té lepší stránky. A protože jsem jí vyprávěl, jak se umí chovat k lidem, kteří ho nezajímají, cítila se tím poctěna. Když přišla poprvé k nám domů, provedl ji naší čtvrtí a ukázal jí všechna místa, kde jsme si v dětství hrávali.“

„Ten nadchod asi ale ne, co?“

„Ne. Ten ne.“ Grette zamyšleně pozvedl ruce a podíval se na ně. „Ale ne kvůli sobě, nemyslete si. Lev s oblibou vyprávěl o všech svých špatnostech. Zatajil jí to proto, že věděl, že nechci, aby se Stine dozvěděla, jakého mám bratra.“

„Hm. Jste si jistý, že nepřisuzujete svému bratrovi ušlechtilejší srdce, než jaké má?“

Grette zavrtěl hlavou. „Lev má světlou i temnou stránku. Stejně jako my všichni. Za ty, které má rád, by šel na kraj světa.“

„Ale ne do vězení.“

Grette otevřel ústa, ale neodpověděl. Pod jedním okem mu zacukala kůže. Harry vzdychl a nejistě vstal. „Musím si zavolat taxíka a nechat se odvézt na pohotovost.“

„Mám tu auto,“ řekl Grette.

Motor vozu tiše bručel. Harry zíral na světla pouličních lamp klouzající po černém nočním nebi, na palubní desku a volant, na němž matně zářil diamant na Gretteho malíčku.

„S tím prstenem, co nosíte, jste nám lhal,“ zašeptal Harry. „Ten diamant je příliš malý na to, aby stál třicet tisíc. Odhaduju, že stál kolem pěti a že jste ho Stině koupil u nějakého klenotníka v Oslu. Je to tak?“ Grette přikývl.

„Setkal jste se v São Paulu se Lvem, že? Peníze byly pro něj.“

Grette znovu přikývl.

„Dost peněz na určitou dobu,“ konstatoval Harry. „Dost na letenku, až se rozhodne vrátit se do Osla a pustit se tu znovu do práce.“

Grette neodpověděl.

„Lev je ještě pořád v Oslu,“ zašeptal Harry. „Chci to telefonní číslo.“

„Víte co?“ Grette opatrně odbočil doprava u náměstí Alexandra Kiellanda. „Dneska v noci se mi zdálo, že Stine přišla do ložnice a mluvila na mě. Měla na sobě andělské šaty. Ne takové, jaké nosí skuteční andělé, ale takovou tu nápodobu, co se používá při karnevalech. Říkala, že nepatří tam nahoru. A když jsem se vzbudil, myslel jsem na Lva. Myslel jsem na tu chvíli, kdy seděl na okraji školní střechy a pohupoval nohama, zatímco my jsme šli na další hodinu. Vypadal jako maličká tečka, ale já si pamatuju, co jsem si myslel. Že tam nahoru patří.“

Kapitola 25 Bakšiš

V Ivarssonově kanceláři seděly tři osoby. Ivarsson za uklizeným stolem a Beáta a Harry každý na své – poněkud nižší – židli před stolem. Trik s nižšími židlemi je natolik známou manipulační technikou, že by se člověk mohl mylně domnívat, že už nefunguje, ale Ivarsson věděl svoje. Jeho zkušenosti mu napovídaly, že základní techniky nikdy nezastarávají.

Harry seděl na své židli našikmo tak, aby viděl z okna. Měl výhled na hotel Plaza. Nad skleněnou věží a městem táhly okrouhlé mraky, avšak déšť nevypouštěly. Harry v noci nespal, i když mu na pohotovosti dali po tetanovce tablety na tišení bolesti. Vysvětlení o nezvladatelném psovi bez pána, které poskytl svým kolegům, bylo dostatečně originální, aby působilo věrohodně, a blížilo se pravdě natolik, že ho dokázal předložit poměrně přesvědčivě. Zátylek měl opuchlý a pevný obvaz se mu zařezával do kůže. Harry přesně věděl, kde by ho zabolelo, kdyby se pokusil otočit hlavu k hovořícímu Ivarssonovi. A věděl, že by ji neotočil, ani kdyby ho to nebolelo.

„Takže vy chcete letenky do Brazílie, abyste mohli pátrat tam?“ zeptal se Ivarsson, oprášil desku stolu před sebou a tvářil se, jako by potlačoval úsměv. „I když Řezník se doložitelně právě zabývá přepadáváním bank tady v Oslu?“

„Nevíme, kde v Oslu je,“ namítla Beáta. „Nebo jestli je v Oslu. Doufáme, že tam dokážeme vypátrat dům, který podle tvrzení svého bratra vlastní v Portu Seguru. Když ho najdeme, najdeme také otisky prstů. A když je porovnáme s otisky prstů, které máme na láhvi od coly, budeme mít rozhodující technický důkaz. To by za tu cestu stálo.“

„Ano? A jaké otisky prstů to máte, které nikdo jiný nenašel?“

Beáta se marně snažila zachytit Harryho pohled. Polkla. „Protože zásada zní, že máme pátrat nezávisle na sobě, rozhodli jsme se, že si to necháme pro sebe. Prozatím.“

„Drahá Beáto,“ začal Ivarsson a přitom přimhouřil pravé oko. „Říkáte ‚my‘, ale já slyším jen Harryho Holea. Vážím si Holeovy snahy dodržovat moji metodu, ale nesmíme dovolit, aby nám principy bránily v dosahování výsledků společnými silami. Takže opakuji: jaké otisky prstů?“

Beáta se zoufale podívala na Harryho.

„Hole?“ pronesl Ivarsson.

„Půjdeme vlastní cestou,“ odvětil Harry. „Prozatím.“

„Jak chcete,“ konstatoval Ivarsson. „Ale na ten výlet zapomeňte. Můžete si promluvit s brazilskou policií a požádat je, aby vám pomohli získat ty otisků prstů.“

Beáta zakašlala. „Zkoušela jsem to. Musíme poslat písemné žádosti prostřednictvím policejního prezidenta federálního státu Bahía a přimět brazilského státního zástupce, aby případ prošel a případně udělil povolení k domovní prohlídce. Člověk, se kterým jsem mluvila, tvrdil, že bez kontaktů v brazilské byrokracii to podle jeho zkušeností bude trvat něco mezi dvěma měsíci a dvěma roky.“

„Máme místa v letadle na zítřejší večer,“ doplnil Harry a studoval nehet na svém prstu. „Takže jak?“

Ivarsson se zasmál. „Co myslíte? Přijdete si za mnou a chcete po mně peníze na letenky na druhou půlku zeměkoule, aniž byste byli aspoň ochotní mi vysvětlit důvod. Máte v plánu provést domovní prohlídku bez povolení, takže i kdybyste skutečně našli technické důkazy, soud by byl stejně nucen je zamítnout, protože byste je získali nezákonně“

„Trik s cihlou,“ pronesl Harry tiše.

„Co prosím?“

„Neznámá osoba hodí do okna cihlu. Náhodou jede kolem policie a nepotřebuje ke vstupu dovnitř povolení k prohlídce. Zdá se jim, že v místnosti je cítit marihuana. Subjektivní dojem, ale oprávněný důvod k okamžité prohlídce. Na místě jsou zajištěny technické důkazy. Nadmíru zákonný způsob.“

„Krátce řečeno – přemýšleli jsme o tom, o čem mluvíte,“ vysvětlila Beáta rychle. „Jestli ten dům najdeme, dokážeme odtamtud získat otisky prstů zákonným způsobem.“

„Vážně?

„Doufejme, že bez cihly.“

Ivarsson zavrtěl hlavou. „To nestačí. Odpovědí je hlasité a zvučné ne.“ Podíval se na hodinky, aby naznačil, že schůzka je u konce, a dodal s náznakem krokodýlího úsměvu: „Prozatím.“

„Nemohls mu říct aspoň něco,“ mračila se Beáta, když vyšli z Ivarssonovy kanceláře a pokračovali chodbou.

„A co jako?“ zeptal se Harry a opatrně otočil zátylkem. „Byl předem rozhodnutý.“

„Vždyť jsi mu ani nedal šanci, aby nám ty letenky odsouhlasil.“

„Dal jsem mu šanci nenechat se převálcovat.“

„Co tím myslíš?“ Zastavili u výtahu.

„To, jak jsem ti říkal, že v tomhle případu nám byly uděleny určité pravomoci.“

Beáta se otočila a podívala se na něj. „Myslím, že chápu,“ pronesla pomalu. „Takže co nastane teď?“

„Převálcování. Nezapomeň si opalovací krém.“ Dveře výtahu se otevřely.

Bjarne Møller později toho dne Harrymu vyprávěl, že Ivarsson přijal velice nelibě fakt, že policejní ředitel osobně rozhodl, že Harry a Beáta pojedou do Brazílie a že náklady na cestu a pobyt půjdou z rozpočtu oddělení loupežných přepadení.

„Jsi teď sám se sebou spokojený?“ zeptala se Beáta Harryho, než odešel domů.

Ale když Harry míjel hotel Plaza a mraky konečně otevřely stavidla, necítil překvapivě vůbec žádné uspokojení. Jen trapnost, nedostatek spánku a bolest v zátylku.

„Bakšiš?“ vykřikl Harry do sluchátka. „Co je ksakru bakšiš?“

„Hádej,“ opáčil Øystein. „Bez něj v týhle zatracený zemi nikdo nehne ani prstem.“

„Kurva!“ Harry kopl do stolku před zrcadlem. Přístroj sklouzl a telefonní sluchátko mu vypadlo z ruky.

„Haló? Jsi tam, Harry?“ zapraskalo to ze sluchátka na podlaze. Harry by ho tam nejradši nechal ležet. Jít si po svých. Nebo si pustit na plné pecky desku od Metalliky. Jednu z těch starých.

„Vzchop se, Harry!“ píplo sluchátko.

Harry se sklonil s rovným zátylkem a sluchátko zvedl. „Sorry, Øysteine. O kolik víc že to ještě potřebuješ?“

„Dvacet tisíc egyptskejch liber. Čtyřicet tisíc norskejch. Pak se okamžitě vytasí s tím uživatelem, tvrděj.“

„Natahujou nás, Øysteine.“

„Samozřejmě. Chceme toho uživatele, nebo ne?“

„Peníze přijdou. Hlavně si vezmi stvrzenku, O.K.?“

Harry ležel v posteli a zíral do stropu, čekal, až trojnásobná dávka léků proti bolesti zabere. Poslední věcí, kterou viděl, než se propadl do tmy, byl chlapec sedící na okraji střechy, shlížející na Harryho a pohupující oběma nohama.

ČÁST IV.

.

Kapitola 26 D’Ajuda

Fred Baugestad měl kocovinu. Bylo mu jednatřicet let, byl rozvedený a pracoval ve firmě Statfjord B jako dělník na vrtné plošině. Byla to tvrdá práce, a přitom si nesměl dát ani pivo, ale plat byl slušný, v pokoji byla televize, výborné jídlo a to nejlepší ze všeho: po třech týdnech práce měl čtyři týdny volno. Někteří jezdili domů za manželkou a zírali do zdi, někteří taxikařili nebo stavěli dům, aby se nudou nezbláznili, a někteří to dělali tak jako Fred: jezdili do teplých krajin a pokoušeli se uchlastat se k smrti. Občas Fred napsal pohlednici do Karmøy své holčičce nebo „mrňouskovi“, jak jí pro sebe pořád říkal, i když už jí bylo deset. Nebo snad jedenáct? To je jedno, byl to jeho jediný stálý kontakt s pevninou a díky za něj. Když mluvil naposledy s otcem, stěžoval si otec na matku, kterou zase chytili v obchodě při krádeži sušenek. „Modlím se za ni,“ povzdechl si otec a chtěl vědět, jestli má s sebou Fred v cizině norskou bibli. „Je pro mě stejně nepostradatelná jako snídaně, tati,“ odpověděl Fred. Což byla ryzí pravda, neboť Fredovým prvním jídlem během pobytů v ďAjudě byl vždycky až oběd. Pokud se tedy caipirinha nedala nazývat jídlem. To byla samozřejmě otázka definice vzhledem k tomu, že si do každého drinku sypal nejméně tři polévkové lžíce cukru.

Fred Baugestad pil caipirinhu, protože byla nefalšovaně odporná. V Evropě měl tenhle drink nezaslouženě dobrou pověst vzhledem k tomu, že se tam připravoval z rumu nebo vodky místo z cachacy – surové, drsné brazilské pálenky z cukrové třtiny, která proměňovala pití caipirinhy v odpykávání hříchů, k němuž byl podle Fredova tvrzení tento nápoj stvořen. Oba Fredovi dědové byli alkoholici a s takovou genetickou dispozicí se Fred domníval, že bude nejlepší si to pojistit a pít něco, co bude natolik strašné, že si na tom člověk nikdy nemůže vytvořit závislost.

Dnes se dovlekl k Muhammedovi ve dvanáct hodin a naklopil do sebe espreso a brandy a poté se pomalu vracel v chvějícím se letním vedru úzkou štěrkovou cestou plnou výmolů, vedoucí mezi malými, nízkými a více či méně bílými zděnými domky. Dům, který si s Rogerem pronajímal, patřil k těm méně bílým. Omítka byla oprýskaná a uvnitř byly šedé neomítnuté zdi tak nasáklé vlhkým větrem vanoucím od Atlantiku, že pokud člověk vyplázl jazyk, ucítil hořkou chuť zdi. Ale proč by to dělal, pomyslel si Fred. Dům byl jinak docela slušný. Tři ložnice, dvě matrace, lednička a sporák. Plus gauč a deska na dvou pórobetonových cihlách v místnosti, kterou určili za obývací pokoj, protože měla téměř čtvercový otvor ve zdi, kterému říkali okno. Pravda, měli by tu častěji uklízet. V kuchyni se to hemžilo žlutými mravenci se strašlivými kusadly, lava pe, jak jim říkali Brazilci, ale Fred sem od té doby, co přestěhovali ledničku do obýváku, zas tak často nechodil. Když vstoupil Roger, ležel na gauči a plánoval svůj další výpad proti dnešnímu dni.

„Kdes byl?“ zeptal se Fred.

„V lékárně v Portu,“ odpověděl Roger s úsměvem přes celou širokou tvář, pokrytou červenými flíčky. „Ty vole, to bys nevěřil, co všechno tam prodávaj. Dostaneš tam věci, který by ti v Norsku nenapsali ani na recept.“ Vysypal obsah igelitky a začal předčítat z etiket.

„Tři mg benzodiazepinu. Dva miligramy flunitrazepamu. Kurva, Frede, v podstatě je to rohypnol!“

Fred neodpověděl.

„Je ti blbě?“ překypoval veselím Roger. „Eště jsi nic nejed‘?“

„Não. Jenom kafe u Muhammeda. Mimochodem byl tam nějakej záhadnej chlapík. Ptal se Muhammeda na Lva.“

Roger prudce vzhlédl od věcí z lékárny. „Na Lva? Jak vypadal?“

„Vysokej. Světlovlasej, modrý voči. Vypadalo to, že mluví norský.“

„Ty vole, Frede, neděs mě tak.“ Roger se opět pustil do čtení.

„Co tím myslíš?“

„Řeknu to tak, kdyby byl tmavej, vysokej a hubenej, bylo by na čase se z ďAjudy vypařit. A když na to přijde, z celý západní polokoule. Vypadal jako poliš?“

„Jak vypadá poliš?“

„No… zapomeň na to, ropáčku“

„Vypadal žíznivě. Já každopádně vím, jak vypadaj‘ alkáči.“

„O.K. Možná nějakej Lvův kámoš. Pomůžeme mu?“

Fred zavrtěl hlavou. „Lev přece povídal, že tady bydlí úplně in… in… takový latinský slovo, co znamená potají. Muhammed se tvářil, jako by o Lvovi v životě neslyšel. Ten chlapík Lva najde, jen pokud bude Lev chtít.“

„To byl vtip. Mimochodem, kde je Lev? Už několik tejdnů sem ho neviděl.“

„Naposledy se ke mně doneslo, že se chystá na vejlet do Norska,“ zamumlal Fred a pokusil se opatrně zvednout hlavu.

„Možná tam udělal banku a zabásli ho,“ nadhodil Roger a při tom pomyšlení se usmál. Ne proto, že by chtěl, aby Lva zabásli, ale protože pomyšlení na vyloupení banky mu vždycky vyvolalo na tváři úsměv. Osobně vyloupil banku třikrát a pokaždé to byl stejně úžasný zážitek.

V prvních dvou případech ho sice chytili, ale naposledy udělal všechno správně. Když akci líčil, zpravidla zapomínal zmínit jednu šťastnou okolnost, totiž že se ukázalo, že bezpečnostní kamery byly dočasně mimo provoz, nicméně díky zisku si teď mohl tady v ďAjudě vychutnávat otium – a sem tam i opium. To krásné městečko leželo jižně od Porta Segura a až donedávna hostilo největší sbírku hledaných individuí na kontinentu jižně od Bogoty. Začalo to v sedmdesátých letech, kdy se ďAjuda stala místem, kde se shromažďovali hipíci a cestovatelé živící se na jaře a v létě v Evropě hraním a prodejem podomácku vyráběných šperků a tetování. To znamenalo pro d’Ajudu vítaný příjem navíc a povětšinou to nikomu nevadilo, takže ony dvě brazilské rodiny, které v podstatě ovládaly veškeré aktivity v městečku, se dohodly s místním policejním ředitelem, že přimhouří oči nad tím, že se kouří marihuana na pláži a v kavárnách, ve stále větším počtu barů a posléze i na ulici a kdekoli jinde.

Jenže tu byl jeden problém: Důležitým zdrojem příjmů pro policisty – kteří dostávali od státu jen minimální mzdu – bylo tady stejně jako jinde „pokutování“ turistů za kouření marihuany a porušení jiných méně či více známých zákonů. Aby mohli valutoví cizinci a policie žít v poklidné koexistenci, musely se obě rodiny postarat o to, aby měla policie zajištěny alternativní příjmy. Začalo to tím, že jednomu americkému sociologovi a jeho argentinskému milenci, zodpovědným za místní výrobu a prodej marihuany, byla uložena povinnost platit provizi policejnímu řediteli za ochranu a monopol – to znamená, že potenciální konkurenti byli promptně zatčeni a za zvuků trumpet a fanfár předhozeni federální policii. Peníze se sypaly do malého přehledného služebního aparátu a všechno běželo klidně a spokojeně, dokud nepřišli tři Mexičané, kteří nabídli, že budou platit vyšší provizi, a Američan a Argentinec byli jednoho nedělního rána předhozeni za zvuků trumpet a fanfár na náměstí před poštou federální policii. Efektivní, tržně regulovaný systém nákupu a prodeje ochrany se nicméně nadále rozvíjel a ďAjuda se brzy zaplnila hledanými zločinci ze všech koutů světa, kteří si zde mohli zajistit relativně bezpečnou existenci za cenu daleko nižší, než byla cena, kterou bylo nutné platit policii v Pattaye a na mnoha dalších místech.

V osmdesátých letech ovšem tuto krásnou a do té doby takřka nedotčenou perlu přírody s dlouhými plážemi, krvavými západy slunce a vynikající marihuanou objevili turističtí supi – batůžkáři. Proudili do ďAjudy v takovém počtu a s takovou touhou po spotřebě, že přiměli ony dvě místní rodiny přehodnotit úvahy o výdělečnosti ďAjudy coby uprchlického tábora pro zločince. S tím, jak se postupně příjemně temné bary měnily v půjčovny potápěčského vybavení, a s tím, jak kavárny, kde místní tancovali lambadu postaru, začaly pořádat „Wild-Wild-Moonparty“, se stále častěji stávalo, že místní policie prováděla bleskové razie v méně bílých zděných domech a zuřivě protestující úlovky odtahovala na náměstí. Ale prozatím bylo přesto pro zločince bezpečnější pobývat v ďAjudě než na mnoha jiných místech na světě, i když paranoia se jim začala vkrádat do duší všem, nejen Rogerovi.

Proto také bylo ve zdejší hierarchii místo pro muže jako Muhammed Ali. Oprávnění jeho existence bylo převážně založeno na tom, že byl strategicky situován na náměstí, kde měl konečnou stanici autobus z Porta Segura. Za pultem své otevřené ahwy měl Muhammed kompletní přehled o tom, co se děje na jediném místním náměstí, dlážděném kostkami a rozpáleném sluncem. Když přijely nové autobusy, přestal podávat kávu a nacpávat vodní dýmky brazilským tabákem – špatnou náhradou m’aasilu z jeho domoviny –, aby mohl sledovat nově příchozí a odhalit případné policisty nebo lovce lidí. Jestliže jeho neomylný nos zařadil někoho do jedné z jmenovaných kategorií, rychle spustil alarm. Alarmem byl jakýsi předplatitelský pořadník, v jehož rámci byli ti, co platili měsíční poplatek, informováni telefonem nebo prostřednictvím zprávy doručené ke dveřím malým rychlonohým Paulinhem. K udržování dohledu nad přijíždějícími autobusy měl Muhammed ovšem i osobní důvod. Když on a Rosalita uprchli z Ria před Rosalitiným manželem, Muhammed ani na okamžik nezapochyboval, co by je čekalo, kdyby zavržený manžel zjistil, kde se zdržují. Obyčejnou vraždu si člověk mohl objednat za pár stovek dolarů, pokud se vypravil do favelů v Riu nebo v São Paulu, ale ani kvalifikovaný profesionální nájemný vrah nepožadoval za zakázku typu find-and-destroy víc než dva tři tisíce dolarů plus výdaje a v posledních deseti letech panoval převis nabídky nad poptávkou. Navíc se poskytovaly množstevní slevy při vraždě páru.

Stávalo se, že osoby, které Muhammed vyhodnotil jako lovce, zamířily rovnou k jeho ahwě. Tam si s oblibou objednaly kávu, aby se neřeklo, a když se podívaly šálku blíž na dno, položily mu nevyhnutelnou otázku typu „Víte, kde bydlí můj přítel ten a ten?“ nebo „Znáte muže na téhle fotce? Dlužím mu peníze.“ V takových případech si Muhammed účtoval příplatek, jestliže jeho tradiční odpověď („Viděl jsem ho, jak před dvěma dny nasedal s velkým kufrem do autobusu do Porta Segura, seňore“) přiměla lovce vrátit se prvním spojem.

Když vysoký světlovlasý muž ve zmačkaném lněném obleku a s bílým obvazem na zátylku položil na pult batoh a igelitovou tašku s nápisem Playstation, osušil si pot z čela a anglicky si objednal kávu, tušil proto Muhammed, že si k pevnému poplatku vydělá navrch několik reals. Jeho instinkt však neprobudil muž, nýbrž žena, která přišla s mužem. Mohla mít klidně na čele napsáno „policie“

Harry se rozhlédl. Kromě jeho samotného, Beáty a Araba za pultem seděly v lokále tři osoby. Dva batůžkáři a jeden turista poněkud ošumělého typu, který vypadal, že má silnou kocovinu. Zátylek Harryho mučivě bolel. Podíval se na hodinky. Od odjezdu z Osla uplynulo dvacet hodin. Volal Oleg, rekord v tetrisu padl, a Harry stihl v obchodě s počítačovými hrami na Heathrow koupit Namco G-Con 45, než pokračovali letadlem dál do Recife. Z Recife letěli vrtulovým letadlem do Porta Segura. Před letištěm dojednal Harry s jedním taxikářem pravděpodobně šílenou cenu a ten je dovezl k trajektu, který je přepravil do ďAjudy, odkud se poslední kousek cesty dokodrcali autobusem.

Od doby, kdy Harry seděl v návštěvní místnosti a vykládal Raskolovi, že potřebuje čtyřicet tisíc korun pro Egypťany, a Raskol mu vysvětlil, že ahwa Muhammeda Aliho neleží v Portu Seguru, nýbrž v sousedním městečku, uplynulo dvacet čtyři hodin.

„D’Ajuda,“ pronesl Raskol se širokým úsměvem. „Znám pár hochů, co tam bydlí“

Arab se podíval na Beátu, která zavrtěla hlavou, a pak postavil šálek s kávou před Harryho. Káva byla hořká a silná.

„Muhammed,“ řekl Harry a viděl, jak muž za pultem strnul. „You are Muhammed, right?“

Arab polkl. „Who’s asking?“

„A friend.“ Harry strčil pravou ruku pod sako a v tmavém obličeji spatřil paniku. „Lvův mladší bratr se ho snaží sehnat.“ Harry vytáhl fotografii, kterou Beáta získala od Tronda Gretteho, a položil ji na pult.

Muhammed zavřel na okamžik oči. Jeho rty přitom vypadaly, jako by němě formulovaly děkovnou řeč.

Na fotografii byli dva kluci. Větší z nich měl na sobě červenou prošívanou bundu. Smál se a ruku měl kamarádsky položenou kolem ramen druhého kluka, který se zeširoka usmíval do fotoaparátu.

„Nevím, jestli se vám Lev o svém mladším bratrovi zmínil,“ dodal Harry. „Jmenuje se Trond.“

Muhammed zvedl fotografii a důkladně si ji prohlížel.

„Hm,“ konstatoval a podrbal se ve vousech. „Nikdy jsem ani jednoho z nich neviděl. A nikdy jsem tady v ď Ajudě neslyšel o nikom, kdo by se jmenoval Lev. A to tu znám většinu lidí.“

Vrátil fotografii Harrymu, který ji zastrčil zpět do náprsní kapsy a vyprázdnil zbytek šálku. „Potřebujeme najít nocleh, Muhammede. Pak se vrátíme. Mezitím o tom trochu popřemýšlejte.“

Muhammed zavrtěl hlavou, popadl dvacetidolarovku, kterou Harry zastrčil pod hrnek s kávou, a podal mu ji. „Neberu velké bankovky,“ odvětil.

Harry pokrčil rameny. „Stejně se vrátíme, Muhammede.“

V malém hotelu jménem Viktoria dostali vzhledem k tomu, že už bylo po sezóně, každý svůj vlastní velký pokoj. Harry obdržel klíč, na kterém stálo 69, i když hotel měl jen dvě poschodí a asi dvacet pokojů. Když vytáhl zásuvku nočního stolku vedle červené postele ve tvaru srdce a našel v ní dva kondomy a gratulaci od hotelu, vytušil, že mu dali svatební apartmá. Celé dveře do koupelny byly pokryté zrcadlem, ve kterém se člověk mohl z postele vidět. V neúměrně velké a hluboké skříni, jež byla kromě postele v místnosti jediným kusem nábytku, visely dva obnošené froté župany v délce ke kolenům a s orientálními symboly na zádech.

Recepční se jen usmála a zavrtěla hlavou, když jí ukázali fotografii Lva Gretteho. Totéž se odehrálo v restauraci vedle a v internetové kavárně o kus dál na podivuhodně tiché hlavní ulici. Ta vedla tradičně od kostela ke hřbitovu, ale získala moderní jméno: Broadway. V mrňavém obchůdku s potravinami, kde prodávali vodu a vánoční ozdoby a nad dveřmi měli napsáno SUPERMARKET, nakonec našli za pokladnou jednu ženu. Odpovídala „yes“ na každou otázku, kterou jí položili, a dívala se na ně prázdným pohledem, dokud to nevzdali a neodešli. Cestou zpátky zahlédli jediného člověka, mladého policistu s vyhrnutými rukávy a pouzdrem s pistolí nízko na bocích, který se opíral o džíp a se zíváním je sledoval pohledem.

V Muhammadově ahwě jim hubený chlapec za pultem vysvětlil, že se šéf najednou rozhodl vzít si volno a jít na procházku. Beáta se zeptala, kdy se vrátí, ale chlapec zavrtěl hlavou, že nerozumí, ukázal na slunce a řekl: „Trancoso.“

V hotelu jim recepční vysvětlila, že třináct kilometrů dlouhá vycházková trasa podél souvislé bílé písčité pláže do Trancosa je největší zajímavostí ďAjudy. A s výjimkou katolického kostela u náměstí také zajímavostí jedinou.

„Hm. Čím to je, že je tu tak málo lidí, seňoro?“ zeptal se Harry.

Usmála se a ukázala směrem k moři.

A tam byli. Na žhavém písku, který se táhl oběma směry, kam jen oko v žhnoucím vzduchu dohlédlo. Byli tam opalující se lidé na lehátkách, plážoví prodavači zanechávající otisky v měkkém písku, shrbení pod váhou chladicích tašek a sáčků s ovocem, barmani zubící se z provizorních barů, kde z reproduktorů pod slaměnými střechami zněla samba, surfaři ve žlutých národních dresech a se rty namalovanými oxidem zinku na bílo. A dvě postavy jdoucí k jihu s botami v rukou. Jedna v šortkách, topiku a slamáku, do čehož se převlékla v hotelu, druhá stále bez pokrývky hlavy ve zmačkaném lněném obleku.

„Říkala třináct kilometrů?“ zeptal se Harry a odfoukl kapičku potu, která mu visela ze špičky nosu.

„Než se vrátíme, už bude tma,“ podotkla Beáta a ukázala dopředu. „Podívej, všichni se vracejí.“

Po pláži se táhla černá čára, zdánlivě nekonečná karavana lidí mířících domů s odpoledním sluncem v zádech.

„To je jako na objednávku,“ poznamenal Harry a srovnal si sluneční brýle. „Je tu seřazená celá ďAjuda. Musíme se pořádně dívat. Když neuvidíme Muhammeda, možná budeme mít štěstí a narazíme na samotného Lva.“

Beáta se usmála. „Sázím stovku.“

Obličeje se kolem nich ve vedru míhaly. Černé, bílé, mladé, staré, krásné, ošklivé, sjeté, střízlivé, usmívající se, nasupené. Bary a půjčovny surfů zmizely a oni viděli jen písek s mořem nalevo a hustou džunglí vegetace napravo. Sem tam posedávaly skupinky lidí, od nichž stoupal nezaměnitelný pach marihuany.

„Přemýšlel jsem ještě o tom intimním prostoru a naší teorii o někom uvnitř banky,“ nadhodil Harry. „Myslíš si, že Lev a Stine Gretteová se mohli znát blíž než jenom jako švagr a švagrová?“

„Jako že by mu pomáhala s přípravou a on ji pak zastřelil, aby smazal stopy?“ Beáta zamžourala do slunce. „No, proč ne?“

I když byly čtyři pryč, vedro nijak výrazně nepolevovalo. Obuli si boty, aby dokázali překonat kamenitý úsek pláže, a na druhé straně našel Harry silnou suchou větev, kterou vyplavilo moře. Zapíchl ji do písku, vytáhl ze saka peněženku a pas a pak sako přes tento provizorní věšák přehodil.

V dálce už se rýsovalo Trancoso, když Beáta prohlásila, že právě minuli muže, kterého viděla na jednom videu. Harry si nejdřív myslel, že má na mysli nějakého méně známého herce, než dodala, že se jmenuje Roger Person a že vedle různých drogových deliktů seděl za přepadení pošty na Starém městě a ve čtvrti Veitvet a že byl rovněž podezřelý z přepadení pošty na Ullevålu.

Fred už do sebe naklopil v plážové restauraci v Trancosu tři caipirinhi, ale nadále mu připadalo nesmyslné pomyšlení šlapat třináct kilometrů jen proto, aby – jak řekl Roger – si provětrali faldy, než se do nich taky pustí dřevomorka.

„To jenom ty nedokážeš kvůli těm novým pilulkám sedět v klidu,“ zakňučel Fred ke kamarádovi klusajícímu před ním na špičkách a s koleny zdviženými.

„No a? Potřebuješ spálit pár kalorií, než se vrátíš zpátky k bohatému bufetu v Severním moři. Radši mi pověz, co říkal Muhammed do telefonu o těch dvou policajtech.“

Roger vzdychl a zdráhavé zapátral v krátkodobé paměti. „Mluvil o malý klisničce, tak bledý, až je skoro průsvitná. A o obrovským Němci s nosem v barvě portskýho.“

„Němec?“

„Muhammed to tak tipoval. Klidně to moh‘ bejt Rus. Nebo Inka nebo…“

„Vtipný. Je si jistej, že to byl poliš?“

„Co tím myslíš?“ Fred málem narazil do Rogera, který se zastavil.

„Abych tak řek, nelíbí se mi to,“ prohlásil Roger. „Pokud vim, dělal Lev banky jenom v Norsku. A norský policajti přece nepojedou do Brazílie kvůli tomu, aby chytili jednoho mizernýho bankovního lupiče. Určitě sou to Rusáci. Krucinál. Pak víme, kdo je poslal. A v tom případě nejdou jenom po Lvovi“

Fred zasténal. „Nezačínej už zas s tím svým cikánským strašákem, buď tak hodnej.“

„Ty si myslíš, že sem paranoik, ale von je úplnej ďábel. S klidem voddělá lidi, co ho obrali třeba jenom vo korunu. Myslel sem si, že to ani nezjistí, vzal jsem si z jednoho pytle akorát pár tisícovek jako kapesný. Jenže de vo princip, chápeš? Když je člověk šéfem podsvětí, musí mít respekt, když ne…“

„Rogere! Jestli budu muset poslouchat tyhle mafiánský kecy, půjčím si radši nějaký video.“

Roger neodpověděl.

„Haló? Rogere?“

„Drž hubu,“ zašeptal Roger. „Neotáčej se a jdi dál.“

„Cože?

„Kdybys nebyl tak vožralej, tak bys viděl, že jsme zrovna minuli jeden průhlednej kousek a jeden kousek s nosem v barvě portskýho.“

„Fakt?“ Fred se ohlédl. „Rogere…“

„Ano?“

„Myslím, že máš pravdu. Otočili se…“

Roger zíral přímo vpřed a pokračoval v chůzi. „Kurva– kurvakurva!“

„Co uděláme?“

Fred mrkl přes rameno, když nedostal odpověď, a zjistil, že Roger zmizel. Díval se udiveně do písku na hlubokou stopu, odkud Roger vyrazil, a sledoval stopy tam, kde prudce zahýbaly doleva. Znovu vzhlédl a uviděl jen Rogerova míhající se chodidla. Pak se i on rozběhl směrem k husté zelené vegetaci.

Harry to vzdal skoro okamžitě.

„To je k ničemu,“ zavolal na Beátu, která se váhavě zastavila.

Od pláže to bylo jen několik metrů, a přesto se zdálo, jako by se nacházeli v jiném světě. Mezi kmeny v pološeru pod zelenou střechou z listí viselo vlhké nehybné vedro. Případné zvuky dvou prchajících mužů přehlušoval křik ptáků a šumění moře za nimi.

„Ten vzadu nevypadal zrovna jako sprinter,“ konstatovala Beáta.

„Znají tyhle cestičky líp než my,“ vysvětlil Harry. „A my nemáme zbraň a oni možná jo.“

„Jestli Lva už někdo nevaroval, dostane se mu varování v každém případě teď. Takže co uděláme?“

Harry si přejel po promočeném obvazu na zátylku. Moskyti už mu stihli uštědřit několik štípanců. „Přejdeme k plánu B.“

„Aha? A ten jako spočívá v čem?“

Harry se podíval na Beátu a podivil se, jak je možné, že nemá na čele ani kapičku potu, když z něho samotného kape jako z děravého okapu.

„Pojedeme na ryby,“ prohlásil.

Západ slunce byl krátkou, ale okázalou přehlídkou všech odstínů červené. Plus několika dalších barev, tvrdil Muhammed a ukazoval ke slunci, které právě klouzalo za horizont jako hrouda másla po rozpálené pánvi.

Jenže Němce za pultem západ slunce nezajímal, právě řekl, že zaplatí tisíc dolarů tomu, kdo mu pomůže najít Lva Gretteho nebo Rogera Persona. Jestli by mohl být Muhammed tak laskav a zprostředkovat tu nabídku? Případní zájemci se mohou obrátit na pokoj 69 v hotelu Vittoria, dodal Němec, než společně se světlovlasou ženou opustil ahwu.

Vlaštovky šílely, když se hmyz shromáždil ke svému večernímu tanci; i ten byl krátký. Slunce se proměnilo v tekoucí červenou pomádu na hladině moře a o deset minut později padla tma.

Když se Roger o hodinu později s klením vynořil, byl pod opálením bledý.

„Ďábel jeden cikánskej,“ zamumlal k Muhammedovi a vyprávěl mu, že se v baru U Fernanda už doslechl o tučné odměně a okamžitě odtud odešel. Cestou zaskočil za Petrou v supermarketu, která mu řekla, že Němec a blondýna tam dneska byli dvakrát. Na nic se neptali, jen si koupili vlasec.

„Co s ním budou dělat?“ zeptal se a rychle se rozhlédl, zatímco Muhammed mu naléval do šálku kávu. „Snad pudou na ryby?“

„Tady to máš,“ pokývl Muhammed k šálku. „Je to dobré na paranoiu.“

„Paranoia?“ vykřikl Roger. „To je zdravej rozum. Zasranejch tisíc dolarů! Lidi tady klidně prodaj svojí matku za desetinu.“

„Takže co hodláš dělat?“

„To, co musim. Předběhnout toho Němce.“

„Aha? A jak?“

Roger ochutnal kávu a současně vytáhl zpoza pásu kalhot černou pistoli s krátkou červenohnědou pažbou. „Představuju ti Taurus PT 92C ze São Paula.“

„Ne, díky,“ zasykl Muhammed. „Okamžitě dej tu věc pryč. Jsi blázen. Myslíš si, že dostaneš toho Němce úplně sám?“

Roger pokrčil rameny a zastrčil pistoli zpátky za pás. „Fred se doma třese. Tvrdí, že už nikdy nehodlá bejt střízlivěj.“

„Ten chlap je profík, Rogere.“

Roger popotáhl. „A já jako ne? Já jsem taky udělal nějaký banky. A víš, co je nejdůležitější, Muhammede? Moment překvapení. Ten je rozhodující.“ Roger dopil kávu. „A já kurva vím, jak moc velkej profík to asi bude, když každýmu vykládá, v jakým pokoji bydlí.“

Muhammed obrátil oči v sloup a pokřižoval se.

„Alláh tě vidí, Muhammede,“ zamumlal Roger suše a vstal.

Roger spatřil blondýnu okamžitě, jakmile vstoupil do recepce. Seděla ve společnosti mužů zírajících na fotbalový zápas v televizi nad barovým pultem. Pravda, dnes večer se hraje flaflu, tradiční místní derby mezi Flamengem a Fluminense v Riu, proto je v baru U Fernanda tak plno.

Prošel kolem nich a doufal, že si ho nikdo nevšiml. Vyběhl nahoru po schodech potažených kobercem a pokračoval dál chodbou. Věděl dobře, kde pokoj je. Když se Petřin manžel chystal odjet z města, stávalo se, že si Roger zamluvil číslo 69 předem.

Roger přiložil ucho ke dveřím, ale neslyšel nic. Nahlédl dovnitř klíčovou dírkou, jenže uvnitř byla tma. Buď je Němec venku, nebo spí. Roger polkl. Srdce mu rychle bušilo, ale půlka rohypnolu, který si vzal, ho uklidňovala. Zkontroloval, zda je pistole nabitá, a odjistil ji, pak opatrně stiskl kliku. Dveře byly otevřené! Roger rychle nakráčel dovnitř a dveře za sebou tiše zavřel. Ve tmě zůstal stát a zadržoval dech. Neviděl ani neslyšel nikoho. Žádné pohyby, žádný dech. Jen tiché šumění stropního ventilátoru. Naštěstí znal Roger pokoj nazpamět. Namířil pistoli směrem, o kterém věděl, že se tam nachází postel ve tvaru srdce, zatímco jeho oči si pomalu zvykaly na tmu. Úzký proužek měsíčního světla hledě osvětlil postel, kde ležela odhrnutá peřina. Prázdno. Roger rychle přemýšlel. Že by šel Němec ven a zapomněl zamknout? V tom případě by se tu Roger mohl prostě uvelebit a počkat, než se Němec vrátí a objeví se mu na mušce mezi dveřmi. Jenže to znělo příliš dobře na to, aby to mohla být pravda, tak nějak jako banka, kde zapomněli aktivovat časový zámek. Takové věci se prostě nestávají. Ten stropní ventilátor…

Potvrzení se mu dostalo ve stejné vteřině.

Roger sebou trhl, když uslyšel náhlý zvuk proudící vody z koupelny. Ten chlap je na záchodě! Roger sevřel oběma rukama pistoli a namířil ji směrem, o němž věděl, že se tam nacházejí dveře do koupelny. Uplynulo pět vteřin. Osm vteřin. Roger už nedokázal zadržovat dech. Na co ten chlap kurva čeká, už přece spláchnul? Dvanáct vteřin. Možná něco zaslechl. Možná se snaží utéct, Rogera napadlo, že je lam uvnitř ve zdi kousek pod stropem malé okénko. Kurva! Tohle je jeho šance, nemůže teď nechat toho chlápka utéct. Roger se proplížil kolem skříně s župany, které Petře tak slušely, zastavil se přede dveřmi do koupelny a položil ruku na kliku. Nadechl se. Chystal se klikou otočit, když ucítil ve vzduchu slaboučký závan. Ne jako ze stropního ventilátoru nebo z otevřeného okna. Bylo to něco jiného.

„Freeze,“ pronesl hlas přímo za ním. A přesně to Roger udělal, když zvedl hlavu a podíval se do zrcadla na dveřích koupelny. Ztuhl tak, až se mu rozcvakaly zuby. Dveře šatní skříně byly pootevřené na škvíru a tam uvnitř, mezi bílými župany, tušil vysokou postavu. Jenže to samo nezavinilo jeho náhlé ztuhnutí. Psychologický efekt zjištění, že na vás někdo míří střelnou zbraní, která je mnohem větší než ta, kterou držíte v ruce vy sami, neumenší fakt, že víte, o jakou zbraň jde. Naopak, zvlášť když má člověk ponětí o tom, jak efektivně dokážou náboje velké ráže zničit lidské tělo.

A Rogerův Taurus PT 92C byl ve srovnání s obřím černým monstrem, které viděl v odlescích měsíčního světla za sebou, pouhou dětskou pistolkou. Zavrzání přimělo Rogera vzhlédnout. Zablesklo se něco, co vypadalo jako vlasec táhnoucí se od škvíry nad dveřmi do koupelny ke skříni.

„Guten Abend,“ zašeptal Roger.

Když tomu náhoda chtěla, že na Rogera o šest let později v jednom baru v Pattaye někdo zamával a Roger zjistil, že se pod těmi vousy skrývá Fred, byl nejdřív tak překvapený, že zůstal stát a nereagoval, ani když mu Fred nabídl židli.

Fred objednal drinky a vyprávěl mu, že už nepracuje v Severním moři. Je v invalidním důchodu. Roger se váhavě posadil a Fredovi bez přílišných podrobností vylíčil, že posledních šest let provozoval kurýrní činnost z Chiang Rai. Teprve po dvou drincích si Fred odkašlal a zeptal se, co se vlastně stalo toho večera, kdy Roger náhle zmizel z ďAjudy.

Roger, dívající se do své sklenky, se nadechl a odpověděl, že neměl na vybranou. Že Němec, který mimochodem nebyl Němec, ho přelstil a málem ho na místě vyřídil. V poslední vteřině mu ale Roger nabídl obchod. Když mu dá třicet minut náskok, aby se dostal z ďAjudy, prozradí mu, kde se ukrývá Lev Grette.

„Jakou že pistoli to ten chlápek měl?“ zeptal se Fred.

„Bylo moc tma na to, aby to bylo vidět. V každým případě to nebyla žádná známá značka. Ale garantuju ti, že by mi vodstřelila hlavu až k Fernandovi.“ Roger vrhl další rychlý pohled na vstupní dveře.

„Mimochodem, mám tu bejvák,“ prohodil Fred. „Máš kde bydlet?“

Roger se podíval na Freda tak, jako by to byla otázka, o které zatím nepřemýšlel. Dlouho se drbal ve vousech, než odpověděl.

„Vlastně ne.“

Kapitola 27 Edvard Grieg

Lvův dům stál osamoceně na konci slepé ulice. Byl to jako většina sousedních domů jednoduchý zděný domek, s tou výjimkou, že měl v oknech opravdu skla. Osamocená pouliční lampa vrhala žlutý kužel světla, v němž o místo bojovala obdivuhodně různorodá fauna hmyzu, zatímco ze tmy přilétali a zase v ní mizeli nenasytní netopýři.

„Nevypadá to, že by byl někdo doma,“ zašeptala Beáta.

„Možná jen šetří elektřinou,“ odvětil Harry.

Zastavili před nízkou zrezivělou železnou brankou.

„Tak jak to uděláme?“ zeptala se Beáta. „Půjdeme ke dveřím a zaklepeme?“

„Ne. Ty si zapneš mobil a počkáš tady. Až uvidíš, že stojím tamhle pod tím oknem, vytočíš tohle číslo.“ Podal jí stránku vytrženou z poznámkového bloku.

„Proč?“

„Když uslyším zvonit uvnitř mobil, můžeme předpokládat, že je Lev doma.“

„Jasně. A jak ho hodláš zatknout? Tady s tím?“ Ukázala na neforemné černé cosi, co držel Harry v pravé ruce.

„Proč ne?“ namítl Harry. „Na Rogera Persona to fungovalo.“

„Stál v zešeřelém pokoji a viděl to jenom v zakřiveném zrcadle, Harry.“

„Jo. Jenže když si nemůžeme přivézt do Brazílie zbraň, musíme vzít zavděk tím, co je.“

„Jako třeba vlascem přivázaným ke šňůře splachovadla a hračkou?“

„Ale ne jen tak ledajakou hračkou, Beáto. Tohle je Namco G-Con 45.“ Pohladil naddimenzovanou plastovou pistoli.

„Aspoň sloupni tu samolepku Playstation,“ povzdechla si Beáta a zavrtěla hlavou.

Harry si zul boty a přikrčen přeběhl kus suché rozpraskané země, která se měla kdysi stát trávníkem. Doběhl na místo, posadil se zády ke zdi pod oknem a rukou dal Beátě znamení. Neviděl ji, ale věděl, že ona ho proti bílé zdi vidí. Vzhlédl k nebi, kde se skvěl vesmír. O několik vteřin později zazněly uvnitř domu slabé, ale zřetelné tóny mobilního telefonu. V jeskyni krále hor. Peer Gynt. Jinými slovy, ten chlap má smysl pro humor.

Harry upřel zrak na jednu z hvězd a snažil se vypudit z hlavy všechny ostatní myšlenky s výjimkou toho, co má teď udělat. Nedařilo se mu to. Aune mu kdysi řekl, že když víme, že jen v naší galaxii je víc sluncí než zrníček písku na průměrné pláži, nechápe, proč chceme vědět, jestli je tam nahoře život. Měli bychom se spíš ptát, jaké jsou šance, že jsou všichni mimozemšťané přátelsky naladění. A pak vyhodnotit, jestli nám navázání kontaktu stojí za to riziko. Harry sevřel ruku kolem pistole. Teď si kladl stejnou otázku.

Telefon přestal hrát Griega. Harry vyčkával. Pak se nadechl, vstal a doplížil se ke dveřím. Naslouchal, ale neslyšel nic jiného než cikády. Opatrně sevřel kouli na dveřích a byl připraven na to, že dveře budou zamčené.

Byly.

Tiše zaklel. Předem se rozhodl, že pokud budou zamčené, a on tak přijde o moment překvapení, počkají do druhého dne, a než se sem vrátí, nakoupí nějaké železné nádobíčko. Nepochyboval o tom, že na místě, jako je tohle, nebude problém koupit dva kusy pořádných ručních zbraní. Ale měl také zřetelný pocit, že Lev se brzy dozví o dnešních událostech a že nemají moc času.

Harry poskočil, když se mu do pravého chodidla zakousla bolest. Automaticky nohu přitáhl k sobě a podíval se dolů. V chabém světle hvězd zahlédl na bíle natřené zdi černý proužek. Táhl se od dveří přes schody na místo, kde měl předtím položenou nohu, a dál po jednotlivých stupních dolů, kde se mu ztrácel z očí. Vylovil z kapsy minisvítilnu Maglite a rozsvítil ji. Byli to mravenci. Velcí žlutí zpola průhlední mravenci pochodující ve dvou kolonách – jedna po schodech dolů a druhá pod prahem dovnitř. Tohle byl očividně jiný druh než domácí mravenci obecní. Nebylo vidět, co táhnou, ale tolik toho Harry o mravencích bez ohledu na jejich barvu věděl, aby mu bylo jasné, že neputují s prázdnou.

Harry zhasl svítilnu. Přemýšlel. A vyrazil. Po schodech dolů a k brance. V polovině cesty se zarazil, otočil se a rozběhl se. Jednoduché, napůl shnilé dřevěné dveře vylétly po obou stranách ze zárubní, když do nich narazilo Harryho devadesát kilo rychlostí necelých třicet kilometrů v hodině. Harry si pohmoždil jeden loket, když společně se zbytkem dveří dopadl na podlahu, a rukou a zátylkem mu projela bolest. Zůstal ležet ve tmě a čekal na hladké cvaknutí závěru pistole. Když se neozvalo, vstal a opět rozsvítil svítilnu. Úzký kužel světla našel podél stěny kolonu mravenců. Harry podle tepla pod obvazem cítil, že začal znovu krvácet. Sledoval zářící těla mravenců přes špinavý koberec a do další místnosti. Tam kolona prudce zatáčela doleva a pokračovala vzhůru po stěně. Kužel světla zachytil cestou vzhůru okraj obrázku z Kámasútry. Karavana mravenců odbočovala a pokračovala po stropě. Harry zaklonil hlavu. Zátylek ho bolel jako nikdy. Teď byli mravenci přímo nad ním. Musel se otočit. Kužel světla chvíli obíhal dokola, než mravence znovu nalezl. Je tohle opravdu nejkratší cesta k jejich cíli? Víc si Harry pomyslet nestihl, neboť zazíral přímo do obličeje Lva Gretteho. Jeho tělo se otáčelo nad Harrym, který pustil svítilnu a couvl. A i když mu mozek napovídal, že je pozdě, jeho ruce v kombinaci šoku a pošetilosti zašátraly po Namco G-Con 45, aby se jí chytily.

Kapitola 28 Lava pe

Beáta nedokázala zápach vydržet déle než pár minut, pak se musela vyřítit ven. Stála v předklonu ve tmě, když se za ní Harry vyšoural ven, posadil se na schodiště a zapálil si cigaretu.

„Tys‘ necítil ten smrad?“ zasténala Beáta přes zvratky tekoucí jí z úst a nosu.

„Dysosmie.“ Harry si prohlížel logo na cigaretách. „Částečná ztráta čichu. Některé věci už necítím. Aune tvrdí, že je to proto, že už jsem cítil tolik mrtvol. Emoční trauma a tak.“

Beáta dál zvracela.

„Omlouvám se,“ zasténala. „To ti mravenci. Mám na mysli, proč ten odporný hmyz musí používat nosní dírky jako jakousi dvouproudou dálnici?“

„No, pokud na tom budeš trvat, klidně ti povím, které části lidského těla jsou nejbohatší na proteiny.“

„Ne, díky!“

„Promiň.“ Harry odhodil cigaretu na vyschlou zem. „Zvládlas to tam uvnitř dobře, Beáto. Je to jiné než na videu.“ Vstal a vrátil se dovnitř.

Lev Grette visel na krátkém kusu lana připevněném na háku lustru. Otáčel se víc než půl metru nad podlahou nad převrácenou stoličkou, a to byl důvod, proč dosud měly monopol na mrtvolu mouchy a žlutí mravenci, kteří nadále proudili po provaze nahoru a dolů.

Beáta našla na podlaze vedle pohovky mobilní telefon s nabíječkou a řekla, že může zjistit, kdy Grette naposledy s někým telefonoval. Harry došel do kuchyně a otočil vypínačem. Na listu papíru na lavici seděl modře kovový šváb a mával proti němu hmatovými vousy, pak provedl bleskový ústup zpět ke sporáku. Harry zvedl arch. Byl ručně popsaný. Harry už četl všemožné dopisy sebevrahů a jen málokterý představoval velkou literaturu. Proslulými posledními slovy bývalo zpravidla zmatené plácání, zoufalé výkřiky o pomoc nebo prozaické pokyny týkající se toho, kdo zdědí toaster a sekačku na trávu. Jeden z těch smysluplnějších, s nimiž se Harry setkal, byl dopis sedláka z Maridalenu, který na zeď stodoly napsal křídou: Tady uvnitř visí mrtvý muž. Buďte tak laskaví a zavolejte policii. Omlouvám se. Z tohoto pohledu byl dopis Lva Gretteho přinejmenším neobvyklý, možná snad dokonce unikátní.

Milý Tronde,

vždycky mě zajímalo, jaké to asi bylo, když tomu starci najednou zmizel chodník pod nohama. Když se pod ním otevřela země a on pochopil, že se stane něco naprosto nesmyslného, že bezdůvodně zemře. Možná existovaly věci, které měl ještě udělat. Možná na něj to ráno někdo čekal. Možná věřil, že právě tenhle den bude začátkem něčeho nového. V tom posledním měl ostatně svým způsobem pravdu…

Nikdy jsem ti neřekl, že jsem ho navštívil v nemocnici. Vzal jsem s sebou velkou kytici růží a namluvil jsem mu, že jsem to celé viděl z okna věžáku, zavolal sanitku a popsal policii kluka a kolo. Ležel tam v posteli, vypadal drobný a šedý a děkoval mi. Tak jsem se ho zeptal jako nějaký pitomý sportovní komentátor: „Jaké byly vaše pocity?“

Neodpověděl. Jen tam ležel se všemi těmi hadičkami a kapajícími lahvičkami a díval se na mě. Pak mi znovu poděkoval a sestra řekla, že musím odejít.

Takže jsem se nikdy nedozvěděl‘ jaké to bylo. Až do dne, než se země otevřela najednou i pode mnou. Nestalo se to, když jsem běžel nahoru po Průmyslové po tom přepadení. Ani pak, když jsem přepočítával peníze. Ani když jsem se díval na zprávy. Stalo se mi to stejně jako tomu starci – jednoho rána, když jsem cítil klid a netušil nebezpečí. Slunce svítilo, já byl zpátky v bezpečí v ďAjudě a mohl jsem si vydechnout, dovolit si opět přemýšlet. Takže jsem přemýšlel. Přemýšlel jsem o tom, že jsem připravil osobu, kterou nanejvýš miluju, o to, co ona nanejvýš milovala. Že mám dva miliony korun, z nichž můžu žít, ale nic, pro co bych mohl žít. To bylo dneska ráno.

Nečekám, že pochopíš to, co jsem udělal, Tronde. To, že jsem přepadl banku; to, že ona poznala, že jsem to já, to, že je člověk vězněm ve hře, která má svá vlastní pravidla. Žádná z těch věcí nemá v tvém světě místo. A já ani nečekám, že bys pochopil to, co teď hodlám udělat. Ale doufám, že snad pochopíš, že člověk může mít dost i tohohle. Dost života.

Lev

P. S. Tehdy mi nedošlo, že se ten stařec při děkování neusmíval. Ale dneska mě to napadlo, Tronde. Že možná neměl nic ani nikoho, kdo by na něj čekal. Že možná cítil jen ulehčení, když se země otevřela, a on si pomyslel, že to nebude muset udělat vlastní rukou.

Když Harry vešel do obýváku, stála Beáta na židli vedle Lvovy mrtvoly. Snažila se narovnat Lvovy ztuhlé prsty, aby je mohla otisknout do malé lesklé kovové krabičky.

„Sakra, polštářek stál v hotelovém pokoji na slunci a vyschl.“

„Jestli se ti nepodaří mu sejmout otisky pořádně, použijeme metodu hasičů,“ řekl Harry.

„A to je co?“

„Hořící lidé automaticky sevřou ruce do pěstí. Dokonce i u zuhelnatělé mrtvoly se stává, že je kůže na špičkách prstů natolik Zachovalá, že je možné provést identifikaci podle otisků prstů. Někdy musí hasiči z praktických důvodů jeden prst odříznout a vzít ho s sebou na technické.“

„Tomu se říká zohavení mrtvoly.“

Harry pokrčil rameny: „Když se mu podíváš na druhou ruku, uvidíš, že mu jeden prst už chybí.“

„Viděla jsem to. Vypadá to, že je uříznutý. Co to může znamenat?“

Harry popošel blíž a posvítil si kapesní svítilnou. „Rána není zacelená, a přesto skoro nekrvácí. To naznačuje, že prst byl odříznut dlouho poté, co se Lev oběsil. Někdo sem asi přišel a viděl, že Lev už odvedl práci za něj.“

„A kdo jako?“

„No, v některých zemích trestají Romové zloděje tím, že jim uříznou prst,“ vysvětlil Harry. „Pokud tedy ukradnou něco Romům, nutno podotknout.“

„Myslím, že mám dobré otisky,“ řekla Beáta a otřela si z čela pot. „Odřízneme ho?“

„Ne,“ odpověděl Harry. „Jakmile to tu budeme mít prohlédnuté, uklidíme po sobě a zmizíme. Viděl jsem na hlavní ulici telefonní budku, zavolám odtamtud anonymně na policii a nahlásím to. Až budeme zpátky v Oslu, brnkneš sem a necháš si poslat lékařskou zprávu. Nepochybuju o tom, že zemřel udušením, ale chci znát dobu smrti.“

„A co dveře?“

„S těmi toho moc nenaděláme.“

„A tvůj zátylek? Obvaz máš celý rudý.“

„Zapomeň na něj. Víc mě bolí ruka, kterou jsem si narazil, když jsem proletěl dveřmi.“

„Jak moc?“

Harry ruku opatrně zvedl a zašklebil se. „Jde to, když s ní nehýbám.“

„Tak to můžeš být rád, že nemáš Huntingtonovu chorobu.“

Dva ze tří přítomných v místnosti se zasmáli, ale jejich smích rychle utichl.

Cestou zpátky do hotelu se Beáta Harryho zeptala, jestli podle něj všechno sedí a zdá se v pořádku.

„Po technické stránce ano. Krom toho, že sebevražda mi nikdy nebude připadat v pořádku.“ Odhodil cigaretu, která vykroužila jiskřící oblouk proti téměř hmotné tmě. „Jenže já už jsem takový.“

Kapitola 29 Pokoj 316

Okno se s prásknutím otevřelo.

„Trond je pryč,“ zadrnčelo to. Vybledlým vlasům se očividně dostalo od posledně nového ošetření chemikáliemi a pod poškozenou hřívou prosvítala kůže na hlavě. „Byli jste na jihu?“

Harry zvedl opálený obličej a zamžoural na ni.

„V podstatě ano. Víte, kde je?“

„Nakládá věci do auta,“ ukázala na opačnou stranu domů. „Myslím, že se chystá odjet, chudák.“

„Hm.“

Beáta chtěla odejít, ale Harry zůstal stát. „Vy tady nejspíš bydlíte už nějakou dobu, že?“ zeptal se.

„To ano. Dvaatřicet let.“

„Takže si asi pamatujete Lva a Tronda z doby, kdy byli malí?“

„Samozřejmě. Zanechali v téhle čtvrti výraznou stopu.“ Usmála se a opřela se o parapet. „Zvlášť Lev. Skutečný casanova. Brzo jsme pochopili, že bude pro ženy nebezpečný.“

„Nebezpečný, ano. Možná znáte tu historku se starším mužem, co spadl z nadchodu?“

Obličej jí potemněl a tragickým hlasem zašeptala: „Jo jo.

I Hrozná záležitost. Slyšela jsem, že od té doby nemůže ten starý chudák pořádně chodit. Ztuhla mu kolena. Dokážete M představit, že dítě může přijít na něco tak zákeřného?“

„Hm. Byl to asi pořádnej divoch“

„Divoch?“ Zastínila si oči. „To bych zrovna neřekla. Zdvořilý, dobře vychovaný chlapec to byl. Právě to na tom bylo lak šokující.“

„A všichni tady v sousedství věděli, že to udělal on?“

„Všichni. Sama jsem ho tady viděla z okna, jak jede pryč, červená bunda na kole… A když se vrátil, mělo mi být jasné, >e se něco stalo, ten kluk byl úplně bledý.“ Otřásla se, protože studeně zavanulo. Pak ukázala na cestu.

Trond Grette přicházel proti nim s rukama visícíma podél těla. Šel stále pomaleji a pomaleji a nakonec se skoro zastavil.

„Jde o Lva, že ano?“ hlesl, když k nim konečně došel.

„Ano,“ odpověděl Harry.

„Je mrtvý?“

Koutkem oka zahlédl Harry v okně obličej s otevřenou pusou. „Ano. Je mrtvý.“

„Fajn,“ řekl Trond. Sklonil se a skryl obličej v dlaních.

Když Harry vklouzl do pootevřených dveří, stál Bjarne Møller u okna a zíral se znepokojeným výrazem ven. Harry opatrně zaklepal. Møller se otočil a rozzářil se: „Á, nazdárek.“

„Tady je zpráva, šéfe.“ Harry mrskl na Møllerův stůl zelené papírové desky.

Møller dosedl do židle, po chvíli snažení se mu podařilo směstnat příliš dlouhé nohy pod stůl a nasadil si brýle.

„Aha,“ zamumlal, když otevřel desky s nápisem SEZNAM DOKUMENTŮ. Uvnitř ležel jediný list formátu A4.

„Říkal jsem si, že nebudete chtít znát všechny detaily,“ vysvětlil Harry.

Jestli si to myslíte, určitě to tak bude,“ odvětil Møller a očima přejel výrazně izolované řádky.

Harry se díval z okna přes šéfovo rameno. Venku nebylo vidět nic, jen hustá vlhká mlha, která se válela nad městem jako použitá plena. Møller list odložil.

„Takže jste tam prostě dojeli, někdo vám řekl, kde Řezník bydlí, a vy jste ho našli, jak se houpe na provaze?“

„Zhruba tak.“

Møller pokrčil rameny. „To mi bohatě stačí, pokud máme neprůstřelný důkaz, že tohle je skutečně muž, kterého hledáme.“

„Weber dneska ráno zkontroloval otisky prstů.“

„A?“

Harry se posadil na židli. „Jsou shodné s otisky, které jsme našli na láhvi od coly, co měl lupič v ruce těsně před loupeží.“

„Můžeme si být jisti, že to je stejná láhev jako…“

„V klidu šéfe, máme jak láhev, tak muže na videu. A vy jste se ve zprávě zrovna dočetl, že máme rukou psaný dopis na rozloučenou, kde se Lev Grette k činu přiznává, ne? Ráno jsme byli v Disengrendě a informovali jsme Tronda Gretteho. Půjčil nám několik Lvových starých sešitů z půdy a Beáta je vzala ke grafologovi. Ten tvrdí, že není pochyb o tom, že dopis na rozloučenou napsala stejná osoba.“

„Dobrá, dobrá, chtěl jsem si být jenom naprosto jistý, Harry, než s tím vyrukujeme. Já jen, že tohle bude na prvních stránkách.“

„Měl byste se naučit trochu víc se radovat, šéfe.“ Harry vstal. „Právě jsme vyřešili náš největší případ za poslední dobu, takže teď by tu neměly chybět balónky a konfety.“

„To máte jistě pravdu,“ vzdychl Møller a na chvíli zaváhal, než se zeptal: „Tak proč se sám netváříte veseleji?“

„Nebudu veselý, dokud nevyřešíme i ten druhý případ, však víte.“ Harry se vydal ke dveřím. „Halvorsen a já jsme si dneska uklidili stoly a zítra začneme s Elleninou vraždou.“

Když si Møller odkašlal, zastavil se Harry mezi dveřmi. „Ano, šéfe?“

Jen bych rád věděl, jak jste přišel na to, že Řezníkem musí být Lev Grette.“

„No, oficiální verze zní, že ho Beáta poznala na videu. Chcete slyšet tu neoficiální?“

Møller si masíroval ztuhlé koleno. Do obličeje se mu vrátil ustaraný výraz. „Patrně ne.“

„Jo jo,“ pronesl Harry stojící ve dveřích House of Pain.

„Jo jo,“ opáčila Beáta, zavrtěla se na židli a mrkla směrem k záběrům běžícím na plátně.

„Tak ti děkuju za spolupráci.“

„Nápodobně.“

Harry si pohrával se svazkem klíčů. „No,“ konstatoval, „Ivarsson by neměl být naštvaný moc dlouho. Vzhledem k tomu, že to byl jeho nápad udělat z nás tým, má na tom úspěchu svůj podíl.“

Beáta se pousmála. „Ale moc dlouho jsme si to neužili.“

„A nezapomeň, co jsem říkal, víš o kom…“

„Jo.“ V očích jí zablesklo.

Harry pokrčil rameny. „Je to svině. Nemůžu si vzít na svědomí, abych tě nevaroval“

„Ráda jsem tě poznala, Harry.“

Harry za sebou nechal zapadnout dveře.

Harry vešel do bytu, položil batoh a igelitovou tašku s logem Playstation doprostřed chodby a šel si lehnout. O tři bezesné hodiny později ho probudilo zvonění telefonu. Obrátil se, na budíku svítilo 19:03, vyhoupl nohy z postele, dopotácel se do chodby, zvedl sluchátko a zabručel „Ahoj Øysteine“, ještě než se ten druhý stihl představit.

„Nazdar, kámo, sem na letišti v Káhiře,“ zahlaholil Øystein. „Měli jsme si zavolat v tuhle dobu, ne?“

„Jsi přesnost sama,“ odvětil Harry a zazíval. „A jsi opilý.“

„Opilej ne,“ zahuhňal Øystein vzrušeně. „Měl sem akorát dvě Stelly. Nebo tři. Musim tady v tý poušti dodržovat pitnej režim, víš. Sem bdělej a střízlivěj, Harry.“

„Fajn. Doufám, že máš nějaké dobré zprávy.“

„Jak říkaj doktoři, mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu. Nejdřív ti povim tu dobrou…“

„Tak jo.“

Následovala dlouhá odmlka, během níž Harry slyšel jen praskání připomínající hluboké oddychování.

„Øysteine?“

„Ano?“

„Jsem nedočkavý jako malé dítě.“

„Cože?

„Ta dobrá zpráva…“

„A jó. Jasně… Našel sem číslo toho uživatele, Harry. No problemo, jak říkaj místní. Bylo to číslo norskýho mobilu.“

„Mobilu? To jde?“

„Maily se daj posílat bezdrátově po celým světě, stačí jenom připojit písíčko k mobilu, kterej zavolá na server. To už je sakra profláklá věc, Harry.“

„O.K., ale má ten uživatel nějaké jméno?“

„Ehm… jasně že má. Ale to tady ty kluci v El-Toru neznaj, ty to účtujou jenom norskýmu operátorovi, v tomhle případě Telenoru, kterej pak zas posílá vyúčtování koncovýmu zákazníkovi. Takže sem zavolal na norský informace. A zjistil sem to jméno.“

„Ano?“ Harry byl teď naprosto bdělý.

„No a tim se dostáváme k tý ne už tak dobrý zprávě.“

„Aha?“

„Kontroloval sis během posledních tejdnů telefonní účet, Harry?“

Několik vteřin trvalo, než to Harrymu došlo. „Můj mobil? Používá ten hajzl můj mobil?“

„Už ho nemáš, jestli jsem to dobře pochopil?“

„Ne, ztratil jsem ho ten večer u… u Anny. Kurva!“

„A tebe nenapadlo, že by bylo dobrý ho zablokovat, když zmizel?“

„Nenapadlo?“ Harry zasténal. „Od té doby, co se rozjelo tohle svinstvo, mě nenapadla jediná rozumná myšlenka, Øysteine! Sorry, že takhle vyšiluju, ale je to tak primitivní. Proto jsem ten telefon u Anny nenašel. A proto má on tak navrch.“

„Omlouvám se, jestli jsem ti zkazil den.“

„Počkej,“ vyhrkl Harry najednou vesele. „Jestliže dokážeme, že má můj mobil, můžeme taky dokázat, že byl u Anny po mém odchodu!“

„Jupí!“ zajásalo to ze sluchátka. A pak, poněkud opatrněji: „Jestli to teda je důvod k radosti… Haló? Harry?“

„Jsem tady. Přemýšlím.“

„Přemejšlení je dobrá věc. Klidně si dál přemejšlej, já mám spicha s jednou kočinou jménem Stella. Vlastně s několika. A jestli mám stihnout to letadlo do Osla…“

„Měj se, Øysteine.“

Harry tam stál se sluchátkem v ruce a uvažoval, jestli jím má praštit do zrcadla před sebou. Když se druhého dne vzbudil, doufal, že rozhovor s Øysteinem se mu jenom zdál. A taky že ano. V šesti sedmi verzích.

Harry mluvil a Raskol seděl s hlavou skloněnou a opřenou o ruce. Nepohnul se ani Harryho nepřerušil, když mu Harry vyprávěl, jak našli Lva Gretteho a jak je Harryho mobilní telefon příčinou toho, že stále nemají důkazy proti Anninu vrahovi. Když skončil, sepjal Raskol ruce a pomalu zvedl hlavu: „Takže jste vyřešil svůj případ. Ale můj případ je stále nevyřešený“

„Nedívám se na to jako na váš a můj případ, Raskole. Nesu odpovědnost za to…“

„Ale já ano, spiuni,“ přerušil ho Raskol. „A já vedu vojenskou organizaci.“

„Hm. A co tím přesně míníte?“

Raskol zavřel oči. „Vyprávěl jsem vám o tom, jak král Wu pozval Sun-c’a, aby naučil dvorní konkubíny válečnému umění, spiuni?“

„No… Ne.“

Raskol se usmál. „Sun-c‘ byl intelektuál a začal ženám přesně a pedagogicky vysvětlovat pochodové povely. Když však spustily bubny, ženy nepochodovaly, jen se chichotaly a smály. ‚Nejsou-li povely pochopeny, je to generálova vina‘, prohlásil Sun-c‘ a vysvětlil jim vše znovu. Ale když dal povel pochodovat, opakovalo se totéž. ‚Není-li povelu uposlechnuto, je to chyba důstojníka‘, řekl a dal rozkaz dvěma svým mužům, kteří vybrali z řad konkubín dvě velitelky. Ty byly předvedeny a před očima ostatních zděšených žen sťaty. Když se král doslechl, že dvě jeho oblíbené konkubíny byly popraveny, onemocněl a musel několik dní ležet v posteli. Když opět vstal, jmenoval Sun-c’a vrchním velitelem ozbrojených sil.“ Raskol znovu otevřel oči. „Jaké plyne z tohoto příběhu poučení, spiuni?“

Harry neodpověděl.

„Učí nás přece, že ve vojenské organizaci musí být logika úplná a důsledky absolutní. Rezignujete-li na důsledky, budete mít dvůr plný chichotajících se konkubín. Když jste mě přišel požádat o dalších čtyřicet tisíc korun, dostal jste je, protože jsem věřil historce o fotografii v Annině botě. Protože Anna byla Romka. Když my Romové cestujeme, pokládáme na křižovatky patrin. Červený šátek ovázaný kolem větve, kost se zářezem – všechno má nějaký význam. Fotografie znamená, že někdo zemřel. Nebo zemře. O tom jste nemohl nic vědět, takže jsem věřil tomu, že mluvíte pravdu.“ Raskol položil ruce na stůl dlaněmi nahoru. „Jenže muž, který připravil o život dceru mého bratra, je volný, a když vás vidím teď, spiuni, vidím chichotající se konkubínu. Absolutní důsledky. Řekněte mi jeho jméno.“

Harry se nadechl. Dvě slova. Čtyři slabiky. Jestliže sám Albua usvědčí, jakého rozsudku se tak asi Albu dočká? Úkladná vražda motivovaná žárlivostí, devět let, na svobodě po šesti? A důsledky pro Harryho samotného? Pátrání jistě odhalí, že on jako policista skrýval pravdu, aby se vyhnul tomu, že by se podezření mohlo obrátit proti němu samotnému, zjevná léčka. Dvě slova. Čtyři slabiky. A všechny Harryho problémy by se vyřešily. A tím, kdo by musel nést absolutní důsledky, by byl Albu.

Harry odpověděl jednoslabičně.

Raskol přikývl a pohlédl na Harryho smutnýma očima. „Bál jsem se, že odpovíte takhle. Nedáváte mi tedy na výběr, spiuni. Vzpomínáte si, o čem jsem mluvil, když jste se mě ptal, proč vám věřím?“

Harry přikývl.

„Všichni mají něco, pro co žijí, že, spiuni? Něco, o co je lze připravit. No, říká vám něco číslo 316?“

Harry neodpověděl.

„Dovolte mi tedy, abych vás informoval, že 316 je číslo pokoje v hotelu International v Moskvě. Pokojská, která má na starosti příslušné patro, se jmenuje Olga. Půjde brzy do důchodu a přeje si dlouhou dovolenou u Černého moře. Do tohoto patra vedou dvě schodiště a výtah. Plus výtah pro personál. Pokoj má dvě samostatné postele.“

Harry polkl.

Raskol položil čelo na sepjaté ruce: „Ten malý spí blíž k oknu.“

Harry vstal, došel ke dveřím a zabušil na ně. Slyšel, jak se chodbou venku rozléhá ozvěna. Bušil dál, dokud neuslyšel klíč v zámku.

Kapitola 30 Vibrační vyzvánění

„Sorry, ale přijel sem, jak nejrychlejc to šlo,“ zahulákal Øystein a sjel taxíkem z okraje chodníku před Elmerovou trafikou.

„Vítej doma,“ odvětil Harry a zauvažoval, jestli autobus přijíždějící zprava pochopil, že Øystein nemá v úmyslu zastavit.

„Jedeme do Slemdalu?“ Øystein se tvářil, že neslyší zuřivé troubení autobusu.

„Ulice U Medvědí stopy. Víš, že je tady přednost?“

„Rozhod sem se jí nevyužít.“

Harry se podíval na svého kumpána. Za dvěma malými škvírkami zahlédl zarudlé oči.

„Únava?“

„Časový posun.“

„Časový rozdíl mezi námi a Egyptem je jedna hodina, Øysteine.“

„To nejmíň.“

Protože ani tlumiče, ani pera v sedadle už to nezvládaly, cítil Harry každou dlažební kostku a každou asfaltovou záplatu, když řezali zatáčky vzhůru k vile Albuových, ale nic ho zrovna teď nemohlo znepokojovat méně. Půjčil si Øysteinův telefon, vytočil číslo hotelu International a byl přepojen do pokoje 316. Telefon vzal Oleg. Harry slyšel v jeho hlase radost, když se hoch ptal, kde Harry je.

„V autě. Kde je máma?“

„Venku.“

„Myslel jsem, že k soudu půjde zase až zítra.“

„Mají schůzku se všemi advokáty na Kuzněckém mostě,“ vysvětlil Oleg dospěláckým tónem. „Vrátí se za hodinu.“

„Poslouchej mě, Olegu, můžeš mámě něco vyřídit? Řekni jí, že se musíte přestěhovat do jiného hotelu. Okamžitě.“

„Proč?“

„Protože… jsem to řekl. Jen jí to vyřiď, ano? Zavolám ještě později.“

„Dobře.“

„Hodnej kluk. Musím teď běžet.“

„Ty…“

„Co?“

„Nic.“

„Fajn. Nezapomeň to vyřídit mámě.“

Øystein zabrzdil a zajel k chodníku.

„Počkej tady,“ vyhrkl Harry a vyskočil. „Jestli se nevrátím do dvaceti minut, zavoláš na operační centrálu, na to číslo, co jsem ti dal. A řekneš jim…“

„Vrchní komisař Hole z oddělení vražd sem ihned potřebuje poslat ozbrojenou hlídku. Je mi to jasné.“

„Fajn. A jestli uslyšíš výstřel, zavoláš okamžitě.“

„Jasně. A jakej že je to film?“

Harry se podíval směrem k domu. Nebyl slyšet žádný psí Štěkot. Pomalu je předjelo tmavě modré BMW a zaparkovalo o něco dál v ulici, jinak bylo úplné ticho.

„Sám proti všem,“ odpověděl Harry tiše.

Øystein se zazubil. „To je vodvaz.“ Pak mu mezi očima naskočila ustaraná vráska. „Protože to je vodvaz, že jo? Není to jenom úplná šílenost, že ne?“

Otevřela Vigdis Albuová. Měla na sobě čerstvě vyžehlenou bílou halenku a krátkou sukni, ale podle zastřeného pohledu vypadala, jako by právě vstala z postele.

„Volal jsem vašemu muži do práce,“ vysvětlil Harry. „Řekli mi, že je dneska doma.“

„To je možné,“ odpověděla. „Jenže on tu už nebydlí.“ Propukla v smích. „Netvařte se tak překvapeně, vrchní komisaři. To vy jste sem dotáhl celou tu historku o té… té…“ Gestikulovala, jako by hledala jiné slovo, ale nakonec s úšklebkem rezignovala, jako by pro to jiné slovo ani neexistovalo: „… kurvě.“

„Můžu jít dál, paní Albuová?“

Pokrčila rameny a zatřásla jimi, jako by naznačovala, že ji z toho mrazí. „Říkejte mi Vigdis nebo jakkoli jinak, jen ne paní Albuová.“

„Vigdis.“ Harry se uklonil. „Můžu teď jít dál?“

Úzké vytrhané obočí utvořilo oblouk. Zaváhala. Pak rozhodila rukama. „Proč ne?“

Harrymu připadalo, že cítí slabý závan ginu, ale možná to byl její parfém. V domě nic nenaznačovalo, že by tu něco nebylo v pořádku – bylo tu čisto, uklizeno, vonělo to tu a ve váze na baru stály čerstvé květiny. Harry si všiml, že potah pohovky je o kapánek bělejší než posledně, kdy byl šedobílý. Z reproduktorů, které nikde neviděl, se ozývala klasická hudba.

„Mahler?“ zeptal se Harry.

„Výběr nejznámějších skladeb,“ odpověděla Vigdis. „Arne kupoval jen výběry. Všechno ostatní je nezajímavé, tvrdil vždycky.“

„Prima, že si tedy všechny ty výběry neodnesl s sebou, viďte? Mimochodem, kde je?“

„Za prvé, nic z toho, co tu vidíte, mu nepatří. A kde je, to nevím ani vědět nechci. Máte cigaretu, vrchní komisaři?“

Harry jí podal krabičku a díval se, jak zápolí s velkým stolním zapalovačem z teakového dřeva a ze stříbra. Natáhl se k ní přes stůl se svým vlastním kapesním zapalovačem.

„Děkuju. Řekla bych, že je v cizině. Někde v teple. Ale obávám se, že ne v takovém teple, jak bych si já přála.“

„Hm. Jak mám rozumět tomu, že mu tady nic nepatří?“

„Přesně tak, jak to povídám. Dům, zařízení, auto – všechno je moje.“ Prudce vyfoukla kouř. „Zeptejte se klidně mého advokáta.“

„Myslel jsem si, že to váš muž financoval…“

„Nenazývejte ho tak!“ Vigdis Albuová vypadala, jako by se pokoušela vysát z cigarety všechen tabák. „Ale ano, Arne měl peníze. Měl dost peněz na to, aby koupil tenhle dum a nábytek a kupoval auta a oblečení a chaty a šperky, které mi dával jenom proto, abych je předváděla před všemi našimi takzvanými přáteli. Jediné, co pro Arneho něco znamenalo, totiž bylo to, co si myslí ostatní. Jeho příbuzní, moji příbuzní, kolegové, sousedi, kamarádi ze školy.“ Vztek dodal jejímu hlasu tvrdý kovový nádech, jako by mluvila do megafonu. „Všichni přihlíželi fantastickému životu Arneho Albua, měli aplaudovat, když šly věci dobře. Kdyby Arne vkládal stejné množství energie do vedení společnosti jako do sklízení potlesku, možná by Albu, a.s., nešla do kytek.“

„Hm. Podle Ekonomického deníku byla firma Albu, a.s., úspěšná.“

„Albu byl rodinný podnik, žádná společnost obchodovaná na burze, která musí zveřejňovat detailní účetnictví. Arne to zařídil tak, aby to vypadalo, že odprodej majetku společnosti mu přinese zisk.“ Típla napůl vykouřenou cigaretu v popelníku. „Před pár lety se firma dostala do akutní finanční krize, a protože Arne osobně ručil za dluhy, převedl dům a ostatní majetek na mě a na děti.“

„Hm. Ale ti, co podnik koupili, za něj přece zaplatili dost.

V novinách psali třicet milionů.“

Vigdis se hořce usmála. „Takže jste uvěřil té historce o úspěšném podnikateli, který se stahuje z byznysu, protože dává přednost rodině? V tomhle je Arne dobrý, to se mu musí nechat. Řeknu to takhle – Arne se rozhodoval mezi tím, že se podniku vzdá dobrovolně, a tím, že na sebe nechá uvalit konkurz. Zvolil samozřejmě to první.“

„A těch třicet milionů?“

„Arne je šaramantní ďábel, když chce. Lidi mu snadno skočí na to, že je takový. Proto dokáže dobře vyjednával, zvlášť v situacích pod tlakem. Právě díky tomu přiměl banky a dodavatele, aby podnik udrželi při životě tak dlouho. Ve smlouvě s dodavatelem, který firmu převzal, v tom, co vlastně mělo být bezpodmínečnou kapitulací, dokázal Arne prosadit dvě věci. Že mu zůstane chata, která byla ještě pořád napsaná na něj. A přiměl kupce, aby tam uvedl cenu ve výši třiceti milionů. To poslední nic neznamenalo, protože mohli odečíst celou kupní částku od svých pohledávek za firmou Albu, a.s. Ale pro fasádu Arneho Albua to samozřejmě znamenalo hodně. Zařídil to tak, že konkurz vypadal jako skvělý prodej. A to vůbec není špatné, ne?“

Zvrátila hlavu a rozesmála se. Harry tak zahlédl pod bradou malou žilku.

„A co Anna Bethsenová?“ zeptal se.

„Jeho děvka?“ Zkřížila štíhlé nohy, odhrnula si vlasy z obličeje prstem a zahleděla se s lhostejným výrazem do prázdna. „Byla to jenom hračka. Jeho chybou bylo, že měl moc velkou chuť chlubit se svou cikánskou milenkou před kamarády. A ne všichni, které Arne považoval za kamarády, měli pocit, že jsou mu zavázáni zvláštní loajalitou, jak by se kulantně řeklo. Zkrátka – doneslo se mi to.“

„Dala jsem mu šanci. Kvůli dětem. Jsem rozumná žena.“ Podívala se na Harryho zpod těžkých víček. „Jenže on tu šanci nevyužil.“

„Možná zjistil, že je Anna víc než jen hračka?“

Neodpověděla, ale tenké rty se jí ještě víc zúžily.

„Má tu pracovnu nebo něco takového?“ zeptal se Harry.

Vigdis Albuová přikývla.

Vedla ho po schodech. „Občas se tam zamykal a sedával tam celou noc.“ Otevřela dveře podkrovní místnosti s výhledem na střechy sousedních domů.

„Pracoval?“

„Surfoval na internetu. Byl na tom úplně závislý. Tvrdil, že se dívá na auta a takové věci, ale bozi vědí.“

Harry došel k psacímu stolu a vytáhl jednu ze zásuvek. „Prázdná?“

„Odnesl si všechno, co tady měl. Vešlo se mu to do igelitky.“

„I počítač?“

„Byl to jenom laptop.“

„Ke kterému si občas připojoval mobil?“

Povytáhla obočí. „O tom já nic nevím“

„Jen mě to zajímá.“

„Chcete vidět ještě něco?“

Harry se otočil. Vigdis Albuová se opírala o zárubeň, jednu ruku nad hlavou, druhou opřenou v bok. Pocit déjá vu byl ohromující.

„Poslední otázka, paní… Vigdis.“

„Á, máte naspěch, vrchní komisaři?“

„Běží mi tam taxametr. Ta otázka je úplně prostá. Myslíte si, že ji mohl zabít?“

Podívala se na Harryho velice zamyšleně, přitom podpatkem lehce kopala do prahu. Harry čekal.

„Víte, co mi řekl jako první, když jsem mu pověděla, že vím o té jeho kurvě? ‚Vigdis, slib mi, že to nikomu neprozradíš‘. Já jsem to neměla nikomu prozradit! Pro Arneho bylo důležitější to, jestli vypadáme šťastní v očích ostatních, než jak to skutečně je. Moje odpověď zní, vrchní komisaři, že netuším, čeho je schopný. Já toho chlapa neznám.“

Harry vytáhl z náprsní kapsy vizitku. „Zavolejte mi, jestli se vám ozve nebo jestli zjistíte, kde se nachází. Okamžitě.“

Vigdis se podívala na jeho vizitku s nepatrným úsměvem na bledě růžových rtech. „Jenom tehdy, vrchní komisaři?“

Harry neodpověděl.

Na venkovním schodišti se k ní otočil. „Řekla jste tohle někdy někomu?“

„Že mi byl manžel nevěrný? Co myslíte?“

„Fajn. Jste praktická žena.“

Široce se usmála.

„Osmnáct minut,“ zašklebil se Øystein. „Kurva, už mi tu začal skákat adrenalin.“

„Když jsem byl uvnitř, vytáčel jsi moje staré mobilní číslo?“

„Jasně. Jenom to vyzvánělo.“

„Neslyšel jsem ani ň. Mobil už tam není.“

„Promiň, ale slyšel jsi o vibracích?“

„Cože?“

Øystein naznačil epileptický záchvat. „Takhle. Vibrační vyzvánění. Silent phone.“

„Ten můj stál korunu a dá se z něj akorát volat. Odnesl ho, Øysteine. Kde je to modré BMW, co parkovalo támhle dole?“

„Cože?“!

Harry si povzdechl. „Pojedeme.“

Kapitola 31 Maglite

„Tvrdíš, že po nás jde nějaký blázen, protože nemůžeš najít osobu, která zavraždila jednu jeho příbuznou?“ Ráchelin hlas v telefonu nepříjemně skřípal.

Harry zavřel oči. Halvorsen odešel k Elmerovi a on měl kancelář sám pro sebe. „V podstatě ano. Uzavřel jsem s ním dohodu. On svůj díl splnil.“

„A to znamená, že se z nás stala štvaná zvěř? Proto musím uprchnout z hotelu se svým synem, který se za několik dní dozví, jestli bude smět zůstat se svou matkou, nebo ne? Proto… proto…“ Hlas jí stoupal v rozčilené trhané škále. Nechal ji pokračovat a nepřerušoval ji. „Proč, Harry?“

„Nejstarší důvod na světě,“ odpověděl. „Krevní msta. Vendetta.“

„Co to má společného s námi?“

„Jak jsem řekl: nic. Ty a Oleg nejste cíl, jen prostředek. Tenhle muž považuje za svou povinnost pomstít vraždu.“

„Povinnost?“ Její výkřik se mu zaryl do bubínku. „Pomsta je taková ta teritoriální záležitost, kterou se vy chlapi bavíte, ale ve které nejde o závazky, jenom o puzení na úrovni neandrtálce!“

Čekal, dokud to nevypadalo, že skončila. „Je mi to líto. Ale nemůžu s tím teď nic udělat.“

Neodpověděla.

„Ráchel?“

„Ano.“

„Kde jste?“

„Jestli je pravda to, co tvrdíš, že nás tak snadno našli, nevím, jestli mám riskovat a vykládat ti to do telefonu.“

„O.K. Je to bezpečné místo?“

„Myslím, že ano.“

„Hm.“

Do linky se chvílemi mísil ruský hlas v pozadí, takže rozhovor místy připomínal radioamatérské vysílání.

„Proč mě prostě nemůžeš ujistit o tom, že jsme v bezpečí, Harry? Řekni, že si to namlouváš, že oni blufují…“ V hlase jí zazněly pochyby: „Cokoli.“

Harry si dal načas, než pomalu a zřetelně odpověděl: „Protože je třeba, aby ses bála, Ráchel. Bála dost na to, abys udělala to, co je nutné.“

„A to je?“

Harry zhluboka dýchal. „Dám to do pořádku, Ráchel. Slibu j u. Dám to do pořádku.“

Harry zavolal Vigdis Albuové hned, jak Ráchel zavěsila. Zvedla to po prvním zazvonění.

„Tady Hole. Sedíte u telefonu a čekáte na nějaký hovor, paní Albuová?“

„Co myslíte?“ Harry podle zhoršené artikulace poznal, že si po jeho odchodu musela dát nejméně několik drinků.

„Netuším. Ale rád bych, abyste ohlásila na policii, že pohřešujete svého manžela.“

„Proč? Já ho nepohřešuju.“ Krátce a smutně se zasmála. „No, musím mít důvod k vyhlášení pátrání. Můžete si vybrat – buď ohlásíte, že ho pohřešujete, nebo po něm nechám vyhlásit pátrání já. Jako po pachateli vraždy.“

Následovalo dlouhé ticho. „Nechápu, vrchní komisaři.“

„Není na tom nic k nepochopení, paní Albuová. Mám nahlásit, že jste oznámila, že ho pohřešujete?“

„Počkejte!“ vykřikla. Harry slyšel, jak se na druhém konci rozbila sklenička. „O čem to mluvíte? Po Arnem už přece pátrají.“

„Já po něm pátrám, to ano. Ale zatím jsem o tom ještě nikoho dalšího neinformoval.“

„Cože? A co ti tři kriminalisté, co přijeli po vašem odchodu?“

Harry měl dojem, že mu po páteři přejel ledový prst. Jací tři kriminalisté?“

„Copak vy spolu u policie nemluvíte? Nechtěli odejít, až jsem skoro dostala strach.“

Harry vstal ze židle. „Přijeli v modrém BMW, paní Albuová?“

„Pamatujete si, Harry, co jsem vám povídala o té paní?“

„Co jste jim řekla?“

„Co bych jim řekla. Nic jiného než to, co jsem pověděla vám, myslím. Prohlédli si pár fotek a… ano, nebyli přímo nezdvořilí, ale…“

„Co je přimělo k odchodu?“

„K odchodu?“

„Neodešli by, kdyby nenašli to, co hledali. Věřte mi, paní Albuová.“

„Harry, už mě nebaví vám pořád připomínat…“

„Přemýšlejte! Je to důležité“

„Proboha vás prosím. Neřekla jsem jim nic, vždyť to povídám. Já… ano, přehrála jsem jim vzkaz, který mi Arne nechal před dvěma dny na záznamníku. Pak odešli.“

„Tvrdila jste mi, že jste s ním nemluvila.“

„Taky že nemluvila. Jen mi tu nechal vzkaz, že si odvezl Gregora. A to byla pravda, v pozadí bylo slyšet, jak Gregor štěká.“

„Odkud volal?“

„Jak to mám vědět?“

„Muži, co vás navštívili, to každopádně pochopili. Můžete mi ten záznam přehrát?“

„Ale on tam říká jenom…“

„Buďte tak hodná a udělejte, o co vás žádám. Je to otázka…“ Harry se pokusil najít způsob, jak to vyjádřit jinak, ale vzdal to: „… života a smrti.“

O dopravě Harry opravdu neměl moc ponětí. Věděl, že výpočty prokázaly, že výstavba dvou tunelů nedaleko Vinterbrø a prodloužení dálnice odstraní zácpy na E6 jižně od Osla. Netušil, že nejdůležitějším argumentem pro tuto miliardovou investici nebyli voliči pendlující z Mossu a Drøbaku do Osla, nýbrž bezpečnost dopravy, a že ve vzorci, který silniční správní úřady použily pro výpočet přínosu pro společnost, byl lidský život oceněn na 20,4 milionu korun včetně zásahu záchranné zdravotnické služby, odklonu dopravy a ztráty budoucích daňových příjmů. Protože když se Harry zasekl na E6 v Øysteinově mercedesu, neměl potuchy, nakolik by v tu chvíli ocenil lidský život Arneho Albua. A rozhodně nevěděl, co by bylo možné získat, kdyby ho zachránil. Věděl jen to, že si nemůže tu ztrátu, která mu hrozí, dovolit. V žádném případě. Takže bylo lepší radši moc nepřemýšlet.

Nahrávka, kterou mu Vigdis Albuová pustila do telefonu, byla jen pětivteřinová a obsahovala jedinou cennou informaci. Ale ta stačila. Nebylo to nic z těch osmi krátkých slov, která Arne Albu vyslovil, než zavěsil: „Odvezl jsem si Gregora. Jen abys to věděla.“

Ani Gregorův frenetický štěkot v pozadí.

Byly to chladné skřeky. Skřeky racků.

Už padla tma, když se objevila cedule s výjezdem na Larkollen.

Před chatou stál Jeep Cherokee, ale Harry pokračoval dál až k obratišti. Ani tam nebylo žádné modré BMW. Zaparkoval přímo pod chatou. Nemělo smysl plížit se k chatě potají, psí štěkání slyšel, už když stočil okénko na cestě o kus níž.

Harrymu bylo jasné, že si měl vzít s sebou zbraň. Ne proto, že by existoval důvod se domnívat, že je Arne Albu ozbrojený, nemohl vědět, že tu jde o jeho život – či lépe řečeno o smrt. Jenže Arne a Harry už nebyli v téhle hře jedinými aktéry.

Harry vystoupil z vozu. Teď neviděl ani neslyšel žádné racky, možná vydávají zvuky jenom za denního světla, pomyslel si.

Gregor byl přivázaný k zábradlí schodiště před vstupními dveřmi. Zuby se mu leskly v měsíčním světle a v Harryho stále bolavém zátylku vyvolávaly mrazení. Přesto se přinutil pokračovat dlouhými klidnými kroky směrem ke štěkajícímu psovi.

„Pamatuješ si mě?“ zašeptal Harry, když došel tak blízko, že se mohl dotknout páry, v kterou se srážel psův dech. Řetěz za Gregorem napjatě vibroval. Harry si sedl na bobek a k jeho překvapení štěkot postupně ustával. Chraptivý zvuk naznačoval, že zvíře už nějakou chvíli štěká. Gregor předsunul přední tlapy, svěsil hlavu a úplně zmlkl. Harry vzal za kliku. Dveře byly zamčené. Naslouchal. Slyší tam uvnitř hlasy? V pokoji bylo světlo.

„Arne Albu!“

Žádná odpověď.

Harry počkal a zkusil to znovu.

Klíč neležel v lampě. Harry si tedy vybral kámen přiměřené velikosti, přelezl zábradlí na verandu, rozbil sklo jednoho z okének dělených dveří, strčil dovnitř ruku a otevřel.

V pokoji neviděl žádné stopy zápasu. Jen rychlého odjezdu. Na stole ležela rozevřená kniha. Harry ji zvedl. Shakespearův Macbeth. Jeden řádek byl zakroužkován modrým perem. Já nemám slov‘ můj hlas je teď v mém meči.“ Rozhlédl se, ale nikde neviděl pero.

Jen postel v nejmenší ložnici byla použitá. Na nočním stolku ležel magazín pro muže.

V kuchyni slabě šumělo malé rádio, které bylo přibližně naladěno na stanici P4. Harry ho vypnul. Na lavici ležel rozmražený roštěnec s brokolicí, ještě pořád zabalený do igelitu. Harry ho vzal a vyšel do závětří. Něco škrabalo na dveře, Harry otevřel. Zíral na něj pár hnědých psích očí. Nebo lépe řečeno na roštěnec, který sotva stihl přistát s vlhkým mlasknutím na schodech, než byl rozerván na kusy.

Harry si prohlížel lačného psa a přitom dumal o tom, co by měl udělat. Jestli se vůbec dá něco dělat. Arne Albu nečte Williama Shakespeara, tím si byl jist.

Když zmizelo poslední vlákno masa, začal Gregor s novou silou štěkat směrem k cestě. Harry došel k zábradlí, odvázal řetěz a sotva se udržel na vlhkém podkladě na nohou, jak se mu Gregor snažil vyškubnout. Pes ho táhl dolů po cestičce, přes cestu a dolů po příkré stráni, kde Harry zahlédl černé vlny tříštící se o pobřežní skaliska, která bíle svítila v záři polovičního měsíce. Prodírali se vysokou mokrou trávou, která se Harrymu lepila na lýtka, jako by je chtěla zadržet, ale Gregor zastavil, až když Harrymu pod martenskami začaly křupat drobné kamínky a písek. Kupírovaný ocas mu trčel přímo vzhůru. Stáli na pláži. Byl příliv, vlny dopadaly až téměř k tuhé trávě a hučely, jako by pěna, která zůstávala na písku, když se voda odvalila, obsahovala oxid uhličitý. Gregor se opět rozštěkal.

„Odplul odsud na lodi?“ zeptal se Harry napůl Gregora, napůl sebe. „Sám, nebo měl doprovod?“

Nikdo mu neodpověděl. I tak bylo jasné, že tu stopa končí. Ale když Harry zatáhl za obojek, nechtěl se velký rotvajler hnout. Harry tedy zapnul svoji svítilnu Maglite a namířil ji na moře. Neviděl nic než bílé řady vln připomínající proužky kokainu na černém zrcadle. Dno se tu očividně svažovalo pozvolna. Harry znovu zatáhl za vodítko, ale vtom začal Gregor hrabat tlapami v písku a zoufale výt.

Harry vzdychl, zhasl svítilnu a vrátil se do chaty. Uvařil si v kuchyni hrnek kávy a přitom poslouchal vzdálený štěkot. Poté, co hrnek vypláchl, sešel znovu na pláž a našel mezi skalisky v závětří prohlubeň, kam se usadil. Zapálil si cigaretu a snažil se přemýšlet. Pak si přitáhl k tělu kabát a zavřel oči.

Jedné noci, když ležel v její posteli, mu Anna něco pověděla. Muselo to být ke konci oněch šesti týdnů – a on musel být střízlivější než obvykle, když si to pamatoval. Řekla mu, že její postel je loď a že ona a Harry jsou dva osamělí trosečníci, kteří plují na moři a mají děsivý strach, že by mohli zahlédnout pevnou zem. Stalo se právě tohle? Zahlédli zem? Nepamatoval si to tak, vzpomínal na to spíš, jako by vystoupil skokem přes palubu. Ale možná si to pamatuje špatně.

Zavřel oči a pokoušel se vybavit si její obrázek. Ne z té doby, kdy byli trosečníci, ale z doby, kdy ji viděl naposledy. Večeřeli. Očividně. Nalila mu – víno? Ochutnal ho? Očividně. Dolila mu. Ztratil pojem o věcech. Sám si dolil. Smála se mu. Políbila ho. Tancovala mu. Šeptala mu do ucha něžnosti jako kdysi. Svalili se na postel a odvázali se. Bylo to pro ni opravdu snadné? A pro něj?

Ne, tak to být nemohlo.

Jenže Harry nevěděl, nebo ano? Nemohl s jistotou zavrhnout to, že neležel s blaženým úsměvem na rtech v posteli v ulici Sanssouci, protože znovu nalezl dávnou milenku, zatímco Ráchel nespala a zírala v posteli v Moskvě do hotelového stropu, protože možná ztratí své dítě.

Harry se přikrčil. Syrový studený vítr jím profukoval, jako by byl duch. Byly to myšlenky, které doposud dokázal ze svého života vytěsňovat, ale teď ho přepadly všechny najednou: jestliže neví, zda je schopen zradit to, čeho si v životě nejvíc cení, jak může vědět, jestli neudělal i něco jiného? Aune tvrdí, že opilost jen posiluje nebo oslabuje to, co se v člověku už skrývá. Ale kdo ví jistě, co má člověk v sobě?

Lidé nejsou roboti a chemie mozku se postupem času mění. Kdo má kompletní inventární seznam toho, co by člověk – za správných okolností a při špatné medikaci – dokázal udělat?

Harry se otřásl a zaklel. Už to má. Už ví, proč musí najít Arneho Albua a získat od něj doznání, než ho pronásledovatelé umlčí. Ne proto, že by mu policejní práce přešla do krve, ani proto, že by se pro něj spravedlnost stala osobní záležitostí. Ale proto, že to prostě musí vědět. A Arne Albu je jediný, kdo mu to může říct.

Harry opět semkl víčka, vítr slabě hvízdal o žulu nad vláčným, monotónním rytmem vln.

Když oči opět otevřel, už nebyla tma. Vítr rozfoukal mraky na nebi a nad Harrym matně svítily hvězdy. Měsíc se posunul. Harry se podíval na hodinky. Sedí tady skoro hodinu. Gregor zběsile štěkal směrem k vodě. Harry ztuhle vstal a dopotácel se k psovi. Měsíční gravitaci se dostalo nové adresy, voda poklesla a Harry vstoupil na to, co se teď stalo širokou písčitou pláží.

„Pojď, Gregore, tady nic nenajdeme.“

Pes sklapl tlamu, když Harry sáhl po obojku. Harry automaticky o krok uskočil. Zamžoural nad vodu. Měsíční světlo se v černi třpytilo, ale Harry zahlédl něco, co neviděl, když byla voda na maximu. Vypadalo to jako vrchol dvou uvazovacích kůlů sotva vyčnívajících nad hladinu. Harry došel až k okraji moře a znovu zapnul svítilnu.

„Kristepane,“ zašeptal.

Gregor skočil do vody a Harry se brodil za ním. Ke kůlům to bylo deset metrů, ale přesto voda nesahala Harrymu výš než do půli lýtek. Zíral na pár bot. Ručně šité, italské. Harry namířil svítilnu dolů do vody, kde se světlo odrazilo od modrobílých nahých lýtek trčících vzhůru jako dva bledé náhrobky.

Harryho výkřik odnesl vítr a okamžitě zanikl v burácení vln. Ale svítilna, kterou zahodil a kterou voda pohltila, zůstala ležet na písčitém dně a svítila tam ještě skoro čtyřiadvacet hodin. A když malý chlapec, který ji následujícího léta našel, přiběhl ke svému otci, sežrala už voda černý nátěr a nikdo z nich si nespojil svítilnu Mini Maglite s groteskním nálezem mrtvoly v loňském roce, o kterém se psalo v novinách, ale který nyní, v letním slunci, připadal všem na hony vzdálený.

ČÁST V.

.

Kapitola 32 David Hasselhoff

Ranní světlo prosvítalo nad fjordem mezerou mezi mraky n vrstvou, kterou Tom Waaler nazýval božím světlem, jako bílý sloup. Takové fotografie často visívaly na stěnách v norských domácnostech. Tom Waaler překročil plastovou pásku uzavírající místo činu. Většina těch, co ho znali, by řekla, že v jeho povaze je pásku přeskočit, a ne ji podlézt. Což mohla být pravda. Ovšem naprosto mylný byl onen první předpoklad: Tom Waaler nevěděl totiž o nikom, kdo by ho znal. A měl v úmyslu to tak i nadále nechat.

Zvedl malý digitální fotoaparát k ocelově modrým sklům slunečních brýlí značky Police, jichž měl doma tucet. Honorář od jednoho vděčného zákazníka. Fotoaparát taktéž. Rámeček zachytil díru v zemi a mrtvolu ležící vedle. Byla oblečená do černých kalhot a košile, která bývala kdysi bílá, ale teď byla hnědá od bahna a písku.

„Nový snímek do soukromé sbírky?“ To byl Weber.

„Tohle je novinka,“ odpověděl Waaler, aniž vzhlédl. „Mám rád vrahy s fantazií. Už jste oběť identifikovali?“

„Arne Albu. 42 let. Ženatý, tři děti. Měl očividně dost peněz. Patřila mu chata tady za rohem.“

„Viděl nebo slyšel někdo něco?“

„Naši teď obcházejí okolí. Ale sám vidíte, jak opuštěné to tu je.“

„Možná někdo tamhle v hotelu?“ Waaler ukázal na velkou žlutou dřevěnou budovu na konci pláže.

„Pochybuju,“ odvětil Weber. „V téhle roční době tady nebydlí ani noha.“

„Kdo toho chlápka našel?“

„Upozornil nás anonymní telefonát z budky v Mossu. Nás i policii v Mossu.“

„Vrah?“

„Neřekl bych. Tvrdil, že když šel večer se psem na procházku, uviděl, jak z moře trčí pár nohou.“

„Mají ten hovor zaznamenaný?“

Weber zavrtěl hlavou. „Nevolal na tísňovou linku.“

„Co se z tohohle dá zjistit?“ Waaler pokývl směrem k mrtvole.

„Lékaři pak sepíšou zprávu, ale podle mě to vypadá, že byl pohřben zaživa. Žádné vnější známky tělesného násilí, ale krev v nose a v ústech a prasklé žilky v očích svědčí o značném nahromadění krve v hlavě. Navíc jsme hluboko v jícnu našli písek, což poukazuje na to, že když byl zahrabán, dýchal.“

„Jasně. Ještě něco?“

„Pes byl přivázaný před jeho chatou, která stojí támhle nahoře. Obrovský hnusný rotvajler. V překvapivě dobré formě. Vchodové dveře nebyly zamčené. Uvnitř v chatě také žádné stopy zápasu.“

„Jinak řečeno napochodovali rovnou dovnitř, namířili na něj zbraň, uvázali psa, chlapovi vyhrabali jámu a požádali ho, aby do ní laskavě vlezl…“

„Jestli jich bylo víc ovšem.“

„Obrovský rotvajler, půldruhého metru hluboká jáma… Myslím, že to je jisté, Webere.“

Weber neodpověděl. Nikdy neměl nic proti tomu pracovat s Waalerem, ten kluk je výjimečný kriminalistický talent a jeho výsledky mluví samy za sebe. Ale to neznamenalo, že by ho musel mít rád. I když že by ho rád neměl, nebyl správný výraz. Bylo v tom něco jiného, něco, kvůli čemu si člověk po chvíli vzpomněl na takové ty obrázky najdi sedm nesmyslů, kde člověk nedokáže označit to, co je špatně, ale přesto ví, že něco špatně je. Něco je špatně, to je ten správný výraz.

Waaler si přidřepl vedle mrtvého. Věděl, že ho Weber nemá rád. Nevadilo mu to. Weber byl starý policista z kriminalisticko-technického oddělení, který se nikam necpal a u něhož se nedalo předpokládat, že by mohl nějakým způsobem ovlivnit Waalerovu kariéru nebo život vůbec. Krátce řečeno to byl člověk, jehož oblíbencem Waaler být nepotřeboval.

„Kdo ho identifikoval?“

„Přišli se sem podívat nějací místní,“ odpověděl Weber. „Poznal ho majitel obchodu s potravinami. Zastihli jsme v Oslu manželku oběti a dovezli jsme ji sem. Potvrdila, že je 10 Arne Albu.“

„A kde je teď?“

„V chatě.“

„Už s ní někdo mluvil?“

Weber pokrčil rameny.

„Rád bývám první,“ poznamenal Waaler, předklonil se a pořídil detailní snímek obličeje mrtvého.

„Ten případ spadá pod policejní ředitelství v Mossu. Nás přivolali jen na pomoc.“

„Ale zkušenosti máme my,“ odpověděl Waaler. „Vysvětlil to těm sedlákům někdo zdvořile?“

„Někteří z nás už nějaké ty vraždy vyšetřovali,“ pronesl hlas za nimi. Waaler vzhlédl a podíval se na usmívajícího: „A muže v černé kožené policejní bundě. Na výložkách měl jednu hvězdičku se zlatými plamínky.“

„No hard feelings,“ zasmál se vrchní komisař. „Jmenuju se Paul Sørensen. A vy musíte být vrchní komisař Waaler.“

Waaler pokývl a tvářil se, že přehlédl Sørensenův náznak k podání ruky. Neměl rád tělesný kontakt s neznámými muži. Vlastně ani s těmi, které znal. Ženy byly úplně jiný případ. Tedy v každém případě dokud vše bylo v jeho režii. A to obvykle bylo.

„Nic takového jste ještě nikdy nevyšetřovali, Sørensene,“ zabručel Waaler, vytáhl mrtvému oční víčko a odhalil rudou oční bulvu. „Tohle není bodnutí nožem v hospodě nebo nešťastný výstřel v opilosti. Proto jste nás zavolali, ne?“

„Ano, nevypadá to jako lokální záležitost,“ odpověděl Sørensen.

„Tak v tom případě navrhuju, abyste tady vy i vaši lidi drželi v tichosti stráž, a já si půjdu promluvit s manželkou mrtvého.“

Sørensen se zasmál, jako by Waaler právě odvyprávěl dobrý vtip, ale přestal, když spatřil Waalerovo zvednuté obočí nad brýlemi značky Police. Tom Waaler vstal a vydal se směrem k policejním zábranám. Počítal pomalu do tří, pak vykřikl, aniž se otočil: „A přeparkujte to policejní auto, které jsem viděl stát nahoře na obratišti, Sørensene. Naši technici hledají stopy vrahova automobilu. Předem díky.“

Nepotřeboval se otáčet, aby věděl, že Sørensenovi zmizel smích z prosťáčkovského obličeje. Místo činu právě převzalo osloské policejní ředitelství.

„Paní Albuová?“ zeptal se Waaler, když vešel do obývacího pokoje. Rozhodl se, že to chce mít rychle z krku. Měl jít na oběd s jednou slibnou dívkou a rande nehodlal zmeškat.

Vigdis Albuová zvedla hlavu od fotoalba, kterým listovala. „Ano?“

Waalerovi se líbilo to, co viděl. Velice pěstěné tělo, sebevědomá pozice při sezení, našlechtěná jako Ivana Trumpová a třetí knoflíček na halence rozepnutý. A líbilo se mu to, co slyšel. Měkký hlas, jako stvořený pro specifická slova, která s radostí nutil své ženy vyslovovat. A líbila se mu ústa, v nichž už zahlédl naději, že z nich tato slova uslyší vycházet.

„Vrchní komisař Tom Waaler,“ představil se a posadil se šikmo naproti ní. „Chápu, jaký šok to pro vás musel být. A i když to zní jako klišé a pro vás to nejspíš teď nic neznamená, mám prostě chuť říct, že s vámi soucítím. Sám jsem totiž nedávno ztratil velmi blízkou osobu.“

Vyčkával. Nakonec musela vzhlédnout a on mohl zachytit její pohled. Byl zastřený a Waaler si nejprve myslel, že to způsobily slzy. Až když odpověděla, pochopil, že je opilá: „Máte cigaretu, konstáble?“

„Říkejte mi Tom. Nekouřím. Bohužel.“

„Jak dlouho tu musím zůstat? Tome?“

„Zařídím to tak, abyste odsud mohla odjet co nejrychleji. Musím vám jen nejprve položit několik otázek. Ano?“

„Ano.“

„Fajn. Netušíte, kdo by si mohl přát smrt vašeho muže?“

Vigdis Albuová si položila bradu do dlaně a pohlédla z okna. „Kde je ten druhý konstábl, Tome?“

„Pardon?“

„Neměl by tady teď být?“

„Jaký konstábl, paní Albuová?“

„Harry. On přece vyšetřuje tenhle případ, ne?“

Nejhlavnějším důvodem, proč Tom Waaler udělal rychlejší kariéru u policie než kdokoli jiný z jeho ročníku, bylo to, že pochopil, že nikdo, dokonce ani obhájci, se neptají, jakým způsobem byly opatřeny důkazy, jestliže tyto důkazy dostatečně zřetelně prokazují vinu. Dalším velmi důležitým důvodem bylo to, že měl citlivé chlupy na zátylku. Samozřejmě se stávalo, že občas nereagovaly, když reagovat měly. Ale nikdy se nestávalo, že by reagovaly, když reagovat neměly. A teď reagovaly.

„Mluvíte o Harrym Holeovi, paní Albuová?“

„Tady mi zastavte.“

Tomu Waalerovi se hlas nadále líbil. Zajel k chodníku, předklonil se na sedadle a vzhlédl k růžovému domu trůnícímu na vrcholu kopce. Dopolední slunce se v zahradě odráželo v něčem, co připomínalo zvíře.

„Bylo to od vás velice laskavé,“ usmála se Vigdis Albuová, „Jak to, že jste přiměl toho Sørensena, aby mě nechal jít, tak to, že jste mě odvezl domů.“

Waaler se vřele usmál. Věděl, že to bylo vřele. Řada lidí tvrdila, že se podobá Davidu Hasselhoffovi z Pobřežní hlídky, že má stejnou bradu, tělo i úsměv. Zhlédl ten seriál a pochopil, co tím mysleli.

„To já děkuju,“ odvětil.

Byla to pravda. Během jízdy z Larkollenu se dozvěděl několik zajímavých věcí. Například to, že se Harry Hole snaží najít důkazy pro to, že její muž zavraždil Annu Bethsenovou, což je – pokud si dobře vzpomíná – ta žena, která nedávno spáchala sebevraždu v ulici Sanssouci. Případ byl vyřešen a uzavřen, sám Waaler došel k závěru, že to byla sebevražda, a sepsal hlášení. Takže po čem ten blázen Hole jde? Snaží se o pomstu za starou nevraživost? Snaží se dokázat, že Anna Bethsenová se stala obětí kriminálního činu proto, aby jeho – Toma Waalera – zkompromitoval? To by bylo tomu praštěnému alkáčovi nepochybně podobné, jenže Waalerovi nebylo úplně jasné, proč by Hole investoval tolik energie do případu, v kterém by přinejhorším odhalil jen to, že Waaler se závěrem prostě trochu moc pospíchal. Myšlenku, že by Harryho motivem byla prostě jenom snaha případ vyřešit, okamžitě zamítl, na takové věci plýtvají policisté volným časem jen ve filmech.

Skutečnost, že Harryho podezřelý byl teď sám zavražděn, samozřejmě otevírala řadu alternativních odpovědí. Waaler nevěděl jaké, ale protože chlupy na zátylku mu napovídaly, že to má co dělat s Harrym Holem, měl zájem to zjistit. Takže když se Vigdis Albuová zeptala, jestli chce jít Tom Waaler k ní na kafe, nepřiměla ho nabídku přijmout především vtíravá myšlenka na novopečenou vdovu, nýbrž to, že tohle by mohla být šance, jak setřást muže, který mu dýchá na krk už – jak dlouho to je? Osm měsíců?

Uplynulo osm měsíců, ano. Osm měsíců od doby, kdy kriminalistka Ellen Gjeltenová kvůli jednomu z přehmatů Sverreho Olsena odhalila, že Tom Waaler je hlavní osobou stojící za organizovaným pašováním zbraní do Osla. Když Waaler Olsenovi přikázal, aby ji vyřídil, než to, co ví, řekne někomu dalšímu, muselo mu být samozřejmě jasné, že se Hole nikdy nevzdá, dokud nenajde toho, kdo ji zabil. Proto se sám postaral o to, aby byla na místě činu nalezena Olsenova čepíce, a o to, aby byl hlavní podezřelý zabit „v sebeobraně“ během zatčení. Žádná vodítka neukazovala proti němu samotnému, přesto měl Waaler občas nepříjemný pocit, že Hole je mu na stopě. A že může být nebezpečný.

„V domě je tak prázdno, když jsou všichni pryč,“ pronesla Vigdis Albuová, zatímco odemykala.

Jak dlouho jste… ehm, sama?“ zeptal se Waaler, když ji následoval po schodech nahoru do obývacího pokoje. Nadále se mu líbilo to, co viděl.

„Děti jsou u mých rodičů v Nordby. Měly tam zůstat, dokud se všechno nevrátí k normálu.“ Vzdychla a klesla do jednoho z hlubokých křesel. „Potřebuju drink. Pak jim musím zavolat.“

Tom Waaler zůstal stát a díval se na ni. Posledními slovy všechno zničila, to drobné chvění, které tam bylo, zmizelo. A najednou vypadala také mnohem starší. Možná z ní začalo vyprchávat alkoholové opojení. To vyhladilo vrásky a změkčilo ústa, která nyní ztvrdla v křivou, růžově namalovanou štěrbinu.

„Posaďte se, Tome. Uvařím nám kafe.“

Waaler dosedl ztěžka na pohovku, zatímco Vigdis zmizela v kuchyni. Roztáhl nohy a všiml si vybledlé skvrny na potahu. Připomněla mu skvrnu na jeho vlastní pohovce, tu od menstruační krve.

Při tom pomyšlení se usmál.

Pomyšlení na Beátu Lønnovou.

Sladká, nevinná Beáta Lønnová, sedící na opačné straně konferenčního stolku a hltající každé jeho slovo, jako by to byly kostky cukru do jejího caffé latté, holčičího pitíčka. Myslím si, že nejdůležitější je mít odvahu být sám sebou. Nejdůležitější ve vztahu je upřímnost, nemyslíš? U mladých dívek bývalo občas složité poznat, jak nízkou nebo vysokou laťku by měl člověk nasadit při výběru rádoby chytrých klišé, ale u Beáty se trefil přesně na střed. Pasivně se za ním ploužila domů, kde jí připravil pití, které bylo všechno jiné jen ne holčičí.

Musel se smát. I den poté si Beáta Lønnová myslela, že za její okno může to, že byla unavená a že pití bylo o trochu silnější, než je zvyklá. Správné dávkování je základ.

Ale to nejkomičtější se nicméně přihodilo, když vešel ráno do obýváku a ona drhla vlhkým hadříkem pohovku, kde si předchozího večera dali první rundu, než Beáta odpadla a začala opravdická zábava.

„Omlouvám se,“ špitla téměř s pláčem. „Všimla jsem si toho až teď. Je to trapné, myslela jsem si, že to dostanu až příští týden.“

„To nevadí,“ odpověděl a pohladil ji po tváři. „Jen když se pokusíš ten flek odstranit.“

Pak musel rychle odejít do kuchyně. Pustil kohoutek a rachotil kuchyňskými dvířky, aby přehlušil smích. Zatímco Beáta Lønnová dál drhla skvrnu od menstruační krve po Lindě. Nebo to byla Karen?

Vigdis zavolala z kuchyně. „Dáváte si do kávy mléko, Tome?“ Její hlas zněl tvrdě a trochu snobsky. Navíc už se dozvěděl všechno, co potřeboval.

„Právě jsem si vzpomněl, že mám ve městě schůzku,“ řekl. Otočil se a uviděl ji, jak stojí ve dveřích do kuchyně se dvěma šálky kávy a velkýma udivenýma očima. Jako by jí dal facku. Pohrával si s tou myšlenkou.

„Navíc potřebujete být trochu sama,“ dodal a vstal. „Já vím, jak už jsem říkal, sám jsem nedávno ztratil blízkého člověka.“

„To je mi líto,“ odvětila Vigdis ochable. „Ani jsem se nezeptala koho.“

Jmenovala se Ellen. Kolegyně. Měl jsem ji moc rád.“ Tom Waaler sklonil hlavu ke straně a podíval se na Vigdis, která se na něj nejistě usmála.

„Na co myslíte?“ zeptala se.

„Na to, že sem možná někdy zajedu a podívám se, jak se vám daří.“ Usmál se nadmíru vřele, nasadil svůj nejlepší úsměv á la David Hasselhoff a pomyslel si, jak chaotický by svět byl, kdyby si lidé uměli vzájemně číst myšlenky.

Kapitola 33 Dysosmie

Začala odpolední špička a na ulici Grønlandsleiret defilovaly kolem policejního ředitelství pomalu automobily a nezaměstnaní. Na větvi seděla zpěvuška, dívala se, jak se poslední list utrhl, pak vzlétla a proletěla kolem okna zasedací místnosti v pátém patře.

„Nejsem žádný slavnostní řečník,“ začal Bjarne Møller a ti z přítomných, kteří už slyšeli Møllera mluvit na veřejnosti dříve, souhlasně přikývli.

Láhev šumivého vína Opera za sedmdesát devět korun, čtrnáct zatím ještě stále zabalených plastových pohárků a všichni, kteří se podíleli na pátrání po Řezníkovi, čekali, až Møller domluví.

„Za prvé mám vyřídit pozdravy z radnice, od starosty a policejního ředitele a poděkovat všem za dobře odvedenou práci. Byli jsme – jak víte – pod silným tlakem, když nám došlo, že máme co do činění se sériovým lupičem…“

„Nevěděl jsem, že existují i jiní!“ vykřikl Ivarsson a sklidil smích. Našel si místo úplně vzadu u dveří, kde měl přehled o celém shromáždění.

„Ne, kdepak,“ usmál se Møller. „Chtěl jsem tím jenom říct… ano, však víte… jsme rádi, že to celé máme za sebou. A než si připijeme šampaňským a půjdeme domů, chci vyslovit zvláštní poděkování osobě, které patří hlavní zásluhy…“

Harry na sobě cítil pohledy ostatních. Nenáviděl demonstrace tohohle druhu. Šéfovy proslovy, proslovy věnované šéfovi, poděkování klaunům, divadlo triviality.

„Runemu Ivarssonovi, který vedl vyšetřování. Gratuluju, Rune.“

Salva potlesku.

„Možná bys rád řekl pár slov, Rune?“

„Ne, díky,“ procedil Harry mezi zuby.

„Ano, díky,“ odpověděl Ivarsson. Shromáždění se k němu otočilo. Odkašlal si. „Bohužel nemám takové privilegium jako ty Bjarne, když můžeš prohlásit, že nejsi žádný slavnostní řečník. Protože to já jsem.“ Další smích. „A jako zkusmý slavnostní řečník z jiných vyřešených případů vím, že děkování nalevo i napravo je unavující. Policejní práce je, jak je nám všem známo, práce týmová. Cti dotlačit balón do brány se dostalo Beátě a Harrymu, ale na přípravných pracích se podíleli všichni.“

Harry nedůvěřivě sledoval, jak shromáždění opět souhlasně přikyvuje.

„Proto děkuji všem.“ Ivarsson přejel pohledem po přítomných, očividně s úmyslem, aby každý z nich měl dojem, že poděkování patří i jemu osobně, a pak bodrým hlasem zvolal: „Tak, a teď honem bouchneme tohleto šampaňské!“

Někdo mu poslal láhev, a když jí důkladně zatřepal, začal vytahovat zátku.

„Tohle fakt nevydržím,“ zašeptal Harry Beátě. „Zdrhám.“

Podívala se na něj vyčítavě.

„Pozor!“ Zátka trefila strop. „Vezměte si všichni skleničku!“

„Sorry,“ šeptl znovu Harry, „uvidíme se zítra.“

Zaběhl si do kanceláře pro kabát. Ve výtahu cestou dolů se opřel o stěnu. Dnes v noci spal v chatě Albuových sotva pár hodin. V šest ráno dojel na nádraží v Mossu, našel telefonní automat a číslo policie v Mossu a ohlásil nález mrtvoly v moři. Věděl, že požádají osloské policejní ředitelství o pomoc. Když se vrátil kolem osmé do Osla, usadil se proto v kavárně v Ullevållské ulici a pil cortado tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že věc byla svěřena někomu jinému a on může bezpečně vyrazit do kanceláře.

Dveře výtahu se otevřely a Harry vyšel ven na chodbu, Potom hlavními dveřmi ven na ulici. Ven do chladného jasného osloského podzimního vzduchu, o němž se tvrdí, že je mnohem znečištěnější než v Bangkoku. Harry si připomněl, že není žádný spěch, a přinutil se jít pomalu. Dnes nechtěl na nic myslet, jen spát a doufat, že se mu nebude nic zdál, a vzbudit se ráno a mít všechny dveře za sebou zavřené.

Všechny s výjimkou jedněch. Těch, které se nikdy zavřít nedají, které nikdy zavřít nechce. Ale na to bude myslet až zítra. Zítra se s Halvorsenem vydají na procházku kolem řeky Aker. Zastaví se u stromu, kde ji našli. Provedou posté rekonstrukci. Ne proto, že by na něco zapomněli, ale proto, aby si připomněli ten pocit, aby v nosních dírkách opět ucítili ten pach. Už teď se toho děsil.

Zvolil úzkou cestičku přes trávník. Zkratku. Nedíval se směrem k šedé budově věznice po své levé ruce. Tam, kde Raskol patrně pro tentokrát balí šachovnici. V Larkollenu ani jinde nenajdou nikdy nic, co by usvědčovalo tohohle Roma nebo některého z jeho nádeníků, a to ani tehdy, pokud by si vyšetřování vzal na starosti Harry. Můžou si pátrat do aleluja. Řezník je mrtvý. Arne Albu je mrtvý. Spravedlnost je jako voda, řekla jednou Ellen. Vždycky si najde cestičku. Věděli, že to není pravda, ale v každém případě to byla lež, v níž mohl člověk občas najít útěchu.

Harry slyšel sirény. Houkaly už dlouho. Bílé policejní vozy ho míjely s otáčejícími se modrými majáčky a mizely ulicí Grønlandsleiret. Pokoušel se nemyslet na cíl jejich výjezdu. Pravděpodobně to nebyla jeho věc. A pokud ano, tak počká. Do zítřka.

Tom Waaler konstatoval, že přišel příliš brzy, že obyvatelé bledě žlutého blokového domu dělají jiné věci a nesedí přes den doma. Právě stiskl nejspodnější a poslední zvonek a odvracel se, že půjde, když uslyšel zastřený kovový hlas:

„Haló?“

Waaler se bleskurychle otočil zpět. „Dobrý den, vy jste…“ Podíval se na jmenovku vedle zvonku. „Astrid Monsenová?“

O dvacet vteřin později stál na podestě schodiště a viděl, jak se na něj zpoza bezpečnostního řetězu škvírou dívá vydržený pihovatý obličej.

„Můžu jít dál, slečno Monsenová?“ zeptal se a odhalil zuby á la David Hasselhoff speciál.

„Raději ne,“ pípla. Možná neviděla Pobřežní hlídku.

Podal jí svůj průkaz.

„Přišel jsem se vás zeptat na něco ohledně smrti Anny Bethsenové. Nejsme si už tak úplně jistí, že to byla sebevražda. Vím, že jeden můj kolega ohledně toho pátral tak hochu na vlastní pěst, a já bych rád věděl, jestli jste s ním mluvila.“

Tom Waaler slyšel, že zvířata, zvláště šelmy, dokážou vycítit strach. To ho neudivovalo. Jeho udivovalo to, že ne všichni jsou schopni cítit strach. Strach má stejně prchavý ‚i hořký odér jako býčí moč.

„Čeho se bojíte, slečno Monsenová?“

Zorničky se jí ještě víc rozšířily. Waalerovy chlupy na zátylku teď trčely naprosto vzpřímeně.

„Vaše pomoc je pro nás velice důležitá,“ pronesl Waaler. „Nejdůležitější věcí ve vztahu mezi policií a veřejností je upřímnost, nemyslíte?“

Zatékala pohledem a on se chopil šance: „Myslím, že můj kolega může být určitým způsobem do případu zapleten.“

Spodní čelist jí spadla a ona se na něj bezmocně podívala. Trefa.

Seděli v kuchyni. Hnědé zdi byly pokryté dětskými kresbičkami, Waaler si pomyslel, že musí být tetou kopy dětí. Když mluvila, dělal si poznámky.

„Slyšela jsem venku na chodbě rámus, a když jsem vyšla ven, ležel na schodišti u mých dveří schoulený muž. Očividně upadl, takže jsem se ho zeptala, jestli potřebuje pomoc, ale nedostala jsem pořádnou odpověď. Došla jsem nahoru k Anně Bethsenové a zazvonila na ni, ale ta mi také neotevřela. Když jsem se vrátila zpátky, pomohla jsem mu na nohy. Všechny věci, které měl po kapsách, byly rozeseté kolem. Našla jsem jeho peněženku a platební kartu se jménem a s adresou. Pomohla jsem mu vyjít ven na ulici, chytila jsem volný taxík a dala jsem řidiči adresu. To je všechno, co vím.“

„A jste si jistá, že je to stejná osoba, která vás později vyhledala? Tedy Harry Hole?“

Polkla. A přikývla.

„V pořádku, Astrid. Jak jste věděla, že byl u Anny?“

„Slyšela jsem ho přijít.“

„Slyšelo jste ho přijít a slyšelo jste, že vešel k Anně?“

„Moje pracovna sousedí přímo s chodbou. Zvuky z chodby jsou tam slyšet. Je to klidný dům, moc se tu toho neděje.“

„Slyšela jste, že by k Anně přišel ještě někdo jiný?“

Zaváhala. „Zdá se mi, že jsem zaslechla, jak se někdo plíží po schodech hned poté, co ten policista odjel. Ale znělo to, jako by to byla žena. Vysoké podpatky, víte. Ty vydávají jiný zvuk. Ale myslím, že to byla paní Gundersenová ze čtyřky.“

„Jak to?“

„Obvykle se takhle plíží, když si dá pár skleniček u Starého majora.“

„Slyšela jste výstřel?“

Astrid zavrtěla hlavou. „Mezi jednotlivými byty je dobrá zvuková izolace.“

„Pamatujete si číslo toho taxíku?“

„Ne.“

„Kolik bylo hodin, když jste uslyšela rámus na chodbě?“

„Čtvrt na dvanáct.“

„Jste si tím úplně jistá, paní Monsenová?“

Přikývla. Zhluboka se nadechla.

Waalera překvapila náhlá pevnost v jejím hlase, když prohlásila: „To on ji zabil.“

Cítil, jak se mu zrychlil pulz. Maličko. „Co vás k tomu přesvědčení vede, paní Monsenová?“

„Došlo mi, že se něco stalo, když jsem se doslechla, že Anna měla toho večera spáchat sebevraždu. Ta osoba, která ležela úplně namol na schodišti, a Anna, která neotevřela, když jsem u ní zazvonila… Přemýšlela jsem, jestli mám jít na policii, ale pak sem ten muž zase přišel…“ Podívala se na Toma Waalera takovým pohledem, jako by byla tonoucí a on zachránce. „První, na co se mě zeptal, bylo, jestli ho poznávám. A já jsem pochopila, co tím myslí, víte?“

„Co tím myslel, paní Monsenová?“

Hlas jí poskočil o půl oktávy výš. „Vrah, který se ptá jediného svědka, jestli ho poznává? Co byste řekl? Samozřejmě mě přišel varovat, co by se stalo, kdybych ho prozradila. Udělala jsem to, co chtěl, prohlásila jsem, že jsem ho nikdy neviděla.“

„Ale říkala jste, že se později vrátil a vyptával se vás na Arneho Albua?“

„Ano, chtěl mě přimět, abych svalila vinu na někoho jiného. Chápejte, hrozně jsem se bála. Tvářila jsem se jakoby nic a jen jsem mu přikyvovala…“ Slyšel, jak jí hlasivky zachvacuje pláč.

„Ale teď jste ochotná o tom mluvit? I v soudní síni pod přísahou?“

„Ano, pokud budete… pokud budu vědět, že jsem v bezpečí, tak ano.“

Z druhého pokoje zaznělo pípnutí přijatého e-mailu. Waaler se podíval na hodinky. Půl páté. Musí se to stát rychle, nejlépe už dnes večer.

V půl páté a pět minut Harry odemkl dveře svého bytu a v tu chvíli ho napadlo, že zapomněl, že si s Halvorsenem na dnešek domluvil jízdu na ergometru. Skopl boty, vešel do obýváku a stiskl tlačítko Play na blikajícím telefonním záznamníku. Byla to Ráchel.

„Rozsudek vynesou ve středu. Objednala jsem na čtvrtek letenky. Přistaneme na Gardermøen v jedenáct hodin. Oleg se ptal, jestli bys nás mohl přijet vyzvednout.“

Nás. Říkala, že rozsudek vstoupí v platnost okamžitě. Jestli prohrají, nevyzvedne je, nýbrž jen jediného člověka, který ztratil všechno.

Nenechala mu žádné číslo, na které by jí mohl zavolat a říct, že je po všem, že už se nemusí ohlížet přes rameno. Vzdychl a klesl do zeleného ušáku. Jen zavřel oči, už tam byla. Ráchel. Bílé prostěradlo, ledové tak, až na kůži pálilo, záclony, které se v otevřeném okně sotva pohybovaly a propouštěly dovnitř proužek měsíčního světla, dopadající na její nahé paže. Bříšky prstů jí maximálně opatrně přejížděl přes oči, ruce, úzká ramena, dlouhý štíhlý krk, nohy, které byly propletené s jeho nohama. V krční jamce cítil její klidný teplý dech, slyšel dýchání spícího, jež téměř neznatelně změnilo rytmus, když jí opatrně přejel po bedrech. Její boky, které se stejně neznatelně začaly pohybovat proti těm jeho, jako by tam jen odpočívala a čekala.

V pět hodin zvedl Rune Ivarsson telefon ve svém domě ve čtvrti Østerås, aby volajícímu pověděl, že se rodina právě posadila ke stolu a že večeře je tady v domě svatá, tak ať dotyčný laskavě zavolá později.

„Omlouvám se, že ruším, Ivarssone. Tady je Tom Waaler.“

„Zdravím, Tome,“ zamumlal Ivarsson s napůl rozkousaným bramborem v ústech. „Poslechněte…“

„Potřebuju zatykač na Harryho Holea. S povolením k domovní prohlídce. Plus pět lidí na provedení prohlídky. Mám důvod se domnívat, že Hole je velice nešťastným způsobem zapleten do jedné vraždy.“

Ivarssonovi uvázl brambor v krku.

„Spěchá to. Hrozí, že by mohl zničit důkazy.“

„Bjarne Møller,“ to bylo vše, co ze sebe Ivarsson dokázal vydat mezi záchvaty kašle.

„Ano, já vím, že přísně vzato tohle spadá do kompetence Bjarneho Møllera,“ namítl Waaler. „Ale myslím, že se mnou budete souhlasit v tom, že Møller je podjatý. On a Harry spolupracují už deset let.“

„To jste trefil hřebík na hlavičku. Jenže moji lidé dostali na konci dne zrovna nový případ, takže jsou vázáni jinde.“

„Rune…“ To se ozvala Ivarssonova žena. Nechtěl ji rozhodně dráždit, dorazil domů o dvacet minut později kvůli tomu, že nejprve měli tu oslavu se šampaňským a pak přišlo hlášení o přepadení pobočky Norské banky na Grensenu.

„Ozvu se vám, Waalere. Zavolám státnímu zástupci a uvidím, co se dá dělat.“ Odkašlal si a dodal dostatečně hlasitě, aby si mohl být jistý, že ho manželka slyší: „Až se najíme.“

Harryho vzbudilo bušení na dveře. Jeho mozek automaticky došel k závěru, že to je bouchání osoby, která tam už chvíli stojí a je si jistá, že je Harry uvnitř. Podíval se na hodinky. Za pět minut šest. Zdálo se mu o Ráchel. Protáhl se a vstal z ušáku.

Další zabouchání. Naléhavé.

„Ano, ano,“ zavolal Harry a zamířil ke dveřím. Přes leptané sklo ve dveřích viděl obrysy postavy. Pomyslel si, že je to možná někdo ze sousedů, když nezvonil na venkovní zvonek.

Položil ruku na kliku, když mu došlo, že váhá. Mrazení v zátylku. Skvrna plovoucí před okem. Příliš rychlý tep. Hloupost. Stiskl kliku a otevřel dveře.

Byl to Ali. Jeho obočí tvořilo písmeno „v“.

„Slíbil jsi mi, že do dnešního dne vyklidíš svoji sklepní kóji,“ řekl.

Harry se plácl dlaní do čela.

„Sakra! Promiň, Ali. Já jsem fakt neuvěřitelně roztržitej.“

„V pohodě, Harry, můžu ti večer pomoct, pokud máš čas.“

Harry se na něj udiveně podíval. „Pomoct mi? To málo, co tam mám, bude pryč za deset vteřin. Popravdě si nevzpomínám, že bych tam vůbec něco měl, ale dobrá.“

„Jsou to přece drahé věci, Harry.“ Ali zavrtěl hlavou. „Jsi blázen, když necháváš něco takového ve sklepě.“

„Já ti ani nevím. Zaskočím si ke Schrøderům něco zakousnout a pak na tebe zazvoním, Ali.“

Harry zavřel dveře, klesl do ušáku a stiskl tlačítko dálkového ovládání. Zprávy ve znakové řeči. Harry jednou řešil případ, v němž vyslýchal několik hluchoněmých osob, a naučil se pár znaků a teď se snažil spojovat si reportérovu gestikulaci s titulky běžícími nahoře. Žádné novinky na východní frontě. Nějaký Američan má být postaven před soud za spolupráci s Tálibánem. Harry to vzdal.

Dnešní nabídka u Schrøderů, myslel si. Kafe, cigareta. Cesta do sklepa a rovnou do postele. Popadl dálkové ovládání a chystal se vypnout televizi, když uviděl, jak moderátor napřáhl ruku směrem k němu s nataženým ukazováčkem a palcem mířícím vzhůru. Tenhle znak si pamatoval. Někdo byl zastřelen. Harry automaticky pomyslel na Arneho Albua, ale pak mu došlo, že ten zemřel udušením. Zvedl zrak k titulkům. Ztuhl v křesle. A začal zuřivě mačkat tlačítka dálkového ovládání. Tohle byly špatné – možná hodně špatné – zprávy. Teletext mu neprozradil o moc víc než titulky:

Zaměstnankyně banky postřelena během přepadení. Lupič postřelil úřednici během přepadení pobočky Norské banky na Grensenu v Oslu dnes odpoledne. Žena je v kritickém stavu.

Harry došel do ložnice a zapnul počítač. Přepadení banky tvořilo titulek i na domovské stránce. Klikl na něj:

Těsně před ukončením otevírací doby pobočky vstoupil dovnitř maskovaný lupič a donutil vedoucí pobočky vybrat peníze z bankomatu. Protože k tomu nedošlo v lhůtě stanovené lupičem, střelil lupič čtyřiatřicetiletou zaměstnankyni banky do hlavy. Stav postřelené ženy je údajně kritický. Šéf oddělení loupežných přepadení Rune Ivarsson tvrdí, že policie nenašla po lupiči žádné stopy a nechce ani komentovat to, že přepadení bylo očividně provedeno podle stejného vzorce jako v případě takzvaného Řezníka, o němž policie na začátku tohoto týdne informovala, že byl nalezen mrtev v brazilské ďAjudě.

Mohla to být náhoda. To samozřejmě mohla. Jenže nebyla. Ani omylem. Harry si přejel rukou přes obličej. Právě toho se celou dobu obával. Lev Grette spáchal pouze jediné přepadení. Ta následující má na svědomí někdo jiný. Někdo, komu připadalo, že to Grette udělal dobře. Tak dobře, že prokázal původnímu Řezníkovi čest tím, že ho okopíroval až do nejmenšího děsivého detailu.

Harry se snažil přerušit tok svých myšlenek. Nechtěl teď hloubat o dalších bankovních lupičích. Ani o zastřelených bankovních úřednicích. Nebo o důsledcích toho, kdyby se ukázalo, že existují dva Řezníci. O tom, že mu hrozí, že bude muset dál pracovat pod Ivarssonem z oddělení loupežných přepadení a že případ Ellen bude muset být ještě odložen.

Stop. Dneska už nemysli. Zítra.

Ale nohy ho přesto donesly do chodby, kde mu prsty samy od sebe vytočily číslo Weberova mobilního telefonu. „Tady je Harry. Máte něco?“

„Máme štěstí, to máme“ Weberův hlas zněl překvapivě rozjařené. „Pilní hoši a pilné holky mají nakonec vždycky štěstí.“

„To je mi novinka,“ zabručel Harry. „Sem s tím.“

„Beáta Lønnová mi zavolala z House of Pain v okamžiku, kdy jsme ještě pracovali v pobočce banky. Právě se začala dívat na nahrávku z přepadení a všimla si zajímavé věci. Když lupič mluvil, stál velice blízko plexisklu nad přepážkou. Řekla nám, ať se podíváme, jestli tam nejsou sliny. Od přepadení uplynulo půl hodiny, takže bylo stále reálné, že bychom mohli něco najít.“

„A?“ zeptal se Harry netrpělivě.

„Žádné sliny na plexiskle“

Harry zasténal.

„Ale mikrokapička kondenzovaného dechu,“ dodal Weber.

„Vážně?“

„Jo.“

„Zachránil vás nějaký andělíček strážníček. Gratuluju, Karle.“

„Počítám, že profil DNA budeme mít hotový za tři dny. Pak už stačí jen začít porovnávat. Tipuju, že do konce týdne ho máme.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„To mám.“

„Fajn. Nicméně díky za to, žes‘ mi zachránil zbytek chuti na jídlo.“

Harry zavěsil a oblékl si kabát. Chystal se vyjít ven, když si vzpomněl, že nevypnul počítač, a vrátil se do ložnice. Chtěl stisknout tlačítko Vypnout – a uviděl to. Připadalo mu, jako by se mu zpomalily srdeční údery a krev v žilách mu zhoustla. Přišel mu mail. Samozřejmě mohl počítač i tak vypnout. Měl ho vypnout, nic nenasvědčovalo tomu, že by to bylo něco urgentního. Ten mail mohl být od kohokoli. V podstatě existoval jen jeden člověk, od kterého být nemohl… Harry by byl zrovna teď rád na cestě ke Schrøderovým. Ploužil by se nahoru Dovreskou ulicí, dumal o starém páru bot povlávajícím mezi nebem a zemí, těšil se na obrazy ze snu o Ráchel. Takové věci. Jenže už bylo pozdě, jeho prsty opět převzaly velení. Uvnitř přístroje to zapraskalo. Pak se mail objevil. Byl dlouhý.

Když ho Harry dočetl, podíval se na hodinky. 18:04. Byl to zafixovaný reflex, který člověk získá po letech psaní policejních zpráv a hlášení. Takže mohl přesně zapsat, v kolik hodin, alespoň jak on to pociťoval, došlo k zániku světa.

Ahoj, Harry!

Proč ten protáhlý obličej? Ty jsi snad nepočítal s tím, že o mně ještě uslyšíš? No, život je plný překvapení, Harry. Počítám, že v okamžiku, kdy tohle čteš, to zjistil už i Arne Albu. My oba, ty a já, jsme mu z života udělali docela peklo, že? Asi se moc nemýlím, když si tipnu, že jeho žena sebrala děti a odešla od něj. Hrozné, že? Připravit muže o rodinu, zvlášť když člověk ví, že je to to nejdůležitější v jeho životě. Ale může za to děkovat jen sám sobě. Nevěra nemůže být nikdy potrestána dost tvrdě, souhlasíš, Harry? Nicméně můj malý akt pomsty tady končí. Už o mně neuslyšíš.

Ovšem protože jsi osobou, která byla do tohohle zatažena nevinně, dlužím ti asi vysvětlení. To je relativně jednoduché. Anna byla moje láska. Opravdu. Kvůli tomu, jaká byla a co mi dávala.

Bohužel ona sama milovala jen to, co dostávala ode mě. Háčko. The Big Sleep. Tys‘ nevěděl, že je čistokrevná feťačka? Život je – jak už bylo řečeno – plný překvapení. To já jsem ji seznámil s drogou po jedné z těch jejích – přiznejme si to – nevydařených uměleckých výstav. A ony dvě byly pro sebe jako stvořené, okamžitě je zasáhl Amorův šíp. Po čtyři roky byla Anna mou zákaznicí a tajnou milenkou, ty role bylo jaksi těžké od sebe odlišit.

Divíš se, Harry? Třeba proto, že jste jí na těle při ohledání nenašli jediný vpich? Ano, to s tím Amorovým šípem bylo jen takové rčení. Anna totiž nesnášela injekce. Kouřili jsme heroin ve staniolu z kubánské čokolády. Je to samozřejmě dražší než píchání do žíly, na druhou stranu dostávala Anna zboží za velkoobchodní cenu po celou dobu, co se mnou bylo. Byli jsme – jak se to říká? – nerozluční. Ještě pořád mám slzy v očích, když na tu dobu pomyslím. Dělala pro mě všechno, co může žena dělat pro muže: šoustala se mnou, krmila mě, nalévala mi, bavila mě a utěšovala. A podváděla mě. V podstatě jediné, co scházelo, bylo to, že mě nemilovala. Proč právě tohle musí být tak zatraceně těžké, Harry? Milovala přece i tebe, ačkoli jsi pro ni udělal úplný kulový.

Dokonce i Arneho Albua dokázala milovat. A já jsem si přitom myslel‘, že je to jen takový trouba, ze kterého tahá peníze, aby si mohla kupovat drogy za maloobchodní ceny a mohla mi na chvíli uniknout.

Jenže pak jsem jí jednoho květnového večera zavolal. Zrovna mě pustili z vězení, kde jsem seděl tři měsíce za nějaké drobnosti, a Anna a já jsme spolu dlouho nemluvili. Řekl jsem jí, že je třeba oslavit to, že jsem se dostal k nejčistšímu zboží na světě přímo z továrny v Chiang Rai. Poznal jsem jí okamžitě na hlase, že něco není v pořádku. Prohlásila, že s tím je už konec. Zeptal jsem se, jestli má na mysli drogy, nebo mě, a ona odpověděla, že obojí. Začala totiž pracovat na tom uměleckém díle, díky kterému si ji měli lidé pamatovat, a to podle ní vyžadovalo plné nasazení. Jak víš, Anna byla paličatá Romka, když už se pro něco nadchla, takže bych přísahal na to, že když jste dělali testy, v krvi jste jí žádné drogy nenašli. Je to tak?

A pak mi pověděla o tom chlápkovi. Arnem Albuovi. Že spolu chvíli chodili a chtěli spolu začít bydlet. Jenže on si nejdřív potřeboval vyřešit záležitosti s manželkou. Už jsi tohle někdy slyšel, Harry? No, já taky.

Není zvláštní, jak jasně to může člověku myslet, když svět kolem něj běsní? Věděl jsem, jak bude třeba jednat, ještě než jsem zavěsil. Pomsta. Primitivní? Ani trochu. Pomsta je reflex myslícího člověka, komplexní soubor jednání a důsledků, které si dosud nedokázaly vytvořit žádné jiné živočišné druhy. Realizace pomsty se z hlediska evoluce ukázalo být natolik efektivní, že jen ti z nás, kteří touží po pomstě nejvíce, přežívají. Pomsta, nebo smrt. Zní to jako název nějakého westernu, ano, ale nezapomeň, ze tahle logika odplaty vytvořila právní stát. Trvalý slib hovořící o oku za oko, o tom, že se hříšník bude smažit v pekle nebo v každém případě houpat na šibenici. Pomsta je zkrátka základem civilizace, Harry.

Takže jsem tentýž večer začal spřádat plány.

Provedl jsem to jednoduše.

Objednal jsem si klíč k Anninu bytu u firmy Trioving, jak, to nemám v úmyslu ti vyprávět. Když jsi odešel z jejího bytu, odemkl jsem si. Anna už ležela v posteli. Ona, já a Beretta M92 jsme si dlouho a plodně povídali. Požádal jsem ji, aby vytáhla něco, co dostala od Arneho Albua, pohlednici, dopis, vizitku, cokoli. Měl jsem v plánu položit to na ni, abych vám pomohl spojit tu vraždu s ním. Ale ona měla jenom fotku jeho rodiny u jejich chaty, kterou vytáhla z fotoalba. Došlo mi, že by to mohlo být příliš nejasné, že možná budete potřebovat trochu víc pomoct. Takže jsem dostal nápad. Paní Beretta ji přemluvila, aby mi prozradila, jak se dá dostat do chaty Albuových, že klíč leží v lucerně.

Poté, co jsem ji zastřelil – což ti nehodlám líčit detailně, protože to byl neuspokojivý antiklimax (neprojevila ani strach, ani vztek) – jsem jí vložil fotku do boty a vydal jsem se okamžitě do Larkollenu. Umístil jsem do chaty – jak jsi teď jistě pochopil – náhradní klíč od Annina bytu. Zvažoval jsem, jestli ho nemám přilepit na vnitřní stranu splachovací nádržky na záchodě – to je takové moje oblíbené místo, právě tam měl Michael Corleone v Kmotrovi schovanou pistoli. Jenže ty bys asi neměl dostatek fantazie na to, abys hledal na tomhle místě, a navíc to nedávalo smysl. Takže jsem ho položil do nočního stolku. Snadné, že?

Tak byla scéna připravena a ty a další loutky jste mohli vyjít na jeviště. Mimochodem doufám, že sis to nevzal osobně když jsem ti cestou poskytoval drobná vodítka, vy chlapi od policie nemáte zrovna neuvěřitelnou intelektuální úroveň. Neuvěřitelně vysokou tedy.

Tady se s tebou rozloučím. Děkuji ti za společnost a pomoc, bylo mi potěšením s tebou spolupracovat, Harry.

C#MN

Kapitola 34 Pluvianus aegyptius

Přímo před vraty do dvora bylo zaparkované jedno policejní auto a druhé stálo napříč přes Sofiinu ulici u křižovatky s Dovreskou.

Tom Waaler dal svým mužům pokyn, aby nepoužívali sirény ani majáčky.

Vysílačkou se přesvědčil, že všichni zaujali pozice, a dostalo se mu krátkých praskavých potvrzení. Informace od Ivarssona, že zatykač – příkaz k zatčení s povolením k domovní prohlídce – je na cestě od státního zástupce, přišla přesně před čtyřiceti minutami. Waaler se jasně vyjádřil, že nepotřebují útvar rychlého nasazení, chtěl provést zatčení sám a potřebné lidi už zalarmoval. Ivarsson se nebránil.

Tom Waaler si zamnul ruce. Trochu kvůli ledovému větru vanoucímu ulicí od Bislettského stadionu, ale spíš kvůli tomu, že se těšil. Zatýkání byla nejlepší část práce. Pochopil to, už když byl malý a spolu s Jáchymem číhali za podzimních večerů v jabloňovém sadě rodičů a čekali, až chudé děti z družstevních bytů přijdou krást. A přišly. Obvykle osm deset najednou. Ale bez ohledu na to, kolik jich bylo, vždycky naprosto zpanikařily, když s Jáchymem rozsvítili kapesní svítilny a zařvali na ně podomácku vyrobenými megafony. Dodržovali stejný princip jako vlci lovící soby, vybírali si nejmenšího a nejslabšího. Zatímco Toma fascinovalo zatčení – složení kořisti –, Jáchyma oslovovalo potrestání. Jeho kreativita v této oblasti zacházela tak daleko, až ho Tom občas musel krotit. Ne proto, že by se zloději soucítil, ale proto, že na rozdíl od Jáchyma si dokázal udržet chladnou hlavu a zvážit důsledky. Toma často napadalo, že to, jak Jáchym skončil, není náhoda. Pracoval jako soudní čekatel v Osloském justičním paláci a všichni mu předpovídali zářivou kariéru.

Avšak když se Tom hlásil k policii, měl před očima především zatýkání. Jeho otec chtěl, aby Tom studoval medicínu nebo teologii jako on sám. Tom měl přece ve škole nejlepší známky, tak proč policista? Pro pocit sebedůvěry je důležité, aby měl člověk pořádné vzdělání, říkával otec a vyprávěl o svém starším bratrovi, který pracoval v železářství jako prodavač šroubů a nenáviděl lidi, protože cítil, že není stejně dobrý jako oni.

Tom si vždycky vyslechl varování s úšklebkem, o němž věděl, že ho otec nedokáže vystát. Otec neměl obavy o Tomovu sebedůvěru, nýbrž o to, co si pomyslí sousedi a příbuzní, když se jeho jediný syn stane „pouhým“ policistou. Otec nikdy nepochopil, že člověk může nenávidět lidi, i když je lepší než oni. Protože je lepší.

Podíval se na hodinky. Třináct minut po šesté. Stiskl zvonek jednoho bytu v prvním patře.

„Ano?“ ozval se ženský hlas.

„Tady policie,“ odpověděl Waaler. „Můžete nám otevřít?“

„Jak můžu vědět, že jste policie?“

Pákistánka, pomyslel si Waaler a požádal ji, aby se podívala z okna na policejní auta. Zámek zabzučel.

„A nevycházejte,“ dodal do domácího telefonu.

Waaler umístil jednoho muže dozadu k požárnímu schodišti. Když si na intranetu prohlížel plány blokového domu, vtiskl si do paměti, kde leží Harryho byt, a zjistil, že tam není žádné zadní schodiště, na které by museli pamatovat.

Ozbrojen svou MP3 v podpažním pouzdře se společně se dvěma muži vyplížil nahoru po dřevěných ošlapaných schodech. Ve třetím patře se zastavil a ukázal na dveře, které neměly – a patrně ani nikdy nepotřebovaly – žádný štítek se jménem. Podíval se na své dva kolegy. Hrudníky jim pod uniformami stoupaly a klesaly. Důvodem nebyly schody.

Navlékli si kukly. Heslem teď byla rychlost, efektivita a rozhodnost. To poslední znamenalo vlastně jen ochotu uchýlit se k brutalitě – a bude-li to nutné: zabít. Potřeba to bylo jen zřídka. Dokonce i protřelí zločinci bývali obvykle paralyzováni, když jim do bytu vpadli bez varování maskovaní ozbrojení muži. Zkrátka používali stejnou taktiku jako v případě přepadení banky.

Waaler se připravil a pokývl jednomu z kolegů, který se klouby dvou prstů zlehka dotkl dveří. To bylo proto, aby mohli do hlášení napsat, že nejprve zaklepali. Waaler prorazil hlavní samopalu leptané sklo, strčil dovnitř ruku a zároveň dveře otevřel. Zařval, když vrazili dovnitř. Nějakou samohlásku nebo začátek nějakého slova, nebyl si jistý. Věděl jen, že to je totéž, co vždycky řval, když s Jáchymem rozsvítili kapesní svítilny. Tohle byla ta nejlepší část.

„Bramborové knedlíky,“ povzdechla si Maja, sebrala talíř a podívala se na Harryho vyčítavě. „A vy jste se jich ani nedotkl.“

„Omlouvám se,“ odvětil Harry. „Nemám na jídlo chuť. Pozdravujte kuchaře a vyřiďte mu, že to není jeho chyba. Tentokrát.“

Maja se srdečně zasmála a zamířila ke kuchyni.

„Majo…“

Pomalu se otočila. Něco v Harryho hlase, něco v jeho tónu jí napovídalo, co přijde.

„Přineste mi pivo, buďte tak hodná.“

Pokračovala dál do kuchyně. Není to moje věc, myslela si. Já jsem jenom servírka. Není to moje věc.

„Co se děje, Majo?“ zeptal se kuchař, když Maja shrnovala jídlo z talíře do koše.

„Není to můj život,“ odpověděla. „Je to jeho život. Pitomec jeden.“

Telefon v Beátině kanceláři slabě zapípal a Beáta zvedla sluchátko. Nejdřív uslyšela změť hovoru, smíchu a cinkajících sklenic. Pak se ozval hlas.

„Neruším?“ ‚

Na okamžik zaváhala, v jeho hlase bylo cosi cizího. Jenže to nemohl být nikdo jiný. „Harry?“

„Co děláš?“

„Já… prověřuju na internetu nějaké tipy. Harry…“

„Takže jste dali video z přepadení na Grensenu na net?“

„Ano, ale ty…“

„Musím ti říct pár věcí, Beáto. Arne Albu…“

„Dobře, ale počkej a chvíli mě teď poslouchej.“

„Připadáš mi nervózní, Beáto.“‚

„To taky jsem!“ Její výkřik zapraskal v telefonu. Pak dodala klidněji: „Jdou po tobě, Harry. Snažila jsem se ti dovolat a varovat tě hned, jak odsud odjeli, ale nikdo nebyl doma.“

„O čem to mluvíš?“ J

„Tom Waaler. Má na tebe zatykač.“

„Cože? Má mě zatknout?“

Teď Beátě došlo, co je na jeho hlase cizího. Má upito. Polkla. „Pověz mi, kde jsi, Harry, přijedu pro tebe. Pak můžeme říct, že ses přihlásil sám. Nevím ještě, o co tady vlastně jde, ale pomůžu ti, Harry. Slibuju. Harry? Ne abys udělal nějakou hloupost, ano? Haló?“

Naslouchala hovoru, smíchu a cinkajícím sklenicím, dokud neuslyšela ve sluchátku kroky a chraplavý ženský hlas: „Tady Maja od Schrøderů.“

„Kde…“

„Odešel.“

Kapitola 35 SOS

Vigdis Albuovou probudilo Gregorovo štěkání venku. Do [střechy bubnoval déšť. Podívala se na hodinky. Půl osmé. Musela si zdřímnout. Sklenice před ní byla prázdná, dům byl prázdný, všechno bylo prázdné. Takhle si to neplánovala.

Vstala, došla ke dveřím na terasu a dívala se na Gregora. Stál obrácený k bráně s napřímenýma ušima i ocasem. Co má dělat? Dát ho pryč? Nechat ho utratit? Ani děti nechovaly k tomu nadmíru aktivnímu nervóznímu zvířeti nijak vřelé city. Plán, ano. Podívala se na poloprázdnou láhev ginu na skleněném stolku. Je na čase vytvořit si jiný.

Gregorovo štěkání se neslo vzduchem. Haf! Haf! Arne tvrdil, že ho ten únavný zvuk uklidňuje, že mu dodává podvědomý pocit toho, že někdo je na stráži. Tvrdil, že psi cítí nepřátele, protože lidé mající zlé úmysly vylučují jiný pach než přátelé. Rozhodla se, že zítra zavolá zvěrolékaři, už ji otravuje krmit psa, který se rozštěká pokaždé, jakmile ona vstoupí do místnosti.

Pootevřela dveře na terasu a naslouchala. Přes psí štěkot a déšť slyšela chrastění štěrku. Než zvonek, dárek do nového domu od tchána a tchyně, zahrál své tři tóny z Händelova Mesiáše, stihla si projet kartáčem vlasy a setřít skvrnu od řasenky pod levým okem. Tušila, kdo by to mohl být. Měla pravdu. Skoro.

„Vrchní komisaři?“ zvolala s upřímným údivem. „To je ale milé překvapení.“

Muž na schodech byl promočený na kůži, na obočí mu visely kapky vody. Opřel se rukou o zárubeň dveří a bez odpovědi se na ni podíval. Vigdis Albuová otevřela dveře dokořán a přivřela oči: „Nechcete jít dál?“

Kráčela před ním a slyšela za sebou čvachtání jeho bot. Věděla, že se mu líbí to, co vidí. Posadil se do křesla, aniž si svlékl kabát. Viděla, jak látka v místech, kde nasála vodu, ztmavla.

„Gin, vrchní komisaři?“

„Nemáte Jima Beama?“

„Ne.“

„Tak tedy gin.“

Donesla křišťálové skleničky – svatební dar od tchána a tchyně – a oběma nalila. „Přijměte moji soustrast,“ zamumlal policista a podíval se na ni červenýma zamženýma očima, které jí prozradily, že to dnes není jeho první sklenička.

„Děkuju,“ odpověděla. „Na zdraví.“

Když sklenku odložila, všimla si, že vyprázdnil polovinu obsahu té své. Pohrával si s ní a pak najednou vyhrkl: „To já jsem ho zabil.“

Vigdis automaticky sáhla po perlovém náhrdelníku, který měla na krku. Dárek po svatební noci.

„Nechtěl jsem, aby to skončilo takhle,“ pokračoval. „Jenže jsem byl hloupý a neopatrný. Dovedl jsem vrahy až k němu.“

Vigdis rychle pozvedla svou sklenku k ústům, aby neviděl, že málem vybuchla smíchy.

„Tak teď to víte.“

„Teď to vím, Harry,“ zašeptala. Zdálo se jí, že vidí v jeho pohledu náznak údivu.

„Vy jste mluvila s Tomem Waalerem.“ Znělo to spíš jako konstatování než jako otázka.

„Myslíte toho kriminalistu, který má dojem, že je božím darem pro… No ano. Mluvila jsem s ním. A samozřejmě jsem mu řekla, co jsem věděla. Neměla jsem, Harry?“

Pokrčil rameny.

„Dostala jsem vás do prekérní situace, Harry?“ Přitáhla si nohy pod sebe a pokukovala po něm přes skleničku s ustaraným výrazem.

Neodpověděl.

„Ještě jednu?“

Přikývl. „V každém případě pro vás mám dobrou zprávu.“ Sledoval pozorně, jak nalévá. „Dostal jsem dnes večer mail od osoby, která se přiznává k vraždě Anny Bethsenové. Ta osoba mě celou dobu naváděla tak, abych si myslel, že to byl Arne.“

„To je fajn,“ odvětila. „Jejda, to je asi trošku moc.“ Rozlila gin po stolku.

„Nezdá se, že by vás to zrovna překvapilo.“

„Mě už nic nepřekvapí. Popravdě jsem nevěřila, že by měl Arne nervy na to, aby zavraždil člověka“

Harry se podrbal na zátylku. „I tak. Teď mám důkaz, že Anna Bethsenová byla zavražděna. Než jsem včera večer odešel z domu, přeposlal jsem doznání dotyčné osoby jedné své kolegyni. Společně se všemi ostatními maily, které jsem dostal. To znamená, že co se týče mé vlastní role, vykládám na stůl všechny karty. Anna byla kdysi mojí přítelkyní. Můj problém spočívá v tom, že jsem u ní byl toho večera, kdy byla zavražděna. Měl jsem to nahlásit okamžitě, jenže jsem byl hloupý a neopatrný a myslel jsem si, že dokážu ten případ objasnit na vlastní pěst. A že současně zajistím, abych do něj nebyl sám zapleten. Byl jsem…“

„Hloupý a neopatrný. To jste právě řekl.“ Podívala se na něj zamyšleně a přitom rukou hladila polštář vedle sebe. „Tohle samozřejmě leccos vysvětluje. Ale přesto mi není úplně jasné, proč by mělo být považováno za zločin, když člověk tráví čas se ženou, se kterou má chuť… trávit čas. To mi asi budete muset vysvětlit, Harry.“

„No.“ Hodil do sebe bezbarvou kořalku. „Druhý den jsem se vzbudil a nic jsem si nepamatoval.“

„Chápu.“ Vstala z pohovky, popošla a postavila se naproti němu. „Víte, jak se ten muž jmenuje?“

Opřel si hlavu o opěradlo křesla a vzhlédl k ní. „Kdo tvrdí, že to byl muž?“ zamumlal nezřetelně.

Natáhla svou štíhlou ruku. Podíval se na ni tázavě.

„Dejte mi kabát. Pak jděte rovnou do koupelny a napusťte si horkou vanu. Já uvařím kafe a najdu vám mezitím nějaké suché oblečení. Myslím, že by proti tomu Arne nic neměl. V mnoha ohledech to byl velkorysý muž.“

„Ale no tak.“

Lázeň vyvolala v Harrym záchvěvy blaha. Roztomilé mravenčení mu běželo vzhůru po stehnech k bokům a vyvolávalo mu po celém těle husí kůži. Zasténal. Pak ponořil zbytek těla do horké vody a zaklonil hlavu.

Slyšel déšť venku a naslouchal, co dělá Vigdis Albuová. Pustila cédéčko. Police. Greatest hits, i v tomhle případě výběr. Zavřel oči.

„Sending out an SOS, sending out an SOS…“ zpíval Sting. Nemohl lépe vystihnout Harryho situaci. Á propos. Harry počítal s tím, že Beáta už si mail přečetla. Že předala zprávu dál a že štvanice už byla odvolána. Alkohol způsobil, že mu ztěžkla víčka. Ale pokaždé, když zavřel oči, uviděl dvě nohy v ručně šitých italských botách trčící z převalující se vody. Zašátral za hlavou, tam, kde si postavil na okraj vany skleničku. U Schrøderů stihl jen dvě piva, než šel volat Beátě, a ty dva půllitry mu ani náhodou neposkytly takové umrtvení, jaké potřeboval. Kde je ta zatracená sklenička? Co když se ho Tom Waaler přesto snaží najít? Harry věděl, že Waaler hoří touhou provést právě tohle zatčení. Jenže Harry vůbec nepotřeboval nechat se zavřít do vazby, dokud nebude mít všechny detaily tohohle případu bezpečně v kapse. Ve vazbě by se nemohl spoléhat na nikoho jiného než na sebe. Vyřídí to. Jen si nejdřív dopřeje krátký time-out. Ještě jednu sklenku. Vypůjčit si tu na dnešní noc pohovku. Pročistit si hlavu. Vyřídit to. Zítra.

Ruka trefila sklenku a těžký křišťál se dunivě roztříštil o dlažbu.

Harry zaklel a vstal. Málem upadl, ale podařilo se mu na poslední chvíli opřít se o stěnu. Uvázal si kolem pasu tlustý froté ručník a došel do obýváku. Láhev ginu stála nadále na konferenčním stolku. Našel v baru sklenku a nalil si ji po okraj. Slyšel, jak kávovar pracuje. A hlas Vigdis Albuové z haly v přízemí. Došel zpátky do koupelny a postavil sklenku opatrně vedle oblečení, které mu tam Vigdis připravila, kompletní kolekce značky Bjørn Borg ve světle modré a černé barvě. Přejel ručníkem zrcadlo a v pruhu setřeného mlžného oparu se střetl se svým vlastním pohledem.

„Ty idiote,“ zašeptal.

Podíval se na podlahu. Spárou mezi dlaždicemi se vinul směrem k odtoku červený proužek. Sledoval ho až ke své pravé noze, kde krev vytékala mezi prsty. Stál uprostřed střepů, ani si toho nevšiml. Nevšiml si absolutně ničeho. Podíval se znovu do zrcadla a hlasitě se zasmál.

Vigdis zavěsila. Byla nucena improvizovat. Nenáviděla improvizaci; pokud věci neběžely podle plánu, vyvolávalo to v ní pocit fyzické nevolnosti. Už odmalička chápala, že se nic neděje samo od sebe, že plánování znamená všechno, ještě pořád si pamatovala, jak se rodina přestěhovala ze Slemdalu do Skienu, když chodila do třetí třídy, a jak stála před novou třídou. Představila se a ostatní na ni zírali, na její šaty a zvláštní plastový batoh, který způsobil, že si na ni několik děvčat ukazovalo a pochichtávalo se. Při poslední hodině si sepsala seznam těch dívek ze třídy, které se měly stát jejími nejlepšími kamarádkami, těch, které hodlala vyšachovat ze hry, těch kluků, do kterých se zamiluje, a těch učitelů, jejichž oblíbenou žačkou se stane. Když přišla domů, pověsila si ten seznam nad postel a nesundala ho až do Vánoc, kdy už bylo odškrtnuté každé jméno.

Ale teď to bylo jiné – aby věci zapadly na místo, byla vydána na milost jiným.

Podívala se na hodinky. Za deset minut půl deváté. Tom Waaler slíbil, že sem dokážou dorazit do dvanácti minut. Slíbil jí také, že vypnou sirény dostatečně daleko před Slemdalem, aby se prý nemusela bát toho, co řeknou sousedi. Aniž se o tom ona sama vůbec musela zmínit.

Seděla v hale a čekala. Doufala, že Hole ve vaně usnul. Podívala se znovu na hodinky. Naslouchala hudbě. Stresující písně skupiny Police naštěstí dohrály a teď zpíval Sting svým krásným uklidňujícím hlasem písně ze sólových alb.

O dešti, který bude neustále padat jako slzy z hvězdy. Bylo to tak krásné, až se jí chtělo plakat.

Pak uslyšela Gregorův chraplavý štěkot. Konečně.

Otevřela dveře a vyšla na schody, jak si domluvili. Viděla, jak zahradou běží směrem k terase jedna postava a jak druhá pokračuje kolem domu dozadu. Dva maskovaní muži v černých uniformách a s malými krátkými zbraněmi se před ní zastavili.

„Ještě pořád je v koupelně?“ zašeptal jeden zpod černé kukly. „Nahoře na schodech doleva?“

„Ano, Tome,“ šeptla. „A díky, že jste přijeli tak…“

Jenže muži už mířili dovnitř.

Zavřela oči a naslouchala. Rychlé kroky na schodech, Gregorovo zběsilé haf haf z terasy, Stingovo měkké How fragile we are… Rámus, když rozkopli dveře do koupelny.

Otočila se a šla dovnitř. Nahoru po schodech. Za výkřiky. Potřebuje drink. Viděla nahoře na schodišti Toma Waalera.

Stáhl si kuklu, ale obličej měl tak zkřivený, že ho skoro nepoznala. Na něco ukazoval. Na koberec. Sklopila zrak. Stopy od krve. Pohledem je sledovala přes obývák k otevřeným dveřím na terasu. Neslyšela, co na ni ten černě oblečený idiot zařval. Plán, to bylo jediné, na co dokázala pomyslet. Tohle nebylo v plánu.

Kapitola 36 Waltzing Mathilda

Harry běžel. Gregorův staccatový štěkot zněl v pozadí jako vzteklý metronom, jinak kolem vládlo naprosté ticho. Holá chodidla pleskala o mokrou trávu. Harry měl ruce natažené před sebou, když se prodíral dalším křovím, a téměř necítil, jak mu trny drásají dlaně a kolekci značky Bjørn Borg. Nenašel své vlastní šaty ani boty, počítal s tím, že je odnesla s sebou do přízemí, kde seděla a čekala. Hledal pár jiných bot, ale pak se Gregor rozštěkal a on musel utéct tak, jak byl, v kalhotách a košili. Déšť mu stékal do očí a domy, jabloně a keře mu před očima pluly. Ze tmy se vynořila další zahrada. Zariskoval a přeskočil nízký plot, ale ztratil rovnováhu. Běh v opilosti. Do obličeje ho udeřil pěstěný trávník. Zůstal ležet a naslouchal.

Zdálo se mu, že teď slyší štěkání vícero psů. Dorazil Viktor? Tak rychle? Waaler ho musel mít v pohotovosti. Harry vstal a rozhlédl se. Byl na vrcholu kopce, k němuž předtím mířil.

Vědomě se držel mimo osvětlené cesty, kde ho mohli zahlédnout lidé a kde budou brzy hlídkovat policejní vozy. Viděl dům Albuových dole v ulici U Medvědí tlapy. Před bránou stály zaparkované čtyři automobily, dva z nich s otáčejícími se majáčky. Podíval se dolů na druhou stranu navrší. Jmenuje se to tam Holmen? Gressbanen? Tak nějak, tam dole na křižovatce stálo osobní auto se zapnutými parkovacími světly. Zaparkovalo na chodníku. Harry byl rychlý, jenže Waaler byl rychlejší. Takhle parkuje jen policie.

Drsně si promnul obličej. Pokoušel se zahnat otupělost, po které před chviličkou tak toužil. Mezi stromy u Nádražní ulice problikával majáček. Byl lapen v síti a ta se už začínala stahovat. Neunikne. Waaler je příliš dobrý. Ale úplně to nechápal. Tohle nemohla být jen Waalerova sólová akce, někdo musel schválit to, že mohou nasadit tolik sil k zatčení jednoho jediného muže. Co se stalo? Nedostala snad Beáta mail, který jí poslal?

Naslouchal. Rozhodně to je víc psů. Rozhlédl se. Po osvětlených vilách rozesetých po temně černém návrší. Myslel na teplo a pohodu za okny. Norové milují světlo. A mají dost elektřiny. Zhasínají, jen když se chystají na dovolenou na jih a mají být pryč čtrnáct dní. Pohledem skákal od domu k domu.

Tom Waaler zíral na vily krášlící krajinu jako žárovičky vánoční stromek. Velké černé zahrady. Krádež jablek. Seděl s nohama položenýma na palubní desce Viktorovy speciálně upravené dodávky. Mají nejlepší komunikační zařízení, takže řízení operace přesunul sem. Měl rádiový kontakt se všemi jednotkami, které nyní dokončily uzavření oblasti. Podíval se na hodinky. Psi vyrazili, už to bude skoro deset minut, co zmizeli společně s psovody ve tmě mezi zahradami.

Ve vysílačce to zapraskalo: „Nádražní ulice Viktorovi nula jedna. Máme tu auto s nějakým Stigem Antonsenem, který jede do ulice U Liščí nory 17. Jede z práce, tvrdí. Máme…“

„Prověřte jméno a adresu a nechte ho projet,“ přikázal Waaler. „Totéž platí pro všechny ostatní tam venku, O.K.? Používejte hlavu.“

Waaler vylovil z náprsní kapsy cédéčko a vložil ho do přehrávače. Několikahlasá píseň falzetem. Thunder all through the night, and a promise to see Jesus in the morning light. Muž na sedadle řidiče povytáhl obočí, ale Waaler se tvářil, že to nevidí, a zvýšil hlasitost. Sloka. Sloka. Refrén. Sloka. Refrén. Další hit. Pop Daddy, Daddy Pop. Oh, sock it to me. You’re the best. Waaler se znovu podíval na hodinky. Krucinál, že ti psi potřebují takovou dobu! Praštil do palubní desky. Muž na sedadle řidiče na něj vrhl pohled.

„Sledují přece čerstvou krvavou stopu. Jak těžké to může být?“

„Jsou to psi, ne roboti,“ odvětil muž. „Jen klid, brzo ho dostanem.“

Umělec, který se už navždycky bude jmenovat Prince, byl právě uprostřed Diamonds and Pearls, když přišlo hlášení: „Viktor nula tři Viktorovi nula jedna. Myslím, že ho máme. Stojíme před bílou vilou v… ehm, Erik se snaží zjistit, jak se ta ulice jmenuje, ale v každém případě je na domě číslo 16.“

Waaler ztlumil hudbu. „O.K. Zjistěte to a počkejte, až přijedeme. Co je to za pípání?“

„To je z toho domu.“

Ve vysílačce to zaskřípalo: „Nádražní ulice Viktorovi jedna. Omlouvám se, že vám do toho skáču, ale stojí tu auto z bezpečnostní agentury. Tvrdí, že jedou do ulice U Zaječí tlapky 16. Jejich centrála zaregistrovala, že se tam spustil alarm proti zlodějům. Mám…“

„Viktor nula jedna všem jednotkám!“ vykřikl Waaler. „Akce! U Zaječí tlapky 16!“

Bjarne Møller měl mizernou náladu. Zrovna uprostřed jeho oblíbené talkshow! Našel bílou vilu s číslem 16, zaparkoval před ní, prošel bránou a došel k otevřeným dveřím, v nichž stál policista s německým ovčákem na vodítku.

„Je Waaler uvnitř?“ zeptal se šéf oddělení vražd a policista pokývl ke dveřím. Møller si všiml, že sklo ve vstupních dveřích je rozbité. Waaler stál v chodbě hned za dveřmi a zuřivě diskutoval s jiným policistou.

„Co se tady ksakru děje?“ zeptal se Møller bez úvodu.

Waaler se otočil. „No ne? Co vás sem přivádí, Møllere?“

„Telefon od Beáty Lønnové. Kdo schválil tuhle šílenost?“

„Státní zástupce.“

„Nemluvím o zatčení. Ptám se, kdo dal signál k rozpoutání třetí světové války kvůli tomu, že jeden z našich kolegů může – může! – mít na srdci několik věcí, které by měl blíže vysvětlit.“

Waaler se houpal na patách a díval se přitom Møllerovi přímo do očí. „Šéf oddělení loupežných přepadení Ivarsson. Našli jsme doma u Harryho Holea pár věcí, kvůli nimž je trochu víc než jen osobou, se kterou si chceme promluvit. Je podezřelý z vraždy. Chcete vědět ještě něco jiného, Møllere?“

Møller povytáhl udiveně obočí a konstatoval, že Waaler musí být velice rozčilený – poprvé ho slyšel mluvit s nadřízeným útočným tónem. „Ano. Kde je Harry?“

Waaler ukázal na červené otisky nohou na parketách. „Byl tady. Jak vidíte, vloupání. Začíná toho být k vysvětlování docela dost, že?“

„Ptal jsem se, kde je teď?“

Waaler a druhý policista si vyměnili pohledy. „Harry očividně nemá zrovna zájem se ospravedlňovat. Když jsme sem přišli, ptáček už byl pryč.“

„Aha? Měl jsem dojem, že jste celou oblast neprodyšně uzavřeli.“

„To ano,“ odpověděl Waaler.

„Tak jak vám utekl?“

„Za pomoci tohohle.“ Waaler ukázal na telefonní přístroj na stolku. Na sluchátku byly stopy, které vypadaly jako krev.

„Utekl vám telefonem?“ Møller pocítil – přes svou špatnou náladu a celkovou vážnost situace – iracionální nutkání se usmát.

„Existuje důvod k domněnce,“ odvětil Waaler a Møller viděl, jak mu pracují silné svaly na čelistech á la David Hasselhoff, „že si objednal taxíka.“

Øystein projel pomalu alejí a zatočil na dlážděné náměstí tvořící půlkruh před bránou Osloské věznice. Zaparkoval mezi dvěma automobily tak, aby záď vozu směřovala k prázdnému parku a ulici Grønlandsleiret. Napůl otočil klíčkem v zapalování, aby vypnul motor, ale aby stěrače dál pracovaly. Čekal. Nikoho nebylo vidět, ani na náměstí, ani v parku. Vrhl pohled směrem k budově policejního ředitelství a pak zatáhl za páčku pod volantem. Zaznělo cvaknutí a víko zavazadlového prostoru odskočilo.

„Jsme na místě!“ vykřikl a podíval se do zpětného zrcátka.

Vůz sebou trhl, víko zavazadlového prostoru se zahoupalo a znovu se zabouchlo. Pak se otevřely dveře a na zadní sedadlo vklouzl muž. Øystein si prohlížel promočeného třesoucího se pasažéra v zrcátku.

„Vypadáš sakra dobře, Harry.“

„Díky.“

„Máš i parádní vohoz, teda.“

„Není to moje velikost, ale je to Bjørn Borg. Půjč mi svoje boty.“

„Cože?“

„Našel jsem v chodbě jenom pár plstěných bačkor, v těch nemůžu jít na návštěvu do vězení. A ještě mi dej svoji bundu.“

Øystein obrátil oči v sloup a vysvlékl si krátkou koženou bundu.

„Byl nějaký problém s průjezdem kolem zátarasů?“ zeptal se Harry.

„Akorát cestou tam. Museli prověřit, jestli mám adresu a jméno člověka, kterýmu balíček doručuju.“

„Našel jsem jméno na dveřích.“

„Cestou zpátky mi do auta jenom nakoukli a mávli, že můžu jet. Za necelou půlminutu bylo najednou ve vysílačce zatraceně živo. Všem jednotkám a tak. Cha cha.“

„Mám dojem, že jsem tam vzadu něco slyšel. Øysteine, je ti jasné, že mít policejní vysílačku je nezákonné?“

„Ale no tak, mít ji nezákonný není. Je nezákonný ji používat. A já ji skoro nikdy nepoužívám.“

Harry si zavázal tkaničky a bačkory hodil přes opěradlo Øysteinovi. „V nebi tě za to odmění. Jestli si zapsali číslo taxíku a přijdou za tebou, klidně jim pověz, jak to bylo. Že si tě někdo objednal a zavolal ti přímo na mobil a že pasažér trval na tom, že bude ležet v zavazadlovém prostoru.“

„Vážně? Neděláš si psinu?“

„Je to svatosvatá pravda.“

Harry se nadechl a stiskl zvonek. V zásadě by nemělo hrozit žádné nebezpečí, ale těžko odhadnout, jak rychle se rozšířila zpráva o tom, že je po něm vyhlášeno pátrání. Policisté přece jen pendlují celou dobu tam i zpátky.

„Ano?“ zeptal se hlas z reproduktoru.

„Vrchní komisař Harry Hole,“ pronesl Harry přehnaně zřetelně a díval se přímo do videokamery nad vraty pohledem, o němž doufal, že je celkem jasný. „Za Raskolem Baxhetem.“

„Nemám vás na seznamu.“

„Ne?“ podivil se Harry. „Požádal jsem Beátu Lønnovou, aby vám zavolala a nechala mě tam zapsat. Dneska večer v devět. Jen se Raskola zeptejte.“

„Když jdete mimo návštěvní dobu, musíte být na seznámil, vrchní komisaři Hole. Zavolejte si zítra v úředních hodinách.“

Harry přešlápl. „Jak se jmenujete?“

„Bøygset. No ale já nemůžu…“

„Poslouchejte, Bøygsete. Ve hře jsou informace v důležité politické záležitosti, která nepočká do zítřka do úředních hodin. Určitě jste dneska večer slyšel houkat kolem policejního ředitelství sirény, že?“

„To ano, ale…“

„Takže jestli nechcete zítra odpovídat novinám na to, jak jste dokázali zabordelit seznam s mým jménem, navrhuju, abychom vypnuli režim robot a zapnuli tlačítko zdravý rozum. To je to, které máte přímo před sebou, Bøygsete.“

Harry zíral do mrtvého oka kamery. Tisíc jedna, tisíc dva… Zámek zabzučel.

Když byl Harry vpuštěn do cely, seděl Raskol na židli.

„Děkuju, že jste potvrdil, že máme domluvenou schůzku,“ začal Harry a rozhlédl se po malé cele o rozměrech čtyři krát dva metry. Postel, psací stůl, dvě skříňky, pár knih. Žádné rádio, žádné časopisy, žádné osobní předměty, holé stěny.

„Mám to radši takhle,“ vysvětlil Raskol, jako by odpovídal na Harryho myšlenky. „Tříbí to mysl.“

„Tak zkuste, jak tříbí mysl tohle,“ povzdechl si Harry a posadil se na kraj postele. „Annu nezavraždil Arne Albu. Zabili jste nesprávného muže. Máte na rukou krev nevinného, Raskole.“

Harry si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že v Romově mírné, ale zároveň chladné mučednické masce spatřil nepatrný záškub. Raskol sklonil hlavu a položil si dlaně na spánky.

„Přišel mi mail od vraha,“ vysvětlil Harry. „Ukázalo se, že se mnou od prvního dne manipuloval.“ Pohladil kostkovaný povlak peřiny a přitom Raskolovi převyprávěl obsah posledního e-mailu. Následovaný shrnutím dnešních událostí.

Raskol seděl nehybně a naslouchal, dokud Harry neskončil. Poté zvedl hlavu. „To znamená, že vy máte na svých rukou také krev nevinného, spiuni.“

Harry přikývl.

„A pak si sem přijdete, abyste mi oznámil, že to já jsem vás tou krví pošpinil. A že vám proto něco dlužím.“

Harry neodpověděl.

„Souhlasím,“ přikývl Raskol. „Takže mi povězte, co vám dlužím.“

Harry přestal hladit povlak. „Dlužíte mi tři věci. Za prvé potřebuju místo, kde bych se mohl schovat, dokud se nedoslánu tomuhle případu na kloub.“

Raskol přikývl.

„Za druhé potřebuju klíč k Anninu bytu, abych tam mohl prověřit několik věcí.“

„Ten jsem vám vrátil.“

„Nemyslím klíč s iniciálami AA, ten leží v zásuvce v mém bytě a já se tam teď nedostanu. A za třetí…“

Harry se odmlčel a Raskol se na něj tázavě podíval.

„Jestli se od Ráchel dozvím, že se na ně někdo byť jen křivě podíval, sám se udám, vyložím na stůl všechny karty a označím vás za muže stojícího za vraždou Arneho Albua.“

Raskol se přátelsky a zároveň shovívavě usmál. Jako by ho kvůli Harrymu mrzela skutečnost, které si byli samozřejmě oba vědomi – že nikdo nikdy nedokáže najít sebemenší spojitost mezi Raskolem a vraždou. „O Ráchel a Olega strach mít nemusíte, spiuni. Můj člověk dostal rozkaz stáhnout své nádeníky, jakmile jsme vyřídili Albua. Větší starosti by vám měl dělat výsledek soudního sporu. Můj člověk tvrdí, že to nevypadá dobře. Jak jsem pochopil, má tam rodina otce dítěte jisté styky?“

Harry pokrčil rameny.

Raskol vytáhl zásuvku psacího stolu, vyndal z ní lesklý klíč Trioving a podal ho Harrymu. „Jděte rovnou na stanici metra Grønland. Až sejdete první schody, uvidíte za přepážkou na záchodech sedět ženu. Dáte jí pět korun, aby vás vpustila dovnitř. Řeknete, že přišel Harry, půjdete na pány a zamknete se v jedné z kabinek. Až uslyšíte vejít někoho, kdo zašeptá Waltzing Mathilda, znamená to, že váš přepravní prostředek přijel. Hodně štěstí, spiuni.“

Déšť bubnoval tak silně, až voda z asfaltu odstřikovala, a pokud by si dal člověk na čas, mohl by zahlédnout ve světle pouličních lamp úplně na konci úzké, slepé části Sofiiny ulice drobné duhy. Jenže Bjarne Møller čas neměl. Vystoupil z vozu, přetáhl si kabát přes hlavu a přeběhl silnici směrem k vratům, kde na něj čekali Ivarsson, Weber a nějaký muž, podle vzhledu patrně pákistánského původu.

Møller si s nimi potřásl rukou a muž tmavé pleti se představil jako Ali Niazi, Harryho soused.

„Waaler přijede, jakmile to dá do pořádku ve Slemdalu,“ řekl Møller. „Co jste tu tedy našli?“

„Obávám se, že poměrně pozoruhodné věci,“ konstatoval Ivarsson. „Nejdůležitější je, jak teď dokážeme tisku vysvětlit, že jeden z našich vlastních policistů…“

„Hele, hele,“ zaburácel Møller. „Ne tak rychle. Nejdřív mě krátce zasvěťte do situace.“

Ivarsson se slabě usmál. „Pojďte sem.“

Šéf oddělení loupežných přepadení prošel nízkými dveřmi a scházel dolů po křivých kamenných schodech do sklepa; ostatní ho následovali. Møller sehnul své dlouhé hubené tělo, co nejvíc to šlo, aby se neotíral o strop ani o zdi. Neměl rád sklepy.

Ivarssonův hlas se tupě rozléhal mezi stěnami. „Jak víš, dostala Beáta Lønnová dneska večer řadu mailů, které jí přeposlal Hole. Tohle je mail, ve kterém Hole tvrdí, že ho dostal od osoby, která přiznává, že zavraždila Annu Bethsenovou. Byl jsem na policejním ředitelství a ty maily jsem si před hodinou přečetl. Jsou to, popravdě řečeno, většinou nesrozumitelné a zmatené bláboly. Ale obsahují také informace, které by odesílatel nemohl mít, jestliže by nebyl detailně obeznámen s tím, co se stalo toho večera, kdy Anna Bethsenová zemřela. A i když podle těch informací byl Hole onoho večera v jejím bytě, poskytuje mu to současně zdánlivé alibi.“

„Zdánlivé?“ Møller se sehnul pod zárubněmi dalších dveří. Uvnitř byl strop ještě nižší, a tak šel Møller shrbeně a přitom se pokoušel nemyslet na to, že se nachází pod čtyřmi poschodími stavební hmoty, které drží pohromadě jen hliněná malta a sto let staré trámy. „Co tím myslíte, Ivarssone? Neřekl jste snad právě, že dopisy obsahovaly přiznání?“

„Nejdřív jsme prohledali byt,“ pokračoval Ivarsson. „Zapnuli jsme jeho počítač, otevřeli jsme jeho e-mailovou schránku a našli jsme v ní všechny maily, které mu přišly. Přesně takhle to prezentoval Beátě Lønnové. Zdánlivé alibi, ledy.“

„To už jsem slyšel,“ odsekl Møller očividně podrážděně. „Mohli bychom se už dostat k jádru věci?“

„Jádrem věci samozřejmě je, kdo posílal tyhle maily Harrymu na počítač.“

Møller uslyšel hlasy.

„Je to támhle za rohem,“ ukázal muž, který se představil jako Harryho soused.

Zastavili se před jednou sklepní kójí. Za mřížovím seděli na bobku dva muži. Jeden svítil kapesní svítilnou na zadní stranu notebooku a předčítal číslo, které si druhý muž zapisoval. Møller viděl, že ze zásuvky ve zdi vedou dva kabely, jeden do notebooku a druhý do poškrábaného mobilního telefonu Nokia, který byl rovněž připojen k počítači.

Møller se narovnal, jak jen to šlo. „A co má znamenat tohle?“

Ivarsson položil ruku na rameno Harryho souseda. „Pan Niazi vypověděl, že byl ve sklepě několik dní poté, co byla Anna Bethsenová zavražděna, a tehdy poprvé uviděl v Harryho sklepní kóji tenhle laptop s připojeným mobilním telefonem. Už jsme ten telefon prověřili.“

„Ano?“

„Patří Holeovi. Teď se snažíme zjistit, kdo koupil ten laptop. Nicméně, prohlédli jsme ho a podívali jsme se do odeslané pošty.“

Møller zavřel oči. Záda ho už bolela.

„A tam byly.“ Ivarsson potřásl významně hlavou. „Všechny maily, o kterých se nás Harry snaží přesvědčit, že mu je poslal jakýsi mystický vrah.“

„Hm,“ konstatoval Møller. „Tohle nevypadá dobře.“

„Ale vlastní důkaz našel Weber v bytě.“

Møller se podíval tázavě na Webera, který s pochmurným výrazem ukázal malý průhledný plastový sáček.

„Klíč?“ zeptal se Møller. „S iniciálami AA?“

„Ležel v zásuvce telefonního stolku,“ vysvětlil Weber. „Profil odpovídá klíči k bytu Anny Bethsenové.“

Møller zíral prázdným pohledem na Webera. Tvrdé světlo holé žárovky dodávalo obličejům mrtvolně bledou barvu, jakou měly také nabílené zdi v pozadí, což v Møllerovi vyvolávalo dojem, že je v hrobě. „Musím ven,“ pronesl tiše.

Kapitola 37 Spiuni gjerman

Harry otevřel oči, díval se přímo do smějícího se dívčího obličeje a ucítil první ránu kladivem.

Oči opět zavřel, ale ani dívčí smích, ani bolest hlavy nezmizely.

Pokusil se o rekonstrukci.

Raskol, záchody v metru, malý podsaditý a šeptající muž v obnošeném obleku od Armaniho, natažená ruka se zlatými prsteny, černé vlasy a dlouhý špičatý nehet na malíčku. „Dobrý den, Harry, jsem váš přítel Simon.“ A v příkrém kontrastu k obnošenému obleku nablýskaný nový mercedes s řidičem, který vypadal jako Simonův bratr, tytéž hnědé veselé oči a tentýž chlupatý, zlatém ozdobený stisk ruky.

Ti dva si v autě povídali směsí norštiny a švédštiny se zvláštní melodií cirkusáků, prodavačů nožů, kazatelů a vokalistů tanečních skupin. Ale mnoho toho neřekli.

„Máš se dobře, příteli?“

„Hrozné počasí, co?“

„Pěkné šaty, příteli. Vyměníme si je?“

Srdečný smích a cvakání zapalovačů. Kouří Harry? Ruské cigarety, nabídněte si, zaručeně mizerné, ale „svým způsobem dobré“. Další smích. O Raskolovi nepadla ani zmínka, ani o tom, kam jedou.

Což, jak se ukázalo, nebylo daleko.

Odbočili za Munchovým muzeem a dokodrcali se ulicí plnou výmolů na parkoviště před rozbahněným prázdným fotbalovým hřištěm. Na konci parkoviště stály tři maringotky. Dvě nové, velké, a jedna malá, stará, bez kol, stojící na čtyřech betonových tvárnicích.

Dveře jedné z velkých maringotek se otevřely a Harry zahlédl siluetu ženy. Za ní vykukovaly dětské hlavy. Harry jich napočítal pět.

Harry řekl, že nemá hlad, posadil se do rohu maringotky a díval se, jak ostatní jedí. Jídlo servírovala mladší ze dvou žen a bylo snědeno rychle a bez obřadnosti. Děti pokukovaly po Harrym a přitom se pochichtávaly a šťouchaly do sebe. Harry na ně mrkl a pokusil se usmát, přitom cítil, že se mu vrací do ztuhlého těla cit. Což ovšem nebyly jen dobré zprávy vzhledem k tomu, že to tělo bylo téměř dva metry dlouhé a bolel z něj každý centimetr. Pak mu Simon dal dvě vlněné deky, přátelsky ho poplácal po rameni a pokývl směrem k malé maringotce. „Není to Hilton, ale budete tam v bezpečí, příteli.“ Teplo, které se Harrymu rozlilo tělem, zmizelo okamžitě, jakmile vešel do vymražené maringotky. Skopl Øysteinovy boty, které mu byly nejméně o číslo menší, promnul si chodidla a snažil se poskládat své nohy do krátké postele. Poslední, co si pamatoval, bylo to, že se pokusil stáhnout si mokré kalhoty.

„Chi chi chi.“

Harry opět otevřel oči. Hnědý obličej byl pryč a smích se teď ozýval zvenčí, otevřenými dveřmi, jimiž dovnitř směle prosvítal paprsek slunce a dopadal na zeď za ním a na fotografie, které na ní byly připevněné. Harry se vzepřel na loktech a podíval se na ně. Na jedné z nich byli dva kluci držící se kolem ramen před něčím, co vypadalo jako stejná maringotka, ve které nyní sám ležel. Tvářili se vesele. Ne, víc než to. Tvářili se šťastně. Možná právě proto Harry jen tak tak poznal mladého Raskola.

Harry přehodil nohy přes okraj palandy a rozhodl se, že bolest hlavy bude ignorovat. Několik vteřin zůstal sedět, aby zjistil, jestli žaludek vydrží. Měl už v životě horší kocovinu než včera, mnohem horší. Během včerejší večeře váhal, zda se má zeptat, jestli mají nějakou pálenku, ale dokázal se ovládnout. Je možné, že jeho tělo teď, po tak dlouhé abstinenci, snáší alkohol lépe?

Odpověď dostal, když vyšel z maringotky.

Děti s velkýma udivenýma očima přihlížely tomu, jak se Harry opírá o oj přívěsu a zvrací do hnědé trávy. Několikrát dávil a několikrát se vyzvracel, pak si utřel hřbetem ruky ústa, a když se otočil, stál tam Simon se širokým úsměvem, jako by vyprazdňování žaludku bylo nejpřirozenějším začátkem dne: „Jídlo, příteli?“

Harry polkl a přikývl.

Simon půjčil Harrymu zmačkaný oblek, čistou košili se širokým límečkem a velké sluneční brýle. Nasedli do mercedesu a vydali se Finnmarkskou ulicí. Zastavili na červenou na náměstí Carla Bernera, kde Simon stáhl okénko a zavolal něco na muže stojícího před kioskem a kouřícího doutník.

Harry měl vágní pocit, že už ho někde viděl. Ze zkušenosti věděl, že ten pocit často znamená, že dotyčný má záznam v trestním rejstříku. Muž se zasmál a zavolal v odpověď něco, čemu Harry nerozuměl.

„Známý?“ zeptal se.

„Kontakt,“ odpověděl Simon.

„Kontakt,“ zopakoval Harry a podíval se na policejní auto říkající na zelenou na druhé straně křižovatky.

Simon odbočil na západ směrem k Ullevållské nemocnici.

„Povězte mi,“ začal Harry. „Jaké kontakty má Raskol v Moskvě, že dokáže najít člověka ve dvacetimilionovém městě…“ Harry odklepl popel, „… jako nic? Ruská mafie?“

Simon se zasmál. „Možná. Pokud vás nenapadá nikdo Jiný, kdo je v hledání lidí lepší.“

„KGB?“

„Pokud si dobře vzpomínám, příteli, tak ta už neexistuje.“ Simon se zasmál ještě hlasitěji.

„Naši experti na Rusko od tajné policie mi vyprávěli, že tam všechno ještě pořád řídí lidi z někdejší KGB.“

Simon pokrčil rameny. „Službičky, příteli. A protislužby. To je vše, oč tu běží, jasné?“

„Myslel jsem, že tu běží o peníze.“

„Vždyť to říkám, příteli.“

Harry vystoupil v ulici Sanssouci, Simon jel dál, aby dohlédl na „nějaké obchody ve čtvrti Sagene“.

Harry se rozhlédl ulicí. Kolem jela dodávka. Požádal Tess, hnědookou dívku, která ho vzbudila, aby mu doběhla koupit na Toyen Dagbladet a VC, ale ani v jedněch novinách nepsali, že by po něm bylo vyhlášeno pátrání. To ovšem neznamenalo, že by se mohl ukazovat všude, protože jestli se neplete, mají jeho fotku v každém policejním autě.

Harry došel rychle k vratům, strčil do zámku Raskolův klíč a otočil jím. Snažil se na schodišti nerušit ticho. Před dveřmi Astrid Monsenové ležely noviny. Když se ocitl v Annině bytě, zavřel za sebou opatrně dveře a nadechl se.

Nemysli na to, co hledáš.

Bylo to tam cítit zatuchlinou. Došel do obývacího pokoje. Od jeho poslední návštěvy se tu nic nezměnilo. Ve slunečním světle, které sem dopadalo oknem a ozařovalo tři portréty, tančil prach. Zastavil se a díval se na obrazy. Na těch znetvořených hlavách bylo něco zvláštně známého. Došel k obrazům a přejel špičkami prstů po vrstvách olejových barev. Jestli k němu promlouvaly, nerozuměl tomu, co říkají.

Vešel do kuchyně.

Páchly tu odpadky a přepálený tuk. Otevřel okno a prohlédl talířky a příbory na odkapávací ploše dřezu. Byly opláchnuté, ale ne umyté. Zadloubal do zaschlých zbytků jídla vidličkou. Podařilo se mu uvolnit malý červený kousíček omáčky. Strčil si ho do úst. Chilli papričky.

Za velkým hrncem stály dvě velké sklenice na červené víno. Jedna měla na dně pěkný červený povlak, zatímco druhá vypadala nepoužitá. Harry do ní strčil nos, ale cítil jen teplé sklo. Vedle sklenic stály obyčejné skleničky na pití. Harry našel utěrku, aby mohl sklenky přidržet proti světlu, a nezanechal přitom otisky. Jedna byla čistá, druhá měla mazlavý povlak. Oškrabal ho nehtem a olízl. Cukr. S příchuti kofeinu. Cola? Harry zavřel oči. Víno a cola? Ne. Voda a víno pro jednoho. A cola a nepoužitá sklenice na víno pro druhého. Zabalil sklenku do ručníku a strčil si ji do kapsy bundy. Z náhlého impulzu se vydal do koupelny, odšrouboval víko nádržky u toalety a rukou prošátral vnitřek. Nic.

Když vyšel na ulici, táhly sem ze západu mraky a ve vzduchu bylo cítit ostřejší proudění. Harry se kousl do spodního rtu. Pak se rozhodl a vydal se směrem k Vibeho ulici.

Harry mladíka za pultem v zámečnictví okamžitě poznal.

„Dobrý den, jsem od policie,“ pronesl a doufal, že se mladík nebude ptát po průkazu, který zůstal ležet v kabátě u Albuových ve Slemdalu.

Mladík odložil časopis. „Já vím.“

Harryho na moment zachvátila panika.

„Vzpomínám si, že jste si tu byl vyzvednout klíč.“ Mladík se zeširoka usmál. „Pamatuju si všechny zákazníky.“

Harry si odkašlal. „No, já teď ale nejsem zákazník.“

„Cože?“

„Ne, ten klíč nebyl pro mě. Ale kvůli tomu jsem ne…“

„To tedy byl,“ přerušil ho mladík. „Byl to přece systémový klíč, je to tak?“

Harry přikývl. Koutkem oka zahlédl, jak venku projíždí ulicí hlídkový vůz. „Chtěl jsem se zeptat na systémové klíče. Zajímalo by mě, jak si může někdo cizí obstarat kopii takového klíče. Například klíče Trioving.“

„To nejde,“ odpověděl mladík se železnou jistotou člověka, který čte Ilustrovanou vědu. „Fungující kopii dokáže vyrobit jedině firma Trioving. Takže jediný způsob je zfalšovat plnou moc pro objednávku od vedení společenství vlastníků. Ale i tak bychom to zjistili, až byste si klíč přišel vyzvednout, protože bychom požadovali identifikační průkaz a kontrolovali bychom ho podle seznamu jmen lidí, kteří jsou vlastníky bytů v příslušném společenství.“

„Ale já jsem si odsud přece takový systémový klíč odnesl. A byl to klíč pro někoho jiného, ta osoba mě požádala, abych jí ho vyzvedl.“

Mladík svraštil čelo. „Ne, pamatuju si jasně, že jste mi ukázal občanku a že jsem zkontroloval jméno. Čí klíč si myslíte, že jste dostal?“

Harry viděl v odraze skleněných dveří za pultem, jak totéž policejní auto jede opačným směrem.

„Zapomeňte na to. Dá se kopie opatřit nějakým jiným způsobem?“

„Ne. Trioving, který vyrábí tyhle klíče, přijímá objednávky pouze od autorizovaných prodejců klíčů, jako jsme my. A jak jsem říkal, my kontrolujeme doklady a vedeme záznamy o objednaných klíčích pro každé družstvo a společenství vlastníků. Ten systém je hodně bezpečný.“

„Zdá se, že ano…“ Harry si naštvaně přejel rukou obličej. „Před nedávnem jsem sem volal a dozvěděl jsem se, že žena, která bydlela v ulici Sanssouci, dostala tři klíče ke svému bytu. Jeden jsme našli v jejím bytě, druhý dala elektrikáři, který tam měl něco opravit, a třetí jsme našli na jiném místě. Právě proto nevěřím, že si ten třetí klíč objednala sama. Můžete to prověřit?“

Mladík pokrčil rameny. „To jistě můžu, ale proč se nezeptáte přímo jí?“

„Někdo jí prostřelil hlavu.“

„Uf,“ vydechl mladík, aniž hnul brvou.

Harry stál zcela tiše. Něco cítil. Drobné mrazení, snad závan ode dveří. Dostatečný na to, aby se mu zježily chlupy na zátylku. Zaznělo opatrné zakašlání. Neslyšel nikoho vstoupit. Aniž se otočil, pokusil se zahlédnout, kdo to je, ale uhel mu to znemožňoval.

„Policie,“ pronesl vysoký znělý hlas za ním. Harry polkl.

„Ano?“ zeptal se mladík a pohlédl Harrymu přes rameno.

„Stojí venku,“ řekl hlas. „Tvrdí, že se někdo vloupal k jedné staré paní dole v čísle čtrnáct. Potřebuje ihned nový zámek, takže chtějí vědět, jestli tam můžeme někoho poslat“

„Tak s nimi jeď ty, Alfe. Jak vidíš, mám tu práci.“

Harry intenzivně naslouchal, dokud se kroky nevzdálily. „Anna Bethsenová.“ Slyšel se, že šeptá. „Můžete zkontrolovat:, jestli si osobně vyzvedla všechny klíče?“

„To není třeba, musela si je vyzvednout.“

Harry se naklonil přes pult. „Můžete to přesto zkontrolovat?“

Mladík si ztěžka povzdechl a zmizel v zadní místnosti. Vrátil se s deskami a zalistoval jimi. „Podívejte se sám,“ ukázal. „Tady, tady a tady.“

Harry poznal předávací protokoly, byly shodné s těmi, které sám podepsal, když tu byl vyzvednout Annin klíč. Ale všechny protokoly ležící před ním byly podepsané jeho jménem. Chtěl se zeptat, kde je protokol s jeho vlastním podpisem, když mu pohled padl na data.

„Tady stojí, že poslední klíč si vyzvedla už v srpnu. Ale to je dávno před tím, než jsem tu byl já a…“

„Ano?“

Harry zazíral do vzduchu. „Děkuju. Už jsem zjistil dost.“

Venku začalo silněji foukat. V jednom telefonním automatu na náměstí Valkýr vytočil Harry telefonní číslo.

„Beáto?“

Nad věží námořní akademie se prali dva racci s větrem a neustále vyrovnávali výšku. Pod nimi ležel Osloský fjord, který se zlověstně zelenočerně třpytil, a Ekeberg, kde dva lidé na lavičce vypadali jako mrňavé tečičky.

Harry dokončil své vyprávění o Anně Bethsenové. O tom, jak se potkali. O posledním večeru, z něhož si nic nepamatoval. O Raskolovi. A Beáta mu vyložila, že notebook, který byl nalezen v Harryho sklepní kóji, byl vystopován a že byl zakoupen před třemi měsíci v elektru Expert u Colossea. A že záruka byla napsána na Annu Bethsenovou. A že připojený mobilní telefon je ten, o kterém Harry tvrdil, že ho ztratil.

„Nesnáším křik racků,“ poznamenal Harry.

„To je všechno, co k tomu řekneš?“

„Zrovna teď – ano.“

Beáta vstala z lavičky. „Neměla bych tu být, Harry. Neměls mi volat“

„Jenže tady jsi.“ Harry vzdal pokus zapálit si v poryvech větru cigaretu. „To znamená, že mi věříš. Je to tak?“

Beáta v odpověď jen vztekle rozhodila rukama.

„Nevím víc než ty,“ pokračoval Harry. „Ani to, že jsem nezastřelil Annu Bethsenovou.“

Rackové změnili směr a v poryvu větru vykroužili elegantní oblouk.

„Pověz mi ještě jednou všechno, co víš,“ požádala ho Beáta.

„Vím, že ten chlapík si musel nějakým způsobem obstarat klíč od Annina bytu, takže se dostal v noc vraždy dovnitř a ven. Když odcházel, vzal s sebou Annin laptop a můj mobilní telefon.“

„Proč ležel tvůj mobilní telefon v Annině bytě?“

„Musel mi v průběhu večera vyklouznout z kapsy kabátu. Jak jsem říkal, byl jsem trošičku v náladě.“

„A pak?“

„Jeho původní plán byl jednoduchý. Dojet po vraždě do Larkollenu a nastražit použitý klíč do chaty Arneho Albua. Připojit k němu kroužek s iniciálami AA, aby jaksi nikdo neměl pochybnosti. Ale když našel můj mobilní telefon, najednou mu došlo, že by mohl plán ještě trochu vylepšit. Totiž udělat to tak, aby to vypadalo, že jsem nejdřív zavraždil Annu a pak jsem to narafičil tak, aby vina padla na Albua. Takže použil číslo mého mobilu k objednání internetových služeb na jednom serveru v Egyptě a začal mi posílat maily, aniž by bylo možné odesílatele vypátrat.“

„A kdyby byl vypátrán, vedly by stopy k…“

„Ke mně. Já bych si ani nevšiml, že něco nehraje, dokud by mi nepřišlo další vyúčtování od Telenoru. Pravděpodobni ani pak, protože je zrovna moc nečtu.“

„Ani si neblokuješ číslo, když ztratíš mobil.“

„Hm.“ Harry prudce vstal a začal před lavičkou přecházet tam a zpět. „Nechápu ale, jak se dostal do mé sklepní kóje. Nenašli jste tam žádné stopy vloupání a nikdo z našeho domu by dovnitř nepustil nikoho cizího. Jinak řečeno měl klíč. Jistě, potřeboval jenom jediný klíč vzhledem k tomu, že v našem domě používáme systémové klíče, které odemykají jak vrata, tak půdu, sklep a byty, jenže obstarat si takový systémový klíč je složité. A klíč k Anninu bytu, který si opatřil, byl také systémový…“

Harry se zastavil a zíral k jihu. Do fjordu právě vplouvala zelená nákladní loď se dvěma velkými jeřáby.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se Beáta.

„Přemýšlím, jestli tě mám požádat, abys mi prověřila nějaká jména.“

„Raději ne, Harry. Jak jsem říkala, ani bych tu neměla být.“

„A pak přemýšlím, odkud máš ty modřiny.“

Beáta se rychle chytila za krk. „Trénink. Judo. Chceš vědět ještě něco?“

„Ano, rád bych věděl, jestli bys mohla vzít tohle Weberovi.“ Harry vytáhl z kapsy u bundy ručník se sklenicí. „A požádala ho, jestli z toho může sejmout otisky prstů a porovnat je s mými.“

„Tvoje otisky má?“

„Kriminalisticko-technické oddělení má otisky všech kriminalistů, kteří operují na místech činu. A požádej ho, aby nechal provést analýzu toho, co bylo ve sklenici.“

„Harry…“ začala varovně.

„Budeš tak laskavá?“

Beáta vzdychla a vzala si zavinutou sklenici.

„Zámečnictví, a.s.,“ pronesl Harry.

„Co to je?“

„Kdybys změnila názor, co se týče toho prověření jmen, můžeš zkontrolovat jejich zaměstnance. Je to malá firma.“

Odevzdaně se na něj podívala.

Harry pokrčil rameny. „Když zařídíš jenom tu sklenici, budu nadmíru šťastný.“

„A kde tě zastihnu, až budu mít odpověď od Webera?“

„Vážně to chceš vědět?“ Harry se usmál.

„Chci toho vědět co nejmíň. Takže ty se spojíš se mnou?“

Harry si přitáhl bundu blíž k tělu. „Půjdeme?“

Beáta přikývla, ale zůstala stát. Harry se na ni tázavě podíval.

„To, co napsal,“ řekla. „To, že přežijí jen ti pomstychtiví. Vážně si, Harry, myslíš, že je to pravda?“

Harry si natáhl nohy v krátké posteli v maringotce. Svištění aut z Finnmarkské ulice mu připomnělo dobu, kdy jako malý ležel pod otevřeným oknem na Oppsalu a naslouchal provozu. Když byli v létě u dědečka a v tichu v Ándalsnesu, bylo to to jediné, po čem se mu stýskalo: pravidelné uspávající svištění, sem tam přerušené jen motorkou, děravým tlumičem výfuku, vzdálenou policejní sirénou.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Byl to Simon. „Tess by chtěla, abys vyprávěl pohádku na dobrou noc i zítra.“ Harry vyprávěl o tom, jak se klokan naučil skákat, a jako odměny se mu dostalo objetí na dobrou noc od všech dětí.

Oba muži mlčky kouřili. Harry ukázal na fotografii na stěně. „To je Raskol a jeho bratr, že? Stefan, Annin otec?“

Simon přikývl.

„Kde je Stefan teď?“

Simon s nezájmem pokrčil rameny a Harry pochopil, že in není vhodný námět k hovoru.

„Na fotce vypadají jako dobří kamarádi,“ konstatoval Harry.

„Byli jako siamská dvojčata. Kámoši. Giorgi seděl místo Stefana dvakrát ve vězení.“ Simon se zasmál. „Vypadáte překvapeně, příteli. To je tradice, víte? Je to čest přijmout trest místo bratra nebo otce.“

„Policii to zrovna jedno není.“

„Neviděli mezi Giorgiem a Stefanem žádný rozdíl. Cikánští bratři. Pro norskou policii nic snadného.“ Zazubil se nabídl Harrymu další cigaretu. „Zvlášť když měli na sobě masky.“

Harry potáhl z cigarety a rozhodl se pro výstřel naslepo.

„Co je rozdělilo?“

„Co myslíte?“ Simon rozevřel dramaticky oči. „Žena, samozřejmě.“

„Anna?“

Simon neodpověděl, ale Harry pochopil, že přihořívá. „Bylo v tom to, že Stefan už nechtěl mít s Annou nic společného, protože potkala gadža?“

Simon típl cigaretu a vstal. „Nebyla to Anna. Ale Anna měla matku. Dobrou noc, spiuni.“

„Hm. Ještě poslední otázku.“

Simon se zastavil.

„Co znamená spiuni?“

Simon se rozesmál. „Je to zkratka pro spiuni gjerman – německý špión. Ale uklidněte se, příteli, není to myšleno zle, někde se to dokonce používá jako chlapecké jméno.“ Pak za sebou zavřel dveře a byl pryč.

Vítr se uklidnil a ozývalo se pouze svištění aut z Finnmarkské ulice. Přesto Harry nedokázal usnout.

Beáta ležela a poslouchala auta venku. Když byla malá, usínali s jeho hlasem. Pohádky, které jí vyprávěl, nebyly zapsané v žádné knížce, vznikaly ve chvíli, kdy mluvil. Také nikdy nebyly stejné, ačkoli občas stejně začínaly a vystupovaly v nich stejné osoby: dva zlí zloději, hodný tatínek a jeho statečná dceruška. A vždycky končily dobře, se zloději pod zámkem.

Beáta si nepamatovala, že by kdy viděla otce číst. Když povyrostla, pochopila, že otec trpí něčím, čemu se říká dyslexie. Kdyby tu poruchu neměl, stal by se právníkem, tvrdila matka.

„Tak jako my bychom chtěli, abys jím byla ty.“

Jenže pohádky nebyly o právnících, a když Beáta oznámila, že byla přijata na policejní akademii, matka se rozplakala.

Beáta najednou vytřeštila oči. Někdo zvonil u dveří. Zasténala a vymrštila nohy z postele.

„To jsem já,“ ozval se hlas v domácím telefonu.

„Řekla jsem ti, že už tě nechci vidět,“ odpověděla Beáta třesoucí se v tenkém županu. „Jdi pryč.“

„Půjdu, jakmile tě požádám o prominutí. To jsem nebyl já. Já nejsem takový. Jen jsem se trochu… rozdivočel. Buď tak hodná, Beáto. Jenom pět minut.“

Zaváhala. Nadále měla ztuhlý zátylek a Harry si všiml modřin.

„Nesu ti dárek,“ pokračoval hlas.

Vzdychla. Stejně se s ním bude muset setkat. Přece jen bude lepší, když si to vyříkají tady, a ne v práci. Stiskla tlačítko, zavázala si župan pevněji a čekala ve dveřích; přitom poslouchala kroky na schodišti.

„Ahoj,“ pozdravil, když ji uviděl, a usmál se. Široký bílý úsměv á la David Hasselhoff.

Kapitola 38 Gyrus fusiformis

Tom Waaler jí podal dárek, ale vzhledem k tomu, že působila dojmem antilopy, která cítí predátora, si dal pozor na to, aby se jí nedotkl. Místo toho kolem ní prošel, dokráčel do obýváku a posadil se na pohovku. Následovala ho, ale zůstala stát. Rozhlédl se. Byt byl zařízený přibližně tak jako byly ostatních mladých žen, v nichž v pravidelných intervalech končíval: osobně a neoriginálně, útulně a nudně.

„Nerozbalíš ho?“ zeptal se. Udělala, co řekl.

„Nějaké cédéčko,“ pronesla netečně.

„Ne nějaké cédéčko,“ namítl. „Purple Rain. Pusť ho, pak to pochopíš.“

Prohlížel si ji, zatímco zapínala obyčejné rádio s CD přehrávačem, kterému ona a jí podobné říkaly stereosouprava. Slečna Lønnová nebyla přímo krásná, ale svým způsobem sladká. Tělo trochu nudné, ne moc tvarů, které by se daly uchopit. Ale štíhlá a vytrénovaná. A líbilo se jí to, co s ní dělal, prokázala zdravé nadšení. Každopádně alespoň v úvodních kolech, kdy to vzal trochu piánko. Ano, protože nakonec z toho bylo opravdu víc než jen jedno kolo. Vlastně je to zvláštní, když vůbec není jeho typ.

Jenže jednoho večera jí dopřál celou tu parádu. A ona – stejně jako většina žen, s nimiž se setkal – s ním jeho hru naplno hrát nechtěla. Díky čemuž z toho on sám měl ještě větší potěšení; ovšem zpravidla to znamenalo, že o dotyčných ženách slyší naposledy. Což mu většinou ani nevadilo. Beáta ale může být jenom ráda. Mohlo to pro ni dopadnout hůř. O několik večerů dříve leželi v posteli, když mu najednou pověděla, kde ho viděla poprvé.

„Ve čtvrti Grünerløkka. Bylo to večer, seděls v červeném autě. Ulice se hemžila lidmi a okénko u auta jsi měl stažené. Bylo to v zimě. Loni.“

Úplně strnul. Zvlášť když si vzpomněl, že v téhle čtvrti se nacházel loni v zimě pouze jednoho jediného večera, onoho sobotního večera, kdy vyřídili Ellen Gjeltenovou.

„Pamatuju si obličeje,“ prohlásila s triumfujícím úsměvem, když uviděla jeho výraz. „Gyrus fusiformis. To je ta část mozku, která rozeznává obličeje. Můj je abnormální. Patřím vlastně do lunaparku.“

„Aha… Co ještě si pamatuješ?“

„Mluvil jsi s nějakým člověkem.“

Vzepřel se na loktech, naklonil se nad ni a hladil jí palcem hrdlo. Cítil, jak jí uvnitř tepe pulz jako bojácný zajíček. Nebo snad cítil svůj vlastní pulz?

„Tak to si asi pamatuješ i obličej toho člověka?“ zeptal se a začal logicky uvažovat. Ví někdo, že je dnes večer tady? Držela pusu o jejich vztahu tak, jak ji o to požádal? Má v kuchyni pytle na odpadky?

Otočila se k němu a udiveně se usmála. „Co tím myslíš?“

„Poznala bys toho druhého člověka, kdyby ti například někdo ukázal jeho fotku?“

Dlouze se na něj zadívala. Opatrně ho políbila.

„No?“ zeptal se a opatrně vytáhl druhou ruku zpod peřiny.

„Hm… Ne. Byl obrácený zády.“

„Ale asi si pamatuješ, co měl na sobě? Pro případ, že by tě požádali, abys ho identifikovala, myslím.“

Zavrtěla hlavou. „Gyrus fusiformis si pamatuje jen obličeje. Zbytek mého mozku je úplně normální.“

„Ale pamatuješ si barvu auta, ve kterém jsem seděl?“

Zasmála se a přitulila se k němu. „To musí asi znamenat, že co jsem viděla, se mi líbilo.“

Odtáhl ruku od jejího krku.

O dva dny později rozjel celou show. A tehdy se jí to, co viděla, nelíbilo. Ani to, co slyšela. A cítila.

„Dig if you will the picture of you and I engaged in kiss – the sweat of the body covers me…“

Ztlumila hlasitost.

„Co chceš?“ zeptala se a posadila se do křesla.

„Jak jsem řekl. Požádat tě o prominutí.“

„To už jsi provedl. Tak za tím uděláme tlustou čáru.“ Demonstrativně zívla. „Zrovna jsem se chystala do postele, Tome.“

Cítil, jak ho zachvacuje vztek. Ne ten červený, který deprimuje a oslepuje, ale ten bílý, který rozjasňuje a dodává jasnost a energii. „Fajn, tak přejdeme k pracovním věcem, kde je Harry Hole?“

Beáta se zasmála. Prince křičel falzetem, Tom zavřel oči, cítil, jak ho zuřivost, proudící mu v žilách jako osvěžující ledová voda, stále víc posiluje. „Harry ti volal: ten večer, kdy zmizel. Přeposlal ti e-maily. Jsi jeho kontaktní bod, jediný člověk, na kterého momentálně spoléhá. Kde je?“

„Jsem vážně unavená, Tome.“ Vstala. „Jestli máš další otázky, na které nechceš dostat odpověď, navrhuju, abychom je probrali zítra.“

Tom Waaler zůstal sedět. „Měl jsem dnes zajímavý rozhovor s vězeňským dozorcem z Botsenu. Harry tam včera večer byl, přímo nám před nosem, zatímco jsme ho my a půlka výjezdovky hledali. Vědělas, že je spolčený s Raskolem?“

„Netuším, o čem to mluvíš ani co to má společného s tím případem.“

„To já taky ne, ale navrhuju, aby sis sedla, Beáto. A poslechla si krátký příběh, o kterém si myslím, že tě přiměje změnit názor na Harryho a jeho kamarády.“

„Odpověď zní – ne, Tome. Ven.“

„Ani když v tom příběhu hraje roli tvůj otec?“

Viděl, jak jí cukly koutky, a pochopil, že trefil hřebík na hlavičku.

„Mám své zdroje, které nejsou – jak bych to řekl – obyčejnému policistovi dostupné, a díky nim znám příběh o tom, co se stalo, když byl tehdy na Ryenu zastřelen tvůj otec. A vím, kdo ho zastřelil“

Zírala na něj.

Waaler se zasmál. „S tím jsi nepočítala, co?“

„Lžeš.“

„Tvůj otec byl zastřelen samopalem Uzi, šest zásahů do hrudi. Podle hlášení vešel do banky vyjednávat, i když byl sám a neozbrojený, a tedy neměl ani jak argumentovat. Jediné, čeho mohl dosáhnout, bylo to, že lupiče znervózní a vyprovokuje v nich agresivitu. Totální bota. Nepochopitelné. Zvlášť když tvůj otec byl legendou právě kvůli své profesionalitě. Ale ve skutečnosti s sebou měl kolegu. Mladého policistu, slibného muže, od kterého se dost očekávalo, kariéristu in spe. Jenže ten se nikdy nesetkal s bankovní loupeží naživo a v každém případě ne s lupiči s takovými děly. Měl toho dne odvézt tvého otce po práci domů, protože chtěl být se svými nadřízenými zadobře. Takže tvůj otec přijel na Ryen v autě, které nebylo jeho, což se v hlášení neobjevilo. Protože jeho auto stálo doma ve vaší garáži, že, Beáto, u tebe a tvé matky, když jste dostaly tu zprávu.“

Viděl, jak jí žíly na krku nabíhají, rozšiřují se a modrají.

„Jdi do hajzlu, Tome.“

„Jen pojď sem a poslechni si tatínkovu krátkou pohádku,“ pokračoval a poplácal polštář na pohovce vedle sebe. „Protože budu mluvit dost potichu a upřímně řečeno si myslím, že tohle bys měla slyšet.“

Bezděčně popošla o krok vpřed, ale zůstala stát.

„O.K. Toho dne – kdy to bylo, Beáto? – se to seběhlo tak…“

„V pátek třetího června ve čtvrt na čtyři,“ šeptla.

„V červnu, ano. Slyší hlášení ve vysílačce, banka je hned za rohem, jedou tam a zaujmou se zbraněmi pozice venku. Mladý strážmistr a zkušený vrchní komisař. Postupují učebnicově, čekají na posily nebo na to, až lupiči vyjdou z banky ven. Ani nemají v úmyslu vejít do banky. Dokud se jeden z lupičů nezjeví ve dveřích se zbraní přiloženou k hlavě zaměstnankyně banky. Zavolá jméno tvého otce. Lupič viděl venku a poznal vrchního komisaře Lønna. Volá, že ženě neublíží, ale že potřebuje rukojmí. Že jestli Lønn chce, může si to s ní vyměnit. Ale to by musel odložit zbraň a vejít do banky sám. A co udělá tvůj otec? Přemýšlí. Musí myslet rychle. Žena je v šoku. Lidé mohou šokem zemřít. Myslí na svou vlastní ženu, tvoji matku. Je červnový den, pátek, brzo víkend. A slunce… Svítilo slunce, Beáto?“

Přikývla.

„Myslí na to, jaké vedro musí být uvnitř úřadovny. Napětí. Zoufalství. Takže se rozhodne. Pro co se rozhodne? Pro co se rozhodne, Beáto?“

„Půjde dovnitř.“ Její šeptající hlas byl plný pláče.

„Půjde dovnitř.“ Waaler ztišil hlas. „Vrchní komisař Lønn vchází dovnitř a mladý strážmistr čeká. Čeká na posily, čeká, až žena vyjde ven. Čeká, až mu někdo řekne, co má dělat, nebo že je to jen sen nebo cvičení. Čeká, až bude moct jít domů, protože je pátek a slunce svítí. Místo toho slyší…,“ Waaler mlaskne jazykem o patro. „Tvůj otec padne na vstupní dveře, které se otevřou, a on zůstane ležet napůl venku. Se šesti zásahy v hrudi.“

Beáta klesla na židli.

„Mladý strážmistr vidí, jak tam vrchní komisař leží, a pochopí, že tohle není cvičení. Ani sen. Že tam uvnitř mají skutečné automatické zbraně a že chladnokrevně střílejí policisty. Bojí se tak, jako se nikdy předtím nebál a nikdy potom bát nebude. Četl o tom, měl v psychologických předmětech dobré známky. Ale něco už v něm povolilo. Zachvátila ho panika, o které napsal tak dobrou práci u písemné zkoušky. Sedne do auta a odjíždí. Jede a jede, dokud není doma a jeho žena, kterou si nedávno vzal, vychází na schody a zlobí se, protože přišel pozdě k večeři. A on tam stojí jako žáček a nechá si nadávat a slibuje, že už se to nebude nikdy opakovat, a pak večeří. Po večeři se dívají na televizi, kde reportér hlásí, že při bankovní loupeži byl zastřelen policista. Tvůj otec je mrtvý.“

Beáta skryla obličej v dlaních. Všechno se vrátilo. Celý ten den. S kulatým, jaksi udiveně se tázajícím sluncem na nesmyslně bezmračném nebi. Také si myslela, že je to jenom sen.

„Kdo mohli být ti lupiči? Kdo mohl znát jméno tvého otce, kdo znal všechny, kteří pracovali na loupežných přepadeních, kdo věděl, že z těch dvou policistů tam venku představuje pro ně právě vrchní komisař Lønn hrozbu? Kdo byl tak chladný a kalkuloval tak strategicky, že postavil tvého otce před volbu, u níž věděl, jak se tvůj otec zachová? Tak, aby ho mohl zastřelit a pak snadno vyřídit mladého ustrašeného strážmistra? Kdo to je? Beáto.“

Slzy jí tekly mezi prsty. „Ras…“ Popotáhla.

„Neslyšel jsem tě, Beáto“

„Raskol.“

„Raskol, ano. A jenom on. Jeho parťáka totiž popadl vztek. Jsme lupiči, ne vrazi, křičí. A je tak hloupý, že vyhrožuje Raskolovi tím, že se přihlásí na policii a udá ho. Naštěstí stihne utéct do ciziny, než ho Raskol dostane.“

Beáta vzlykala. Waaler čekal.

„Víš, co je na tom nejkomičtější? To, že ses nechala napálit od vraha svého otce. Stejně jako tvůj otec.“

Beáta vzhlédla. „Co… co tím myslíš?“

Waaler pokrčil rameny. „Požádali jste Raskola, aby vám vytipoval vraha. Raskol pátrá po osobě, která mu hrozí tím, že proti němu bude svědčit v případu vraždy. Co udělá? Označí samozřejmě tuhle osobu.“

„Lva Gretteho?“ Osušila si slzy.

„Proč ne? Tak jste mu mohli pomoct ho najít. Dočetl jsem se, že jste našli Gretteho visícího na provaze. Že spáchal sebevraždu. Za to bych krk nedal. Dal bych krk za to, že vás někdo maličko předběhl.“

Beáta si odkašlala. „Zapomínáš na pár věcí. Za prvé jsme našli dopis na rozloučenou. Lev po sobě nezanechal moc písemností, ale já jsem mluvila s jeho bratrem, který našel na půdě v Disengrendě několik jeho starých školních sešitů. Vzala jsem je k Jeanovi Huemu, grafologovi, který došel k závěru, že dopis je psán Lvovou rukou. Za druhé už sedí Raskol ve vězení. Dobrovolně. To neodpovídá tak úplně tomu, že je schopný vraždit, jen aby se vyhnul trestu.“

Waaler zavrtěl hlavou. „Jsi šikovná holka, ale stejně jako tvému otci ti chybí psychologický vhled, nechápeš, jak funguje mozek zločince. Raskol nesedí ve vězení, je jen dočasně umístěn v Botsenu. Odsouzení za vraždu by všechno změnilo. A v mezičase ho chráníš ty. A jeho kamarád Harry Hole taky.“ Předklonil se a položil jí ruku na paži. „Omlouvám se, jestli to bolelo, ale teď to víš, Beáto. Tvůj otec neudělal žádnou botu. A Harry spolupracuje s člověkem, který ho zavraždil. Takže co ty na to? Najdeme spolu Harryho?“

Beáta semkla víčka, zamáčkla poslední slzu. Pak oči opět otevřela. Waaler jí podával kapesník, který si vzala.

„Tome,“ řekla. „Musím ti vysvětlit jednu věc.“

„To není potřeba.“ Waaler jí pohladil ruku. „Já to chápu. Je to otázka loajality. Jen si vzpomeň, co by udělal tvůj otec. Profesionalita, že?“

Beáta se na něj zamyšleně podívala. Pak pomalu přikývla. Nadechla se. Ve stejné chvíli zazvonil telefon.

„Nevezmeš ho?“ zeptal se Waaler po třech zazvoněních.

Jo je moje matka,“ odpověděla Beáta. „Zavolám jí zpátky po třiceti vteřinách“

„Třiceti vteřinách?“

„Takovou dobu mi bude trvat ti vysvětlit, že i kdybych věděla, kde Harry je, ty jsi ten poslední, komu bych to řekla.“ Podala mu kapesník. „A ty si teď obuj boty a vypadni.“

Tom Waaler cítil, jak mu po zádech a páteři běží vztek jako paprsek. Nechal si několik vteřin na to, aby si vychutnal ten pocit, a pak Beátu jednou rukou chytil a druhou stáhl pod sebe. Zalapala po dechu a snažila se mu vzepřít, ale on věděl, že cítí, jak mu stojí, a že rty, které má tak pevně semknuté, se brzy otevřou.

Po šesti zazvoněních Harry položil sluchátko a vyšel z telefonní budky, aby do ní mohla vejít dívka za ním. Obrátil se zády ke Kjølbergské ulici a větru, zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř směrem k parkovišti a maringotkám. V podstatě to bylo komické. Tady stojí – co by kamenem dohodil od kriminalisticko-technického oddělení v jednom směru, policejního ředitelství v druhém a maringotek ve třetím. V cikánském obleku. Hledaný. Je to k popukání.

Harry stiskl zuby. Pootočil se, když se rušnou, ale liduprázdnou průjezdovou ulicí prořítilo policejní auto. Neusne. Nedokáže nečinně ležet, čas pracuje proti němu. Zašlápl nedopalek cigarety podpatkem a chystal se odejít, když si všiml, že je telefonní budka opět prázdná. Podíval se na hodinky. Skoro půlnoc, zvláštní, že není doma. Možná spala a nestihla telefon vzít? Vytočil číslo znovu. Zvedla to po prvním zazvonění. „Beáta.“

„Tady je Harry. Vzbudil jsem tě před chviličkou?“

„Já… ano.“

„Promiň. Mám zavolat zítra?“

„Ne, to je v pohodě, že voláš teď.“

„Jsi sama?“

Následovala odmlka. „Proč se ptáš?“

„Tvůj hlas zní tak… Ne, zapomeň na to. Zjistilas něco?“

Slyšel, jak polkla, jako by se snažila chytit dech.

„Weber prověřil otisky na sklenici. Většina jich je tvých. Analýza zbytků ve sklenici by měla být hotová za pár dní.“

„Fajn.“

„Co se týče notebooku ve tvé sklepní kóji, ukázalo se, že v něm byl program, jímž můžeš předem nastavit datum i čas pro odeslání e-mailů. Poslední změna v mailech byla provedena v den smrti Anny Bethsenové.“

Harry už necítil ledový vítr.

„To znamená, že maily, které jsi dostal, byly uložené v počítači už v okamžiku, kdy byl počítač umístěn do tvojí sklepní kóje,“ pokračovala Beáta. „To vysvětluje to, proč tvůj pákistánský soused viděl, že počítač leží ve tvé kóji delší dobu.“

„Myslíš, že tam ležel a sám si šlapal celou tu dobu?“

„S dostatkem proudu pro počítač i mobilní telefon to pro něj nebyl nejmenší problém.“

„Do prdele!“ Harry se plácl do čela. „To ale musí znamenat, že ten, kdo předprogramoval počítač, předpokládal celý průběh dění. Takže celá ta věc byla jen zasraný loutkový divadlo. S námi jako loutkami.“

„Vypadá to tak… Harry?“

„Jsem tady. Jen to musím nějak strávit. To znamená, musím na to chvíli zapomenout, protože je toho moc najednou. Co to jméno firmy, co jsem ti dal?“

„Jméno firmy, ano. Co tě vedlo k předpokladu, že jsem v tom něco podnikla?“

„Nic… Než jsi řekla právě tohle.“

„Nic jsem neřekla.“

„Ne, jenže jsi to pronesla slibně.“

„Vážně?“

„Něco jsi zjistila, je to tak?“

„Něco jsem zjistila.“

„Sem s tím.“

„Zavolala jsem do účetní firmy, kterou využívá Zámečnictví, a.s., a přiměla jsem jednu paní, aby mi přeposlala jména a rodná čísla lidí, kteří tam pracují. Čtyři na plný a dva na částečný úvazek. Projela jsem pak rejstřík trestaných a rejstřík pohřešovaných osob. Pět z nich mělo trestní rejstřík úplně čistý. Ale jeden chlapík…“

„Ano?“

„Musela jsem si posunout text na obrazovce, abych si přečetla všechno. Většinou drogy. Byl obviněn z prodeje heroinu a morfia, ale odsouzen byl pouze za držení menšího množství hašiše. Seděl taky za vloupání a dvě brutální přepadení.“

„Násilí?“

„Během toho jednoho brutálního přepadení použil pistoli. Výstřel nepadl, ale pistole byla nabitá.“

„Skvělé. To je náš člověk. Jsi anděl. Jak se jmenuje?“

„Alf Gunnerud. Třicet dva let, svobodný. Adresa ulice Thora Olsena 9. Zdá se, že bydlí sám.“

„Zopakuj mi jméno a adresu.“

Beáta to zopakovala.

„Hm. Neuvěřitelné, že Gunnerud dostal s takovým trestním rejstříkem místo v zámečnictví.“

„Jako majitel provozovny je uveden Birger Gunnerud.“

„Jasně. Chápu. Je určitě všechno O.K.?“

Pauza.

„Beáto?“

„Všechno je O.K., Harry. Co hodláš dělat?“

„Hodlám poctít jeho byt návštěvou, podívám se, jestli tam nenajdu něco zajímavého. Když bude třeba, zavolám ti odtamtud, abys mi mohla poslat auto, které by zajistilo důkazy předpisově.“

„Kdy tam pojedeš?“

„Proč se ptáš?“

Další pauza.

„Jen abych byla doma, až budeš volat.“

„Zítra dopoledne v jedenáct. To snad bude v práci.“

Když Harry zavěsil, zůstal stát a díval se na zamračené noční nebe, které se klenulo nad městem jako žlutá kupole. Slyšel hudbu v pozadí. Jen vzdáleně. Ale to stačilo:

I only want to see you bathing in the purple rain.

Vhodil do automatu další minci a vytočil informace. „Potřebuju telefonní číslo Alfa Gunneruda…“

Taxík plul nocí jako tichá černá ryba, přes semafory, pod uličními lampami a směrovými cedulemi navádějícími do centra.

„Nemůžem se takhle dál scházet,“ zavrčel Øystein. Podíval se do zrcátka a viděl, jak si Harry obléká černý svetr, který mu přinesl z domova.

„Nezapomněl jsi na páčidlo?“ zeptal se Harry.

„Leží v kufru. Co když bude ten chlápek přece jenom doma?“

„Lidi, co jsou doma, obvykle berou telefony.“

„Ale co když se vrátí domů, a ty budeš v bytě?“

„Tak uděláš, co jsem ti řekl. Dvakrát krátce zatroubíš.“

„Jo jo, jenže já nemám tušení, jak ten maník vypadá.“

„Je mu asi třicet. Když uvidíš někoho takového jít do čísla devět, zatroubíš.“

Øystein zastavil u zákazu zastavení ve špinavé rušné zauzlenině, která byla na straně 265 jedné zaprášené knihy s názvem Otcové města IV v sousední Deichmanské knihovně nazvána „bezvýznamnou a nanejvýš nezajímavou ulicí, která nese jméno Thora Olsena“. Jenže to se právě dnes večer Harrymu hodilo. Hluk, projíždějící auta a tma ho skryjí a nikdo si nevšimne čekajícího taxíku.

Harry nechal páčidlo vklouznout do rukávu kožené bundy a rychle přeběhl ulici. Ke svému ulehčení uviděl, že v čísle devět je nejmíň dvacet zvonků. Bude tak mít víc možnosti, jestliže mu jeho báchorka neprojde hned na první pokus. Jméno Alfa Gunneruda bylo vpravo druhé shora. Podíval napravo vzhůru po fasádě. V oknech v pátém poschodí byla tma. Harry zazvonil na někoho z jedničky. Odpověděl mu ospalý ženský hlas.

„Dobrý večer, jdu za Alfem,“ řekl Harry. „Ale má nejspíš puštěnou hudbu tak nahlas, že neslyší zvonek. Alf Gunnerud, víte. Ten zámečník z pětky. Byla byste tak hodná a pustila mě dovnitř?“

„Je už po půlnoci.“

„Omlouvám se, zajistím, aby Alf ztlumil tu hudbu.“

Harry čekal. Pak se ozvalo zabzučení.

Schody bral po třech. V pátém poschodí se zastavil a naslouchal, ale slyšel jen svoje bušící srdce. Měl na výběr mezi dvěma dveřmi. Na jedněch byl přilepený šedý papírek se jménem Andersen napsaným tuží, druhé byly neoznačené.

Tohle byla nejkritičtější část plánu. Obyčejný zámek by bylo možné vypáčit, aniž by to vzbudilo sousedy na patře, ale jestliže tu má Alf celý arzenál ze Zámečnictví, a.s., bude mít Harry problém. Prozkoumal dveře odshora dolů. Žádné samolepky s označením bezpečnostní agentury nebo napojení na pult centrální ochrany. Žádné bezpečnostní zámky, které nelze odvrtat. Žádné nepřekonatelné cylindry značky Twin s dvojitou řadou čepů. Jen starý cylindrický zámek typu Yale. Jinými slovy to, čemu Angličané říkají piece of cake, tedy hračka.

Harry si vyhrnul rukáv kožené bundy a uchopil páčidlo. Zaváhal, než ho nasadil do dveří hned pod zámkem. Bylo to skoro až příliš snadné. Jenže na přemýšlení nebyl čas a neměl ani jinou volbu. Nepřitáhl páčidlo k sobě, nýbrž zatlačil do boku směrem k pantům, tak aby dostal Øysteinovu platební kartu do zámku a současně západka vyklouzla trochu z otvoru v zárubni. Mírně páčidlo přitáhl, aby se dveře maličko posunuly směrem dovnitř, a přisunul chodidlo k jejich spodní hraně. Dveře zapraskaly směrem k pantům. Znovu páčidlo trochu přitáhl a zároveň mírně zapáčil kartou směrem k sobě. Vklouzl dovnitř a dveře za sebou zavřel. Celá operace trvala osm vteřin.

Bzučení lednice a sitcomový smích z televize od sousedů. Harry se snažil dýchat klidně a zhluboka a přitom zíral do absolutní tmy. Slyšel auta venku a cítil chladný průvan směrem ke dveřím, obojí svědčilo o tom, že byt má stará okna. A co bylo nejdůležitější: žádné zvuky nenaznačovaly, že by byl někdo doma.

Našel vypínač. Chodba by rozhodně potřebovala úpravu vizáže. Obývací pokoj kompletní rekonstrukci. Kuchyně byla neobyvatelná. A interiér v bytě vysvětloval ta chabá bezpečnostní opatření. Nebo lépe řečeno – absence interiéru. Protože Alf Gunnerud neměl nic, ani stereosoupravu, kterou by na Harryho žádost mohl ztlumit. Vše, co svědčilo o tom, že tu někdo bydlí, byly dvě kempinkové židle, zeleně natřený konferenční stolek, šaty rozeseté všude a postel s peřinou bez povlaku.

Harry si navlékl gumové rukavice, které mu dal Øystein, odnesl jednu kempinkovou židli do chodby. Postavil ji před řadu závěsných skříněk, které sahaly až do třímetrového stropu, vypudil z hlavy všechny myšlenky a opatrně si na židli stoupl. V tom okamžiku zazvonil telefon. Harry udělal krůček, aby udržel rovnováhu, židle se složila a Harry se zaduněním sletěl na podlahu.

Tom Waaler měl špatný pocit. Situace postrádala předvídatelnost, o niž za každých okolností usiloval. Jelikož jeho kariéra a budoucnost nespočívaly pouze v jeho vlastních rukou, nýbrž i v rukou jeho spojenců, představoval lidský faktor riziko, na které musel vždy brát ohledy. A ten špatný pocit vyvolávala skutečnost, že momentálně neví, jestli se může spolehnout jak na Beátu Lønnovou, tak na Runeho Ivarssona nebo – a to bylo nejzávažnější – na muže, který byl jeho nejvýznamnějším finančním zdrojem: na Spodka.

Když se Tom doslechl, že vedení radnice začalo tlačit na policejního ředitele, aby byl Řezník po přepadení na ulici Grønlandsleiret zatčen, dal Spodkovi echo, aby se ukryl.

Dohodli se na místě, které znal Spodek z dřívějška. Pattaya zahrnovala největší sbírku hledaných západních zločinců na východní polokouli a ležela jen několik hodin cesty autem jižně od Bangkoku. Jako bílý turista zmizí Spodek v davu. Spodek nazýval Pattayu „Sodomou Asie“ takže Waaler nemohl pochopit, proč se najednou znovu objevil v Oslu a prohlásil, že už to tam nevydrží.

Waaler zastavil na červenou v Uelandově ulici a vyhodil levý blinkr. Špatný pocit. Poslední přepadení Spodek provedl, aniž to s ním předem konzultoval, a to bylo závažné porušení pravidel. Asi bude třeba něco podniknout.

Právě se pokusil dovolat se Spodkovi domů, ale nikdo to nebral. To mohlo znamenat všechno i nic. Například to mohlo znamenat, že je na chatě v Tryvannu a pracuje na detailech přepadení transportu peněz, o němž mluvili. Nebo shání vybavení – oblečení, zbraně, policejní vysílačku, výkresy. Jenže to mohlo také znamenat, že je sjetý a sedí doma schoulený v koutě s injekční stříkačkou visící z předloktí.

Waaler projel pomalu temnou špinavou uličkou, kde Spodek bydlel. Na druhé straně ulice parkoval taxík. Waaler vzhlédl k oknům v bytě. Zvláštní, svítilo se tam. Jestli v tom Spodek zase jede, bude to totální peklo. Dostat se do bytu by bylo snadné, Spodek má jenom mizerný obyčejný zámek. Podíval se na hodinky. Návštěva u Beáty ho rozpumpovala a on věděl, že ještě dlouho nedokáže usnout. Trochu to tady obkrouží, vyřídí pár telefonátů a uvidí, co bude.

Waaler zesílil Prince, šlápl na plyn a odbočil nahoru do Ullevållské ulice.

Harry seděl na kempinkové židli s hlavou v dlaních, s bolavým bokem a ani náznakem důkazu, že by Alf Gunnerud byl oním mužem. Trvalo mu pouhých dvacet minut projít to minimum věcí v bytě, takové minimum, že by bylo možné Gunneruda podezírat z toho, že bydlí vlastně jinde.

V koupelně našel Harry kartáček na zuby, téměř prázdnou tubu zubního krému Solidox a kousek neidentifikovatelného mýdla zatuhlého v držáčku. Plus ručník, který byl možná kdysi bílý. To bylo vše. Víc nic. A tohle měla být Harryho šance.

Harry by se nejraději rozbrečel. Nejradši by třískl hlavou o zeď, urazil hrdlo láhvi Jima Beama a polkl alkohol a skleněné střepy. Protože to musí – musí – být Gunnerud! Ze všech indicií ukazujících na jednu osobu je jedna ze statistického hlediska nadřazená všem ostatním – dřívější rozsudky a trestní stíhání. A spisy doslova křičely Gunnerud. Měl v trestním rejstříku držení drog a zbraní, pracuje v zámečnictví, mohl si objednat jakýkoli systémový klíč, například k Anninu bytu. A k Harryho.

Došel k oknu. Myslel na to, jak se nechal nasměrovat a naplňoval do puntíku scénář šílence. Jenže s instrukcemi je konec, repliky došly. V mezeře mezi mraky se vynořil měsíc a vypadal jako napůl okousaná tableta fluoru, ale ani ten mu nedokázal nahodit text.

Zavřel oči. Soustředil se. Co z toho, co v bytě viděl, by ho mohlo nasměrovat dál, co mu uniklo? Procházel v paměti bytem, krok za krokem.

Po třech minutách to vzdal. Konečná. Nic tu není. Zkontroloval, jestli je všechno tak, jak to bylo při jeho příchodu, a zhasl světlo v obýváku. Došel na záchod, postavil se před mísu a rozepnul si poklopec. Čekal. Proboha, to snad nedokáže ani tohle. Pak se ale uvolnil a unaveně vzdychl. Spláchl, voda šuměla a v tom okamžiku ztuhl. Slyšel přes šumící vodu zatroubení? Vyšel do chodby a zavřel dveře na záchod, aby lépe slyšel. Ano. Krátké výrazné zatroubení zdola z ulice. Gunnerud jde! Harry už stál ve dveřích, když mu to docvaklo. Samozřejmě! Až teď mu to docvaklo. Když už je pozdě. Šumící voda. Kmotr. Pistole. „To je takové moje oblíbené místo.“

„Kurva fix, kurva fix!“

Harry vběhl znovu na záchod, chytil tlačítko na vrcholu nádržky a začal ho freneticky odšroubovávat. Objevily se zrezlé závity. „Rychleji,“ zašeptal, točil rukou a cítil, jak mu srdce zběsile tluče, zatímco ta prokletá tyčka se skřípavě otáčí, ale přitom nechce povolit. Slyšel, jak úplně dole pod schody bouchly dveře. Pak uvolnil tyčku a zvedl víko nádržky. Zaskřípání porcelánu o porcelán zakručelo v pološeru u dna, kde stále natékala voda. Harry strčil dovnitř ruku a prsty přejížděl po slizkém povlaku řas na nádržce. Co je, kurva? Nic? Otočil víko nádržky. A tady to bylo. Přichycené páskou. Zhluboka se nadechl. U klíče pod jedním průsvitným proužkem lepicí pásky znal každičký zářez, špičku i prohlubeň. Patřil k vratům Harryho domu, ke dveřím od sklepa a bytu. Fotografie přilepená vedle mu byla stejně dobře známá. Chybějící fotografie nad zrcadlem. Ses se na ní usmívala a Harry se snažil vypadat drsně. Letně opálení a bezstarostně nevědoucí. Harry se sice nedotkl bílého prášku v plastovém sáčku, který byl připevněný třemi širokými pruhy černé kobercové pásky, ale klidně by vsadil slušnou sumičku na to, že jde o diacetylmorfin, známý spíše jako heroin. Spousta heroinu. Šest let nepodmíněného heroinu, nejmíň. Harry se ničeho nedotkl, jen vrátil víko na místo a začal ho znovu přišroubovávat; přitom naslouchal, zda neuslyší kroky. Jak říkala Beáta, důkazy by byly úplně k ničemu, kdyby se ukázalo, že Harry byl v bytě bez povolení. Tlačítko se ocitlo na místě a Harry vyběhl ke vstupním dveřím. Neměl na vybranou, otevřel a vyšel na chodbu. Šouravé kroky mířily vzhůru. Tiše zavřel dveře, nahlédl přes zábradlí a uviděl pod sebou hustou šošolku tmavých vlasů. Za pět vteřin Harryho uvidí. Tři dlouhé kroky po schodech do šestého patra by Harrymu stačily na to, aby se dostal z dohledu.

Mladík se zarazil, když před sebou uviděl na schodech sedět Harryho.

„Nazdárek, Alfe,“ pronesl Harry a podíval se na hodinky. „Čekám tu na tebe.“

Mladík na něj zíral velkýma očima. Bledý pihatý obličej, který mu rámovaly polodlouhé mastné vlasy s kotletami á la Liam Gallagher, nevyvolaly v Harrym pomyšlení na otrlého vraha, nýbrž na kloučka, co se bojí dalšího výprasku.

„Co chcete?“ zeptal se mladík vysokým znělým hlasem,

„Abys se mnou šel na policejní ředitelství.“

Mladík okamžitě zareagoval. Otočil se, chytil se zábradlí a seskočil na podestu o patro níž. „Hej!“ zavolal Harry, ale mladík už mu zmizel z očí. Těžké dupání nohou, které dopadaly na každý pátý nebo šestý schod, se rozléhalo schodištěm.

„Gunnerude!“

Harry uslyšel místo odpovědi jen prásknutí dveří, které se dole zabouchly.

Sáhl si do náprsní kapsy, než mu došlo, že nemá cigarety. Vstal tedy a šoural se ven. Teď je na řadě kavalerie.

Tom Waaler ztlumil hudbu, vylovil z kapsy pípající mobilní telefon, stiskl tlačítko Přijmout hovor a přiložil si telefon k uchu. Na druhém konci slyšel rychlý třesoucí se dech a pouliční provoz.

„Haló?“ řekl hlas. „Jsi tam?“ Byl to Spodek. Jeho hlas zněl vystrašeně.

„Co se děje, Spodku?“

„Bože můj, jsi to ty. Stalo se něco příšernýho. Musíš mi pomoct. Rychle.“

„Nemusím nic. Odpověz na otázku.“

„Odhalili nás. Když jsem přišel domů, seděl na schodech polda a čekal na mě.“

Waaler zastavil u přechodu před Okružní ulicí. Ulici přecházel zvláštními droboučkými krůčky starý muž. Šel neuvěřitelně pomalu.

„Co chtěl?“ zeptal se Waaler.

„Co myslíš? Asi mě zatknout, ne?“

„A proč nejsi zatčený?“

„Byl jsem sakra rychlej. Okamžitě sem zdrhnul. Ale sou mi v patách, už tu kolem projely tři policejní auta. Slyšíš? Chytnou mě, když…“

„Nekřič tak. Kde byli ti ostatní policisté?“

„Nikoho jinýho sem neviděl, jenom sem běžel.“

„A tak snadno jsi jim pláchnul? Jsi si jistý, že ten chlap byl policista?“

„Jo, vždyť to byl von!“

„Kdo on?“

„No Harry Hole! Nedávno byl u nás ve firmě.“

„O tom jsi mi nic neřekl.“

„Je to zámečnictví. Policajti tam choděj pořád!“

Naskočila zelená. Waaler zatroubil na auto před sebou. „O.K., to probereme později. Kde jsi teď?“

„Stojím v telefonní budce před, ehm… Justičním palácem.“ Nervózně se zasmál. „A necejtim se tu dobře.“

„Máš v bytě něco, co by tam nemělo být?“

„Je čistej. Všechno nádobíčko je na chatě.“

„A co ty, jsi taky čistý?“

„Víš dobře, že abstinuju. Tak přijedeš, nebo ne? Kurva, třesu se po celým těle.“

„V klidu, Spodku.“ Waaler počítal, kolik času bude potřebovat. Tryvann. Policejní ředitelství. Centrum. „Představuj si, že tohle je loupežné přepadení. Až přijedu, dám ti prášek.“

„Vždyť ti řikám, že sem přestal.“ Zaváhal. „Nevěděl jsem, že s sebou nosíš prášky, Princi.“

„Vždycky.“

Pauza.

„Co máš?“

„Mothers arms. Rohypnol. Máš ještě tu pistoli Jericho, co jsem ti dal?“

„Jasně.“

„Fajn. Tak dobře poslouchej. Sejdeme se na nábřeží na východní straně budovy Havnelageret. Jsem dost daleko, takže mi musíš dát čtyřicet minut.“

„O čem to mluvíš? Musíš přijet sem, kurva drát! Teď!“

Waaler naslouchal bez odpovědi dechu praskajícímu do membrány.

„Jestli mě dostanou, stáhnu tě s sebou, doufám, že to chápeš, Princi. Budu mlčet, jen když z toho budu moct vyváznout levně, nehodlám kurva sedět místo tebe, když ty ne…“

„Tohle zní jako panika, Spodku. A paniku teď nepotřebujeme. Jakou záruku mám, že už nejsi zatčený a tohle není past, která mě má spojit s tebou? Chápeš to? Musíš být sám a stát pod lampou, abych tě zřetelně viděl, až přijdu.“

Spodek zasténal. „Do prdele! Do prdele!“

„Tak co?“

„No jo. Dobře. Jenom s sebou vezmi ty prášky. Do prdele!“

„Havnelageret za čtyřicet minut. Pod lampou.“

„Ne abys přišel pozdě.“

„Počkej, ještě něco. Zaparkuju kousek od tebe, a až ti řeknu, zvedneš pistoli hlavní vzhůru, abych ji jasně viděl.“

„Proč jako? Jsi paranoik nebo co?“

„Řekněme si to takhle: situace je zrovna teď kapánek nepřehledná a já nehodlám riskovat. Prostě udělej, co ti povídám.“

Waaler stiskl tlačítko Ukončit hovor a podíval se na hodinky. Otočil knoflík hlasitosti na doraz. Kytary. Nádherný čistý hluk. Nádherná čistá zlost.

Zajel k čerpací stanici.

Bjarne Møller překročil práh a rozhlédl se znechuceně po obývacím pokoji.

„Útulné, že?“ konstatoval Weber.

„Prý starý známý?“

„Alf Gunnerud. V každém případě je byt napsaný na něj. Máme tu spoustu otisků prstů, o kterých brzo zjistíme, jestli jsou jeho. Sklo.“ Ukázal na mladého muže, který štětečkem poprašoval okno. „Nejlepší otisky jsou vždycky na skle.“

„Protože jste tu začali odebírat otisky prstů, předpokládám, že jste tu našli něco jiného.“

Weber ukázal na plastový sáček ležící společně s ostatními předměty na vlněné dece na podlaze. Møller si sedl na bobek a strčil prst do praskliny v sáčku. „Hm. To chutná jako heroin. Musí ho být tak půl kila. A co je tohle?“

„Fotografie dvou dětí, ještě nevíme, co jsou zač. A klíč Trioving, který každopádně nepasuje do zdejších dveří.“

„Jestli je to systémový klíč, dokáže firma Trioving zjistit, komu patří. Ten kluk na fotce mi je tak nějak povědomý.“

„Mně taky.“

„Gyrus fusiformis,“ pronesl ženský hlas za nimi.

„Slečno Lønnová,“ pozdravil ji Møller udiveně. „Co tu dělá oddělení loupežných přepadení?“

„To já jsem dostala tip, že je tady heroin. A já jsem požádala, aby vás zavolali.“

„Takže máte informátory i na drogové scéně?“

„Lupiči a narkomani, to je jedna velká šťastná rodina, víte.“

„Kdo je ten informátor?“

„Netuším. Zavolal mi domů, už jsem spala. Nechtěl říct, jak se jmenuje, ani jak ví, že jsem policistka. Ale ten tip byl natolik konkrétní a detailní, že jsem rozjela akci a vzbudila státního zástupce.“

„Hm,“ zabručel Møller. „Drogy. Už dřív seděl. Riziko, že by mohl manipulovat s důkazy. Takže jste dostala okamžitě zelenou, řekl bych.“

„Ano.“

„Nevidím tu žádnou mrtvolu, tak proč jste mě zavolali?“

„Protože informátor mi dal ještě jeden tip.“

„Ano?“

„Alf Gunnerud měl údajně intimní vztah s Annou Bethsenovou. A to nejen jako milenec, ale i jako dealer. Dokud ho neodkopla, když potkala jiného, zatímco on seděl ve vězení. Co si o tom myslíte, Møllere?“

Møller se na ni podíval. „To mám radost,“ odpověděl a nepohnul přitom ani brvou. „Větší, než tušíte.“

Nadále se na ni díval, až nakonec musela sklopit zrak. „Karle,“ řekl. „Chci, abys byt uzavřel a přivolal sem všechny svoje lidi. Máme tu práci.“

Kapitola 39 Glock

Stein Thommesen pracoval už dva roky u výjezdové hlídky. Jeho přáním bylo stát se kriminalistou a snem stát se policejním specialistou. Získat pevnou pracovní dobu, vlastní kancelář a lepší plat, než má vrchní komisař. Přicházet domů k Trině a vyprávět jí o zajímavém odborném problému, který probíral společně se soudním lékařem na oddělení vražd a který by Trině připadal velice a nepochopitelně složitý. Zatím pracoval na směny za mizerný plat, probouzel se mrtvý únavou, třebaže spal deset hodin, a kdykoli Trine prohlásila, že si nepředstavovala, že bude takhle žít po zbytek života, snažil se jí vysvětlit, co to s člověkem udělá, když se jeho den skládá z toho, že odváží předávkované teenagery na záchytku, vysvětluje dětem, že s sebou musí vzít jejich otce, protože bije matku – a vůbec schytává veškeré svinstvo od všech, kteří nenávidí uniformu, v níž chodí. A Trine jako obehraná deska neustále obracela oči v sloup.

Když vrchní komisař Tom Waaler z oddělení vražd vstoupil na služebnu a zeptal se Steina Thommesena, jestli by s ním mohl jet zabásnout jednu hledanou osobu, Thommesena ze všeho nejdřív napadlo, že by mu Waaler možná mohl poskytnout několik rad, jak by měl postupovat, aby se stal kriminalistou.

Když se o tom zmínil v autě cestou Nylandskou ulicí směrem k mimoúrovňové křižovatce, Waaler se usmál a navrhl mu, aby sepsal na papír pár slov, nic složitějšího na tom prý není. A možná by se on – Waaler – za něj mohl také přimluvit.

„To by od vás bylo… velice pěkné.“ Thommesen uvažoval, jestli má poděkovat, nebo jestli by to znělo jako podlézání. Jaksi vlastně není zatím za co děkovat. Musí se ale každopádně před Trinou zmínit, že už sonduje terén. Ano, přesně tohle musí říct, „sonduje terén“. A pak už nic dalšího, musí být tajemný, dokud se případně něco nedozví.

„Jakého chlapíka máme zabásnout?“ zeptal se.

„Byl jsem venku a ve vysílačce jsem zachytil, že v ulici Thora Olsena zabavili heroin. Alf Gunnerud.“

„Ano, slyšel jsem to na služebně. Skoro půl kila.“

„A za okamžik mi volal nějaký chlap a dal mi tip, že viděl Gunneruda u budovy Havnelageret.“

„Informátoři jsou dneska večer očividně aktivní. Za tím zabavením heroinu byl taky anonymní tip. Může to být náhoda, ale je zvláštní, že dva anonymní…“

„Možná je to stejný informátor,“ přerušil ho Waaler. „Třeba někdo, kdo jde po Gunnerudovi, někdo, koho Gunnerud podrazil nebo tak něco.“

„Třeba…“

„Takže vy byste se chtěl stát kriminalistou,“ konstatoval Waaler a Thommesenovi se zdálo, že v jeho hlase slyší náznak podráždění. Odbočili z křižovatky směrem k přístavu. „Ano, to naprosto chápu. Je to něco jiného. Máte zálusk na nějaké konkrétní oddělení?“

„Vraždy,“ odpověděl Thommesen. „Nebo loupežná přepadení. Mravnostní radši ne.“

„Ne, to je jasné. Tak jsme tady.“

Projeli kolem neosvětleného otevřeného prostranství s kontejnery naskládanými na sebe a velkou růžovou budovou na konci.

„Támhleten pod lampou odpovídá popisu,“ prohlásil Waaler.

„Kde?“ zeptal se Thommesen a zamžoural.

„Támhle u té budovy.“

„Sakra, vy máte ale oči“

„Máte s sebou zbraň?“ zeptal se Waaler a zpomalil.

Thommesen se na něj překvapeně podíval. „Neřekl jste nic o tom, že…“

„V pořádku, já mám. Seďte v autě, abyste mohl přivolat další hlídky, kdyby nám dělal problémy, O.K.?“

„Fajn. Jste si jistý, že bychom neměli přivolat…“

„Nemáme čas.“ Waaler zapnul dálková světla a zastavil auto. Thommesen odhadl vzdálenost k siluetě pod lampou na padesát metrů, ale pozdější měření ukážou, že přesná vzdálenost činila třicet čtyři metry.

Waaler nabil pistoli – Glock 20, pro jejíž nošení si vyžádal a dostal speciální povolení –, popadl velkou černou kapesní svítilnu ležící mezi předními sedadly a vystoupil z vozu. Začal se přibližovat k muži a něco volal. V příslušných hlášeních obou policistů o průběhu události se později ukáže, že v tomto bodě se jejich verze odlišují. Ve Waalerově hlášení stálo, že volal: „Policie! Ukažte mi ruce!“ Tedy rozuměj: ukažte mi, že máte ruce nad hlavou. Státní zástupce souhlasil s tím, že předpoklad, že již dříve trestaná a několikrát zatčená osoba, bude s tímto slangem obeznámená, byl oprávněný. A vrchní komisař Waaler dal beztak zřetelně najevo, že je policista. V Thommesenově zpráva původně stálo, že měl Waaler zavolat: „Nazdar, tady je strejda polda. Ukaž mi tu hračku.“ Po konfrontaci Thommesena a Waalera nicméně Thommesen prohlásil, že Waalerova verze bude nejspíš správná.

O tom, co se stalo pak, nepanovaly žádné neshody. Muž pod lampou zareagoval tím, že sáhl pod bundu a vytáhl pistoli, o níž se později ukázalo, že to je jericho s vypilovaným sériovým číslem, kterou tedy nelze vypátrat. Waaler – o němž policejní inspekce ve své zprávě tvrdila, že měl na střelnici v rámci sboru jedny z nejlepších výsledků – vykřikl a vypálil v rychlém sledu tři rány. Dvě z nich Alfa Gunneruda zasáhly. Jedna do levého ramene, druhá do boku. Žádná z nich nebyla smrtelná, avšak způsobily, že Gunnerud padl nazad a zůstal ležet na zemi. Waaler běžel ke Gunnerudovi se zdviženou pistolí a přitom volal: „Policie! Odhoďte zbraň, nebo střelím. Řekl jsem, odhoďte zbraň!“

Od tohoto okamžiku nemělo hlášení policisty Steina Thommesena co podstatného dodat vzhledem k tomu, že se Thommesen nacházel ve vzdálenosti třicet čtyři metry, byla tma, a navíc se Waaler pohyboval tak, že Gunneruda zakrýval. Na druhé straně se v Thommesenově hlášení – ani v nálezech na místě činu – neobjevilo nic, co by popíralo níže popsaný průběh události ve Waalerově hlášení: že Gunnerud uchopil pistoli a navzdory varování ji na něj namířil, ale že Waaler stihl vypálit jako první. Vzdálenost mezi nimi byla v tomto okamžiku tři až čtyři metry.

Umřu. A nedává to smysl. Zírám do kouřícího ústí pistole. Tohle nebylo v plánu, alespoň ne v mém plánu. I když – může být, že jsem k tomu směřoval celou dobu; aniž bych to věděl. Ale můj plán nebyl takový. Byl lepší. Můj plán dával smysl. Tlak v kabině klesá a neviditelná síla mi zevnitř tlačí na bubínky. Někdo se ke mně sklání a ptá se mě, jestli jsem připraven, budeme přistávat.

Šeptám, že jsem kradl, lhal, prodával drogy, smilnil a rval se. Ale nikdy jsem nikoho nezabil. Ta žena, kterou jsem zranil na Grensenu, to byla nešťastná náhoda. Hvězdy pod námi svítí přímo skrze trup letadla.

„Je tu jedno provinění…“ šeptám, „… vůči té, kterou jsem miloval. Lze je také odpustit?“ Jenže letuška už odešla a na všech stranách svítí přistávací světla.

Bylo to onoho večera, kdy Anna poprvé řekla ne a já jsem prohlásil ale ano a rozrazil jsem dveře. Byl to nejčistší matroš, k jakému jsem se kdy dostal a bylo by škoda si tentokrát kazit zábavu tím, že ho budeme kouřit. Protestovala, ale já jsem jí vysvětlil, že to je na účet podniku, a připravil jsem injekční stříkačku. Nikdy si nepíchala, takže jsem ji napíchl já. Dělat to jiným je těžší. Poté, co jsem se dvakrát netrefil, se na mě podívala a pomalu pronesla: „Abstinovala jsem tři měsíce. Byla jsem zachráněná.“

„Vítej zpátky“ odpověděl jsem. Tehdy se zasmála a řekla: „Zabiju tě“. Trefil jsem se na třetí pokus. Zorničky se jí rozšířily, pomalu, jako černé růže, kapky krve z předloktí dopadly tlumeně na koberec. Pak se jí hlava zvrátila vzad. Druhý den mi zavolala a chtěla víc. Kola skřípají o asfalt.

Mohli jsme proměnit tenhle život v něco hezkého, ty a já. To byl plán, to byl smysl. Jaký smysl má tohle, netuším.

Podle pitevního protokolu zasáhl desetimilimetrový projektil nosní kost Alfa Gunneruda a přerazil ji. Kousky kosti proletěly společně s kulkou tenkou tkání před mozkem a olovo a kosti zničily celý thalamus, limbický systém a cerebellum, pak kulka vyšla ven na opačné straně lebky. Nakonec se zavrtala do asfaltu, který byl ještě změklý, protože Správa silnic, a.s., tady dva dny předtím prováděla výspravu.

Kapitola 40 Bonnie Tyler

Byl to smutný, krátký a celkově zbytečný den. Šedomodré mraky ztěžklé deštěm se vlekly nad městem, aniž vypustily byť jen kapičku, a náhodné poryvy větru chrastily novinami ve stojánku před Elmerovou trafikou. Titulky na prvních stranách poukazovaly na to, že lidé už začínají mít dost takzvané války s terorismem, která získala nejen mírně ohavnou pachuť volebního sloganu, ale navíc ztratila na aktuálnosti vzhledem k tomu, že nikdo nevěděl, kam se poděl hlavní viník. Někteří se dokonce domnívali, že je mrtvý. Noviny proto začaly věnovat místo televizním hvězdám reality show, druhořadým zahraničním celebritám, které se vyjádřily pochvalně o nějakých Norech, a prázdninovým plánům královské rodiny. Jediné, co přerušilo okurkovou monotónnost, bylo střelecké drama u Havnelageret, kde hledaný vrah a drogový dealer pozvedl zbraň proti policistovi, ale byl zabit, než stihl vypálit. Množství heroinu zabaveného v bytě mrtvého bylo značné, vyjádřil se šéf protidrogového oddělení, zatímco šéf oddělení vražd informoval veřejnost, že vražda, z níž byl dvaatřicetiletý muž podezírán, je stále předmětem vyšetřování. Noviny s nejdelší dobou uzávěrky nicméně stihly doplnit, že indicie proti muži, který není zahraničního původu, jsou silné. A že je zvláštní, že policista figurující v tomto případu je shodný s policistou, který zastřelil neonacistu Sverreho Olsena, jenž před rokem a něco zemřel za podobných okolností ve svém bytě. Policista je momentálně suspendován, dokud policejní inspekce neuzavře vyšetřování, psaly noviny a citovaly šéfa kriminálky, který prohlásil, že v takovýchto případech jde o běžnou rutinu, jež nemá co do činění s případem Sverreho Olsena.

Požáru chaty v Tryvannu bylo také věnováno trochu místa v mrňavé noticce, protože kousek od naprosto shořelé chaty byl nalezen prázdný kanystr od benzínu, a policie proto nevylučovala, že byl požár založen. Do tisku se nedostal pokus novináře navázat kontakt s Birgerem Gunnerudem a zeptat se ho, jaké to je přijít v tentýž večer jak o chatu, tak o syna.

Brzy se stmívalo, už kolem třetí se rozsvítila pouliční světla.

Když Harry vstoupil do House of Pain, chvěl se na plátně zastavený záběr z přepadení na Grensenu.

„Pokročilas nějak?“ zeptal se a pokývl směrem k záběru, který zachycoval Řezníka na útěku.

Beáta zavrtěla hlavou. „Čekáme.“

„Na to, až znovu udeří?“

„Zrovna teď někde plánuje další přepadení. Myslím, že k němu dojde během příštího týdne.“

„Zdá se, že jsi si tím jistá.“

Pokrčila rameny. „Zkušenost.“

„Tvoje?“

Usmála se a neodpověděla.

Harry se posadil. „Doufám, že vám to neudělalo čáru přes rozpočet, když jsem nejednal tak, jak jsem ti řekl do telefonu.“

Svraštila čelo. „Co tím myslíš?“

„Že jsem mu měl jít prohledat byt až dneska.“

Harry se na ni podíval. Tvářila se absolutně a upřímně nechápavě. Ovšem Harry nepracuje u tajné služby. Chystal se něco dodat, ale rozmyslel si to. Místo toho si vzala slovo Beáta: „Musím se tě zeptat na jednu věc, Harry.“

„Ven s tím.“

„Věděl jsi to o Raskolovi a mém otci?“

„Co máš na mysli?“

„Že v té bance byl… Raskol. Že to on střílel.“

Harry sklopil zrak. Prohlížel si ruce. „Ne,“ odpověděl. „Nevěděl jsem to.“

„Ale došlo ti to?“

Vzhlédl a střetl se s Beátiným pohledem. „Napadlo mě to. To je všechno.“

„Co tě vedlo k tomu nápadu?“

„Odpykávání trestu.“

„Odpykávání trestu?“

Harry se zhluboka nadechl. „Občas zacloní nějaká hrůza zločinu výhled. Nebo náhled.“

„Co tím myslíš?“

„Všichni lidé mají potřebu odpykat si trest, Beáto. Ty taky. Bozi vědí, že i já. A Raskol také. Je to stejně základní potřeba jako potřeba se mýt. Jde o harmonii, o životně naprosto nezbytnou rovnováhu v duši. Téhle rovnováze říkáme morálka.“

Harry viděl, jak Beáta zbledla. Pak zčervenala. Otevřela ústa.

„Nikdo neví, proč se Raskol udal na policii,“ pokračoval Harry. „Ale já jsem přesvědčený, že to udělal proto, aby si odpykal trest. Pro člověka, který vyrostl s tím, že jeho jedinou svobodou je svoboda cestovat, je vězení absolutním způsobem, jak sám sebe potrestat. Připravit někoho o život je něco jiného než připravit někoho o peníze. Domnívám se, že spáchal zločin, který způsobil, že ztratil rovnováhu. Takže se rozhodl odpykat si trest ve vší tajnosti, jen kvůli sobě a kvůli Bohu – pokud nějakého má.“

Beáta ze sebe konečně vypravila: „Morální… vrah?“

Harry čekal. Ale víc z ní nevypadlo.

„Morální člověk je takový, který nese důsledky své vlastní morálky,“ pronesl tiše. „Ne morálky cizí.“

„A co kdybych si navlékla tohle?“ zeptala se Beáta s hořkostí v hlase, otevřela zásuvku před sebou a vytáhla podpažní pouzdro s pistolí. „Co kdybych se nechala zavřít s Raskolem do jedné z návštěvních místností a pak prohlásila, že na mě zaútočil a já ho v sebeobraně zastřelila? Pomstít svého vlastního otce a současně zlikvidovat neřáda… Je to pro tebe dostatečně morální?“ Mrskla pouzdrem o stůl.

Harry se na židli zaklonil, zavřel oči a nechal je zavřené, dokud neuslyšel, že se její rychlý dech trochu zklidnil. „Otázka zní, co je dostatečně morální pro tebe, Beáto. Já nevím, proč jsi s sebou vzala to podpažní pouzdro, a nemám v úmyslu se pokoušet ti v čemkoli bránit.“

Vstal. „Chovej se tak, aby na tebe mohl být tvůj otec hrdý, Beáto.“

Už bral za kliku, když uslyšel, jak Beáta za ním pláče. Otočil se.

„Nechápeš to!“ vzlykala. „Myslela jsem, že bych mohla… Myslela jsem, že by to bylo takové… zúčtování, víš?“

Harry se zastavil. Pak si přisunul židli těsně k její, posadil se a položil jí ruku na tvář. Její slzy byly teplé a vsakovaly se do jeho hrubé kůže, zatímco mluvil. „Člověk se stává policistou, protože má představu, že ve věcech by měl panovat pořádek, rovnováha, vid? Zúčtování, spravedlnost a tak. A jednoho dne najednou dostaneš šanci na takové zúčtování, o kterém jsi vlastně jen snila. Jen proto, abys zjistila, že o tohle vlastně stejně nestojíš.“ Popotáhla. „Moje matka mi jednou řekla, že jenom jedna věc je horší než neuspokojení potřeby. A to necítit vůbec žádnou potřebu. Nenávist – to je jaksi to poslední, co člověku zbývá, když ztratí všechno. A pak ti vezmou i tu.“

Smetla podpažní pouzdro i se zbraní rukou ze stolu a to narazilo se zaduněním do zdi.

Harry stál v Sofiině ulici a hledal v už lépe známé kapse bundy klíče. Byla už úplná tma. Jednou z prvních věcí, které udělal, když se toho rána ohlásil na policejním ředitelství, bylo, že si došel na kriminalisticko-technické oddělení pro svoje oblečení, které tam dovezli od Albuových. Ale vůbec první věcí, co udělal, bylo to, že se zjevil v kanceláři Bjarneho Møllera. Šéf oddělení vražd mu řekl, že pro něj vypadá záležitost z převážné části nadějně, ale že musí vyčkat a podívat se, jestli někdo z čísla 16 v ulici U Zaječí tlapky nenahlásí vloupání. A že během dne bude posouzeno, zda je třeba reagovat na to, že Harry zatajil fakt, že byl v Annině bytě v ten večer, kdy zemřela. Harry prohlásil, že při případném prošetřování případu by se samozřejmě musel zmínit o dohodě, kterou s ním uzavřeli policejní ředitel a Møller ohledně flexibilních pravomocí v souvislosti s pátráním po Řezníkovi, a o jejich požehnání k cestě do Brazílie bez vědomí brazilských úřadů.

Bjarne Møller se ušklíbl a odvětil, že předpokládá, že závěr bude znít, že žádné prošetření není nutné, ano, že v podstatě není potřeba reagovat.

Na schodišti bylo ticho. Harry serval policejní pásky nalepené přes dveře do bytu. Na místě rozbité skleněné výplně byla vsazena překližka.

Harry se zastavil a rozhlížel se po obývacím pokoji. Weber mu vysvětlil, že před domovní prohlídkou byt vyfotografovali, aby dokázali vrátit vše přesně na místo. Přesto se nemohl zbavit pomyšlení na cizí ruce a oči, které tu byly. Ne že by tu snad měl tolik věcí, které by nesnesly světlo světla – pár žhavých, ale starých milostných dopisů, načatá krabička kondomů, které už byly jistě prošlé, a obálka s fotografiemi mrtvého těla Ellen Gjeltenové, o těch se jistě dalo prohlásit, že je perverzní mít je doma. Kromě toho ještě dva pornočasopisy, jedna deska Bonnie Tylerové a jedna kniha od Suzanne Broggerové.

Harry se dlouho díval na červené blikající světýlko na telefonním záznamníku, než stiskl tlačítko. Cizí pokoj naplnil známý chlapecký hlas. „Ahoj, to jsme my. Dneska padnul rozsudek. Máma pláče, chtěla, aby ti to zavolal já.“

Harry se nadechl, aby dokázal zachovat klid.

„Zítra přiletíme domů.“

Harry zadržel dech. Slyšel dobře? Přiletíme domů?

„Vyhráli jsme. Měls vidět čumáky těch tátových advokátů. Máma říkala, že si všichni mysleli, že prohrajeme. Mami, chceš… ne, jenom brečí. Teď půjdeme do mekáče a oslavíme to. Máma se ptá, jestli pro nás přijedeš. Měj se.“

Slyšel, jak Oleg dýchá do sluchátka a jak někdo v pozadí smrká a směje se. Pak znovu Olegův hlas, tišší: „Bylo by prima, kdybys přijel, Harry.“

Harry se posadil na židli. V krku mu vybuchlo něco příliš velkého a spustilo to proud slz.

ČÁST VI.

.

Kapitola 41 C#MN

Nebe bylo bez mráčku, ale vítr vál syrový a bledé slunce vydávalo jen málo tepla, takže si Harry i Aune vyhrnuli límce bund a kráčeli těsně vedle sebe březovou alejí, která už na zimu shodila listy.

„Vyprávěl jsem své ženě, jak vesele zněl tvůj hlas, když jsi mi povídal, že se Ráchel a Oleg vrátili domů,“ řekl Aune. „Zeptala se mě, jestli to znamená, že spolu vy tři brzo začnete bydlet.“

Harry se jen usmál.

„V každém případě má v tom svém domě dost místa,“ naléhal Aune dál.

„V domě je dost místa,“ odvětil Harry. „Karolínu ode mě pozdravuj a vyřiď jí ten citát Oly Bauera.“

„Přestěhoval jsem se do ulice Sanssouci?“

„Ale ani to mi nepomohlo!“

Zasmáli se.

„Krom toho mě právě teď zajímá nejvíc tenhle případ,“ vysvětlil Harry.

„Ten případ, ano,“ přikývl Aune. „Pročetl jsem si všechna hlášení, jak jsi mě požádal. Zvláštní. Opravdu zvláštní. Vzbudíš se u sebe doma, nic si nepamatuješ a – šup – najednou jsi zajatcem ve hře toho Alfa Gunneruda. Je samozřejmě obtížné stanovit psychologickou diagnózu post mortem, ale popravdě je to zajímavý případ. Nepochybně velice inteligentní a kreativně založený darebák. Ano, téměř umělecky, vždyť to, co dokázal vykoumat, byl mistrovský plán. Ale zajímalo by mě pár věcí. Četl jsem kopie e-mailů, které ti posílal. Zpočátku hrál na to, žes‘ měl okno. To musí přece znamenat, že tě viděl, jak opouštíš byt v podroušeném stavu, a využil šance, že si druhý den nebudeš nic pamatovat…“

„Může to být klidně tak, jako když pomáháš někomu do taxíku. Řekl bych, že stál venku na ulici a hlídkoval, přesně tak, jak popsal v tom mailu, který mě přiměl uvěřit, že tam takhle stál Arne Albu. Nejspíš byl s Annou ve styku a věděl, že tam ten večer přijdu. To, že jsem odsud vyšel natolik podroušený, pro něj byl bonus, se kterým nepočítal.“

„Pak si tedy odemkl dveře od bytu klíčem, který si opatřil u výrobce prostřednictvím firmy Zámečnictví, a.s. A zastřelil ji. Svou vlastní zbraní?“

„Pravděpodobně. Sériové číslo bylo vypilované, přesně tak jako na té zbrani, kterou jsme našli u Gunneruda u Havnelageret. Weber tvrdí, že způsob vypilování naznačuje, že obě zbraně pocházejí od stejného dodavatele. Vypadá to, že tu někdo provozuje ilegální dovoz zbraní ve velkém. Pistole Glock, kterou jsme našli doma u Sverreho Olsena, u toho, co zavraždil Ellen, byla vypilovaná stejně.“

„Pak jí tedy strčil pistoli do pravé ruky. I když byla levák.“

„Vějička,“ odpověděl Harry. „Samozřejmě věděl, že se v nějakém okamžiku začnu v tom případu angažovat, přinejmenším proto, abych se ujistil, že do toho nejsem sám nějakým kompromitujícím způsobem zapletený. A že na rozdíl od kriminalistů, kteří ji neznali, objevím to s tou nesprávnou rukou.“

„A pak tu byla ta fotka paní Albuové a dětí.“

„Která mě měla dovést k Arnemu Albuovi, jejímu poslednímu milenci.“

„A než z bytu zase odešel, vzal s sebou Annin laptop a tvůj mobilní telefon, který jsi v průběhu večera v bytě ztratil.“

„Další nečekaný bonus.“

„Tenhle mozek tedy předem vytvořil spletitý a neprůstřelný plán, jak se pomstít nejen své milence, která ho zradila, ale i muži, s nímž ho podvedla, když seděl ve vězení, a jejímu staronovému milému, světlovlasému policistovi. Ale navíc začíná improvizovat. Ještě jednou využije toho, že pracuje v Zámečnictví, a.s., a opatří si klíč od tvého bytu a sklepa. Do sklepa umístí Annin laptop připojený k tvému vlastnímu mobilu, jehož prostřednictvím si objednal anonymní e-mailové služby na serveru, který nelze vystopovat.“

„Téměř nelze.“

„Ano, ten tvůj anonymní počítačový čmuchal to zjistil. Jenže nezjistil, že e-maily, které ti chodily, byly napsané předem a posílaly se v předem stanovených dnech z počítače ve tvém sklepě, tedy to, že jinak řečeno odesílatel všechno připravil, ještě než umístil laptop s mobilním telefonem do tvé kóje. Mám pravdu?“

„Hm. Podíval ses na obsah těch mailů, jak jsem tě požádal?“

„To víš, že ano. Když je čte člověk s odstupem, je vidět, že ačkoli zohledňují určitý průběh událostí, jsou zároveň vágní. Ale člověku to tak samozřejmě nepřipadá, pokud je uprostřed dění – pak to vypadá, jako že je dotyčný plně informovaný a neustále on-line. Ale není se co divit, když to v mnoha ohledech právě on sám celé dirigoval.“

„Fajn. Ještě nevíme, jestli Gunnerud zinscenoval vraždu Arneho Albua. Jeden jeho kolega z práce tvrdí, že Gunnerud v předpokládaný čas vraždy seděl u Starého majora a pil pivo.“

Aune si zamnul ruce. Harry nevěděl, jestli je to kvůli studenému větru, nebo kvůli tomu, že má radost z množství logických možností i nemožností. „Předpokládejme, že

Albua nezabil Gunnerud. Jaký osud tedy chystal Albuovi, když tě vedl na jeho stopu? Měl být Albu odsouzen? Ale to bys pak ty byl osvobozen. A obráceně – dva muži nemohou být odsouzeni za jednu a tutéž vraždu.“

„Správně,“ souhlasil Harry. „Člověk se musí ptát, co bylo pro Arneho Albua v životě nejdůležitější.“

„Skvěle,“ odpověděl Aune. „Otec tří dětí, který dobrovolně nebo nedobrovolně potlačil pracovní ambice. Rodina, řekl bych.“

„A čeho Gunnerud dosáhl tím, že odhalil, nebo lépe řečeno nechal mě odhalit skutečnost, že se Arne Albu nadále schází s Annou?“

„Toho, že jeho žena sebrala děti a odešla od něj.“

„‚Protože nejhorší, co můžeš udělat člověku, není to, že ho připravíš o život, ale že ho připravíš o to, pro co žije.‘“

„Pěkný citát.“ Aune uznale pokývl. „Kdo to řekl?“

„To už jsem zapomněl,“ odpověděl Harry.

„Jenže další otázka, kterou si musíme položit, zní: O co chtěl připravit tebe, Harry? Kvůli čemu stojí tvůj život za to?“

Došli k domu, kde bydlela Anna. Harry si dlouho pohrával s klíči.

„No?“ zeptal se Aune.

„Gunnerud mě znal nejspíš jenom z Annina vyprávění. A ona mě znala z doby, kdy jsem měl… no, v podstatě jenom práci.“

„Práci?“

„Chtěl mě dostat za mříže. Ale především chtěl, aby mě vyhodili od policie.“

Cestou po schodech mlčeli.

V bytě právě Weber a jeho lidé dokončili prohlídku. Weber byl spokojený a vyprávěl, že na mnoha místech, mimo jiné na čele postele, našli Gunnerudovy otisky prstů.

„Nebyl zrovna opatrný,“ konstatoval Weber.

„Byl tady tolikrát, že byste tu beztak nějaké otisky našli,“

vysvětlil Harry. „Navíc byl přesvědčený o tom, že ho nikdy nikdo nebude podezírat“

„Mimochodem, Albu byl zavražděn zajímavě,“ pronesl Aune, když Harry otevíral posuvné dveře do pokoje s portréty a Grimmerovou lampou. „Pohřben hlavou dolů. Na pláži. Vypadá to značně rituálně, jako by nám tím chtěl vrah prozradit něco o sobě. Nepřemýšlel jsi o tom?“

„Na tomhle případu nedělám.“

„Na to jsem se neptal.“

„Fajn. Možná nám místo toho chtěl vrah naznačit něco o oběti.“

„Co tím myslíš?“

Harry rozsvítil Grimmerovu lampu a světlo ozářilo tři obrazy. „Vzpomněl jsem si na něco z dob, kdy jsem studoval práva. V zákoníku Gulatingslagen z doby kolem roku 1100 stojí, že každý člověk, který zemře, má být pochován do posvěcené země, s výjimkou zločinců, zrádců krále a vrahů. Ti mají být pochováni na přílivových plošinách, tam, kde se stýkají moře a travnatá země. Místo, na němž byl Albu pohřben, naznačuje, že nešlo o vraždu ze žárlivosti, jak by tomu bylo, kdyby ho zavraždil Gunnerud. Někdo chtěl ukázat, že Arne Albu je zločinec.“

„Zajímavé,“ konstatoval Aune. „Proč se máme znovu dívat na ty obrazy? Jsou příšerné.“

„Jsi si opravdu jistý, že v nich nic nevidíš?“

„Ale ano, vidím snobskou mladou umělkyni s přehnaným smyslem pro dramatičnost a nulovým smyslem pro malířství.“

„Mám kolegyni jménem Beáta Lønnová. Dneska tu nemůže být, protože je na konferenci pro kriminalisty v Německu a mluví tam o tom, jak se dají pomocí menší počítačové manipulace s obrázky a trochy gyru fusiformis identifikovat maskovaní zločinci. Narodila se se zvláštním talentem, pozná všechny obličeje, které kdy v životě viděla.“

Aune přikývl. „Jo jo, vím, že tohle existuje.“

„Když jsem jí ukázal tyhle obrazy, poznala portrétované osoby.“

„Aha?“ Aune povytáhl obočí. „Povídej.“

Harry ukazoval. „To vlevo je Arne Albu, uprostřed je Alf Gunnerud a poslední jsem já.“

Aune zamžoural, srovnal si brýle a pokusil se podívat se na obrazy z různého odstupu. „Zajímavé,“ zamumlal. „Nanejvýš zajímavé. Vidím jen tvary hlavy.“

„Chtěl jsem vědět, jestli ty jako odborník můžeš dosvědčit, že je taková identifikace možná. Pomohlo by nám to lépe propojit Gunneruda s Annou.“

Aune mávl rukou. „Jestli je to, co říkáš o slečně Lønnové, pravda, pak dokáže rozpoznat obličej s naprostým minimem informací.“

Když znovu vyšli ven, poznamenal Aune, že z profesního zájmu by se rád s tou Beátou Lønnovou setkal. „Je to kriminalistka, předpokládám?“

„Z oddělení loupežných přepadení. Pracoval jsem s ní na tom Řezníkově případu.“

„Aha, a jak to jde?“

„No, stop je málo. Očekávali, že brzy znovu udeří, ale nestalo se tak. Vlastně je to podivné.“

V Bogstadské ulici si Harry všiml, že ve větru poletuje první podzimní sněhová vločka.

„Zima!“ zavolal Ali přes ulici na Harryho a ukázal směrem k nebi. Pak prohodil cosi urdsky k bratrovi, který ihned převzal jeho práci a začal nosit do obchodu přepravky s ovocem. Ali se přes ulici došoural k Harrymu. „Není to skvělé, že už to skončilo?“ usmál se.

„Jo, je,“ odpověděl Harry.

„Podzim je hnus. Konečně trocha sněhu.“

„Aha. Myslel jsem, že mluvíš o tom případu.“

„O tom s počítačem ve tvém sklepě? Už je to vyřešené?“

„Nikdo ti to neřekl? Našli muže, který ho tam dal.“

„Aha. Tak proto mi asi poslali po manželce zprávu, že nemusím dneska na policejní ředitelství k výslechu. O co v tom případu vlastně šlo?“

„Stručně řečeno se jeden maník pokusil naaranžovat to tak, aby to vypadalo, že jsem zapletený do závažného zločinu. Pozvi mě někdy na večeři, vylíčím vám podrobnosti.“

„Vždyť už jsem tě pozval, Harry!“

„Neřekls kdy.“

Ali obrátil oči v sloup. „Proč potřebujete datum a čas, abyste se odvážili přijít k někomu na návštěvu? Zaklepej na dveře, já otevřu, jídla máme vždycky dost.“

„Díky, Ali. Zaklepu hlasitě a zřetelně.“ Harry odemkl vrata.

„Zjistili jste, kdo byla ta žena? Jestli to byla spolupachatelka?“

„Co tím myslíš?“

„Ta neznámá žena, kterou jsem tehdy viděl před dveřmi do sklepa. Řekl jsem to tomu, co se jmenuje Tom Nevímjak.“

Harry se zarazil s rukou na klice. „Co přesně jsi mu řekl, Ali?“

„Zeptal se mě, jestli jsem viděl ve sklepě nebo u sklepa něco neobvyklého, a já jsem si vzpomněl, že když jsem přišel ke schodišti, uviděl jsem neznámou ženu, jak stojí zády ke mně u dveří do sklepa. Pamatuju si to, protože jsem se jí chtěl zeptat, kdo je, ale pak jsem uslyšel, jak cvakl zámek, a tak jsem si pomyslel, že když má klíč, musí to být v pořádku.“

„Kdy to bylo a jak vypadala?“

Ali rozhodil lítostivě rukama. „Chvátal jsem a zahlédl jsem jen její záda. Před třemi týdny? Před pěti? Světlé vlasy? Tmavé vlasy? Netuším.“

„Ale jsi si jistý, že to byla žena?“

„Musel jsem si každopádně myslet, že to je žena.“

„Alf Gunnerud byl střední postavy, měl úzká ramena a polodlouhé tmavé vlasy. Mohl sis kvůli tomu myslet, že je to žena?“

Ali zapřemýšlel. „Ano. Klidně to tak mohlo být. A taky tu mohla být na návštěvě dcera paní Melkersenové. Například

„Měj se, Ali.“

Harry se rozhodl, že si dá rychlou sprchu, potom se převleče a pojede za Ráchel a Olegem, kteří ho pozvali na palačinky a tetris. Ráchel s sebou přivezla z Moskvy krásné šachy s vyřezávanými figurkami a se šachovnicí ze dřeva a z perleti. Bohužel se jí ale nelíbila pistole Namco G-Con 45, kterou Harry koupil Olegovi, okamžitě ji zabavila a vysvětlila mu, že jasně řekla, že si Oleg nesmí hrát se střelnými zbraněmi, dokud mu nebude aspoň dvanáct. Harry a Oleg to zahanbeně bez diskuze akceptovali. Ale věděli, že Ráchel využije možnosti, že Harry může pohlídat Olega, a půjde si večer zaběhat. A Oleg pošeptal Harrymu, že ví, kam Ráchel pistoli Namco G-Con 45 schovala.

Horké proudy vody vyháněly Harrymu chlad z těla a on se přitom snažil zapomenout na to, co mu pověděl Ali.

V každém případu je vždycky prostor pro pochybnosti, bez ohledu na to, jak jasně všechno vypadá. A Harry byl rozený pochybovač. Jenže v určitém bodě musel začít věřit, jestliže život měl mít kontury a dávat smysl.

Osušil se, oholil a oblékl si čistou košili. Podíval se na sebe do zrcadla a zazubil se. Oleg mu řekl, že má žluté zuby, a Ráchel se tomu trochu moc hlasitě zasmála. V zrcadle zahlédl také vytištěný první mail od C#MN, který nadále visel přišpendlený na protilehlé stěně. Ráno ho strhne a připevní tam zpátky fotografii Ses a sebe. Zítra. Prohlížel si mail v zrcadle. Zvláštní, že si toho nevšiml ten večer, kdy stál před zrcadlem a zdálo se mu, že tu něco chybí. Harry a jeho mladší sestřička. Možná to bylo proto, že když se člověk dívá na nějakou věc tolikrát, jaksi ji nevidí. Nevidí. Podíval se na mail v zrcadle. Pak si objednal taxík, obul si boty; i čekal. Podíval se na hodinky. Taxík už tu musí být. Jede se. Místo toho si však všiml, že zvedá telefonní sluchátko. A chystá se vytočit číslo.

„Aune.“

„Chci, aby sis přečetl znovu ty maily. A řekneš mi pak, jestli si myslíš, že je opravdu napsal muž, nebo jestli je mohla napsat i žena.“

Kapitola 42 Dis

Sníh ještě téže noci roztál. Astrid Monsenová právě vyšla z domu a kráčela po mokrém černém asfaltu směrem k Bogstadské ulici, když zahlédla na chodníku na druhé straně ulice toho světlovlasého policistu. Frekvence kroků a pulz se jí zrychlily. Zírala strnule před sebe a doufala, že si jí policista nevšimne. V novinách byly fotografie Alfa Gunneruda a celé dny dupali kriminalisté po schodech nahoru a dolů, takže neměla klid na práci. Ale teď už je po všem, říkala si.

Pospíšila si k přechodu pro chodce. Pekařství Hansen. Jen co tam dojde, bude v bezpečí. Šálek čaje a kobliha u stolu úplně vzadu v dlouhé úzké části za pultem. Každý den přesně v půl jedenácté.

„Čaj a koblihu?“

„Ano, děkuji.“

„Tak to máme 38.“

„Prosím.“

„Děkuji.“

Po většinu dnů to byla nejdelší konverzace, kterou s někým vedla.

V posledních týdnech se stávalo, že když přišla, seděl u jejího stolu starší muž. Ačkoli tam bylo mnoho volných stolů, mohla sedět jen u tohohle jediného, protože… ne, nebude teď na ty věci myslet. Nicméně byla nucena začít sem chodit ve čtvrt na jedenáct, aby byla u stolu první, a pomyslela si, že zrovna dneska se to hodí, protože jinak by byla doma, až policista zazvoní. A to by musela otevřít, protože to slíbila matce. Tenkrát, když dva měsíce nezvedala telefon ani neotvírala na zazvonění, až nakonec přišla policie a matka jí hrozila, že ji nechá zase hospitalizovat.

Matce nelhala.

Ostatním ano. Ostatním lhala pořád. V telefonátech do nakladatelství, v obchodech a na chatových stránkách na internetu. Tam obzvlášť. Tam se mohla tvářit, že je někým jiným, že je jednou z románových postav v knihách, které překládala, nebo Ramonou, dekadentní a promiskuitní, avšak neohroženou ženou, kterou byla v minulém životě. Astrid v sobě objevila Ramonu, když byla malá. Ramona byla tanečnice, měla dlouhé černé vlasy a hnědé mandlové oči. Astrid si Ramonu, a zvlášť její oči kreslívala, ale musela tak činit potají, protože matka jí jinak výkresy roztrhala na kusy a křičela, že takovéhle běhny jí nesmí do domu. Ramona byla po mnoho let pryč, ale vrátila se a Astrid si všimla, jak ji Ramona začíná čím dál víc ovládat, zvlášť když psala spisovatelům, které překládala. Po úvodních otázkách týkajících se jazyka a referencí jim často posílala méně formální maily a po několika takových mailech ji francouzští spisovatelé naléhavě prosili, aby se s nimi sešla. Až přijedou do Osla představit svou knihu. Nebo vlastně vždyť už setkání samo o sobě je dostatečně dobrý důvod pro cestu. Vždycky odmítla, aniž však horlivé ctitele odradila, spíš naopak. A právě tohle bylo teď jejím spisovatelským počinem, poté, co se před několika roky probrala ze sna, že bude publikovat vlastní knihy, když jí jeden redaktor po telefonu praskavé prozradil, že už nedokáže dál číst její „hysterické výlevy“, že žádný čtenář nikdy nedá ani korunu za to, aby mohl sdílet její myšlenky, ale že by se toho možná ujal za úplatu psycholog.

„Paní Monsenová!“

Cítila, jak se jí stáhl krk, a na okamžik ji zachvátila panika. Jen aby ji nepřepadly dýchací potíže tady, venku na ulici. Chystala se vstoupit do silnice, jenže se změnila barva a naskočil červený panáček. Stihla by přeběhnout, ale na červenou nikdy nechodila.

„Dobrý den, jdu zrovna za vámi.“ Harry Hole se postavil vedle ní. Měl stále tentýž štvaný výraz, tytéž zarudlé oči. „Nejprve bych vám rád řekl, že jsem si přečetl Waalerův záznam rozhovoru, který s vámi vedl. A že chápu to, že jste mi lhala, když jste se mnou mluvila, protože jste se bála.“

Cítila, že se brzy přestane ovládat.

„Bylo ode mě velmi neobratné, že jsem vám nepověděl o své roli v tom případu hned všechno,“ dodal policista.

Podívala se na něj udiveně. Zdálo se, že je mu to upřímně líto.

„Dočetla jsem se v novinách, že viníka konečně chytili,“ slyšela svůj hlas.

Zastavili se a dívali se na sebe.

„Nebo teda zabili,“ dodala tiše.

„Jo,“ konstatoval a pokusil se o úsměv. „Možná byste mi ale přece jen mohla pomoct s několika otázkami…“

Poprvé neseděla u svého stolu v Pekařství Hansen sama. Dívka za pultem se na ni dívala s takovým tím šibalským spikleneckým úsměvem, jako by vysoký muž, který přišel s ní, byl její kavalír. A protože vypadal, jako by právě vstal z postele, myslela si dívka možná dokonce, že… ne, na tohle teď nebude myslet.

Posadili se, on jí podal několik vytištěných e-mailů a chtěl, aby se na ně podívala. Jestli by z nich jako spisovatelka nedokázala vyčíst, jestli je třeba nemohla napsat žena? Podívala se na ně. Spisovatelka, řekl. Má mu povědět pravdu? Pozvedla šálek s čajem, aby neviděl, že se při tom pomyšlení usmála. Samozřejmě že ne. Bude lhát.

„Těžko říct,“ odpověděla. „Je to fikce?“

„Je a není,“ pokrčil rameny Harry. „Myslíme si, že to napsal člověk, který zavraždil Annu Bethsenovou.“

„Takže přece jen spíš muž.“

Harry se díval do stolu a ona na něj vrhla rychlý pohled. Není pěkný, ale něco na něm je. Bylo jí to jasné – jakkoli nepravděpodobně to zní – okamžitě, když ho viděla ležet na schodišti u svých dveří. Možná to bylo proto, že si dala o sklenku cointreau víc než obvykle, ale připadalo jí, že vypadá tak poklidně, téměř krásně, jak tam tak leží, jako spící princ, kterého jí někdo položil před dveře. Obsah jeho kapes ležel rozházený po schodišti, ona pak jednu věc po druhé sesbírala. Dokonce se mu podívala i do peněženky a našla v ní jeho jméno a adresu.

Harry zvedl zrak a ona rychle odvrátila pohled. Mohla by ho mít ráda? Určitě. Problém byl, že on by nemohl mít rád ji. Hysterické výlevy. Bezdůvodný strach. Záchvaty pláče.

O to by nestál. Stojí o takové ženy, jako byla Anna Bethsenová. Takové jako Ramona.

„Jste si jistá, že jste ji nikdy neviděla?“ zeptal se pomalu.

Podívala se na něj konsternované. Teprve teď si všimla, že drží v ruce fotografii. Ukazoval jí stejnou fotografii už předtím. Žena a dvě děti na pláži.

„V noc vraždy, například,“ zeptal se.

„Nikdy v životě jsem ji neviděla,“ odpověděla Astrid Monsenová pevně.

Opět začal padat sníh. Velké mokré sněhové vločky, které zešedly špínou, ještě než dopadly na hnědou zem mezi budovou policejního ředitelství a Botsenem. V kanceláři čekala krátká výstižná zpráva od Webera. Potvrzovala Harryho podezření, stejné podezření, které ho přimělo podívat se na e-maily jinak. Přesto zapůsobila jako šok. Svým způsobem očekávaný šok.

Po zbytek dne Harry telefonoval a běhal k faxu a zpátky.

V přestávkách mezi tím uvažoval, skládal kostku ke kostce a snažil se nemyslet na to, co hledá. Jenže to bylo příliš očividné. Tahle horská dráha mohla stoupat, klesat a klikatit se, jak jen chtěla, ale byla stejná jako všechny horské dráhy končila tam, kde začala.

Když byl Harry hotov a většina věcí mu byla jasná, opřel se do kancelářské židle. Necítil triumf, jen prázdnotu.

Ráchel se ho na nic neptala, když jí zavolal a řekl, ať na něj nečekají. Pak došel po schodech do kantýny a vyšel ven na terasu, kde se třáslo několik kuřáků. Světla města pod nimi blikala v časném odpoledním soumraku. Harry si zapálil cigaretu, přejel rukou po zídce a udělal ze sněhu kouli. Uplácal ji. Dlaněmi ji mačkal stále tvrději, svíral ji, až mu tající voda protékala mezi prsty. Pak ji hodil směrem k městu. Sledoval, kam bledá koule padá, rychleji a rychleji, až zmizela na šedobílém pozadí.

„Ve třídě jsme měli kluka, který se jmenoval Ludvík Alexandr,“ pronesl Harry hlasitě. Kuřáci zadupali a podívali se na vrchního komisaře.

„Hrál na klavír a říkalo se mu Dis. Protože byl tak hloupý, že jednou při hodině hudební výchovy řekl učitelce, že dis je jeho nejoblíbenější tón. Když napadl sníh, koulovali jsme se o každé přestávce třída proti třídě. Dis se koulovat nechtěl, ale přinutili jsme ho. Byla to jediná věc, které jsme mu dovolili se účastnit. Byl náš kanónenfutr. Sám házel s tak malou silou, že to bylo jen takové šimrání. V té druhé třídě byl Roar, tlustej kluk, co hrál házenou za Oppsal. Jen tak pro zábavu se trefoval Disovi koulemi do hlavy a pak ho zkouloval do modra svými dělovkami od boku. Jednoho dne strčil Dis do sněhové koule velký kámen a vyhodil ji, jak nejvýš dokázal. Roar se smíchem vyskočil a zahlavičkoval. Ozval se zvuk, jako by kámen na mělčině trefil jiný kámen, tak nějak tvrdý a měkký zároveň. To bylo jedinkrát, kdy jsem na školním dvoře viděl sanitku.“

Harry zhluboka vdechl kouř.

„Ve sborovně se několik dní dohadovali, jestli má být Dis potrestán. Tu kouli přece na nikoho nehodil, takže otázka zněla, jestli má být potrestán někdo, kdo nebere ohled na to, že se idiot chová jako idiot.“

Harry típl cigaretu a zamířil dovnitř.

Na hodinách minula půl čtvrtá. Syrový vítr získal na rychlosti, zejména v otevřeném úseku mezi řekou Aker a stanicí metra na náměstí Grønlandstorg, kde se klientela sestávající ze žáků a penzistů právě střídala se ženami a muži spěchajícími s kamennými obličeji a v kravatách domů ze svých kanceláří. Harry do jednoho z těch mužů vrazil, když běžel po schodech, a dostalo se mu nadávky rozléhající se mezi zdmi. Zastavil se před okénkem mezi záchody. Seděla tam stejná starší dáma jako posledně.

„Musím okamžitě mluvit se Simonem.“

Podívala se na něj klidnýma hnědýma očima.

„Na Toyenu není,“ dodal Harry. „Všichni odjeli.“

Žena nechápavě pokrčila rameny.

„Řekněte, že je tu Harry.“

Zavrtěla hlavou a mávla rukou, aby šel pryč.

Harry se opřel o sklo, které je oddělovalo. „Řekněte, že je tu spiuni gjermon.“

Simon to vzal Enebakskou ulicí místo dlouhým Ekeberským tunelem.

„Nemám totiž rád tunely,“ vysvětlil, zatímco se prosmykávali v odpolední špičce vzhůru do kopce.

„Takže ti dva bratři, kteří utekli do Norska a vyrostli společně v maringotce, se tedy rozkmotřili, protože se zamilovali do stejné dívky?“ zeptal se Harry.

„Maria pocházela z vážené rodiny lovorra. Pobývali ve Švédsku, kde byl její otec bulibas. Vdala se za Stefana a přestěhovala se za ním do Osla, když jí bylo pouhých třináct a jemu osmnáct. Stefan ji miloval až k smrti. Právě tehdy se Raskol ukryl v Rusku. Ne před policií, ale před několika kosovskými Albánci z Německa, kterým připadalo, že je podfoukl při jednom obchodě.“

„Obchodě?“

„Našli na dálnici u Hamburku prázdný kamion,“ usmál se Simon.

„Ale Raskol se vrátil…“

„Jednoho krásného dne v květnu byl najednou zpátky na Toyenu. Tehdy se poprvé uviděl s Marií.“ Simon se rozesmál. „Proboha, jak ti se na sebe dívali. Musel jsem se kouknout na nebe, abych zjistil, jestli nepřichází bouřka, tak hustý byl najednou vzduch.“

„Takže se do sebe zamilovali?“

„Na první pohled. Za přihlížení všech. Některé ženy z toho byly v rozpacích.“

„Ale pokud to bylo tak očividné, snad příbuzní nějak zareagovali, ne?“

„Mysleli si, že to není tak žhavé. Nezapomeňte, že my se ženíme a vdáváme dřív než vy. Mládež nemůžeme zastavit. Zamilovávají se. Třináct let, jen si to představte…“

„Představuju.“ Harry si promnul zátylek.

„Jenže tohle bylo vážnější. Byla vdaná za Stefana, ale Raskola milovala od prvního dne, kdy ho uviděla. I když ona a Stefan bydleli ve vlastní maringotce, neustále potkávala Raskola. Takže to dopadlo tak, jak muselo. Když se narodila Anna, jenom Stefanovi a Raskolovi nedošlo, že jejím otcem je Raskol.“

„Chudák holka.“

„A chudák Raskol. Jediný šťastný byl Stefan. Naparoval se jako páv. Tvrdil, že Anna je stejně hezká jako její otec.“ Simon se smutně usmál. „Možná by to takhle pokračovalo dál. Kdyby se Stefan a Raskol nerozhodli, že udělají banku.“

„A to nedopadlo dobře?“

Fronta aut se posunula směrem k Ryenské křižovatce.

„Byli tři. Stefan byl nejstarší, takže šel dovnitř jako první a poslední ven. Zatímco ti druzí dva běželi s penězi pro únikové auto, zůstal Stefan v bance s pistolí, aby úředníci nespustili alarm. Byli úplní amatéři, nevěděli ani, že banka má lichý alarm. Když ti dva pro Stefana přijeli, ležel na pancéřové kapotě policejního auta. Jeden policajt mu zrovna nasazoval želízka. Raskol tehdy řídil. Bylo mu teprve sedmnáct? i ještě neměl ani řidičák. Stáhl okénko. Se třemi sty tisíci na zadním sedadle jel pomalu směrem k policejnímu autu, na jehož kapotě ležel s rukama a nohama od sebe jeho bratr. Pak se Raskol a policista střetli očima. Bože, vzduch byl tak hustý jako tehdy, když se potkali s Marií, zírali na sebe celou věčnost. Bál jsem se, že Raskol vykřikne. Ale on neřekl ani slovo. Jenom jel dál. Tehdy se viděli poprvé.“

„Raskol a Jørgen Lønn?“

Simon přikývl. Opustili kruhový objezd a vjeli do Ryenské zatáčky. U čerpací stanice Simon přibrzdil a zajel ke kraji. Zastavili před dvanáctipatrovou budovou. Vedle svítilo z modrého neonového štítu nad vchodem logo Norské banky.

„Stefan dostal čtyři roky, protože vystřelil z pistole do stropu,“ pokračoval Simon. „Ale po soudním procesu se stalo něco zvláštního. Raskol navštívil Stefana v Botsenu a den poté prohlásil jeden z vězeňských dozorců, že mu připadá, že ten nový vězeň nějak změnil vzhled. Jeho šéf mu řekl, že je to běžné u těch, co sedí poprvé. Vyprávěl mu o manželkách, které nepoznaly vlastní muže, když za nimi přišly poprvé na návštěvu. Dozorce to upokojilo, ale o pár dní později zavolala do věznice nějaká žena. Oznámila, že mají špatného vězně, že místo Stefana Baxheta sedí jeho mladší bratr – a oni museli vězně propustit.“

„Tak to vážně bylo?“ zeptal se Harry, vytáhl zapalovač a přiložil ho ke konci cigarety. „Jistě,“ odpověděl Simon. „U Romů z jižní Evropy je běžné, že si mladší sourozenci nebo synové odpykávají trest za odsouzeného, jestliže ten má rodinu, o kterou se musí starat. Tak jako Stefan. Pro nás je to věc cti, chápete?“

„Ale úřady už si té chyby musely všimnout, ne?“

„Ále!“ Simon máchl rukou. „Pro ty je Rom jako Rom. A jestli sedí za něco, co neudělal, určitě má na svědomí něco jiného.“

„Kdo tehdy volal?“

„To nikdy nezjistili. Ale téže noci Maria zmizela. Už ji nikdy nenašli. Policie odvezla Raskola uprostřed noci na Toyen a Stefana vynesla kopajícího a nadávajícího z maringotky. Anně byly dva roky, ležela v posteli a plakala po své mamince a nikdo, ani muži, ani ženy, ji nedokázali utišit. Dokud nepřišel Raskol a nevzal ji do náručí.“

Zírali na vchod do banky. Harry se podíval na hodinky. Chybělo jen několik minut do zavírací doby. „Co se stalo pak?“

„Když si Stefan trest odseděl, okamžitě odjel ze země. Mluvil jsem s ním občas po telefonu. Hodně cestoval.“

„A Anna?“

„Vyrostla v maringotce. Raskol ji poslal do škol. Našla si gadžovské kamarády. Získala gadžovské návyky. Nechtěla žít jako my, chtěla dělat to, co dělali její kamarádi – rozhodovat sama o sobě, sama si vydělávat a mít kde bydlet. Protože zdědila byt své babičky a přestěhovala se do ulice Sanssouci, už jsme s ní nepřišli do styku. Sama… Sama se rozhodla, že se odstěhuje. Jediný, s kým se občas stýkala, byl Raskol.“

„Myslíte si, že věděla, že je to její otec?“

Simon pokrčil rameny. „Pokud vím, nikdo jí nic neřekl, ale jsem si jistý, že to věděla.“

Seděli mlčky.

„Právě tady se to stalo,“ poznamenal Simon nakonec.

„Těsně před zavírací dobou,“ dodal Harry. „Přesně jako teď.“

„Kdyby nemusel, Lønna by nezastřelil. Jenže on dělá to, co musí. Je to válečník, víte?“

„Žádné chichotající se konkubíny.“

„Cože?

„Nic. Kde je Stefan, Simone?“

„Nevím.“

Harry čekal. Viděli, jak zaměstnanec banky zamyká zevnitř dveře. Harry dál čekal.

„Když jsem s ním mluvil naposledy, volal z jednoho švédského města,“ dodal Simon. „Z Göteborgu. Víc vám nepomůžu.“

„Nepomáháte mně.“

„Já vím“ Simon znovu vzdychl. „Já vím.“

Harry našel žlutý dům ve Vetlandské ulici. Světla v obou patrech zářila. Zaparkoval, vystoupil, zastavil se a díval se směrem ke stanici metra. Právě tam se scházívali za prvních setmělých podzimních večerů a vyráželi krást jablka. Siggen, Tore, Kristián, Torkild, Øystein a Harry. Tohle byla stálá sestava. Dojeli na kolech do Nordstrandu, kde byla jablka větší a šance, že někdo bude vědět, kdo je tvůj otec, menší. Siggen se přehoupl přes plot jako první a Øystein hlídkoval. Harry byl nejvyšší a dosáhl na největší jablka. Jenže jednoho večera se jim nechtělo jet tak daleko a podnikli nájezd v sousedství.

Harry se podíval k zahradě na druhé straně ulice.

Už měli kapsy plné, když si všimli obličeje, který na ně zíral z osvětleného okna v druhém patře. Bez jediného slova. Byl to Dis.

Harry otevřel vrátka a došel ke dveřím. Jørgen a Kristin Lønnovi stálo na porcelánovém štítku nad dvěma zvonky. Harry zazvonil na ten horní.

Beáta se ozvala, až když zazvonil podruhé.

Zeptala se, jestli si dá čaj, ale zavrtěl hlavou a ona zmizela v kuchyni, Harry se mezitím vyzouval v předsíni z bot.

„Proč je pořád na dveřích jméno tvého otce?“ zeptal se, když vešla do obýváku s jedním hrnečkem. „Aby si cizí lidé mysleli, že v domě bydlí muž?“

Pokrčila rameny a usadila se do hlubokého křesla. „Nikdy nás nenapadlo, že bychom s tím měly něco udělat. Jeho jméno tam stojí tak dlouho, že už to nevidíme.“

„Hm.“ Harry sepjal ruce. „V podstatě o tom jsem chtěl mluvit.“

„O štítku na dveřích?“

„Ne. O dysosmii. O tom, že necítím mrtvoly.“

„Co tím myslíš?“

„Stál jsem včera v předsíni a díval jsem se na první maily, které jsem dostal od Annina vraha. Bylo to úplně stejné jako s vaším štítkem na dveřích. Moje smysly to registrovaly, ale mozek ne. Právě tomu se říká dysosmie. Vytištěný mail tam visel tak dlouho, že jsem ho přestal vidět, přesně tak jako fotku Ses a mě. Když zmizela, všiml jsem si jen toho, že se něco změnilo, ale nevěděl jsem co. A víš proč?“

Beáta zavrtěla hlavou.

„Protože se stalo něco, co mě přimělo podívat se na věci jinak. Viděl jsem jen to, o čem jsem předpokládal, že to tam bude. Jenže včera se něco stalo. Ali mi řekl, že zahlédl před dveřmi do sklepa záda neznámé ženy. A mně došlo, že jsem si doteď myslel, aniž bych to mohl vědět, že Annu musel zabít nějaký muž. Když člověk udělá tu chybu, že si představí to, co hledá, nevidí jiné věci, které najde. A to mě přimělo podívat se na ty maily novýma očima.“

Beátino obočí vytvořilo otazník. „Chceš tím říct, že Annu Bethsenovou nezabil Alf Gunnerud?“

„Víš, co je to anagram?“ zeptal se Harry.

„Hra s písmeny…“

„Annin vrah mi zanechal patrin. Anagram. V zrcadle jsem to uviděl. Mail byl podepsán ženským jménem. Zrcadlově. Tak jsem poslal mail Aunemu, který kontaktoval odborníka na kognitivní psychologii a jazyk. Už se stalo, že na základě jediné věty v anonymním výhrůžném dopise bylo možné určit pohlaví a věk pisatele nebo i to, z které části země ta osoba je. Tentokrát mi znalec moc nepomohl. Došel k závěru, že dopisy napsal někdo mezi dvaceti a sedmdesáti z kterékoli části země. A konstatoval, že podle použitého rodu to vypadá, že je psal muž. Kvůli jednomu jedinému spojení ale připustil, že je mohla napsat i žena. V posledním dopise totiž stojí ‚vy chlapi od policie‘ místo ‚vy od policie‘ nebo ‚vy policisté‘. Znalec tvrdí, že takovéto spojení by použila jen žena.“

Harry se opřel do židle.

Beáta odložila hrnek. „Nemůžu říct Harry, že by mě to zrovna přesvědčilo. Neidentifikovatelná žena pod schody, podpis, který je ženským jménem pozpátku a psycholog, co se domnívá, že Alf Gunnerud zvolil feminní slovo.“

„Hm.“ Harry přikývl. „Souhlas. Jenže já jsem ti chtěl jen nejdřív vysvětlit, co mě přivedlo na tu stopu. Než ti povím, kdo zabil Annu, zeptám se tě, jestli mi pomůžeš najít jednu pohřešovanou osobu.“

„Samozřejmě. Ale proč se ptáš mě? Pohřešované osoby nejsou právě…“

„Ale ano,“ usmál se Harry smutně. „Pohřešované osoby jsou tvůj obor.“

Kapitola 43 Ramona

Harry našel Vigdis Albuovou dole na pláži. Seděla na stejném skalisku, u něhož předtím sám spal, rukama si objímala kolena, a zírala na fjord. V ranním oparu vypadalo slunce jako bledý otisk sebe sama. Gregor přiběhl Harrymu s vrtěním ocasu v ústrety. Panoval odliv a ve vzduchu bylo cítit řasy a ropu. Harry se posadil na kámen za ženinými zády a vylovil cigaretu.

„To vy jste ho našel, viďte? A hned jste ho poznal…“ promluvila, aniž se otočila. Harry zauvažoval, jak dlouho tu na něj čeká.

„Arneho Albua znalo víc lidí,“ odpověděl. „Já jsem byl jeden z nich.“

Odhrnula si pramen vlasů, který jí ve větru tancoval před obličejem. „Já taky. Ale bylo to už dávno. Možná mi to nebudete věřit, ale kdysi jsem ho milovala.“

Harry cvakl zapalovačem. „Proč bych vám to neměl věřit?“

„Věřte si, čemu chcete. Ne všichni lidé dokážou milovat. Možná si to myslí – a my také –, ale není to tak. Naučí se mimiku, repliky a postup, to je všechno. Někteří z nich jsou tak dobří, že nás dokážou dlouho vodit za nos. Mě neudivuje to, že to dokážou, ale že na to mají žaludek. Proč vynakládat takovou námahu, aby jim někdo oplatil pocit, o kterém ani nevědí, co to je? Chápete to, vrchní komisaři?“

Harry neodpověděl.

„Možná se prostě jen bojí,“ dodala a otočila se k němu, „že se uvidí v zrcadle a zjistí, že jsou kriplové.“

„O kom to mluvíte, paní Albuová?“

Obrátila se zpět k vodě. „Kdo ví? O Anně Bethsenové.

O Arnem. O sobě samotné. O tom, kým jsem se stala.“

Gregor olizoval Harrymu ruku.

„Vím, jak byla zabita Anna Bethsenová,“ pronesl Harry. Podíval se na její záda, ale nezaznamenal žádnou reakci. Na druhý pokus se mu podařilo zapálit si cigaretu. „Včera odpoledne jsem dostal odpověď z kriminalisticko-technického oddělení ohledně analýzy jedné ze čtyř skleniček, které stály na kuchyňské lince u Anny Bethsenové. Byly na ní moje otisky. Očividně jsem pil colu. Nikdy by mě ani nenapadlo pít ji s vínem. Jedna sklenka na víno byla také nepoužitá. Nicméně zajímavé je to, že ve zbytku coly byly nalezeny stopy hydrochloridu morfinu. Přesněji řečeno morfia. Znáte účinky velké dávky, že, paní Albuová?“

Podívala se na něj. Pomalu zavrtěla hlavou.

„Ne?“ řekl Harry. „Kolaps a ztráta paměti od okamžiku požití následované silnou nevolností a bolestmi hlavy, když člověk zase přijde k sobě. Jinak řečeno to vypadá tak, jako by byl člověk pořádně opilý. Proto se morfium stejně jako rohypnol hodí dobře k uspávání. A právě to se nám stalo. Byli jsme uspáni. Všichni. Není to tak, paní Albuová?

Jeden racek za nimi se řezavě zachechtal.

„Zase vy,“ konstatovala Astrid Monsenová s nervózním zasmáním a pustila ho do bytu. Usadili se v kuchyni. Pobíhala po kuchyni, uvařila čaj, předložila mu koláč, který koupila v Pekařství Hansen „pro případ, že by přišla návštěva“. Harry zamumlal nějaké nepodstatnosti o sněhu, který včera napadl, a o tom, jak se svět, o němž si všichni mysleli, že se zhroutil společně s mrakodrapy Světového obchodního centra, nijak zvlášť nezměnil. Teprve když mu nalila čaj a posadila se, zeptal se jí na její názor na Annu. Zírala na něj s otevřenými ústy.

„Nenáviděla jste ji, je to tak?“

V tichu, které následovalo, bylo slyšet tiché elektronické pípnutí z jiné místnosti.

„Ne. Není to tak, že bych ji nenáviděla,“ Astrid svírala obří hrnek se zeleným čajem. „Jenom byla… jiná.“

„Jak jiná?“

„Život, jaký žila. Způsob její existence. Dokázala být taková… taková, jaká chtěla být.“

„A to se vám nelíbilo?“

„Já… nevím. Ano, možná se mi to nelíbilo.“

„Proč ne?“

Astrid Monsenová se na něj podívala. Dlouze. V očích se jí objevoval a mizel úsměv jako nestálý letní motýl.

„Není to tak, jak si myslíte,“ řekla. „Záviděla jsem jí. Obdivovala jsem ji. Někdy jsem si přála, abych byla ona. Anna byla mým protikladem. Já sedím tady uvnitř, zatímco ona…“

Upřela pohled z okna. „Jako by se svlékla do naha a vyrazila za životem. Muži, o kterých věděla, že je nemůže získat, ale přesto je milovala, přicházeli a odcházeli. Neuměla malovat, ale své obrazy vystavovala, aby to mohl zbytek světa vidět na vlastní oči. Mluvila se všemi, jako by měla důvod si myslet, že ji mají rádi. Dokonce i se mnou. Někdy mi připadalo, že Anna vlastně ukradla tu osobu, kterou jsem byla já, že tu není místo pro nás obě a že já musím čekat, až na mě přijde řada.“ Opět se nervózně zasmála. „Jenže pak umřela. A tehdy jsem zjistila, že to tak není. Já nemůžu být ona. Teď nemůže být nikdo ona. Není to smutné?“ Podívala se na Harryho. „Ne, není to tak, že bych ji nenáviděla. Milovala jsem ji.“

Harry cítil mrazení v zátylku. „Můžete mi vylíčit, co se stalo ten večer, kdy jste mě tu našla na chodbě?“

Úsměv se objevil a zmizel jako světlo ve vadné zářivce, jako by se občas vynořila šťastná osoba a vyhlédla jí z očí.

Harrymu to připadalo jako přehrada, která se chystá protrhnout.

„Vypadal jste hnusně,“ zašeptala. „Ale svým způsobem pěkně.“

Harry povytáhl obočí. „Hm… Když jste mě zvedala, všimla jste si, jestli ze mě byl cítit alkohol?“

Vypadala překvapeně, jako by ji ta myšlenka předtím nenapadla. „Ne. Vlastně ne. Nebylo z vás cítit… nic.“

„Nic?“

Zrudla. „Nic… zvláštního.“

„Ztratil jsem na schodech něco?“

„Co by to mělo být?“

„Mobilní telefon. A klíče.“

„Jaké klíče?“

„Na to mi musíte odpovědět vy.“

Zavrtěla hlavou. „Žádný mobil. A klíče jsem vám vrátila do kapsy. Proč se mě na tohle všechno ptáte?“

„Protože vím, kdo zabil Annu. Jen si chci nejdřív znovu ověřit podrobnosti.“

Kapitola 44 Patrin

Další den byly poslední zbytky dva dny starého sněhu pryč. Na ranní poradě oddělení loupežných přepadení Ivarsson konstatoval, že pokud mají pokročit v Řezníkově případu dál, musí doufat v nové přepadení, ale že Beátina předpověď, že Řezník bude útočit v neustále kratších intervalech, se bohužel nepotvrdila. K překvapení všech Beáta nevypadala, že by si tu nepřímou kritiku nějak brala, nýbrž pokrčila rameny a pevným hlasem zopakovala, že je to jen otázka času, než Řezník opět udeří.

Téhož večera zajelo policejní auto na parkoviště před Munchovým muzeem a zastavilo. Vystoupili čtyři muži, dva uniformovaní policisté plus dva muži v civilu, kteří z odstupu vypadali, jako by se vzájemně podpírali.

„Omlouvám se za ta bezpečnostní opatření,“ řekl Harry a pokývl směrem k poutům. „Byl to jediný způsob, jak dostat k tomuhle povolení.“

Raskol pokrčil rameny. „Myslím, že to, že jsme připoutaní k sobě, Harry, trápí víc vás než mě.“

Skupinka přešla parkoviště a zamířila k fotbalovému hřišti a maringotkám. Harry policistům naznačil, aby počkali venku, a pak vešel s Raskolem do malé maringotky.

Uvnitř na ně čekal Simon. Připravil láhev calvadosu a tři sklenky. Harry zavrtěl hlavou, odemkl pouta a usadil se na gauč.

„Je to zvláštní být zase zpátky?“ zeptal se.

Raskol neodpověděl a Harry čekal, zatímco Raskolův černý pohled skenoval maringotku. Harry uviděl, že se zarazil na fotografii obou bratrů nad postelí, a zdálo se mu, že zahlédl, jak se měkká ústa nepatrně zkroutila.

„Slíbil jsem, že budeme zpátky v Botsenu do dvanácti, takže přejdeme k věci,“ pronesl Harry. „Annu nezabil Alf Gunnerud.“

Simon se podíval na Raskola, který zíral na Harryho.

„A nebyl to ani Arne Albu.“

V pauze, která následovala, se zdálo, jako by svištění aut na Finnmarkské ulici zesilovalo. Chybí ten hluk Raskolovi, když se teď ukládá ke spánku v cele? Chybí mu hlas z druhé postele, vůně, zvuky bratrova pravidelného dechu ve tmě?

Harry se otočil k Simonovi: „Můžete nás nechat o samotě?“

Simon se otočil k Raskolovi, ten přikývl. Simon za sebou zavřel dveře. Harry sepjal ruce a pozvedl zrak. Raskolovy oči se leskly, jako by dostal horečku.

„Už je vám to nějakou chvíli jasné, je to tak?“ zeptal se

Harry tiše.

Raskol přitiskl dlaně proti sobě, zdánlivé znamení klidu, ale bílé špičky prstů poukazovaly na něco jiného.

„Možná Anna četla Sun-c’a,“ pokračoval Harry. „A věděla, že první zásadou v každé válce je klamat. Přesto mi poskytla řešení, to jenom já jsem nedokázal rozluštit ten kód. Cé, křížek, em a en. Dokonce mi dala vodítko, že sítnice převrací věci tak, že bych se na ně měl podívat do zrcadla, abych uviděl, jaké doopravdy jsou.“

Raskol zavřel oči. Vypadalo to, jako by se modlil. „Měla matku, která byla krásná a šílená,“ zašeptal. „Anna zdědila obojí.“

„Vy už jste ten anagram dávno rozluštil, jak jsem pochopil,“ řekl Harry. „Její podpis bylo písmeno C s křížkem, což je znak tónu cis, v norské výslovnosti sis. Pak m a po něm n. Sestavíme-li ten podpis takto, je to cis-em-en. Napište to a přečtěte to zrcadlově. Ne-me-sic, Nemesis. Mstitelka. Vyjádřila to přímo. Bylo to její mistrovské dílo. To, díky němuž si ji měli lidé pamatovat.“

Harry to pronesl bez triumfu v hlase. Jen to konstatoval. A zdálo se, jako by se stísněná maringotka kolem nich ještě víc smrskla.

„Dopovězte mi zbytek,“ zašeptal Raskol.

„To si snad domyslíte.“

„Dopovězte mi to!“ zasykl.

Harry se podíval na orosené kruhové okénko nad stolem. Okénko na lodi. V raketě. Najednou mu připadalo, že kdyby zkondenzovanou vodu setřel, zjistil by, že se nacházejí ve vesmíru, dva osamělí kosmonauti v mlhovině Koňské hlavy na palubě plující maringotky. Nebylo by to fantastičtější než to, co se teď chystá vyprávět.

Kapitola 45 Umění války

Raskol se napřímil a Harry spustil:

„V létě dostal můj soused Ali Niazi dopis od člověka, který se domníval, že dluží za nájem z doby, kdy před mnoha lety bydlel v našem domě. Ali nenašel jeho jméno v přehledu obyvatel, takže mu poslal dopis, že může tu věc pustit z hlavy. Ten člověk se jmenoval Eriksen. Zavolal jsem včera Alimu a přiměl jsem ho, aby našel ten dopis, který tehdy dostal. Ukázalo se, že adresa toho člověka zněla ulice Sanssouci 17. Astrid Monsenová mi pověděla, že na Annině poštovní schránce byl v létě po několik dní přilepený další štítek se jménem. Eriksen. Na co potřebovala ten dopis? Zavolal jsem do firmy Zámečnictví, a.s. Měli tam správně vypsanou objednávku na klíč k mému bytu. Odfaxovali mi podklady. První, co jsem uviděl, bylo to, že objednávka byla učiněna týden před Anninou smrtí. Podepsán pod ní byl Ali, předseda našeho společenství vlastníků a člověk mající na starosti klíče. Bylo očividné, že podpis na objednávce byl zfalšován. Jako kdyby ho vytvořila průměrná malířka napodobující podpis podle dopisu, který dostala, například. Ale zámečnické firmě to bohatě stačilo, takže promptně objednala u firmy Trioving jeden klíč k bytu Harryho Holea. Harry Hole nicméně musel osobně přijít, předložit občanský průkaz a klíč převzít. A to také udělal. V dobré víře, že podepisuje převzetí Annina náhradního klíče. Je to k popukání, že?“

Raskol nevypadal, že by měl problémy s tím, aby se nerozesmál.

„Mezi touto schůzkou a večeří onoho posledního večera všechno připravila. Objednala si na moje mobilní telefonní číslo na jednom egyptském serveru e-mailové služby a uložila do laptopu maily s předem naprogramovaným datem odeslání. Za bílého dne si došla do našeho sklepa a zjistila, která kóje je moje. Stejným klíčem pak odemkla můj byt, aby našla snadno identifikovatelnou osobní věc, kterou by mohla umístit do bytu Alfa Gunneruda. Zvolila fotografii, na které jsem se svou sestrou. Dalším bodem programu byla návštěva u jejího někdejšího milence a dealera. Možná byl Alf Gunnerud její návštěvou mírně překvapen. Co chtěla? Třeba si koupit nebo půjčit pistoli. Protože věděla, že Alf má jednu z těch pistolí, kterých právě teď koluje v Oslu tolik, těch, u nichž je identickým způsobem vypilováno výrobní číslo. Zatímco byla na záchodě, našel pistoli značky Beretta M92F. Možná se domníval, že se u něj Anna trochu zdrží. Ale když vyšla ze záchodu, měla najednou naspěch a řekla, že musí jít. Můžeme si každopádně představovat, že se to odehrálo takhle.“

Raskol stiskl čelisti tak silně, až Harry viděl, jak se mu zúžily rty. Harry se opřel do židle. „Dál bylo třeba dostat se do chaty Albuových a umístit náhradní klíč od svého vlastního bytu do zásuvky nočního stolku. Nebylo to složité, věděla přece, že klíč od chaty leží v lucerně. Když už tam byla, vytrhla z fotoalba fotografii Vigdis a dětí a vzala si ji domů. A tak bylo všechno jasné. Stačilo jen si počkat. Až přijdu na večeři. Na jídelním lístku byla polévka tom yam s chilli papričkami a cola s hydrochloridem morfinu. Poslední surovina je zvláště populární jako uspávači prostředek, protože je kapalná, v podstatě bez chuti, má snadné dávkování a předvídatelný účinek. Oběť se probudí s černou dírou v paměti, o které se domnívá, že je zaviněna alkoholem, neboť má všechny příznaky kocoviny. Takže lze říct, že jsem byl uspán. Byl jsem tak omámený, že mi Anna bez problémů mohla vytáhnout z kabátu mobilní telefon, než mě vystrčila ze dveří. Po mém odjezdu se vydala za mnou a odemkla si moji sklepní kóji, kde připojila můj mobil k laptopu. Když se vrátila domů, plížila se po schodech. Astrid Monsenová ji slyšela, ale myslela si, že to je paní Gundersenová ze čtyřky. A pak se Anna připravila na svůj poslední výstup. Teď už byla ve hře jen ona sama. Samozřejmě věděla, že se o ten případ budu zajímat, ať už mi bude přiděleno jeho vyšetřování, nebo ne, takže mi zanechala dva patriny. Pistoli vzala do pravé ruky, protože jsem věděl, že je levák. A do boty si vložila tu fotku.“

Raskolovy rty se pohnuly, ale nevyšla z nich ani hláska.

Harry si přejel rukou obličej. „Posledním tahem na jejím mistrovském díle bylo zmáčknout spoušť pistole.“

„Ale proč?“ zašeptal Raskol.

Harry pokrčil rameny. „Anna byla maximalistka. Chtěla se pomstít lidem, o kterých se domnívala, že ji připravili o to, pro co žila. O lásku. Viníky byli Albu, Gunnerud a já. A vaše rodina. Stručně řečeno: zvítězila nenávist.“

„Pitomost,“ zavrčel Raskol.

Harry se otočil, sundal ze stěny fotografii Raskola a Stefana a položil ji na stůl mezi ně. „Copak ve vaší rodině vždycky nevítězila nenávist, Raskole?“

Raskol zaklonil hlavu a vyprázdnil sklenici. Pak se zeširoka usmál.

Na následující vteřiny Harry později vzpomínal jako na video rychle převíjené vpřed, a když uplynuly, ležel na podlaze pevně svírán Raskolovým loktem, s alkoholem v očích, s vůní calvadosu v nose a s rozbitou láhví na krku.

„Jen jedna věc je nebezpečnější než vysoký krevní tlak, spiuni,“ zašeptal Raskol. „Nízký tlak. Takže ležte klidně.“

Harry polkl a pokusil se promluvit, ale Raskol ho sevřel pevněji, takže ze sebe Harry vyloudil pouze zasténání.

„Sun-c‘ je naprosto jednoznačný, co se týče nenávisti a lásky, spiuni. Jak nenávist, tak láska ve válce vyhrávají, jsou nerozlučné jako siamská dvojčata. Prohrávají vztek a soucit.“

„Takže jsme právě oba na dobré cestě k prohře,“ zasténal Harry.

Raskol ho opět sevřel pevněji. „Moje Anna by si nikdy nezvolila smrt.“ Hlas se mu třásl. „Milovala život.“

Harry sotva dokázal šeptnout: „Tak – jako – vy – milujete – svobodu?“

Raskol mírně povolil sevření a Harry sípavě nasál vzduch do bolavých plic. Krev mu sice bušila ve spáncích, ale už zase slyšel svištění aut zvenčí.

„Vybral jste si,“ zasípal Harry. „Udal jste se, abyste si odpykal trest. Pro ostatní je to nepochopitelné, ale je to vaše volba. Totéž udělala Anna.“

Když se Harry pokusil pohnout, Raskol mu přitiskl láhev ke krku silněji. „Měl jsem své důvody.“

„Já vím,“ odpověděl Harry. „Odpykat si trest je téměř stejně silný instinkt jako touha po pomstě.“

Raskol neodpověděl.

„Věděl jste, že Beáta Lønnová si také vybrala? Pochopila, že otce jí nic nevrátí. Už necítí vztek. Takže mě požádala, abych vás pozdravoval a vyřídil, že vám odpouští.“ Skleněný zub škrábl kůži. Znělo to jako hrot pera klouzající po hrubém papíru. Které váhavě píše poslední slovo. Kterému zbývá jen udělat tečku. Harry polkl. „Teď si musíte vybrat vy, Raskole.“

„Vybrat mezi čím, spiuni? Jestli budete žít, nebo ne?“

Harry se nadechl a přitom se snažil nezpanikařit. „Jestli dáte svobodu Beátě Lønnové. Jestli jí povíte, co se stalo v ten den, kdy jste zastřelil jejího otce. A jestli osvobodíte sám sebe. Anebo ne.“

„Sám sebe?“ Raskol se rozesmál měkkým smíchem.

„Našel jsem ho,“ dodal Harry. „Tedy, Beáta Lønnová ho našla.“

„Našla koho?“

„Bydlí v Göteborgu.“

Raskol se rázem přestal smát.

„Bydlí tam už devatenáct let,“ pokračoval Harry. „Od doby, kdy se dozvěděl, kdo je Annin skutečný otec.“

„Lžete,“ vykřikl Raskol a zvedl ruku s láhví nad hlavu.

Harry cítil, jak mu ústa vysychají, a zavřel oči. Když je znovu otevřel, měl Raskol skelný pohled. Dýchali v taktu, jejich hrudníky se zvedaly a klesaly proti sobě.

Raskol zašeptal. „A… Maria?“

Harry učinil dva pokusy, než se mu podařilo vydat z hlasivek zvuk. „Nikdo o ní neslyšel. Někdo Stefanovi pověděl, ze ji viděli před několika lety s kočovnou bandou v Norman –

„Stefan? Mluvil jste s ním?“

Harry přikývl.

„A proč byl ochotný mluvit s takovým spiunim, jako jste vy?“

Harry se pokusil pokrčit rameny, ale nešlo to. „Zeptejte se ho sám…“

„Zeptejte…“ Raskol na Harryho nedůvěřivě zíral.

„Simon pro něj včera dojel. Sedí ve vedlejší maringotce. Má sice pár nevyřízených účtů s policií, ale policisté byli informováni, že ho mají nechat na pokoji. Chce s vámi mluvit. Zbytek je vaše volba.“

Harry si položil ruku mezi krk a láhev. Když vstal, Raskol se ho nepokusil zadržet. Jen se zeptal: „Jak jste tohle dokázal, spiuni?“

Harry pokrčil rameny. „Zajistil jste, aby soudci v Moskvě umožnili Ráchel ponechat si Olega. Já vám dávám šanci ponechat si to, co zbylo z vaší rodiny.“ Vytáhl z kapsy bundy pouta a položil je na stůl. „Bez ohledu na to, co si zvolíte, jsme si tímhle kvit.“

„Kvit?“

„Zajistil jste, aby se moji blízcí vrátili. Já jsem totéž zajistil vám.“

„Slyším, co říkáte, Harry. Ale co to znamená?“

„To znamená, že vypovím všechno, co vím o vraždě Arneho Albua. A že po vás půjdeme všemi možnými prostředky.“

Raskol povytáhl obočí. „Bylo by pro vás snazší, kdybyste to nechal plavat, spiuni. Víte, že na mě nic nenajdete, tak proč se o to snažit?“

„Protože jsme policisté,“ odpověděl Harry. „A ne chichotající se konkubíny.“

Raskol se na něj dlouho díval. Pak se mírně uklonil.

Ve dveřích se Harry otočil. Hubený muž seděl nahrbený nad umakartovým stolkem a stíny mu zakrývaly obličej.

„Máte čas do půlnoci, Raskole. Pak vás policisté odvedou zpátky.“

Siréna sanitky prořízla hluk dopravy z Finnmarkské ulice, stoupala a klesala, jako by hledala čistý tón.

Kapitola 46 Médea

Harry opatrně odsunul dveře do ložnice. Zdálo se mu, že nadále cítí její parfém, ale vůně byla tak vágní, že si nebyl jistý, zda vychází z pokoje, nebo z jeho vzpomínek. Velká postel trůnila uprostřed místnosti jako římská galéra. Posadil se na matraci, položil prsty na studené bílé povlečení, zavřel oči a ucítil pod sebou houpání. Dlouhé táhlé vlny. Bylo to takové, když na něj Anna toho večera čekala? Zuřivé zabzučení. Harry se podíval na hodinky. Přesně sedm. To je Beáta. Aune zazvonil o několik minut později, a když vyšel schody, měl červené obě brady. Udýchaně pozdravil Beátu a všichni tři vešli do pokoje.

„A vy tedy dokážete poznat, koho tyhle portréty představují?“ zeptal se Aune.

„Arne Albu,“ odpověděla Beáta a ukázala na obraz vlevo. „Alf Gunnerud uprostřed a Harry vpravo“

„Imponující,“ prohlásil Aune.

„No,“ konstatovala Beáta. „Mravenec dokáže v mraveništi rozlišit miliony jiných mravenců. V poměru k tělesné hmotnosti má mnohem větší gyrus fusiformis než já.“

„Obávám se, že moje poměrové číslo je extrémně nízké,“ poznamenal Aune. „Vidíš něco ty, Harry?“

„Vidím v každém případě trochu víc, než když mi je Anna ukázala poprvé. Teď vím, že to jsou ti tři, které obvinila.“ Harry pokývl k ženské postavě držící tři lampy. „Nemesis, bohyně pomsty a spravedlnosti.“

„Kterou Římané převzali od Řeků,“ doplnil Aune. „Ponechali jí váhy, bič nahradili mečem, přidali jí pásku přes oči a nazvali ji Justitia.“ Došel k lampě. „Když lidé přibližně šest set let před Kristem začali chápat, že systém krevní msty nefunguje, a rozhodli se odebrat pomstu jednotlivci a proměnit ji ve veřejnou věc, stala se právě tato ženská postava symbolem moderního právního státu.“ Pohladil studenou bronzovou figuru. „Slepá spravedlnost. Chladná pomsta. Naše civilizace spočívá v jejích rukou. Není krásná?“

„Krásná jako elektrické křeslo,“ prohodil Harry. „Annina pomsta nebyla právě chladná.“

„Byla horká i chladná,“ odpověděl Aune. „Promyšlená a současně vášnivá. Musela být velice citlivá. Očividně raněná na duši, ale to jsme my všichni, v podstatě jde jen o stupeň poškození.“

„A jaký druh škody Anna utrpěla?“

„Nikdy jsem ji neviděl, takže se můžu jen dohadovat.“

„Tak hádej,“ vyzval ho Harry.

„Když už mluvíme o antice, předpokládám, že jste slyšeli o Narcisoví, mladíkovi, který se tak zamiloval do svého vlastního obrazu, že už se od něj nedokázal odtrhnout. Freud zavedl v psychologii pojem narcista pro lidi, kteří trpí přehnaným pocitem vlastní jedinečnosti a kteří jsou posedlí snem o bezbřehém úspěchu. U narcistů bývá často potřeba pomstít se těm, kdo je ranili, nadřazena všem ostatním potřebám. Říká se tomu narcistický vztek. Americký psycholog Heiz Kohut popsal, jak se taková osoba bude snažit pomstít se za poranění – které nám může připadat nepodstatné – jakýmikoli prostředky. Například zdánlivé každodenní odmítání může tradičně způsobit, že tato osoba bude s nucenou zarytostí a bez oddechu usilovat o znovunastolení rovnováhy, v případě nutnosti i za cenu smrti.“

„Čí smrti?“ zeptal se Harry.

„Všech dotčených.“

„To je ale šílené,“ vykřikla Beáta.

„To v podstatě také říkám,“ konstatoval Aune suše.

Vešli do jídelny. Aune si poseděl na jedné ze starých rovných židlích u dlouhého úzkého dubového stolu. „Dneska už se takové nevyrábějí.“

Beáta zasténala. „Ale že by si vzala život jen proto… aby se pomstila? Vždyť musejí existovat i jiné způsoby.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Aune. „Ale sebevražda bývá často sama o sobě pomstou. V lidech, o kterých se domníváme, že nás zradili, vzbuzuje pocit viny. Anna zašla jen o kousíček dál. Navíc se můžeme důvodně domnívat, že opravdu už nechtěla dál žít. Byla osamělá, odvržená vlastní rodinou a zklamaná v milostném životě. Byla neúspěšná jako umělkyně a uchýlila se k drogám, aniž to cokoli vyřešilo. Stručně řečeno byla hluboce zklamaným a nešťastným člověkem, který si po chladné úvaze zvolil sebevraždu. A pomstu.“

„Bez morální reflexe?“ zeptal se Harry.

„Morální stránka je samozřejmě zajímavá.“ Aune si založil ruce na prsou. „Naše společnost nám ukládá morální povinnost žít, a proto sebevraždu odsuzuje. Ale při svém očividném obdivu k antice se možná Anna opírala o řecké filozofy, kteří se domnívali, že člověk by měl sám rozhodnout o tom, kdy zemře. Také Nietzsche se domníval, že jedinec má plné morální právo vzít si život. Dokonce používal výraz ‚Freitod‘ neboli dobrovolná smrt.“ Aune zdvihl ukazováček. „Jenže Anna stála také proti jinému morálnímu dilematu. Pomstě. Pokud tedy vyznávala křesťanskou etiku, která hlásá, že člověk se nemá mstít. Paradoxní samozřejmě je, že křesťané vyznávají boha, který je největším mstitelem ze všech. Vzepřeš-li se mu, budeš se navždy smažit v pekle, pomsta absolutně bez hranic, takřka záležitost pro Amnesty International, jestli chceš znát můj názor. A pokud…“

„Možná byla prostě jen plná nenávisti.“

Aune a Harry se otočili k Beátě. Dívala se na ně vyděšeně, jako by jí slova unikla jen omylem.

„Morálka,“ zašeptala. „Chuť žít. Láska… A přesto byla nenávist silnější.“

Kapitola 47 Bioluminiscence

Harry stál u otevřeného okna a naslouchal vzdálené siréně sanitky, která pomalu zanikala v lomozu zvuků z městského kotle. Dům, který Ráchel zdědila po otci, se tyčil vysoko nad vším, co se odehrávalo dole pod světelným kobercem, který prosvítal mezi vysokými borovicemi v zahradě. S oblibou tu stával a díval se. Na stromy. Pomyšlení na to, jak dlouho tu stojí, ho uklidňovalo. A na světla města, která mu připomínala bioluminiscenci. Viděl ji jen jednou, jedné noci, kdy ho dědeček vzal s sebou na veslici lovit u Svartholmenu vidlicí kraby. Šlo jen o tu jedinou noc. Ale nikdy na to nezapomene. Byla to jedna z těch věcí, které s uplývajícími roky nabývaly na jasnosti a skutečnosti. Nebylo tomu tak se vším. Kolik nocí strávil s Annou, kolikrát odrazili od břehu v té lodi dánského kapitána a divoce pluli? Nepamatoval si. A brzy bude zapomenut i zbytek. Smutné? Ano. Smutné a nutné.

Přesto existovaly dva okamžiky spojené s Anniným jménem, o nichž věděl, že se nedají nikdy zcela vymazat. Dva téměř identické obrazy, oba s jejími hustými vlasy rozprostřenými na polštáři jako černý vějíř, doširoka rozevřenýma očima a jednou rukou mačkající bělostné prostěradlo. Rozdíl tvořila druhá ruka. Na jednom obraze byly její prsty propletené s jeho. Na druhém svíraly pistoli.

„Nezavřeš okno?“ pronesla Ráchel za ním. Seděla na pohovce s nohama přitaženýma pod sebou a se sklenkou červeného vína. Oleg spokojeně odkráčel do postele poté, co Harryho poprvé porazil v tetrisu, a Harry se obával, že tím nenávratně skončila jedna životní etapa.

Ve zprávách nebylo nic nového. Jen staré odrhovačky: křížové tažení proti Východu, odplata Západu. Vypnuli je a místo toho si pustili Stone Roses, které Harry ke svému překvapení – a radosti – našel v její sbírce desek. Doba mládí. To bylo tehdy, když ho nedokázalo nic naladit lépe než arogantní angličtí frackové s kytarami a stylizovanými pózami. Teď měl rád Kings of Convenience, protože zpívali opatrně a zněli jen o vlásek méně hloupě než Donovan. A Stone Roses při ztlumeném zvuku. Smutné, ale skutečné. A možná nutné. Věci obíhají v kruhu. Zavřel okno a slíbil si, že vezme Olega na moře lovit kraby vidlicí, jakmile se k tomu naskytne příležitost.

„Down, down, down,“ mumlali Stone Roses z reproduktorů. Ráchel se předklonila a upila ze sklenky. „To je pradávná historie,“ zašeptala. „Dva muži, kteří milují tutéž ženu, to je v podstatě základní vzorec tragédie.“

Mlčeli, propletli své prsty a naslouchali dechu toho druhého.

„Miloval jsi ji?“ zeptala se.

Harry se dlouho rozmýšlel, než odpověděl: „Nepamatuju se. Byla to éra v mém životě, která byla velice… nejasná.“

Pohladila ho po tváři. „Víš, co mi připadá zvláštní? To, že tahle žena, se kterou jsem se nikdy nesetkala ani jsem ji neviděla, se vloupala do tvého bytu, procházela se tam a dívala se na fotografii nás tří na Frognerseteru, která ti visí na zrcadle. A věděla, že všechno zničí. A že vy dva jste se možná přesto milovali…“

„Hm. Naplánovala si veškeré detaily dávno předtím, než se dozvěděla o tobě a Olegovi. Aliho podpis získala už v létě.“

„A představ si, jakou práci jí muselo dát ten podpis napodobit, když byla levák.“

„To mě nenapadlo.“ Otočil hlavou spočívající v jejím klíně .1 pohlédl na ni. „Pojďme mluvit o něčem jiném. Co bys řekl tomu, kdybych zavolal otci a zeptal se ho, jestli si můžeme na léto půjčit dům v Ándalsnesu? Bývá tam většinou děsné počasí, ale je tam loděnice a veslice po dědečkovi…“

Ráchel se zasmála. Harry zavřel oči. Měl rád ten smích. Pomyslel si, že pokud neudělá chybu, může se stát, že bude smět ten smích slýchat docela dlouho.

Harry se s trhnutím vzbudil. Házel sebou v posteli a lapal po dechu. Něco se mu zdálo, ale nepamatoval si co. Srdce mu bušilo jako splašený buben. Byl opět pod vodou v bazénu v Bangkoku? Nebo před atentátníkem ohrožujícím státní návštěvu v hotelu SAS? Hlava ho bolela.

„Co se děje?“ zamumlala Ráchel ve tmě.

„Nic,“ zašeptal Harry. „Jen spi.“

Vstal, došel do koupelny a vypil sklenici vody. Strhaný obličej v zrcadle na něj mrtvolně mžoural. Venku foukalo. Větve velkého dubu v zahradě škrábaly o zeď. Píchaly ho do ramene. Lechtaly ho na zátylku, až se mu ježily chlupy. Harry si natočil další sklenici a pomalu ji vypil. Už si vzpomíná. Co se mu zdálo. O chlapci, který sedí na střeše školy a kývá nohama. Který nejde na hodinu. Který si nechává psát slohovky od mladšího bratra. Který ukazuje bratrově nové přítelkyni všechna místa, kde si jako malí hrávali. Harrymu se zdálo o vzorci tragédie.

Když znovu zalezl pod peřinu, Ráchel spala. Zadíval se do stropu a začal čekat na rozednění.

Budík na nočním stolku ukazoval 05:03, když už toho měl dost, vstal, zavolal na informace a získal telefonní číslo Jeana Hueho.

Kapitola 48 Heinrich Schirmer

Beátu vzbudilo třetí zazvonění.

Překulila se na bok a podívala se na budík. Čtvrt na šest. Zůstala ležet a uvažovala, co by bylo lepší – vstát a vyhodit ho, anebo se tvářit, že není doma. Ozvalo se další zazvonění, způsobem, který jí dal na srozuměnou, že dotyčný nemá v úmyslu se vzdát.

Vzdychla, vstala a oblékla si župan. Zvedla domácí telefon.

„Ano?“

„Promiň, že zvoním tak pozdě, Beáto. Nebo tak brzy.“

„Jdi do prdele, Tome“

Následovala dlouhá odmlka.

„To není Tom,“ ozval se znovu hlas. „To jsem já. Harry.“

Beáta tiše zaklela a stiskla tlačítko Otevřít.

„Už jsem nedokázal jen tak ležet v posteli,“ vysvětlil Harry, když vešel dovnitř. „Jde o Řezníka.“

Usadil se na pohovce, Beáta zmizela v ložnici.

„To s Waalerem se mě netýká, aby bylo jasno…“ zavolal směrem k otevřeným dveřím do ložnice.

„To máš naprostou pravdu,“ křikla v odpověď. „Navíc je suspendován.“

„Já vím. Policejní inspekce mě předvolala k výslechu, abych jim pověděl o svém vztahu k Alfu Gunnerudovi.“

Vrátila se v bílém tričku a riflích a postavila se proti němu.

Harry k ní vzhlédl.

„Měla jsem na mysli, že já jsem ho suspendovala,“ vysvětlila.

„Cože?“

„Je to hajzl. Ale to neznamená, že můžeš komukoli vyprávět cokoli…“

Harry sklonil hlavu ke straně a přivřel jedno oko.

„Mám to zopakovat?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Myslím, že už jsem to pochopil. Jenže co když to není kdokoli, ale přítel?“

„Kafe?“ Ale než se Beáta stihla otočit ke kuchyni, červeň jí zalila obličej. Harry vstal a došel k ní. U stolku stála jediná židle. Na stěně visela dřevěná plaketa s vymalovanou slokou z Výroků Vysokého: Po všech koutech, než do síně vejdeš, se podívej a poohlédni; neboť nemůžeš vědět, kde nepřátelé u stolu na lavici sedí.

„Ráchel včera večer řekla dvě věci, které mě přiměly k přemýšlení,“ začal Harry a opřel se o kuchyňskou linku. „Tou první bylo, že dva bratři, kteří milují tutéž ženu, tvoří základní vzorec tragédie. Tou druhou bylo, že Anně muselo dát dost práce napodobit Aliho rukopis, když byla levák.“

„Ano?“ Vysypala kávu z odměrky do filtru kávovaru.

„Ty Lvovy školní sešity, které ti dal Trond Grette pro porovnání rukopisu v dopise na rozloučenou, pamatuješ si, z jakého předmětu byly?“

„Moc jsem se nedívala, vzpomínám si, že jsem jen ověřila, že jsou jeho.“ Nalila do nádržky vodu.

„Byla to norština.“

„Možná,“ odpověděla a otočila se k němu.

„Já to vím. Jdu rovnou od Jeana Hueho.“

„Od toho grafologa? Teď uprostřed noci?“

„Pracuje z domova a měl pochopení. Porovnal sešit a dopis na rozloučenou s tímhle.“ Harry rozložil list papíru a položil ho na linku. „Bude to kafe trvat dlouho?“

„Spěchá snad něco?“ zeptala se Beáta a naklonila se nad list.

„Všechno spěchá,“ odpověděl Harry. „Jako první musíš znovu prověřit bankovní konta.“

Stávalo se, že Else Lundové, ředitelce a jedné ze dvou zaměstnankyň cestovní kanceláře Brastour, uprostřed noci zavolal některý klient, kterého v Brazílii okradli nebo který ztratil pas a letenku a v zoufalství vytočil číslo jejího mobilu, aniž pomyslel na časový rozdíl. Proto si mobil na noc vypínala. A proto byla také velice naštvaná, když jí v půl šesté zazvonila pevná linka a hlas na druhém konci se zeptal, zda by mohla co možná nejrychleji přijít do práce. Špatná nálada se jí jen nepatrně zmírnila, když hlas dodal, že volá policie.

„Doufám, že je to otázka života a smrti,“ podotkla Else Lundová.

„To je,“ odpověděl hlas. „A spíš smrti.“

Rune Ivarsson byl jako obvykle v práci první. Zíral z okna. Měl rád klid, líbilo se mu mít celé patro pro sebe, ale proto tak brzy nechodil. Když dorazili ostatní, už měl přečtené faxy, hlášení z předchozího večera a všechny noviny, a měl tedy potřebný náskok. O to jde, má-li člověk fungovat jako šéf – mít navrch, vytvořit si most, z něhož je dobrý rozhled. Když podřízení z jeho oddělení sem tam vyjádřili frustraci z toho, že vedení zadržuje informace, bylo to proto, že nechápali, že vědění je moc a že nadřízení musí mít moc, jestliže mají určovat kurz, který je nakonec zavede do přístavu. Že přenechat vědění nadřízeným je zkrátka pro jejich vlastní dobro. Když vydal příkaz, aby všichni, kteří pracují na Řezníkově případu, podávali hlášení přímo jemu, bylo to právě proto, aby se poznatky shromažďovaly tam, kam patřily, a nezabíjel se čas nekonečnými diskuzemi v plénu, které měly za cíl jediné – dát podřízeným pocit zúčastněnosti. Právě teď bylo důležitější, aby on jako šéf začal jednat, projevil iniciativu a energii. I když se maximálně snažil, aby odhalení Lva Gretteho vypadalo jako jeho vlastní práce, věděl, že způsob, jakým k tomu došlo, oslabil jeho autoritu. Šéfova autorita není otázkou osobní prestiže, nýbrž záležitostí celého úřadu, říkal si pro sebe.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Nevěděl jsem, že jste skřivan, Hole,“ prohodil Ivarsson k bledému obličeji mezi dveřmi a dál si četl fax, který měl před sebou. Nechal si poslat k autorizaci rozhovor z jednoho deníku, který s ním dělal interview o honu na Řezníka. Ten rozhovor se mu nelíbil. Ne že by ho přímo špatně citovali, ale dokázali text formulovat tak, že jeho výroky vyznívaly vyhýbavě a chabě. Naštěstí aspoň fotografie byly slušné. „Co chcete, Hole?“

„Jenom vám oznamuju, že jsem svolal pár lidí do zasedačky v šestce. Říkal jsem si, že byste si to možná taky rád poslechl. Jde o takzvanou bankovní loupež v Bogstadské ulici. Začínáme teď.“

Ivarsson přestal číst a vzhlédl. „Tak vy jste svolal poradu? Zajímavé. Smím se zeptat, kdo k tomu dal souhlas, Hole?“

„Nikdo.“

„Nikdo.“ Ivarsson vydal praskavé racčí zachechtání. „Tak v tom případě tam dojděte a povězte jim, že se porada odkládá a bude po obědě. Musím tady totiž zrovna teď přečíst horu hlášení. Jasné?“

Harry pomalu přikývl, jako by si to dobře rozmýšlel. „Jasné. Jenže ten případ spadá pod oddělení vražd a my začínáme teď. Pěkné počtení.“

Otočil se a v témže okamžiku udeřila Ivarssonova pěst do desky stolu.

„Hole! Nebudete se ke mně takhle obracet zády! Porady tady svolávám já. Zvlášť pokud jde o loupežná přepadení. Rozumíte?“ V bílém obličeji šéfa oddělení vibroval červený vlhký spodní ret.

„Jak jste jistě slyšel, řekl jsem takzvané loupežné přepadení v Bogstadské ulici, Ivarssone.“

„A co tím sakra myslíte?“ vypískl Ivarsson.

„Tím myslím, že přepadení v Bogstadské nebylo žádné přepadení,“ vysvětlil Harry. „Byla to dobře naplánovaná vražda.“

Harry stál u okna a díval se směrem k Botsenu. Venku se jaksi zdráhavé rozběhl den, jako vrzající dvoukolák. Dešťové mraky nad Ekebergem a černé deštníky na Grønlandsleiret. Za jeho zády byli shromážděni všichni: Bjarne Møller, zívající a zabořený do židle. Šéf kriminálky, s úsměvem konverzující s Ivarssonem. Weber, mlčenlivý a netrpělivý, se zkříženýma rukama. Halvorsen, s připraveným zápisníkem. A Beáta Lønnová, s nervózně těkajícím pohledem.

Kapitola 49 Stone Roses

Během dne dešťové přeháňky ustaly. Slunce váhavě vykukovalo mezi vší tou ocelovou šedí, než mraky najednou odtáhly každý na svou stranu jako opona před prvním dějstvím. Ukázalo se, že to budou v tomto roce poslední hodiny s bezmračným nebem, než přes sebe město konečně přetáhne zimní peřinu. Když Harry potřetí stiskl zvonek v Disengrendě, koupalo se město ve slunci.

Zvonění znělo, jako by řadovému domku kručelo v břiše. IJ sousedů se s prásknutím otevřelo okno.

„Trond není uvnitř,“ zadrnčelo to. Její obličej měl teď jiný odstín hnědé, jakousi zlatohnědou barvu, která Harrymu připomněla kůži zbarvenou nikotinem. „Chudák,“ dodala.

„Kde je?“ zeptal se Harry.

V odpověď obrátila oči v sloup a ukázala palcem přes rameno.

„Na kurtu?“

Beáta vyrazila, ale Harry zůstal stát.

„Přemýšlel jsem o tom, o čem jsme mluvili posledně,“ řekl Harry. „O tom nadchodu. Povídala jste, že to všechny překvapilo, protože to byl takový tichý a zdvořilý hoch.“

„Ano?“

„Ale že všichni tady v Grendě věděli, že to udělal on.“

„Vždyť jsme ho viděli, jak ráno odjíždí na kole.“

„V červené bundě?“

„Ano.“

„Ve Lvově bundě?“

„Lvově?“ Zasmála se a zavrtěla hlavou. „Nemluvím o Lvovi. Ten vymýšlel spoustu ptákovin, ale nikdy nebyl zlý.“

„A o kom tedy?“

„O Trondovi, o tom jsem mluvila celou dobu. Vždyť jsem vám přece říkala, že když se vrátil, byl úplně bledý. Trond nesnáší krev.“

Začalo se zatahovat. Na západě postupně ukusovaly černé popcornové mraky z modrého nebe. Poryvy větru zvlnily kaluže na červené antuce a vymazaly odraz Tronda Gretteho zdvihajícího míček k novému podání.

„Zdravím,“ pronesl Grette a odpálil míček, který se pomalu točil vzduchem. Když dopadl na zadní čáru čtverce pro podání a odskočil vysoko a nechytatelně kolem imaginárního protivníka na druhé straně sítě, zvedl se obláček bílé křídy, který vítr hned odvál.

Grette se otočil k Harrymu a Beátě stojícím vně drátěného oplocení. Měl na sobě bílou tenisovou košili, bílé tenisové šortky, bílé ponožky, bílé boty.

„Dokonalé, že?“ usmál se.

„Skoro,“ odpověděl Harry.

Trond se usmál ještě šířeji, zastínil si oči a pohlédl na nebe. „Vypadá to, že se zatahuje. S čím vám můžu pomoct?“

„Můžete s námi jít na policejní ředitelství,“ odpověděl Harry.

„Na policejní ředitelství?“ Grette se na ně udiveně podíval. Tedy zdálo se, že se snaží vypadat udiveně. Vytřeštil poněkud teatrálně oči a v hlase mu zněla jistá afektovanost, kterou neslyšeli, když s ním mluvili předtím. Melodie hlasu byla přehnaně pomalá a na konci stoupla: policejní ředitelství? Harry cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku.

„Teď hned,“ doplnila Beáta.

„Jasně.“ Trond přikývl, jako by mu právě něco došlo, a znovu se usmál. „Samozřejmě.“ Vydal se směrem k lavičce, na níž zpod šedého kabátu vyčuhoval pár tenisových raket. Podrážky bot vlekl po antuce.

„Je mimo sebe,“ zašeptala Beáta. „Nasadím mu pouta.“

„Ne…“ začal Harry a chtěl ji chytit za ruku, ale ona už strčila do drátěné branky a vešla dovnitř. Čas jako by se najednou rozšířil, nakynul jako airbag a sevřel Harryho tak pevně, že se nemohl pohnout. Přes drátěný plot viděl, jak Beáta sahá po poutech připevněných na opasku. Slyšel, jak Gretteho boty vržou na antuce. Drobné krůčky. Jako kosmonaut. Harry automaticky sáhl po pistoli v podpažním pouzdře pod bundou.

„Pane Grette, omlouvám se…“ stihla Beáta říct, než Trond došel k lavičce a sáhl pod šedivý kabát. Čas začal nyní dýchat, smršťoval se a rozšiřoval v jediném pohybu. Harry cítil, jak se mu ruka sevřela kolem pažby pistole, ale věděl, že mezi tímto okamžikem a okamžikem, než by zbraň vytasil, natáhl závěr, odjistil a zamířil, leží věčnost. Pod Beátinou zvednutou paží zahlédl odraz slunečního paprsku.

„Já taky,“ odpověděl Grette a pozvedl k rameni ocelově šedou a olivově zelenou ágétrojku. Beáta ucouvla.

„Drahoušku,“ pronesl Grette tiše. „Jestli chcete žít o několik vteřin déle, stůjte naprosto klidně“

„Zmýlili jsme se,“ konstatoval Harry a otočil se od okna ke shromáždění. „Stinu Gretteovou nezabil Lev, nýbrž její vlastní manžel Trond Grette.“

Konverzace mezi šéfem kriminálky a Ivarssonem ustala, Møller se na židli napřímil, Halvorsen si přestal dělat poznámky a i Weberovi zmizel z tváře nasupený výraz.

Mlčení prolomil nakonec Møller: „Ten, co vypadá jako revizor?“

Harry přikývl směrem k nedůvěřivým obličejům.

„To není možné,“ namítl Weber. „Máme film ze 7-Eleven a máme otisky prstů na láhvi od coly, které nepřipouštějí žádné pochybnosti o tom, že pachatelem je Lev Grette.“

„Máme rukopis z dopisu na rozloučenou,“ připojil se Ivarsson.

„A jestli si dobře vzpomínám, identifikoval samotný Raskol lupiče jako Lva Gretteho,“ dodal šéf kriminálky.

„Vypadá to, že ten případ je naprosto jasný,“ ozval se Møller. „A naprosto objasněný.“

„Vysvětlím vám to,“ odvětil Harry.

„Ano, buďte tak hodný,“ vyzval ho šéf kriminálky.

Mraky nyní nabraly na rychlosti a připlachtily jako černá armáda nad Akerskou nemocnici.

„Žádné hlouposti, Harry,“ řekl Grette. Ústí zbraně spočívalo na Beátině čele. „Odložte zbraň, vím, že ji držíte.“

„Nebo co?“ zeptal se Harry a vytáhl pistoli zpod bundy.

Grette se tiše zasmál. „To je snad jasné jako facka. Zastřelím vaši kolegyni.“

„Tak jako jste zastřelil svoji ženu?“

„Zasloužila si to.“

„Aha? Protože měla radši Lva než vás?“

„Protože byla moje žena!“

Harry se nadechl. Beáta stála mezi Grettem a jím, ale zády k němu, takže jí z obličeje nemohl nic vyčíst. Existovalo několik cest, jak z toho ven. První možností bylo pokusit se Grettemu vysvětlit, aby nedělal hlouposti a nejednal neuváženě, a doufat, že mu to dojde. Na druhé straně: muž, který si vezme na kurt nabitou ágétrojku, si už nejspíš promyslel, k čemu ji použije. Další možností bylo udělat to, co Grette říká, položit pistoli a počkat si na popravu. A variantou číslo tři bylo dostat Gretteho pod tlak, vyvolat nějakou akci, něco, co by ho mohlo přimět ke změně plánu.

Nebo vybuchnout a stisknout spoušť, samozřejmě. První možnost byla beznadějná, druhá měla nejhorší myslitelné důsledky a třetí – Harry věděl, že pokud by sám přežil, nedokázal by žít s vědomím, že to s Beátou dopadlo jako s Ellen.

Jenže ona už možná nechtěla být vaší ženou,“ poznamenal Harry. „Bylo to tak?“

Trondovy prsty se sevřely kolem zbraně a jeho pohled se přes Beátino rameno střetl s Harryho pohledem. Harry začal v duchu automaticky počítat. Tisíc jedna, tisíc dva…

„Myslela si, že mě může jen tak opustit,“ odvětil Grette tiše. „Mě – který jí dal všechno.“ Zasmál se. „Výměnou za maníka, který nikdy neudělal pro nikoho nic, který si myslel, že život je narozeninová oslava a že všechny dárky jsou pro něj. Lev nekradl. Prostě si neuměl na kartičce přečíst, od koho a pro koho dárek je.“ Smích Tronda Gretteho odvanul s větrem jako drobky ze sušenek.

„Jako třeba od Stiny pro Tronda,“ konstatoval Harry.

Grette zuřivě zamrkal oběma očima. „Tvrdila, že ho miluje. Miluje. Tahle slova nepoužila ani v ten den, kdy jsme se brali. Má mě rádo, řekla, má mě ráda. Protože jsem na ni tak hodný. Ale milovala jeho, který tam jenom seděl a houpal nohama na okraji střechy a čekal na potlesk. To pro něj bylo důležité. Potlesk.“

Dělilo je méně než šest metrů a Harry viděl, jak Trondovi zbělely klouby na levé ruce, když sevřel ústí zbraně.

„Ale ne pro vás, pane Grette, vy jste nepotřeboval potlesk, nebo snad ano? Vy jste si vychutnával triumf v tichu. Sám. Jako tehdy u toho nadchodu.“

Grette vystrčil spodní ret. „Jen přiznejte, že jste mi věřili.“

„Ano, věřili jsme vám, pane Grette. Věřili jsme každému vašemu slovu.“

„Tak co jsem udělal špatně?“

„Beáta prověřila bankovní konta Tronda a Stiny Gretteových za poslední půlrok,“ řekl Harry. Beáta ukázala ostatním v místnosti svazek papírů. „Oba převedli peníze na účet cestovní kanceláře Brastour. V kanceláři nám potvrdili, že Stine Gretteová si objednala v březnu zájezd do São Paula na červen a že Trond Grette za ní vyrazil o týden později.“

„Tohle vcelku odpovídá tomu, co nám řekl Trond Grette,“ navázal Harry. „Zvláštní je, že Stine oznámila vedoucímu své pobočky, že jede na dovolenou na Tenerife. A že si Trond Grette objednal a koupil letenku až v den svého odjezdu. Dost mizerné plánování, jestliže má člověk jet na dovolenou ve dvou a slavit tam desetileté výročí svatby, že?“

V zasedačce panovalo takové ticho, že bylo slyšet, jak se zapnulo chlazení v ledničce na druhé straně chodby.

„Podezřele to připomíná historku o manželce, která všem nalhala, kam se chystá jet, a o podezřívavém manželovi, který jí prohlédl výpis z účtu a došel k závěru, že Brastour nejde dohromady s Tenerife. A který tedy zavolal do Brastouru, zjistil si jméno hotelu, v němž manželka bydlí, a vyrazil za ní, aby ji odvezl domů.“

„A dál?“ zeptal se Ivarsson. „Našel ji s milencem?“

Harry zavrtěl hlavou. „Myslím si, že ji vůbec nenašel.“

„Prověřili jsme to, během svého pobytu v objednaném hotelu nebydlela,“ doplnila Beáta. „A Trond se vrátil dřívějším letadlem než ona.“

„Navíc vybral Trond ze své karty v São Paulu třicet tisíc korun. Nejdřív tvrdil, že za ně koupil diamantový prsten, pak řekl, že se setkal se Lvem a peníze mu dal, protože byl Lev švorc. Ale já jsem si sakra jistý, že pravda není ani jedno, myslím si, že ty peníze byly určené k zaplacení zboží, které proslavilo São Paulo ještě víc než klenoty.“

„A to je?“ zeptal se očividně podrážděný Ivarsson, když se odmlka stala neúnosnou.

„Nájemná vražda.“

Harry měl chuť počkat ještě déle, ale z Beátina pohledu vyčetl, že už i tak zachází k teatrálnosti. „Když se Lev vrátil na podzim do Osla, přijel za své peníze. Vůbec nebyl švorc a neměl v úmyslu tu přepadnout žádnou banku. Přijel domů, aby si do Brazílie odvezl Stinu.“

„Stinu?“ vykřikl Møller. „Manželku svého vlastního bratra?“

Harry přikývl. Shromáždění si vyměnili pohledy.

„A Stine se měla přestěhovat do Brazílie, aniž o tom někomu řekla?“ pokračoval Møller. „Ani rodičům, ani přátelům? Aniž dala výpověď v práci?“

„No,“ odvětil Harry, „když se rozhodnete sdílet život s bankovním lupičem, kterého hledá jak policie, tak jeho parťáci, nevytrubujete své plány a svou novou adresu. Pověděla to jedinému člověku, a tím byl Trond.“

„Tomu poslednímu, komu se měla svěřit,“ dodala Beáta.

„Nejspíš si myslela, že ho zná, když s ním třináct let žila.“ Harry přistoupil k oknu. „Ten citlivý, ale hodný a spolehlivý revizor, který ji tak miloval. Dovolte mi, abych si teď trochu zaspekuloval, co se stalo dál.“

Ivarsson popotáhl: „A jak byste nazval to, co jste předváděl doteď?“

„Když se Lev vrátí do Osla, Trond ho kontaktuje. Řekne mu, že jsou dospělí lidé a že bratři si o tomhle musí umět promluvit. Lev je rád a oddychne si. Ale nechce se ukazovat ve městě, to je příliš riskantní, takže se dohodnou, že se setkají v Disengrendě, až bude Stine v práci. Lev přichází a Trond ho pěkně vítá, vypráví mu, že mu to bylo zpočátku líto, ale že už se s tím v podstatě vyrovnal a že jim to přeje. Otevře každému láhev coly a oba pijí a probírají praktické detaily. Trond získá Lvovu tajnou adresu v ďAjudě, aby tam mohl přeposílat Stině poštu, plat, co ještě dostane, a takové věci. Při svém odchodu Lev neví, že právě poskytl Trondovi poslední podrobnosti, které potřeboval k tomu, aby mohl realizovat plán, který začal spřádat už tehdy v São Paulu.“

Harry viděl, jak Weber začíná pomalu přikyvovat.

„Pátek ráno. Den D. Odpoledne má Stine odletět se Lvem do Londýna a odtud dalšího rána do Brazílie. Letenky jsou objednané prostřednictvím kanceláře Brastour, kde je Stinin partner uveden pod jménem Petter Berntsen. Doma stojí sbalené kufry. Ale Stine a Trond odjíždějí jako obvykle do práce. Ve dvě hodiny jde Trond z práce a přichází do centra SATS v Železniční ulici. Při příchodu zaplatí za objednanou hodinu squashe kartou, ale postěžuje si, že nenašel partnera. Tím má první část alibi v kapse: registrovaná platba kartou ve 14:34. Pak řekne, že bude místo toho trénovat v posilovně, a jde do šatny. V tu dobu je tam spousta lidí a velký provoz. Zamkne se s brašnou na záchodě, převlékne se do kombinézy, na ni si obleče něco, co ji skryje, pravděpodobně dlouhý kabát, počká, dokud nelze předpokládat, že lidé, kteří ho viděli jít na záchod, už jsou pryč, nasadí si sluneční brýle, vezme brašnu, vychází rychle a nepozorovaně ze šatny a prochází recepcí. Odhaduju, že jde směrem k Stensparku a nahoru po Pilestredet, kde je staveniště, kde se končí ve tři hodiny. Tam vejde dovnitř, svlékne si kabát a nasadí kuklu, ale nechá si ji vyhrnutou a skryje ji pod kšiltovkou. Pak vyjde do kopečka a zahne doleva dolů po Průmyslové. Když dorazí ke křižovatce s Bogstadskou ulicí, vejde do 7-Eleven. Už tam byl před několika týdny a prověřil úhly bezpečnostních kamer. Kontejner, který si objednal, stojí na místě. Scéna pro horlivé kriminalisty, o kterých samozřejmě ví, že budou kontrolovat všechny nahrávky v okolních obchodech a benzínkách z dané doby, je připravena. Pak nám předvede to krátké představení, kdy nevidíme jeho obličej, ale kdy je velice zřetelně vidět láhev coly, z níž bez rukavic pije, vkládá ji do igelitového sáčku, abychom si my i on byli jistí tím, že otisky prstů nezničí případný déšť, a vhodí ji do zeleného kontejneru, který tam bude stát ještě poměrně dlouho. Měl jistě poněkud přehnané mínění o naší efektivitě a chybělo málo, aby byl tenhle důkaz promarněn, ale měl štěstí – Beáta dokázala jet natolik šíleně, že jsme stihli poskytnout Trondovi Grettemu neprůstřelné alibi. Tím, že si opatříme konečný, neoddiskutovatelný důkaz proti Lvovi.“

Harry zmlkl. Tváře před ním vyjadřovaly mírné zmatení.

„Láhev od coly byla ta láhev, ze které Lev pil v Disengrendě,“ vysvětlil Harry. „Nebo někde jinde. Trond si ji schoval právě za tímhle účelem.“

„Obávám se, že zapomínáte na jednu věc, Hole,“ zabručel Ivarsson. „Sami jste přece viděli, že lupič držel láhev bez rukavic. Pokud to byl Trond Grette, musí být přece na láhvi i jeho otisky.“

Harry pokývl směrem k Weberovi.

„Lepidlo,“ ucedil starý policista.

„Co prosím?“ Šéf kriminálky se otočil k Weberovi.

„Mezi bankovními lupiči dobře známý trik. Stačí si namazat na špičky prstů trochu kanagomu, nechat zaschnout a – šup – žádné otisky.“

Šéf kriminálky zavrtěl hlavou. „Ale kde se tenhle revizor, jak mu říkáte, naučil takové triky?“

„Je to mladší bratr jednoho z nejprofesionálnějších bankovních lupičů v Norsku,“ vysvětlila Beáta. „Znal Lvovy metody i styl skrz naskrz. Mimo jiné si Lev uchovával video– nahrávky svých vlastních přepadení doma v Disengrendě. Trond se naučil bratrovým způsobům tak podrobně, že dokonce i Raskol se domníval, že vidí Lva Gretteho. Navíc je tu fyzická podoba mezi oběma bratry, která způsobila, že datová simulace pomocí videonahrávek ukázala, že lupičem by mohl být Lev.“

„Ty vole!“ vyhrkl Halvorsen. Sklonil hlavu a vyděšeně mrkl směrem k Bjarnemu Møllerovi, ale ten tam seděl s otevřenými ústy a zíral prázdným pohledem před sebe, jako by mu hlavou proletěla kulka.

„Nepoložil jste pistoli, Harry. Jak mi to vysvětlíte?“

Harry se pokoušel rovnoměrně dýchat, jakkoli mu srdce dávno bilo jako o závod. Kyslík do mozku, to je to nejdůležitější. Snažil se nedívat se na Beátu. Vítr na ni dýchal a zvedal jí pramínky světlých vlasů. Svaly na tenkém krku se jí pohybovaly a ramena se třásla.

„Je to jasné jako facka,“ odpověděl Harry. „Pak nás zastřelíte oba. Musíte mi dát lepší návrh než tenhle, Tronde.“

Grette se zasmál a přiložil bradu k zelené pažbě pušky. „Co byste řekl na tenhle návrh, Harry: máte dvacet pět vteřin na to, abyste si promyslel své možnosti a složil zbraň.“

„Obvyklých dvacet pět vteřin?“

„Přesně tak. Možná si budete pamatovat, jak rychle ubíhaly. Takže přemýšlejte rychle, Harry.“ Trond ustoupil o krůček vzad.

„Víte, co nás přivedlo na myšlenku, že Stine znala lupiče?“ zavolal Harry. „To, že stáli příliš blízko sebe. Mnohem blíž, než teď stojíte vy a Beáta. Je to zvláštní, ale dokonce i v situacích, kdy jde o život, respektují lidé, je-li to možné, vzájemně svoje intimní prostory. Není to zvláštní?“

Trond položil ústí pušky Beátě pod bradu a zvedl jí obličej. „Beáto, budete nám laskavě odpočítávat?“ Znovu použil tu teatrální melodii hlasu. „Od jedné do pětadvaceti. Ne moc rychle, ne moc pomalu.“

„Ještě jedna věc by mě zajímala,“ ozval se Harry. „Co řekla těsně předtím, než jste ji zastřelil?“

„Chtěl byste to vědět, Harry?“

„Ano, chtěl.“

„Pak má teda Beáta dvě vteřiny na to, aby začala počítat. Jedna…“

„Počítej, Beáto!“

„Jedna.“ Její hlas byl jen suchý šepot. „Dva.“

„Stine podepsala sobě i Lvovi konečný ortel smrti,“ pronesl zvolna Trond.

„Řekla, ať ji zastřelím, ale ať ušetřím jeho“

Harry cítil, jak se mu sevřelo hrdlo, a stiskl pažbu pistole. „Čtyři.“

„Takže jinak řečeno – Stinu by zastřelil bez ohledu na to, jak dlouho by vedoucímu pobočky trvalo nandat peníze do brašny?“ zeptal se Halvorsen.

Harry sklesle přikývl.

„Vycházím z toho, že jako vševědoucí víte i to, kudy lupič unikl,“ ušklíbl se Ivarsson. Pokusil se o sarkastický, veselý tón, zřetelně jím však prosvítalo podráždění.

„Ne, ale předpokládám, že se vrátil stejnou cestou. Nahoru po Průmyslové, dolů po Pilestredet, na staveniště, kde si svlékl kuklu a připevnil si na záda kombinézy nápis POLICIE. Když se vrátil znovu do centra SATS, měl na sobě čepici a sluneční brýle a vůbec se nesnažil, aby si ho obsluha nevšimla, protože ho nemohli poznat. Šel rovnou do šatny, převlékl se opět do sportovního oblečení, které měl na sobě, když přišel z práce, vklouzl mezi lidi v tělocvičně, trochu si zajezdil na ergometru, možná zvedl nějakou tu činku. Pak se vysprchoval, došel do recepce a ohlásil krádež squashové rakety. A dívka, která hlášení přijala, si zaznamenala přesný čas, 16:02. Alibi bylo zajištěné a on vyšel na ulici, uslyšel sirény a odjel domů. Například.“

„Nevím, jestli jsem pochopil smysl toho nápisu POLICIE,“ ozval se šéf kriminálky. „Vždyť u policie ani nepoužíváme kombinézy.“

„Elementární psychologie,“ vysvětlila Beáta, a když uviděla, že šéf kriminálky povytáhl obočí, zčervenala. „Mám na mysli… ne elementární v tom smyslu, že by to bylo… ehm, očividné… ale…“

„Pokračujte,“ vyzval ji šéf kriminálky.

„Trond Grette samozřejmě věděl, že policie bude pátrat po všech osobách v kombinéze, které byly v okolí pozorovány. Proto potřeboval mít na kombinéze něco, co by způsobilo, že policie ihned pomine neidentifikovanou osobu v centru SATS. Jen máločeho si lidé všimnou tak dobře, jako když na tom stojí POLICIE.“

„Zajímavé tvrzení,“ pronesl Ivarsson s kousavým úsměvem a podepřel si bradu dvěma prsty.

„Má pravdu,“ souhlasil šéf kriminálky. „Všichni mají trošičku strach z autorit. Pokračujte, slečno Lønnová.“

„Ale aby si byl úplně jistý, použil sám sebe jako svědka a pověděl nám bez vyzvání o muži, kterého viděl procházet kolem tělocvičny v kombinéze s nápisem POLICIE.“

„Což byl samozřejmě sám o sobě geniální tah,“ dodal Harry. „Grette nám to vylíčil tak, jako by mu nebylo jasné, že označení POLICIE muže zbavuje podezření. Ale samozřejmě to v našich očích posílilo jeho důvěryhodnost, když nám dobrovolně prozradil něco, co mohlo jeho samotného – viděno z jeho pohledu – situovat na místo vrahovy únikové trasy.“

„Cože?“ vyhrkl Møller. „Zopakujte to poslední, Harry. Pomalu.“

Harry se nadechl.

„A víte co, vykašlete se na to,“ mávl rukou Møller. „Bolí mě hlava.“

„Sedm.“

„Jenže vy jste to, o co vás prosila, neudělal,“ pronesl Harry. „Svého bratra jste neušetřil.“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Grette.

„Věděl, že jste ji zabil vy?“

„S potěšením jsem mu to sám sdělil. Po mobilu. Seděl na letišti na Gardermøen a čekal na ni. Řekl jsem mu, že jestli nenastoupí do letadla, půjdu i po něm.“

„A on vám věřil, když jste mu řekl, že jste Stinu zabil?“

Trond se smál. „Lev mě znal. Nepochyboval o tom ani na okamžik. Právě si četl o bankovní loupeži na teletextu v business lounge a já mu přitom vyprávěl podrobnosti. Zavěsil, když jsem slyšel, že hlásí jeho let. Jeho a Stinin. Hele, co to je?“ Přiložil ústí pušky k Beátinu čelu.

„Osm.“

„Nejspíš si myslel, že se dostane do bezpečí,“ podotkl Harry. „Nevěděl přece o vaší obchodní smlouvě v São Paulu.“

„Lev byl zloděj, ale jinak důvěřivý člověk. Neměl mi dávat svoji tajnou adresu v ďAjudě.“

„Devět.“

Harry se snažil neposlouchat Beátin monotónní robotický hlas. „Takže jste nájemnému vrahovi poslal instrukce. Společně s dopisem na rozloučenou. Který jste napsal rukopisem, jímž jste psával Lvovy slohovky.“

„Podívejme,“ usmál se Grette. „Dobrá práce, Harry. Až na to, že ten jsem odeslal už před přepadením.“

„Deset.“

„No,“ konstatoval Harry, „nájemný vrah odvedl také dobrou práci. Mohlo to skutečně vypadat, že se Lev oběsil. I když chybějící malíček byl samozřejmě trochu matoucí. Bylo to potvrzení?“

„Řekněme to tak, že malíček se dobře vejde do běžné poštovní obálky.“

„Myslel jsem, že nesnášíte krev, Tronde…“

„Jedenáct.“

Harry uslyšel vzdálené zahřmění nad kvílícím a stále sílícím větrem. Okolní pozemky a cesty byly liduprázdné, jako by se všichni ukryli před tím, co právě přicházelo.

„Dvanáct.“

„Proč se prostě nevzdáte?“ zavolal Harry. „Copak vám není jasné, že je to beznadějné?“

Trond se zasmál. „Samozřejmě že je to beznadějné. A to je právě to. Žádná naděje. Není co ztratit.“

„Třináct.“

„Takže co máte v plánu, Tronde?“

„V plánu? Mám dva miliony korun z bankovní loupeže a plánuju dlouhý a snad i šťastný život v exilu. Plán na odjezd je třeba trochu urychlit, ale to není problém. Auto mám naložené a připravené k odjezdu už od té loupeže. Můžete si vybrat, jestli chcete zastřelit, nebo připoutat k plotu pouty.“

„Čtrnáct.“

„Víte přece, že to nevyjde,“ zavrtěl hlavou Harry.

„Věřte mi, vím toho spoustu o tom, jak zmizet. Lev nedělal nic jiného. Potřebuju jen dvacet minut náskok, za tu dobu stihnu dvakrát změnit dopravní prostředek a identitu.

Mám na únikové cestě čtyři auta a čtyři pasy a mám dobré kontakty. Například v São Paulu. Dvacet milionů obyvatel, jen si tam zkuste hledat.“

„Patnáct.“

„Tady vaše kolegyně brzo zemře, Harry. Tak jak to bude?“

„Prozradil jste nám toho až moc,“ odpověděl Harry. „Zabijete nás tak jako tak.“

„Dostanete šanci to zjistit. Jaké jsou vaše možnosti?“

„Že zemřete dřív než my,“ odpověděl Harry a natáhl závěr.

„Šestnáct,“ šeptla Beáta.

Harry skončil.

„Zajímavá teorie, Hole,“ promluvil Ivarsson. „Zvlášť to s tím nájemným vrahem v Brazílii. Velice…“ Odhalil drobné zuby v náznaku úsměvu: „Exotické. Víc nemáte? Třeba důkazy?“

„Rukopis z dopisu na rozloučenou,“ odpověděl Harry.

„Právě jste řekl, že neodpovídá rukopisu Tronda Gretteho.“

„Ne tomu, jímž píše obvykle. Ale ve slohovkách…“

„Máte svědka, že je psal Trond?“

„Ne,“ odpověděl Harry.

Ivarsson zasténal: „Jinak řečeno nemáte v tomhle případu zabití jediný usvědčující důkaz.“

„V případu vraždy,“ pronesl Harry tiše a podíval se na Ivarssona. Koutkem oka zahlédl, jak Møller zírá zahanbeně do podlahy a Beáta si v zoufalství mne ruce. Šéf kriminálky si odkašlal.

Harry odjistil pojistku.

„Co to děláte?“ Grette přivřel oči a šťouchl ústím pušky Beátu do čela tak, až se jí hlava zvrátila vzad.

„Dvacet jedna,“ zasténala.

„Není to osvobozující?“ zeptal se Harry. „Když vám konečně dojde, že nemáte co ztratit. To všechny volby značně usnadňuje.“

„Blufujete.“

„Vážně?“ Harry si přiložil pistoli k levému předloktí a zmáčkl spoušť. Výstřel zazněl vysoce a ostře. Uplynulo několik desetinek vteřiny, než se ozvěna od věžáků dovalila zpět. Grette zíral. Okraje okolo otvoru v policistově kožené bundě byly roztřepené a ve větru kroužil bílý chomáček vlněné podšívky. Kap, kap, kap. Těžké červené kapky dopadaly na zem s tlumeným pleskáním, mizely ve směsi antuky a tlející trávy a vsakovaly se do země. „Dvacet dva.“

Kapky se stále zvětšovaly a padaly rychleji a rychleji, znělo to jako akcelerující metronom. Harry pozvedl pistoli, opřel její ústí do jednoho z ok v drátěném plotu a zamířil: „Takhle vypadá moje krev, Tronde,“ pronesl tak tiše, že to bylo sotva slyšet. „Podíváme se na tu vaši?“

V témže okamžiku doputovaly mraky ke slunci.

„Dvacet tři.“

Ze západu přitáhl jako hradba temný mrak, nejprve nad pole, potom nad řadovky, věžáky, červenou antuku a nad ony tři lidi. I teplota poklesla. Náhle – jako by to, co se postavilo do cesty světlu, nejen izolovalo teplo, ale samo vyzařovalo chlad. Jenže Trond Grette to nevnímal. Vnímal pouze krátký rychlý dech policistky, její bledý bezvýrazný obličej a ústí policistovy pistole zírající na něj jako černé oko, které konečně našlo toho, po němž pátralo a už ho provrtávalo, pitvalo a rozkládalo. V dálce zahřmělo. Ale on slyšel jen zvuk krve. Policistovi z otevřené rány kapala krev. Krev, bolest, život. Krev pleskala o trávu, jako by nebyla pohlcována, nýbrž sama pohlcovala, prohořívala zemí. A Trond věděl, že i když zavře oči a zakryje si uši, uslyší nadále, jak mu v uších hučí vlastní krev, zpívá a vybuchuje, jako by také chtěla ven.

Pocítil nevolnost jako jakési mírné stahy, zárodek, který má být zrozen ústy. Polkl, ale ze všech žláz mu čerstvě prýštila tekutina, zvlhčovala jeho nitro, připravovala ho. Pozemky, věžáky i kurt se pomalu rozpohybovaly. Schoulil se, pokusil se ukrýt za policistkou, ale ta byla příliš malá, příliš průhledná, jen pavučinková záclona života třesoucí se ve větru. Svíral pevně pušku, jako by ona držela jeho, a ne on ji, přimáčkl prst na spoušť, ale čekal. Musel čekat. Na co? Na to, až ho opustí děs? Na to, až se věci vrátí k normálu? Jenže ony se k normální nevrátí, budou tu prostě kroužit a neuklidní se, dokud se nerozbijí o zem. Od okamžiku, kdy mu Stine řekla, že odjede, letělo všechno volným pádem a šumění krve v uších mu celou dobu připomínalo, že se rychlost zvyšuje. Každé ráno se budil a myslel na to, že teď už si musí zvyknout na to, že spadne, teď ho musí strach opustit, výsledek je přece předem daný, bolest už je prožitá. Jenže to tak nebylo. A tak začal toužit po dosažení dna, po dni, kdy už se v každém případě nebude muset bát. Ovšem teď, když už konečně vidí dno pod sebou, má ještě větší strach. Krajina na druhé straně drátěného plotu mu svištěla vstříc.

„Dvacet čtyři.“

Beáta brzy dopočítá. Slunce jí svítilo do očí, stála uvnitř bankovní pobočky na Ryenu, světlo zvenku ji oslepovalo a všemu dodávalo bílé a tvrdé kontury. Otec stál vedle ní, mlčky jako vždycky. Matka odkudsi volala, ale byla daleko, vždycky to tak bylo. Beáta počítala filmová políčka, léta, polibky a porážky. Bylo jich hodně, udivovalo ji, kolik jich je. Pamatovala si tváře, Paříž, Praha, úsměv pod černou kšiltovkou, neohrabaně formulované vyznání lásky, bezdeché, ustrašené: bolí to? A restauraci v San Sebastianu, která byla příliš drahá, ale kde si přesto objednala stůl. Možná by měla být vděčná, navzdory všemu?

Z těch myšlenek ji vytrhlo, když ji ústí pušky udeřilo do čela. Obrázky zmizely a na plátně zbylo jen bílé praskající zrnění. A ona si pomyslela: proč otec jenom stál vedle mě, proč mě o nic nepožádal? Nikdy ji o nic nepožádal. A ona ho za to nenáviděla. Copak nevěděl, že to je to jediné, co si přeje, udělat pro něj něco, cokoli? Šla v jeho stopách, ale když našla lupiče, vraha, výrobce vdov a chtěla dopřát otci jeho pomstu, jejich pomstu, stál tam vedle ní, jako vždycky mlčky a odmítavě.

A teď tedy sama stojí tam, kde stál on. A všichni lidé, které kdy viděla na záznamech loupežných přepadení z celého světa za nocí v House of Pain, lidé, u nichž se snažila uhodnout, co si myslí. Teď tam je, a ještě to neví.

Pak někdo zhasl, slunce zmizelo a ona se ponořila do chladu. A v té temnotě znovu procitla. Jako by první probuzení bylo jen novým snem. A začala znovu počítat. Teď však počítala místa, na nichž nebyla, lidi, které nepotkala, slzy, které nevyplakala, slova, která ještě nebyla vyslovena.

„Ale ano,“ odvětil Harry. „Mám tenhle důkaz.“ Vytáhl list papíru a položil ho na dlouhý stůl.

Ivarsson a Møller se předklonili současně a málem se srazili hlavami.

„Co to je?“ vyštěkl Ivarsson. ,“Krásný den‘?“

„To je automatické psaní,“ vysvětlil Harry. „Zaznamenané v zápisníku v Gaustadské nemocnici. Dva svědkové, já sám a slečna Lønnová, jsme byli u toho a můžeme dosvědčit, že autorem je Trond Grette.“

„No a co?“

Harry se na ně podíval. Pak se k nim otočil zády a přešel pomalu k oknu. „Podívali jste se na svoje vlastní automaticky napsané texty, když myslíte na něco jiného? Mohou prozradit mnohé. Právě proto jsem si ten list odnesl, abych zjistil, jestli to dává nějaký smysl. Zpočátku nedávalo. Mám na mysli, když někdo právě zavraždil vaši ženu a vy sedíte na uzavřeném psychiatrickém oddělení a píšete stále dokola ‚Krásný den‘, tak jste buď naprostý blázen, nebo píšete přesný opak toho, co si myslíte. Ale pak mě něco napadlo.“

Město bylo šedobílé jako obličej starého unaveného muže, ale dnes, na slunci, zářilo těmi několika málo barvami, které mu ještě zbývaly. Jako poslední úsměv před rozloučením, pomyslel si Harry.

„Krásný den,“ zopakoval. „To není myšlenka, komentář ani tvrzení. Je to název. Název slohovky, kterou píšou děti na prvním stupni základní školy.“

Kolem okna proletěla zpěvuška.

„Trond Grette nepřemýšlel, jen automaticky psal. Tak, jako to dělal za školních let, kdy si trénoval nový rukopis. Jean Hue, grafolog, už potvrdil, že osoba, která napsala tohle, psala i dopis na rozloučenou. A školní slohovky.“

Jako by se film zasekl a obraz zamrzl. Ani pohyb, ani slovo, jen opakující se svištivé pohyby z kopírky venku na chodbě. –

Nakonec se sám Harry otočil a prolomil ticho: „Zdá se mi, že je tu vhodná atmosféra k tomu, abychom já a slečna Lønnová předvedli Tronda Gretteho k menšímu výslechu.“

Kurva, kurva! Harry se snažil držet pistoli jistě, ale bolest ho otupovala a poryvy větru zmítaly jeho tělem. Trond zareagoval na krev tak, jak Harry doufal, a na okamžik měl Harry volnou dráhu pro výstřel. Jenže zaváhal a teď se Trond schoval za Beátu tak, že z něj Harry viděl sotva kousek hlavy a ramen. Ta podoba, teď to vidí, bože, ta podoba! Harry prudce zamrkal, aby na obě postavy znovu zaostřil. Další poryv větru byl tak silný, že zvedl šedý kabát na lavičce a na chvíli to vypadalo, jako by po kurtu běžel neviditelný muž oblečený jen do pracovního pláště. Harry věděl, že přijde průtrž mračen, že tohle jsou vzduchové masy, které dešťová zeď žene před sebou jako poslední varování. Pak se setmělo, jako by náhle nastala noc, obě těla před ním splynula v jedno a v témže okamžiku byl déšť nad nimi, velké těžké kapky bušící do země.

„Dvacet pět.“ Beátin hlas zazněl najednou hlasitě a jasně.

V záblesku světla Harry zahlédl, jak postavy před ním vrhají stíny na červenou antuku. Rána, která následovala, byla tak hlasitá, až z ní zalehly uši. Jedno tělo se oddělilo od druhého a padlo na zem.

Harry klesl na kolena a slyšel svůj vlastní hlas, jak řve: „Ellen!“

Viděl, jak se postava, která tam nadále stála, otočila a zamířila k němu se zbraní v rukou. Harry zacílil, ale déšť mu stékal po obličeji jako potok a oslepoval ho. Zamrkal a znovu zacílil. Už nic necítil, ani bolest, ani chlad, smutek ani triumf, jen velké prázdno. Věci nemají dávat smysl, jen se opakují ve věčné mantře, která vysvětluje sama sebe – žít, zemřít, vstát z mrtvých, žít, zemřít. Namáčkl spoušť. Zamířil.

„Beáto?“ zašeptal.

Rozkopla drátěnou branku a podala ágétrojku Harrymu, který ji okamžitě popadl.

„Co… se stalo?“

„Huntingtonova choroba,“ odpověděla.

„Huntingtonova choroba?“

„Seknul sebou, chudák.“ Ukázala mu pravou ruku. Stékal po ní déšť a odplavoval krev řinoucí se z odřených kloubů na hřbetu ruky. „Čekala jsem jen na to, až něco odvede jeho pozornost. A to zahřmění ho vyděsilo k smrti. A tebe taky, zdá se.“

Podívali se na tělo ležící bez života v levém čtverci pro podání.

„Pomůžeš mi s pouty, Harry?“ Světlé vlasy se jí lepily na obličej, ale zdálo se, že to nevnímá. Usmála se.

Harry nastavil tvář dešti a zavřel oči. „Bože na nebi,“ zamumlal. „Dej, ať tahle ubohá duše není osvobozena dřív než dvanáctého července dva tisíce dvacet. Buď milosrdný.“

„Harry?“

Otevřel oči. „Ano?“

„Jestli nemá být osvobozen dřív než v roce dva tisíce dvacet, měli bychom ho okamžitě dostat na policejní ředitelství.“

„Nemyslím jeho,“ zabručel Harry a vstal. „Myslím sebe. Tehdy totiž půjdu do důchodu“

Položil jí ruku kolem ramen a usmál se. „Ty Huntingtonova chorobo…“

Kapitola 50 Ekeberský kopec

V druhém prosincovém týdnu začalo znovu sněžit. Tentokrát doopravdy. Sníh se vršil kolem domovních zdí a očekávaly se další sněhové srážky. Ve středu odpoledne padlo přiznání. Trond Grette pověděl advokátovi, jak naplánoval a později provedl vraždu své ženy.

Sněžilo celou noc a další den se Grette přiznal, že má na svědomí také vraždu svého bratra. Muž, kterému za práci zaplatil, si říkal El Ojo, Oko, neměl žádnou adresu a měnil přezdívky a čísla mobilního telefonu každý týden. Trond se s ním setkal jen jednou, na parkovišti v São Paulu, kde si dohodli podrobnosti. El Ojo dostal patnáct tisíc dolarů předem, zbytek uložil Trond v papírovém sáčku do úschovní schránky na autobusovém terminálu Tieté. Dohoda zněla, že pošle dopis na rozloučenou na poštu v Campos Belos, čtvrti ležící jižně od centra, a na stejné místo pak klíč od schránky, až dostane Lvův malíček.

Jediný náznak veselosti během těch dlouhých výslechů se objevil tehdy, když Trond Grette na otázku, jak coby turista dokázal kontaktovat profesionálního nájemného vraha, odpověděl, že je to výrazně jednodušší než objednat si v Norsku řemeslníka. Analogie ani nebyla tak náhodná.

„Lev mi to jednou řekl. Jsou uvedeni v kolonce plomero vedle inzerátů na sexuální služby v novinách Folha de São Paulo.“

„Plom-co?“

„Plomero. Instalatér.“

Halvorsen odfaxoval sporé informace na brazilskou ambasádu, která se zdržela sarkasmu a zdvořile přislíbila prošetření případu.

Ágétrojka, kterou Trond Grette použil během přepadení, byla Lvova a ležela několik let na půdě v Disengrendě. Odkud pocházela, se nedalo zjistit, protože sériové číslo bylo vypilované.

Pro konsorcium pojišťovacích společností Nordea nastal Štědrý večer dříve, neboť peníze z loupežného přepadení v Bogstadské ulici byly nalezeny v kufru Gretteho automobilu a nechyběla ani koruna.

Dny plynuly, padal sníh a výslechy pokračovaly. Jednoho pátečního odpoledne, když už byli všichni unavení, se Harry Tronda Gretteho zeptal, proč se nepozvracel poté, co střelil svou ženu do hlavy – vždyť přece nesnáší pohled na krev? Ve výslechové místnosti se rozhostilo ticho. Grette se dlouho díval na videokameru v rohu. Pak jen zavrtěl hlavou.

Ale když skončili a šli Podchodem zpátky do cely předběžného zadržení, najednou se k Harrymu otočil.

„Není krev jako krev.“

O víkendu seděl Harry na židli u okna a díval se, jak si Oleg a kluci ze sousedství staví v zahradě před roubenými vilami hrad ze sněhu. Ráchel se ho ptala, na co myslí, a z něj to málem vypadlo. Místo toho navrhl, aby šli na procházku. Vzala si čepici a rukavice. Kráčeli kolem Holmenkollenského kopce a tam se Ráchel zeptala, jestli by neměli pozvat k ní domů na Štědrý den Harryho otce a sestru.

„Víc nás přece není,“ poznamenala a stiskla mu ruku.

V pondělí začali Harry a Halvorsen pracovat na Ellenině případu. Vzali to od začátku. Vyslýchali svědky, které měli u výslechu už předtím, pročítali stará hlášení, prověřovali odložené tipy a sledovali staré stopy. Vychladlé, jak se ukázalo.

„Máš adresu toho kluka, který tvrdil, že viděl Sverreho Olsena společně s nějakým chlápkem v červeném autě ve čtvrti Grünerløkka?“ zeptal se Harry.

„Kvinnsvik. Je hlášen na adrese rodičů, ale pochybuju, že ho tam najdeme.“

Harry neočekával žádnou zvláštní ochotu ke spolupráci, když vešel do lokálu Pizzy u Herberta a ptal se po Royi Kvinnsvikovi. Ale když koupil pivo jednomu mladíkovi s logem Národní aliance na tričku, dozvěděl se, že na informace o Royovi se už nevztahuje povinnost mlčenlivosti, neboť Roy nedávno pustil své staré kamarády k vodě. Potkal patrně křesťanskou dívku a ztratil víru v nacismus. Nikdo nevěděl, kdo ta dívka je ani kde teď Roy bydlí, ale někdo je snad viděl zpívat před komunitním centrem Filadelfia.

Sníh vytvářel kopy a závěje, zatímco ulicemi centra kyvadlově projížděly sněhové pluhy.

Žena postřelená v pobočce Norské banky na Grensenu byla propuštěna z nemocnice. Na fotografii v Dagblodet prstem ukazovala, kudy kulka vletěla dovnitř, a v článku vysvětlovala, jak málo chybělo, aby byla po smrti. Teď se chystá domů, připravovat Vánoce pro manžela a děti, stálo tam ještě.

Ve středu ráno v deset téhož týdne si Harry odupal sníh z vysokých bot před zasedací místností číslo 3 v budově policejního ředitelství a teprve pak zaklepal.

„Pojďte dál, Hole,“ zaduněl hlas soudce Valderhauga, vedoucího interního šetření policejní inspekce přezkoumávajícího přestřelku u Havnelageret. Harry byl usazen na židli před komisi čítající pět osob. Kromě soudce Valderhauga tu byl jeden státní zástupce, jedna kriminalistka a jeden kriminalista a advokát Ola Lunde, kterého Harry znal coby drsného, ale zdatného a čestného chlapíka.

„Do vánočních prázdnin bychom rádi měli hotový závěr pro státního zástupce. Můžete nám stručně a co možná nejpodrobněji popsat svůj vztah k tomuto případu?“

Harry jim pověděl o krátkém setkání s Alfem Gunnerudem za cvakavého doprovodu kriminalistovy počítačové klávesnice. Když skončil, soudce Valderhaug mu poděkoval a chvíli šustil papíry, než našel, co hledal, a pak se podíval na Harryho přes obroučky brýlí.

„Rádi bychom věděli, na základě dojmu, který jste získal ze svého krátkého rendezvous s Gunnerudem, zda jste byl překvapen, když jste se doslechl, že pozvedl zbraň proti policistovi.“

Harry přemýšlel o tom, co si myslel, když tehdy viděl Gunneruda na schodišti. Chlapec, který se bojí dalšího výprasku. Žádný otrlý vrah. Harry se střetl se soudcovým pohledem a odpověděl:

„Ne.“

Valderhaug si sundal brýle. „Ale když natrefil Gunnerud na vás, rozhodl se utéct, a ne na vás vytáhnout zbraň. Zajímalo by mě, proč ta změna taktiky, když potkal Waalera.“

„Nevím,“ odpověděl Harry. „Nebyl jsem u toho.“

„Nepřipadá vám to tedy divné?“

„To ano.“

„Vždyť jste právě odpověděl, že jste nebyl překvapen.“

Harry se lehce zhoupl na židli. „Jsem policistou už dlouho, pane soudce. Už mě u lidí nepřekvapuje, když dělají podivné věci. U vrahů už vůbec ne.“

Valderhaug si opět nasadil brýle a Harrymu se zdálo, že ve vrásčitém obličeji vidí náznak úsměvu.

Ola Lunde si odkašlal. „Jak víte, byl vrchní komisař Tom Waaler vloni na krátkou dobu suspendován v souvislosti s podobnou příhodou, šlo o zatčení mladého neonacisty…“

„Sverreho Olsena,“ dodal Harry.

„Tehdy dospěla policejní inspekce k závěru, že státní žalobce nemá důvod vznést obžalobu.“

„Potřebovali jste na to jen týden,“ namítl Harry.

Ola Lunde se tázavě podíval na Valderhauga, který přikývl. „Nicméně,“ pokračoval Lunde, „nám připadá samozřejmě nápadné, že se tentýž muž ocitl znovu ve stejné situaci. Víme, že v policejním sboru panuje velká soudržnost a že člověk nechce napomáhat tomu, aby se jeho kolega dostal do složité situace tím, že by ho… ehm…“

„Prásknul,“ doplnil Harry.

„Co prosím?“

„Myslím, že slovem, které hledáte, je prásknul.“

Lunde si opět vyměnil pohled s Valderhaugem. „Chápu, co tím míníte, ale my to raději nazýváme poskytnutím relevantních informací, díky nimž lze prosazovat pravidla hry. Souhlasíte, pane Hole?“

Harryho židle dopadla se zaduněním na přední nohy. „Ano, v podstatě ano. Jen nejsem tak obratný při výběru slov jako vy.“

Valderhaug už nedokázal skrýt úsměv.

„Tím si nejsem tak jistý, pane Hole,“ namítl Lunde a sám se začal usmívat. „Je fajn, že jsme zajedno, a protože vy a Waaler spolupracujete už mnoho let, rád bych vás požádal, abyste nám popsal jeho charakter. Ostatní, kteří tu byli, zmínili Waalerův nekompromisní způsob v přístupu ke kriminálním a z části i k nekriminálním věcem. Dokážete si představit, že by Tom Waaler mohl v momentálním zkratu zastřelit Alfa Gunneruda?“

Harry dlouho zíral z okna. Za hromadami sněhu viděl jen chabé kontury Ekeberského kopce. Ale věděl, že tam je. Celá léta sedával u svého stolu tady na policejním ředitelství a ten kopec tam vždycky byl a vždycky bude, zelený v létě, černý a bílý v zimě, nelze ho přestěhovat, prostě tam stojí. Na faktech je pěkné to, že člověk nemusí uvažovat o tom, zda jsou žádoucí, nebo nikoli.

„Ne,“ odpověděl Harry. „Nedokážu si představit, že by Tom Waaler v momentálním zkratu zastřelil Alfa Gunneruda.“

Pokud si někdo z komise policejní inspekce povšiml toho, že Harry položil nepatrný důraz na spojení v momentálním zkratu, pak se o tom rozhodně nezmínil.

Když Harry vyšel ven, zvedl se venku na chodbě ze židle Weber.

„Další prosím,“ řekl Harry. „Co ty tady?“

Weber pozvedl igelitový sáček. „Gunnerudova pistole. Jdu tam, ať to mám za sebou.“

„Hm.“ Harry vyklepl z balíčku cigaretu. „Neobvyklá pistole.“

„Izraelská,“ odpověděl Weber. „Jericho 941.“

Harry tam zůstal stát a díval se na dveře, které se za Weberem zabouchly, dokud kolem neprošel Møller a neupozornil ho, že má v ústech nezapálenou cigaretu.

Na oddělení loupežných přepadení panovalo zvláštní ticho.

Kriminalisté nejprve vtipkovali, že se Řezník uložil k zimnímu spánku, ale teď svorně soudili, že se nechal zastřelit a pohřbít na tajném místě, aby získal věčný statut legendy. Sníh se vršil na městských střechách, padal dolů, vršil se znovu a z komínů zatím klidně stoupal kouř.

Oddělení vražd, loupežných přepadení a mravnostní si v kantýně připravila společný vánoční večírek. U stolu se sedělo podle zasedacího pořádku. Bjarne Møller, Beáta Lønnová a Halvorsen skončili vedle sebe. Mezi nimi stála prázdná židle a talíř s Harryho jménem.

„Kde je?“ zeptal se Møller a nalil Beátě víno.

„Venku, hledá jednoho kámoše Sverreho Olsena, který tvrdí, že viděl Olsena s nějakým chlápkem v tu noc, kdy došlo k vraždě,“ odpověděl Halvorsen snažící se otevřít láhev piva zapalovačem.

„Takové věci jsou frustrující,“ přikývl Møller. „Ale vyřiďte mu, ať se neupracuje k smrti. Člověk si přece vždycky může udělat čas na vánoční večírek…“

„Řekněte mu to sám,“ namítl Halvorsen.

„Možná jen nemá chuť být tady,“ pronesla Beáta.

Oba muži se na ni podívali a usmáli se.

„Co je?“ ohradila se. „Myslíte si, že Harryho neznám?“

Připili si. Halvorsen se nepřestával usmívat. Jen se díval. Něco se na Beátě změnilo – nedokázal ale určit co. Naposledy ji viděl v zasedačce, ale to ještě nezaznamenal v jejích očích ten život. Rudé rty. Držení těla, prohnutí zad.

„Harry dává před podobnými akcemi přednost vězení,“ prohodil Møller a vyprávěl jim historku o tom, jak Linda z recepce od tajné služby jednou přinutila Harryho k tanci. Beáta se smála, až si musela otřít slzy. Pak se otočila k Halvorsenovi a naklonila hlavu mírně na stranu: „Halvorsene, vy tu jen sedíte a koukáte?“

Halvorsen cítil, jak se mu po tvářích rozlévá červeň, a stihl vykoktat pouze chabé „kdepak“, než Beáta a Møller opět vybuchli v smích.

Později toho večera sebral Halvorsen odvahu, navrhl Beátě tykání a zeptal se jí, jestli by neměla chuť vypravit se na taneční parket. Møller tam zůstal sedět úplně sám, dokud nepřišel Ivarsson a neusadil se na Beátině židli. Byl opilý, huhňal a chtěl mluvit o tom dni, kdy seděl k smrti vyděšený na zadním sedadle auta před bankovní pobočkou na Ryenu.

„To už je dávno, Rune,“ zabručel Møller. „Byl jsi zelenáč. Beztak jsi nemohl nic udělat.“

Ivarsson zaklonil hlavu a dlouze se na Møllera zadíval. Pak vstal a odešel. Møller si pomyslel, že Ivarsson je člověk, který je osamělý, aniž to sám ví.

Když dýdžejové Li a Li večírek ukončili písní Purple Rain, narazili Beáta a Halvorsen do jiného tančícího páru a Halvorsen si všiml, jak Beáta najednou strnula. Podíval se na ten druhý pár.

„Omlouvám se,“ pronesl hluboký hlas. Bílé velké zuby v obličeji á la David Hasselhoff v pološeru svítily.

Po večírku bylo nemožné sehnat taxíka a Halvorsen Beátě nabídl, že ji doprovodí domů. Brodili se sněhem směrem na východ a trvalo jim přes hodinu, než se dostali k jejím dveřím na Oppsalu.

Beáta se usmála a obrátila se k Halvorsenovi. „Pokud budeš chtít, jsi u nás vítán.“

„Rád,“ odpověděl. „Děkuju“

„Domluveno. Povím to zítra matce.“

Popřál jí dobrou noc, políbil ji na tvář a pokračoval v polární výpravě směrem na západ.

Sedmnáctého prosince ohlásila norská tisková kancelář NTB, že bude patrně překonán dvacet let starý srážkový rekord pro prosinec.

Téhož dne předložila policejní inspekce svůj závěr v případu Waaler.

Komise dospěla k závěru, že nebylo odhaleno žádné pochybení, naopak byl Tom Waaler pochválen za to, že jednal správně a zachoval si ve velice dramatické situaci chladnou hlavu. Šéf kriminálky zavolal policejnímu řediteli a opatrně se vyptával, jestli se domnívá, že by měli navrhnout Toma Waalera na vyznamenání, ale protože rodina Alfa Gunneruda navzdory všemu patřila k těm solidnějším ve městě – jeho strýc byl dokonce členem městské rady –, došli k závěru, že by to mohlo být považováno za nevhodné.

Harry jen krátce přikývl, když Halvorsen přišel s novinkou, že Waaler je zpátky ve službě.

Nastal Štědrý den a nade vším se rozprostřel vánoční klid, v každém případě tedy alespoň nad malým Norskem.

Ráchel vyhnala Harryho a Olega z domu a připravovala štědrovečerní večeři. Když se vrátili, voněla celým domem jehněčí žebra. Olav Hole, Harryho otec, přijel společně se Ses taxíkem.

Ses byla nadšená domem, jídlem, Olegem, vším. Během večeře spolu s Ráchel brebentily, jako by byly nejlepší kamarádky, zatímco starý Olav a mladý Oleg seděli přímo naproti sobě a vyměňovali si maximálně jednoslabičná slova. Ale když nastal čas rozdělovat dárky, roztáli. Oleg rozbalil velký dárek s nápisem od Olovo pro Olega. Byly to sebrané spisy Julese Verna. Oleg s otevřenými ústy listoval jednou z knih.

„To je ten, jak napsal příběh o raketě na Měsíc, co ti Harry četl,“ vysvětlila Ráchel.

„Jsou tam originální ilustrace,“ dodal Harry, ukázal na obrázek kapitána Nema stojícího u vlajky na jižním pólu, a nahlas přečetl: „Žij blaze. Moje nová říše začíná šestiměsíční temnotou.“

„Ty knihy stály v knihovně mého otce,“ vysvětlil Olav, který se tvářil stejně rozrušeně jako Oleg.

„To nevadí!“ vykřikl Oleg.

Olav přijal děkovné objetí se stydlivým, ale vřelým úsměvem.

Když šli v noci spát a Ráchel usnula, Harry vstal a přistoupil k oknu. Myslel na všechny ty, kteří už tu nejsou. Na matku, Birgittu, Ráchelina otce, Ellen a Annu. A na ty, kteří tu jsou. Na Øysteina z Oppsalu, který dostal od Harryho k Vánocům nové boty, na Raskola v Botsenu a na ty dvě ženy z Oppsalu, které byly tak laskavé a pozvaly Halvorsena na pozdní štědrovečerní večeři, protože měl letos službu a nedostal by se domů do Steinkjeru.

Něco se dnes večer stalo, nebyl si jistý, co přesně to bylo, ale znamenalo to změnu. Stál tam a dlouho se díval na světla města, než si všiml, že přestalo sněžit. Stopy. Ti, kteří šli po stezce podél řeky Aker dnes v noci, tam zanechali stopu.

„Dostal jsi to, co sis přál?“ zašeptala Ráchel, když se vrátil do postele.

„Co jsem si přál?“ Objal ji.

„Vypadalo to, že si tam u okna něco přeješ. Co to bylo?“

„Mám všechno, co si můžu přát,“ odpověděl Harry a políbil ji na čelo.

„Pověz mi to,“ zašeptala a zaklonila se, aby na něj dobře viděla. „Pověz mi, co si přeješ, Harry.“

„Opravdu to chceš vědět?“

„Ano.“ Ještě víc se k němu přivinula.

Zavřel oči a film se začal pomalu odvíjet, tak pomalu, že vnímal každý záběr jako statický obraz. Stopy ve sněhu.

„Klid,“ zalhal.

Kapitola 51 Sans souci

Harry se podíval na fotografii, na bílý vřelý úsměv, mohutné čelisti a ocelově modré oči. Tom Waaler. Pak postrčil fotografii přes stůl.

„Nespěchejte,“ řekl. „A prohlédněte si to důkladně.“

Roy Kvinnsvik vypadal nervózně. Harry se pohodlně opřel a rozhlédl se. Halvorsen pověsil na stěnu nad archivem vánoční kalendář. První svátek vánoční, Harry měl téměř celé patro pro sebe. To bylo na době dovolených nejlepší. Harry sice pochyboval o tom, že Kvinnsvik bude řečnit tak extaticky, jako když ho Harry našel v první řadě ve Filadelfii, ale jistá naděje tu přece jen byla.

Kvinnsvik si odkašlal a Harry se na židli narovnal.

Za oknem dopadaly lehké a drobné sněhové vločky na liduprázdné ulice.

Edice FLEET, svazek 19

nemesis

JO NESBØ

Z norského originálu Sorgenfri, vydaného nakladatelstvím H.Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo roku 2002, přeložila Kateřina Krištůfková

Odpovědný redaktor Robert Kubánek

Typograficky upravila a obálku navrhla Lucie Mrázová

Vydalo nakladatelství Kniha Zlín,

Ing. Marek Turňa, Na Drahách 369, 760 01 Zlín,v roce 2011

Vytiskl EKON, družstvo, Jihlava Vydání první

Všechna práva vyhrazena

www.knihazlin.cz

info@knihazlin.cz

ISBN 978-80-87497-01-2

Prodávejte použité knihy na internetu! www.antiquariat.cz

antiQuariat

Další tituly z nakladatelství Kniha Zlín

Edice FLEET

Armin Muller-Stahl: Hannah

Aglaja Veteranyi: Proč se dítě vaří v kaši

Pavel Vilikovský: Kouzelný papoušek a jiné kýče

John Fowles: Aristos

Olga Tokarczuková: Anna In v hrobech světa

Michel Faber: Fahrenheitova dvojčata

Jerzy Piích: Moje první sebevražda

Martin Vopěnka: Pátý rozměr

Claire Keeganová: Modrá pole

Simon Mawer: Skleněný pokoj

Joseph O’Neill: Nizozemě

Simon Mawer: Mendelův trpaslík

Lojze Kovačič: Křišťálová doba

Zdeněk Zapletal: Best of vol. I.

Andrew O’Hagan: Buď se mnou

Mike Perry: Klec pro majáky

Claire Keeganová: Třetí světlo

Kader Abdolah: Dům u mešity

Připravujeme

M. J. Hylandová: Co se stalo

Michel Faber: Někdy prostě prší

Andrew O’Hagan: Život a názory Mafa, psa, a jeho přítelkyně Marilyn Monroe

Nicholas Shakespeare: Dědictví

Christopher Isherwood: Berlínské povídky

Jo Nesbø: Pentagram

Boris Filan: Klimtův polibek

Jerzy Pilch: Město utrpení

Jerzy Pilch: Pod padlým andělem

Stephen Weeks: Daniela

Jo Nesbø: Spasitel

Jo Nesbø: Sněhulák

Paolo Maurensig: Luneburská varianta

Edice TRACK

Ante Tomič: Co by byl chlap bez fousů

Peter Pišťanek: Muzika

Stig Sasterbakken: Siamská dvojčata

Catherine O’Flynnová: Co se ztratilo

Éilís Ní Dhuibhne: Lišák, vlaštovka a strašák do zelí

Tanja Duckersová: Nejdelší den v roce

Gabriella Håkanssonová: Mozkoman

Milena Fucimanová: Denní menu

Silke Scheuermannová: Hodina mezi psem a vlkem

Peter Pišťanek: Rivers of Babylon I.

Philip O’Ceallaigh: Zápisky z tureckého bordelu

Anne B. Ragdeová: Topoly berlínské

Peter Henisch: O touze stát se indiánem

Celing Yan: Příživník

Steven Calloway: Sarajevský cellista

Katharina Hackerová: Necitové

Magdalena Wagnerová: Krajina nedělní

Připravujeme

Joanna Kavenna: Ostuda ostudná

Linda Grantová: Když jsem žila v moderní době

Gunther Geltinger: Člověk Anděl

Linda Grantová: Nic než šaty

Paul Torday: Mezipatro

Peter Pišťanek: Rivers of Babylon II.

Andrew Crumey: Mobius

Dick Gerard Donovan: Julius Winsome

Lotta Lotassová: Třetí kosmická rychlost

Nick Laird: Gloverův omyl

Catherine O’Flynnová: Zprávy o tobě

Elena Ferrante: Dny opuštění

Eleanor Catton: Na scéně

Gerard Donovan: Za irských nocí

Rawi Hage: De Nirova hra

Kristýna Vorlíčková: Flying foxes

Deborah Kay Davies: Pravda o mně

Joanna Kavenna: Zrození lásky

Anne B. Ragdeová: Raci poustevníčci

Pavel Bohdan: Duplikát

Edice NEEWIT

Michal Hvorecký: Silný pocit čistoty

Antje Rávic Strubel: Chladnější vrstvy vzduchu

Márius Kopcsay: Ztracené roky

Balla: Naživu

Anca Maria Mosora: Archandělé neumírají

Krisztián Grecsó: Buď vítán

Express Ukrajina – antologie moderní ukrajinské prózy

Ondřej Macura: Netopýři

Jurij Vynnyčuk: Chachacha

Inga Ábele: Vítr proměnlivých směrů

Markus Orths: Pokojská

Roman Sovák: Zastřelte růžového medvěda

Jugolaboratorija – antologie postjugoslávské prózy

Wells Tower: Všechno zpustošené, všechno spálené

Annelies Verbeke: Spi!

Hana Lundiaková: Vrhnout

Pawet Huelle: Mercedes-Benz

Attila Bartis: Klid

Vesna Tvrtkovič: Ani ve snu

Hana Pachtová: Adam a Ema

Mikko Rimminen: Igelitkové pivo

Milan Šťastný: Klid a rozvaha

Anca Maria Mosora: Reality Game Show

Připravujeme

Pál Ficsku: Továrna na děti

Krisztián Grecsó: Taneční škola

Ilja Bojašov: Mourkova cesta

Paweí Huelle: Poslední večeře

Teodora Dimova: Matky

Andrus Kiviráhk: Muž, který rozuměl hadí řeči

Natalka Sňadanko: Sbírka vášní

Andrej Rubanov: Co zaseješ, to sklidíš

Oksana Zabužko: Muzeum opuštěných tajemství

Annelies Verbeke: Záchrana ryb

Matthieu Jung: Princip předběžné opatrnosti

Tore Renberg: Muž, který miloval Yngveho

Edice WALT

Iztok Osojnik: V tobě ožiju

Tereza Riedlbauchová: Velká biskupovská noc

Pavel Petr: ZJavoriny

Pavel Petr: Ve spánku sluncem jsi voněl

Tereza Riedlbauchová: Don Vítor si hraje a jiné básně

Daniel Hradecký: V cirkuse Calvaria

Libor Kadlec: Žádné dívky, nic

Josef Holcman: Cena facky

Milan Libiger: Najedno u Šivů

Pavel Petr: Apollónové s černými olivami

Bořivoj Kopie: Bakelitový svět

Jan Vilímek: Povinnost snu

Jaroslava Kutheilová: Přicházím sama k sobě

F. R. Jemnický: Hroby divadelních herců

Jaroslav Kovanda: S jazykem od inkoustu

Připravujeme

Jakub Čermák: Stroboskopy

Lubomír Filip Piperek: Předěly

Jiří Kuběna: Krásný rytíř na vysoké skále

Edice TEMA

Adrián Paenza: Matematiko, jsi to ty?

Marcus Chown: Kvantová teorie nikoho nezabije

Don Thompson: Jak prodat vycpaného žraloka

Alain de Botton: Architektura štěstí

Marcus Chown: Musíme si promluvit o Kelvinovi

Richard H. Thaler a Cass R. Sunstein: Nudge (Šťouch)

Alain de Botton: Umění cestovat

Alain de Botton: Útěcha z filozofie

Nick Lane: Vývoj života

Připravujeme

Lars Svendsen: Filozofie nudy

Alan Macfarlane: Japonsko za zrcadlem

Tobias Hulswitt, Roman Brinzanik: Budeme žít věčně?

Londýn: 1000 věcí do 10 liber

Ole Hoystad: Historie srdce

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai