Pentagram

Jo Nesbø

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V Oslu začíná období prázdnin a dovolených a město zasáhla vlna letních veder. V jednom bytě nedaleko hřbitova Našeho Spasitele začíná ze stropu něco kapat do hrnce s vařícími se bramborami. Ve vodě se tvoří drobné černé chuchvalce. Ve svém bytě v Sofiině ulici leží tou dobou na zemi Harry Hole – opilý, opuštěný a suspendovaný. Ve zběsilém, ale neúspěšném honu za usvědčením svého policejního kolegy Toma Waalera z vraždy zradil všechny své blízké. Za čtyři týdny bude bez práce. Vtom zvoní telefon. Šéf oddělení vražd povolává Harryho k podivnému nálezu – zavražděná žena s odseknutým prstem. Harry Hole dostává svůj poslední případ. Bude na něm pracovat společně s jediným kolegou, který právě nemá dovolenou, s Tomem Waalerem, jenž Harrymu učiní jistou nabídku. Vzápětí zmizí beze stopy Lisbeth, manželka známého producenta Willyho Barliho, který chystá premiéru muzikálu My Fair Lady, v němž měla jeho žena hrát hlavní roli. A na policii dorazí v obálce useknutý prstem. Stojí za Lisbethiným zmizením její manžel, jak tvrdí tzv. Holeův první zákon, anebo někdo jiný? Brzy se ukáže, že policie má co do činění se sériovým vrahem. Dokáže Harry rozluštit vzkazy a symboly, které vrah zanechává na místech činu, a dokáže zabránit dalším vraždám? Přijme nabídku Toma Waalera? A podaří se mu vrátit svůj osobní život k normálu? Harrymu začíná být pořádně horko...

Jo Nesbø

PENTAGRAM

Kniha Zlín / 2011

Copyright © Jo Nesbø 2003

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Kateřina Krištůfková 2011

ISBN 978-80-87497-05-0

ČÁST I.

.

Kapitola 1.

Pátek. Vejce.

Blokový dům byl postaven v roce 1898 na jílovité půdě, která se na západní straně trochu sesedla, takže voda tekla přes práh na té straně, kde byl závěs dveří, dál směrem na západ. Stékala po podlaze ložnice a vytvářela na dubových parketách mokrý čůrek, stále směrem na západ. V parketách byla prohlubeň, kde se čůrek na chviličku zastavil, než ho postrčil zezadu další příliv vody, a pak pospíchal jako bojácná krysa směrem k podlahové liště. Tam se voda rozlévala na dvě strany, hledala a jaksi si očichávala místa pod lištou, až našla skulinku mezi koncem parket a zdí. Ve skulince ležela pětikoruna s vyraženým profilem krále Olava a letopočtem 1987, což byl rok předcházející roku, kdy mince vypadla z kapsy tesaři. Jenže to bylo v době hospodářského růstu, bylo třeba bleskurychle vybudovat mnoho podkrovních bytů a tesař se nenamáhal ji hledat.

Vodě netrvalo příliš dlouho najít si cestičku podlahou pod parketami. Kromě průsaku v roce 1968, tedy ve stejném roce, kdy dům dostal novou střechu, tu totiž prkenný záklop ležel, vysychal a smršťoval se nepřetržitě od roku 1898, takže mezera mezi dvěma nejvzdálenějšími smrkovými prkny teď byla skoro půlcentimetrová. Pod škvírou dopadala voda na jeden z trámů, který ji odváděl dál směrem na západ a do vnější zdi. Tam se voda vsakovala do vápenné omítky a malty, kterou před více než sto lety namíchal zedník a otec pěti dětí Jacob Andersen. Stejně jako ostatní zedníci v Oslu tehdejší doby si Andersen připravoval svoji maltu a omítku. Nejenže používal vlastní, unikátní směsný poměr vápna, písku a vody, nýbrž měl navíc jednu specialitu: koňské žíně a prasečí krev. Jacob Andersen se totiž domníval, že žíně a krev dobře pojí a dodávají omítce větší pevnost. Neměl to ze své hlavy, jak alespoň vyprávěl překvapeným kolegům. Jeho skotský otec a dědeček používali tytéž suroviny z ovcí. A přestože se vzdal skotského příjmení a vzal si příjmení svého zednického mistra, neviděl důvod, proč by se měl vzdávat šestisetletých zkušeností. Někteří zedníci se domnívali, že to je nemorální, jiní byli toho názoru, že je spolčen s ďáblem, ale většina se mu jen vysmívala. Možná právě jeden z oněch posledně jmenovaných uvedl v život příběh, který, jak se ukázalo, se v tom vzkvétajícím městě, jež se tehdy nazývalo Kristiania, uchytil. Jeden kočí ze čtvrti Grünerløkka se oženil se svou sestřenicí z Värmlandu a společně se přestěhovali do Plachetní ulice do jednopokojového bytu s kuchyní v jednom z blokových domů, na jejichž výstavbě se Andersen podílel. První dítě tohoto manželského páru přišlo bohužel na svět s tmavými kudrnami a hnědýma očima a vzhledem k tomu, že oba manželé byli světlovlasí a modroocí – a manžel byl navíc od přírody žárlivý – svázal muž jedné noci ženu, odvedl ji do sklepa a zazdil ji tam. Stála tam svázaná a sevřená mezi dvěma vrstvami zdiva a její křik efektivně tlumily silné zdi. Manžel si patrně myslel, že se vlivem nedostatku vzduchu udusí, jenže pokud zedníci něco uměli, pak zajišťovat dostatečné větrání. Nakonec se ta ubožačka pustila do zdi holými zuby. A možná by to mělo výsledky vzhledem k tomu, že Skot Andersen používal krev a žíně, a proto se domníval, že může ve směsi ušetřit na dražším vápně, kvůli čemuž byly jeho zdi poréznější a nyní se pod náporem silných värmlandských zubů rozpadaly. Jenže ženina lačnost po životě bohužel způsobila, že si nabírala do úst příliš velké kusy malty a cihel. Nakonec je nedokázala ani rozkousat, ani spolknout, ani vyplivnout a písek, drobné kamínky a kousky vypálené hlíny jí ucpaly průdušnici. Zmodrala v obličeji, srdce jí začalo bít pomaleji a nakonec přestala dýchat.

Jak by většina lidí řekla, byla mrtvá.

Jenže podle legendy chuť prasečí krve způsobila, že si ta nešťastnice myslela, že je stále naživu. A díky tomu najednou bez potíží vyklouzla z lana, jímž byla svázaná, prosmykla se zdí a začala znovu chodit. A někteří starší lidé ve čtvrti Grünerløkka si dodnes pamatují z dětství příběh o ženě s prasečí hlavou obcházející okolí s nožem v ruce a uřezávající hlavičky malým dětem, které byly pozdě večer ještě venku, protože aby úplně nezmizela, potřebovala cítit v ústech chuť krve. Nicméně jen málokdo znal jméno onoho zedníka, a tak zedník Andersen dál nezdolně vyráběl svou speciální maltovou směs. Když tři roky poté, co dozdil blokový dům, kde teď teče voda, spadl z lešení a zanechal po sobě dvě stě korun a kytaru, chybělo ještě skoro sto let do doby, než začali zedníci používat ve svých cementových směsích umělá, žíním podobná vlákna a než v jedné milánské laboratoři zjistili, že zdi v Jerichu byly zpevněny krví a velbloudími žíněmi.

Většina vody se nicméně nevsakovala do zdi, nýbrž stékala dolů. Protože voda, zbabělost a chtíč si vždy hledají nejnižší bod. První vodu pohltila hrudkovitá práškovitá povalová hlína mezi trámy, jenže vody přitékalo stále víc a hlína se nasákla, voda jí pronikla a promáčela vydání Aftenposten ze dne 11. července 1898, které hlásalo, že konjunktura ve stavební branži patrně nyní dosáhla vrcholu a že bezskrupulózní spekulanty s nemovitostmi snad teď čekají horší časy. Na straně tři stálo, že policie stále nemá žádné stopy v případu vraždy mladé švadleny, která byla nalezena minulý týden ubodaná v koupelně. V květnu byla u řeky Aker objevena dívka zavražděná a zohavená podobným způsobem, ale policie nechce odpovědět na to, zda spolu oba případy souvisí.

Voda stékala z novin, protékala prkenným záklopem pod nimi a kapala na vnitřní stranu olejem napuštěného textilního podhledu. Protože ten byl v souvislosti s průsaky v roce 1968 proděravěn, kapala voda těmito otvory a vytvářela kapky, jež se držely pevně tak dlouho, dokud neztěžkly natolik, že zemská přitažlivost překonala přilnavost; pak se pustily a padaly volným pádem tři metry a osmdesát centimetrů. Tam voda přistávala. Ve vodě.

Vibeke Knutsenová silně potáhla z cigarety a vyfoukla kouř otevřeným oknem ve čtvrtém patře. Bylo odpoledne, teplý vzduch stoupal z rozpáleného asfaltu na dvoře a odnášel s sebou kouř o kousek výš podél bledě modré fasády, kde se rozplýval. Zpoza druhé strany střechy byly slyšet zvuky nějakého auta na obvykle velmi frekventované Ullevålské ulici. Jenže teď byla doba dovolených a město se téměř vylidnilo. Na parapetu ležela moucha a všech šest nohou jí trčelo do vzduchu. Neměla dost rozumu na to, aby odletěla z toho vedra. V části bytu obrácené do Ullevålské ulice bylo chladněji, ale Vibeke Knutsenová neměla ráda ten výhled. Hřbitov Našeho Spasitele. Plný slavných lidí. Mrtví slavní lidé. V přízemí se nacházel obchod, kde prodávali „pomníky“, jak stálo na vývěsním štítě, to znamená náhrobky. Tomu se nepochybně říká být nablízku trhu.

Vibeke Knutsenová si opřela čelo o chladné okenní sklo.

Byla ráda, když nastala vedra, ale její radost rychle vyprchala. Už teď se jí stýská po chladnějších nocích a lidech na ulicích. Dneska zašlo do galerie pět zákazníků před obědem a tři po obědě. Vykouřila z čiré nudy jeden a půl krabičky cigaret, začalo jí bušit srdce a měla tak podrážděný krk, že když zavolal šéf, aby se jí zeptal, jak to jde, nemohla skoro ani mluvit. Nicméně sotva došla domů a dala vařit brambory, už cítila, jak ji znovu přepadá chuť.

Vibeke Knutsenová přestala kouřit poté, co před dvěma roky potkala Anderse. Nežádal ji o to. Naopak. Při jejich setkání na Gran Canaria si dokonce u ní vyžebral cigaretu. Jen tak pro legraci. A když spolu začali pouhý měsíc po návratu do Osla bydlet, pronesl jako jednu z prvních věcí to, že trochu pasivního kouření snad jejich vztah snese. A že vědci zabývající se výzkumem rakoviny určitě přehánějí. Den nato se rozhodla. O pár dní později se zmínil u večeře, že už ji dlouho neviděl s cigaretou, a ona odpověděla, že vlastně nikdy nebyla silný kuřák. Anders se usmál, naklonil se přes stůl a pohladil ji po tváři.

„Víš co, Vibeke? Měl jsem ten pocit celou dobu.“

Uslyšela, jak to v hrnci za ní zabublalo, a podívala se na cigaretu. Ještě tři šluky. Potáhla poprvé. Nechutnalo to nijak.

Ani si nevzpomíná, kdy opět propadla kouření. Možná loni, asi v té době, kdy Anders začal jezdit na dlouhé služební cesty. Nebo začátkem roku, kdy už pracoval přesčas skoro každý večer? Bylo to proto, že je nešťastná? Je nešťastná? Nikdy se nehádali. Jenže spolu taky skoro nespali, ačkoli to bylo kvůli tomu, že Anders tolik pracuje, jak prohlásil, a tím tu debatu ukončil. Ne že by jí to nějak zvlášť chybělo. Když spolu zřídka s vlažným zájmem souložili, připadalo jí, jako by Anders ani nebyl přítomen. A nakonec zjistila, že u toho nemusí být přítomná ani ona.

Ale nikdy se nehádali. Anders neměl rád, pokud někdo zvyšoval hlas.

Vibeke se podívala na hodinky. Čtvrt na šest. Kde je? Jestliže měl přijít pozdě, dával jí to alespoň vždycky vědět. Típla cigaretu, nechala ji spadnout do dvora, otočila se ke sporáku a podívala se na brambory. Do největšího z nich zapíchla vidličku. Jsou skoro hotové. Na bublající hladině plavalo několik malých černých chuchvalců. Zvláštní. Jsou z brambor, nebo z hrnce?

Právě se snažila vzpomenout si, co v hrnci vařila naposledy, a vtom se otevřely vchodové dveře. Z chodby uslyšela sípavý dech a zvuk skopávaných bot. Anders došel do kuchyně a nahlédl do lednice.

„Co máme?“ zeptal se.

„Karbanátky.“

„Aha…“ Tón hlasu mu na konci stoupl a vytvořil otazník, o kterém věděla, co asi znamená. Už zase maso? Neměli bychom mít trochu častěji rybu?

„To bude dobrota,“ pronesl bezvýrazně a naklonil se nad brambory.

„Cos dělal? Jsi úplně propocený.“

„Nemůžu jít večer na trénink, tak jsem jel na kole nahoru k Sognsvann a zpátky. Co jsou ty chuchvalce ve vodě?“

„Nevím,“ odpověděla Vibeke. „Všimla jsem si jich až teď.“

„Nevíš? Copak ses kdysi málem nestala kuchařkou?“

Bleskurychle popadl jeden z chuchvalečků mezi palec a ukazováček a strčil si prsty do pusy. Vibeke zírala na jeho zátylek. Na prořídlé hnědé vlasy, které jí zpočátku připadaly tak krásné. Upravené a přiměřeně dlouhé. S pěšinkou na straně. Vypadal tak spořádaně. Na mnohé působil jako člověk s budoucností.

„Jak to chutná?“ zeptala se.

„Nijak,“ odpověděl ještě stále nakloněný nad sporák. „Jako vejce.“

„Vejce? Ale já jsem ten hrnec myla…“

Najednou se zarazila.

Anders se otočil. „Co je?“

„Něco tu… kape,“ ukázala na jeho hlavu.

Svraštil čelo a zvedl ruku k zátylku. Pak oba jako na povel zaklonili hlavy a podívali se na strop. Na bílém podhledu visely dvě kapky. Vibeke, která byla mírně krátkozraká, by je sotva viděla, pokud by byly čiré. Jenže nebyly.

„Vypadá to, že Camilla tam má potopu,“ konstatoval Anders. „Dojdi na ni zazvonit, já seženu domovníka.“

Vibeke zamžourala ke stropu. A pak dolů na chuchvalce v hrnci.

„Proboha,“ šeptla a cítila, jak se jí znovu rozbušilo srdce.

„Co je?“ zeptal se Anders.

„Dojdi pro domovníka. Pak spolu zazvoňte u Camilly. Já zatím zavolám policii.“

Kapitola 2.

Pátek. Seznam dovolenkářů.

Hlavní sídlo osloského policejního ředitelství na Grønlandu se nacházelo na vyvýšenině táhnoucí se od Grønlandu směrem ke čtvrti Tøyen a byl odsud výhled na východní část vnitřního centra. Byla to budova ze skla a z oceli, dokončená v roce 1978. Nikam se nenakláněla, stála naprosto rovně a kancelář Telje Torp Aasen ARCHITEKTI za ni obdržela cenu. Pracovníkovi telekomunikací, který pokládal kabely ve dvou dlouhých kancelářských křídlech o sedmi a devíti podlažích, byl přiřčen invalidní důchod a od otce se mu dostalo spršky nadávek, když spadl z lešení a zlomil si páteř.

„Celých sedm generací jsme byli zedníci a balancovali jsme mezi nebem a zemí, dokud nás zemská přitažlivost nepřipoutala k zemi. Můj dědeček se pokusil tomu prokletí uniknout, ale ono ho pronásledovalo i přes Severní moře. Takže ten den, kdy ses narodil, jsem sám sobě slíbil, že tebe nesmí potkat takový osud. Myslel jsem si, že jsem to dokázal. Pracovník telekomunikací. Co má ksakru pracovník telekomunikací co dělat šest metrů nad zemí?“

A mědí právě v těch kabelech, které syn položil, proběhl ten den signál z operační centrály přes stropy vylité prefabrikovanou cementovou směsí nahoru do kanceláře Bjarneho Møllera, šéfa oddělení vražd, v šestém patře, kde právě Møller uvažoval o tom, jestli se těší na nastávající dovolenou s rodinou na chatě, kterou si pronajali v Osu nedaleko Bergenu, nebo jestli se toho děsí. Os v červenci znamenal s vysokou pravděpodobností naprosto příšerné počasí. Teď by Bjarne Møller rád vyměnil vlnu veder hlášenou v Oslu za trochu přeháněk. Jenže zabavit dva velmi energické chlapce ve slejváku za pomoci pouhého balíčku karet, v nichž chybí srdcový kluk, to bude asi oříšek.

Bjarne Møller poslouchal hlášení, přitom si protahoval dlouhé nohy a drbal se za uchem.

„Jak to zjistili?“ zeptal se.

„Prosakovalo to k sousedům,“ odpověděl hlas z operační centrály. „Domovník a soused tam zvonili, nikdo neotevřel, ale dveře nebyly zamčené, tak vešli dovnitř.“

„Fajn. Pošlu tam dva svoje lidi.“

Møller zavěsil, povzdechl si a projížděl prstem seznam lidí ve službě, ležící pod plastovou podložkou na psacím stole. Polovina oddělení je pryč. Tak je to v době dovolených každý rok. Aniž by to znamenalo, že by se obyvatelé Osla ocitali ve zvláštním nebezpečí, neboť místní zločinci patrně také dávali přednost troše volna v červenci, který představoval očividně mrtvou sezonu, co se týče trestných činů spadajících pod oddělení vražd.

Møllerův prst se zastavil u jména Beáty Lønnové. Vyťukal číslo oddělení kriminalisticko-technické expertizy v Kjølberské ulici. Nikdo to nebral. Počkal, dokud hovor nepřeskočil na ústřednu.

„Beáta Lønnová je v laboratoři,“ informoval ho vysoký hlas.

„Tady je Møller z oddělení vražd. Spojte mě s ní.“

Čekal. Karl Weber, nedávno penzionovaný šéf oddělení kriminalisticko-technické expertizy, přetáhl Beátu Lønnovou z oddělení loupežných přepadení na technické. Møller to považoval za další důkaz neodarwinistické teorie o tom, že jedinou hnací silou individua je snaha předat dál vlastní geny. A Weber se očividně domníval, že těch má Beáta Lønnová spoustu. Na první pohled působili Karl Weber a Beáta Lønnová dost rozdílně. Weber byl morous a cholerik, Lønnová byla tichá našedlá myška, která se od chvíle, co opustila policejní akademii, červenala, kdykoli na ni někdo promluvil. Ale policejní geny měli shodné. Jejich geny byly onoho zapáleného typu a způsobovaly, že pokud oba ucítili kořist, dokázali všechno a všechny vytěsnit a soustředit se výhradně na jedinou stopu, jedinou indicii, jedinou videonahrávku, jediný vágní popis, dokud to nakonec nezačalo dávat tak či onak smysl. Několik zlých jazyků tvrdilo, že Weber a Lønnová patří do laboratoře a ne mezi lidi, kde je pro kriminalisty nauka o člověku navzdory všemu důležitější než otisky bot a uvolněné vlákno z bundy.

Weber a Lønnová s nimi byli zajedno, co se laboratoře týkalo, ale nikoli v tom, co se týkalo otisků bot a uvolněných vláken.

„Lønnová.“

„Dobrý den, Beáto. Tady Bjarne Møller. Neruším?“

„To tedy ano. Co se děje?“

Møller jí to stručně vysvětlil a sdělil jí adresu.

„Pošlu tam taky dva svoje lidi,“ dodal.

„Koho?“

„Uvidím, koho najdu. Jsou dovolené, víte.“

Møller zavěsil a dál jel prstem po seznamu.

Zastavil se u Toma Waalera.

Kolonka pro datum dovolené byla prázdná. To Bjarneho Møllera nepřekvapovalo. Občas se zdálo, že si snad vrchní komisař Tom Waaler nikdy nebere dovolenou, ano, že možná dokonce ani nespí. Jako kriminalista představoval na oddělení vražd jeden ze dvou trumfů. Vždy na místě, vždy připraven a téměř vždy dobré výsledky. A na rozdíl od toho druhého kriminalistického esa byl Tom Waaler spolehlivý, měl naprosto bezchybnou pověst a všichni si ho vážili. Krátce řečeno: ideální podřízený. A vzhledem k jeho neoddiskutovatelným řídicím schopnostem karty také předpovídaly, že až nastane správný čas, převezme po Møllerovi vedení a stane se šéfem oddělení vražd.

Møllerův vyzváněcí tón pronikal příčkami.

„Waaler,“ pronesl znělý hlas.

„Møller. Máme…“

„Okamžik, Møllere. Jen ukončím druhý hovor.“

Bjarne Møller čekal a přitom bubnoval prsty do desky stolu. Tom Waaler by se mohl stát vůbec nejmladším šéfem oddělení vražd. Byl to snad právě jeho věk, co v Møllerovi občas vyvolávalo jistý neklid při pomyšlení na odpovědnost, která měla být právě Tomovi postoupena? Nebo to snad byly ty dvě střelecké epizody? Dvakrát sáhl vrchní komisař během zatýkání po zbrani a jako jeden z nejlepších střelců ve sboru se v obou případech trefil přesně. Jenže Møller věděl, že právě ony dvě epizody mohou nakonec paradoxně ovlivnit volbu nového šéfa odělení vražd v Tomův prospěch. Policejní inspekce neodhalila během šetření nic, co by mohlo naznačovat, že Tom Waaler nestřílel v sebeobraně, naopak došla k závěru, že v obou případech projevil Waaler v kritických situacích dobrý úsudek a ráznost.

„Omlouvám se, Møllere. Mobil. Co byste potřeboval?“

„Máme tu případ.“

„Konečně.“

Zbytek hovoru byl vyřízen v deseti vteřinách. Teď už zbýval jen poslední člověk.

Møller pomýšlel na strážmistra Halvorsena, jenže na seznamu stálo, že je na dovolené doma ve Steinkjeru.

Projížděl sloupec dál. Dovolená, dovolená, nemoc.

Šéf oddělení vražd ztěžka vzdychl, když se jeho prst zastavil u jména, o němž doufal, že se mu vyhne.

Harry Hole.

Osamělý vlk. Pijan. Enfant terrible jeho oddělení. Ale – kromě Toma Waalera – nejlepší kriminalista v šestce. Kdyby toho nebylo a také kdyby nebylo skutečnosti, že si Bjarne Møller v průběhu let vypěstoval perverzní zálibu v pokládání hlavy na špalek kvůli tomu problémovému policistovi se sklony k alkoholismu, byl by Harry Hole už dávno ze sboru pryč. Normálně by byl Harry Hole první, komu by volal a zadal mu tu práci, jenže situace nebyla normální.

Nebo přesněji řečeno: byla ještě nenormálnější než obvykle.

Vyhrotilo se to před čtyřmi týdny. Poté, co Hole loni v zimě znovu otevřel starý případ vraždy Ellen Gjeltenové, své nejbližší kolegyně, která byla ubita u řeky Aker, ztratil zájem o všechny ostatní případy. Problém byl v tom, že případ Ellen byl dávno objasněn. Jenže Harry stále více podléhal jisté mánii a Møller začal upřímně řečeno mít obavy o jeho duševní rovnováhu. Vyostřilo se to před měsícem, kdy se u něj Harry zjevil s konspiračními teoriemi, z nichž Møllerovi vstávaly vlasy na hlavě. Jenže když došlo na věc, neměl nic, co by mohlo dokázat jeho fantastické obžaloby vůči Tomovi Waalerovi nebo jim alespoň dodat na větší pravděpodobnosti.

A pak Harry prostě zmizel. Po několika dnech zavolal Møller do hostince U Schrøderů a dozvěděl se to, čeho se obával: že do toho Harry zase spadl. Møller uvedl u Harryho jména na seznamech, že má dovolenou, aby tak zakryl jeho absenci. Ještě jednou. Harry o sobě zpravidla dával po týdnu vědět. Teď uplynuly týdny čtyři. Dovolená skončila.

Møller se podíval na telefonní sluchátko, vstal a došel k oknu. Bylo půl šesté, a přesto byl park před policejním ředitelstvím téměř liduprázdný, jen sem tam vzdoroval vedru nějaký uctívač slunce, který zůstal ve městě. Na ulici Grønlandsleiret sedělo osaměle pod markýzami společně se svou zeleninou pár majitelů obchůdků. Dokonce i auta – navzdory nulovému provozu – jela pomaleji. Møller si uhladil vlasy vzad, zvyk, který ho provázel celý život, ale o němž jeho manželka tvrdila, že by se ho teď měl zbavit, jinak ho budou lidé podezřívat, že si dělá přehazovačku. Opravdu nemá jinou alternativu než Harryho? Møller sledoval nějakého muže vrávorajícího ulicí Grønlandsleiret. Tipoval, že to zkusí u Havrana. Tipoval, že ho vyhodí. Tipoval, že skončí u Boxera. Na stejném místě, kde byla učiněna jasná tečka za Elleniným případem. A možná i za policejní kariérou Harryho Holea. Møller byl pod tlakem, brzy se bude muset rozhodnout, co udělá s problémem Harry. Jenže to je záležitost budoucnosti, teď tu má tenhle případ.

Møller zvedl sluchátko a pomyslel si, že se chystá nasadit Harryho a Toma Waalera společně na jeden případ. Doba dovolených je pěkné svinstvo. Z budovy policejního ředitelství vylétl elektrický impulz a telefon začal vyzvánět kdesi, kde panoval chaos. V bytě v Sofiině ulici.

Kapitola 3.

Pátek. Probuzení.

Ještě jednou vykřikla a Harry Hole otevřel oči.

Slunce probleskovalo mezi líně povlávajícími závěsy a skřípot brzdící tramvaje na ulici Pilestredet pomalu dozníval. Harry se pokusil zorientovat se. Leží na podlaze ve vlastním obýváku. Oblečený, ne-li dokonce slušně oblečený. Ne-li živý, pak naživu.

Obličej mu jako vlhké šminky pokrýval pot a srdce mu poskakovalo lehce a hekticky jako pingpongový míček na cementové podlaze. S hlavou to bylo horší.

Harry na chviličku zaváhal, než se rozhodl dál dýchat. Strop a zdi kolem rotovaly, jenže v bytě nebyl jediný obrázek, jediný lustr, jehož by se mohl pohled zachytit. Koutkem oka zahlédl polici na knihy Ivar, opěradlo židle a zelený konferenční stolek z obchodu Elevator. V každém případě už tedy nemusí dál snít.

Zase ta stará známá noční můra. Jako přibitý, neschopný se pohnout se snažil bezmocně zavřít oči, aby se nemusel dívat na její ústa otevřená a zkroucená v němém výkřiku. Ty velké, prázdně zírající oči s němou obžalobou. Když byl malý, bývala to jeho mladší sestra Ses. Teď je to Ellen Gjeltenová. Dřív bývaly výkřiky němé, nyní znějí jako naříkající brzdy. Nevěděl, co je horší.

Harry ležel naprosto tiše a zíral mezi závěsy na sálající slunce visící nad ulicemi a blokovými domy čtvrti Bislett. Letní ticho narušovala pouze tramvaj. Harry nemrkal. Jen zíral, dokud se slunce nezměnilo ve žluté pulzující srdce na tenké mléčně modré membráně pumpující vedro. Když byl malý, říkávala mu matka, že dětem, které se dívají přímo do slunce, vypálí paprsky zrak a budou muset chodit po zbytek života každý den se sluncem v hlavě. Právě o to se snažil. Slunce v hlavě, které vypálí všechno ostatní. Jako třeba obrázek Elleniny roztříštěné lebky ve sněhu u řeky Aker a stín vznášející se nad celým případem. Tři roky se ten stín snažil polapit. Jenže ani to nedokázal. A právě když si myslel, že ho má, šlo všechno do hajzlu. Nedokázal nic.

Ráchel…

Harry opatrně zvedl hlavu a podíval se na černé, mrtvé oko telefonního záznamníku. Záznamník neprojevil známky života po celé ty týdny, které uplynuly od doby, kdy se vrátil domů ze schůzky s šéfem kriminálky a Møllerem u Boxera. Nejspíš i tohle slunce vypálilo.

Krucinál, tady je teda vedro!

Ráchel…

Už si vzpomíná. V jednom okamžiku se v tom snu obličej změnil a získal Rácheliny rysy. Ses, Ellen, matka, Ráchel. Ženské obličeje. Jako v jediném konstantně tepajícím, pulzujícím pohybu se všechno změnilo a splynulo v jedno.

Harry zasténal a nechal hlavu opět klesnout na parkety. Zahlédl nad sebou láhev balancující na okraji stolu. Jim Beam z Clermontu, Kentucky. Obsah byl pryč. Vypařil se, rozplynul se. Ráchel. Harry zavřel oči. Nic se nevrátilo.

Netušil, kolik je hodin, jen to, že už je hodně. Nebo málo. Že je to každopádně nesprávná doba k probuzení. Nebo lépe řečeno ke spánku. V tuhle denní dobu by měl člověk dělat něco jiného. Měl by pít.

Harry se vyhrabal do kleku.

V kalhotách mu něco vibrovalo. Tohle ho vzbudilo, teď to cítí. Zavřený noční motýl, který zoufale třepotá křídly. Sáhl do kapsy a vytáhl mobilní telefon.

Harry kráčel pomalými kroky směrem ke čtvrti St. Hanshaugen. Bolest hlavy mu tlačila na zadní stranu očních bulv. Adresa, kterou mu dal Møller, byla v docházkové vzdálenosti, Harry si cákl trochu vody do obličeje, v jedné z láhví ve skříňce pod dřezem našel hlt whisky a doufal, že procházka mu pročistí mozek. Minul Underwater. Od šestnácti do tří, od šestnácti do jedné v pondělí, v neděli zavřeno. Sem obvykle moc nechodil vzhledem k tomu, že hostinec U Schrøderů, kde byl štamgastem, ležel v paralelní ulici, jenže jako většina alkoholiků měl Harry v mozku místo, kam se automaticky ukládala otevírací doba náleven.

Zašklebil se na svůj odraz v ušmudlaných okenních tabulkách. Někdy příště.

Na rohu zabočil doprava do Ullevålské ulice. Nerad chodil Ullevålskou. Byla to ulice pro auta, ne pro lidi. To nejlepší, co dokázal o Ullevålské ulici říct, bylo to, že pravý chodník poskytuje ve dnech, jako je tento, trochu stínu.

Harry zastavil před blokovým domem s číslem, které mu bylo řečeno, a přejel ho pohledem.

V přízemí se nacházela prádelna s červenými pračkami. Na skle byla pověšena cedulka s informací o tom, že je otevřeno každý den od 8.00 do 21.00 a že nyní nabízejí dvacetiminutové sušení za sníženou cenu třiceti korun. Vedle otáčejícího se bubnu seděla tmavá žena v šálu a zírala do prázdna. S prádelnou sousedila výloha s náhrobky a ještě dále visel zelený neonový štít s nápisem KEBAB nad prostorem, který byl zároveň rychlým občerstvením a obchodem s potravinami. Harry klouzal pohledem po špinavé fasádě. Nátěr na starých oknech byl rozpraskaný, ale arkýřová okna ve střeše naznačovala, že nad čtyřmi běžnými podlažími se nacházejí nové podkrovní byty. A nad nově instalovanými zvonky vedle rezavých železných vrat byla namontována kamera. Peníze z bohatší západní části města pomalu, ale jistě plynou i do chudších východních čtvrtí. Zazvonil na nejhořejší zvonek, kde stálo „Camilla Loenová“.

„Ano?“ ozvalo se v reproduktoru.

Møller ho varoval, přesto sebou Harry trhl, když uslyšel Waalerův hlas.

Harry se pokusil odpovědět, ale nedokázal z hlasivek vyloudit zvuk. Odkašlal si a učinil nový pokus.

„Hole. Otevřete.“

Vrata zabzučela a Harry uchopil studenou, drsnou kliku z černého železa.

„Ahoj!“

Harry se otočil.

„Ahoj, Beáto.“

Beáta Lønnová byla trochu menší než průměrné postavy, měla krátké středně světlé vlasy, modré oči a nebyla ani ošklivá, ani hezká. Shrnuto: na Beátě Lønnové toho nebylo moc nápadného. S výjimkou oblečení: bílá kombinéza připomínající skafandr.

Harry jí přidržel vrata, aby mohla dovnitř procpat dva kovové kufry.

„Zrovna jsi přišla?“

Když ho míjela, snažil se nedýchat přímo na ni.

„Ne. Musela jsem ještě dojít do auta pro zbytek věcí. Už jsme tady půl hodiny. Někde ses praštil?“

Harry si přejel prstem po strupu na nose.

„Očividně.“

Následoval ji dalšími dveřmi vedoucími ke schodišti.

„Tak co tam nahoře máme?“

Beáta postavila kufry před zelené dveře výtahu a rychle na něj pohlédla.

„Myslela jsem si, že jednou z tvých zásad je nejdřív se podívat a až pak se ptát.“ Stiskla přivolávač.

Harry přikývl. Beáta Lønnová patřila k té části lidstva, která si pamatuje všechno. Dokázala oddrmolit detaily kriminálních případů, které on sám už dávno zapomněl a které se staly v době, kdy ještě chodila na policejní akademii. Navíc měla neobvykle dobře vyvinutý gyrus fusiformis – tu část mozku, co si pamatuje obličeje. Psychologové ji podrobili testování a byli z toho úplně paf. Ještě aby si nepamatovala to málo, co ji stihl naučit, když spolu loni pracovali na sérii loupežných přepadení.

„Při prvním příchodu na místo činu chci být co nejvíc otevřený vlastním dojmům, ano,“ odvětil Harry a trhl sebou, když se dal výtahový stroj náhle do pohybu. Začal po kapsách hledat cigarety.

„Jenže si nemyslím, že bych právě tenhle případ dostal na starost.“

„Proč ne?“

Harry neodpověděl. Vytáhl z levé kapsy kalhot pomačkanou krabičku cigaret značky Camel a vyklepl z ní zlomenou cigaretu.

„Ano, už si vzpomínám,“ usmála se Beáta. „Říkal jsi na jaře, že pojedete na dovolenou. Do Normandie, viď? Ty šťastlivče…“

Harry si vsunul cigaretu mezi rty. Chutnala hnusně. A jeho bolestem hlavy nejspíš taky nijak neprospěje. Pomohla by jediná věc. Zamžoural na hodinky. Pondělí. Od šestnácti do jedné.

„Z Normandie sešlo,“ odtušil.

„Cože?“

„Ne, kvůli tomu to není. Je to kvůli tomu, že ten případ má na starosti tamten nahoře.“

Harry silně potáhl z cigarety a pokývl vzhůru.

Beáta se na něj dlouze zadívala. „Dej si pozor, aby se z toho nestala posedlost, Harry. Nech to plavat.“

„Nech to plavat?“

Harry vyfoukl kouř.

„Ubližuje lidem, Beáto. Ty bys to přece měla vědět.“

Beáta vmžiku zrudla.

„Tom a já jsme prožili krátký románek, to je všechno, Harry.“

„Nebylo to v té době, kdy jsi chodila s modřinami na krku?“

„Harry! Tom mě nikdy…“

Beáta náhle zmlkla, když si uvědomila, že zvýšila hlas. Ozvěna rozhovoru se rozléhala chodbou, ale přehlušil ji výtah, který před nimi zastavil s tlumeným zaduněním.

„Nemáš ho rád. Takže si něco namlouváš. Tom má jisté kladné stránky, které neznáš.“

„Hm.“

Harry típl cigaretu o zeď, Beáta zatím otevřela dveře výtahu a nastoupila.

„Ty se mnou nepojedeš nahoru?“ zeptala se a hleděla na Harryho, který stál před výtahem s pohledem strnule upřeným na cosi. Výtah. Má za dveřmi zatahovací mříž. Jednoduchá černá železná mříž, kterou člověk odsune a pak ji za sebou zasune, aby se výtah rozjel. A zase ten křik. Němý. Cítil, jak mu po celém těle vyráží pot. Hlt whisky nestačil. Ani náhodou.

„Děje se něco?“ zeptala se Beáta.

„Kdepak,“ zachraptěl Harry. „Jen nemám rád tyhle staré výtahy. Půjdu po schodech.“

Kapitola 4.

Pátek. Statistika.

Blokový dům měl opravdu podkrovní byty, dva. Dveře jednoho z nich byly otevřené, ale přelepené oranžovou policejní plastovou páskou napnutou mezi zárubněmi. Harry pod ni sklonil svých sto devadesát pět centimetrů, a když se na druhé straně vztyčil, musel rychle popojít, aby neztratil rovnováhu. Ocitl se uprostřed obývacího pokoje s dubovými parketami, se zkoseným stropem a střešními okny. Bylo tady vedro jako v sauně. Byt byl mrňavý a minimalisticky zařízený, přesně jako jeho vlastní byt, jenže tady podobnost také končila. V tomhle bytě stála nejnovější pohovka z designového obchodu s nábytkem Hilmers Hus, konferenční stolek R. O. O. M. a malý patnáctipalcový televizor Philips v ledově modrém průhledném plastu, ladící se stereosoupravou. Harry viděl otevřenými dveřmi do kuchyně a ložnice. To bylo vše. A panovalo tady zvláštní ticho. U dveří do kuchyně stál uniformovaný policista se založenýma rukama, pohupoval se na podpatcích, potil se a s povytaženým obočím pozoroval Harryho. Když Harry sáhl po služebním průkazu, zavrtěl s úšklebkem hlavou.

Všichni na mě hledí jako na zvíře v kleci, pomyslel si Harry. Přejel si rukou přes obličej.

„Kde je výjezdová skupina?“

„V koupelně,“ odpověděl policista a pokývl směrem k ložnici. „Lønnová a Weber.“

„Weber? Začali snad teď povolávat i důchodce?“

Policista pokrčil rameny. „Jsou dovolené.“

Harry se rozhlédl kolem sebe.

„Dobrá, ale dejte uzavřít vstup do domu a vrata. Lidi se tu courají sem a tam.“

„Ale…“

„Koukněte se, je to součást místa činu, jasné?“

„Rozumím,“ začal policista skřípavě a Harry pochopil, že si dvěma větami zajistil ve sboru dalšího nepřítele. Jejich zástup byl dlouhý.

„Jenže já jsem dostal jasný rozkaz…,“ pokračoval policista.

„… hlídkovat tady,“ pronesl hlas z ložnice.

Ve dveřích se zjevil Tom Waaler.

Navzdory tmavému obleku neměl pod hustou tmavou kšticí ani kapičku potu. Byl to pěkný muž. Ne snad přímo přitažlivý, ale měl rovnoměrné, symetrické rysy. Nebyl tak vysoký jako Harry, ovšem mnozí by na dotaz ohledně jeho výšky překvapivě tvrdili, že je vysoký. Možná ten dojem vyvolávalo Waalerovo vzpřímené držení těla. Nebo nenucená sebedůvěra, díky níž pociťovala většina lidí vůči Waalerovi obdiv, ale také se nechávala nakazit pocitem bezpečí, uvolnila se a chovala se přirozeně. Dojem krásy pocházel možná také z fyzické kondice, žádný oblek nedokázal skrýt to, že Tom Waaler pětkrát týdně posiluje a trénuje karate.

„A bude tady hlídkovat dál,“ pokračoval Waaler. „Právě jsem poslal výtahem dolů jednoho chlapíka, který uzavře to, co je potřeba. Všechno je pod kontrolou, Hole.“

Poslední slova pronesl tak plochým tónem, že si člověk mohl vybrat, jestli to bude chápat jako konstatování, nebo jako otázku. Harry si odkašlal.

„Kde je?“

„Tady uvnitř.“

Waaler nasadil ustaraný výraz, když se Harrymu uhýbal, aby mohl projít kolem. „Praštil jste se někde, Hole?“

Ložnice byla zařízena jednoduše, vkusně a romanticky. Ustlaná postel pro jednoho, ale s místem pro dva stála těsně u nosného trámu, do něhož bylo vyřezáno něco jako trojúhelník a přes něj srdce. Možná značka nějakého milence, pomyslel si Harry. Na stěně nad postelí visely tři zarámované fotografie nahých mužů, z eroticko-společenského hlediska určitě na hranici mezi softpornem a skutečným uměním. Pokud mohl Harry vidět, žádné osobní fotografie ani předměty.

K ložnici přiléhala koupelna. Ta byla velká jen natolik, aby se do ní vešlo umyvadlo, záchod, sprcha bez závěsu a Camilla Loenová. Ležela na vykachlíčkované podlaze s obličejem natočeným ke dveřím, ale s pohledem obráceným vzhůru, směrem ke sprše, jako by čekala na víc vody.

Ležela nad odtokem a pod bílým promočeným županem, který měla rozevřený, byla nahá. Beáta stojící ve dveřích pořizovala snímky.

„Už někdo zjistil, jak dlouho je mrtvá?“

„Soudní patolog je na cestě,“ odpověděla Beáta. „Ale rigor mortis se zatím nerozvinul a není ani ještě úplně studená. Řekla bych maximálně několik hodin.“

„Netekla ze sprchy voda, když ji soused s domovníkem našli?“

„Ano, a?“

„Teplá voda mohla udržet tělesnou teplotu a zpomalit posmrtné tuhnutí.“

Harry se podíval na hodinky. Čtvrt na sedm.

„Myslím, že můžeme říct, že zemřela kolem páté.“

To pronesl Waalerův hlas.

„Proč?“ zeptal se Harry, aniž se otočil.

„Žádné stopy nenasvědčují tomu, že by s tělem bylo hýbáno, takže můžeme vycházet z toho, že byla zavražděna ve sprše. Jak vidíte, zakrývají tělo a župan odtok. Kvůli tomu tu vznikla potopa. Domovník, který sprchu vypnul, prohlásil, že byla puštěná naplno, a já jsem zkontroloval tlak vody. Na podkrovní byt je dost dobrý. V tak malé koupelně nemohlo trvat dlouho, než voda přetekla přes práh a dotekla do ložnice. A ne moc dlouho, než si našla cestičku k sousedům. Žena o patro níž vypověděla, že bylo přesně sedmnáct dvacet, když si všimla, že shora kape voda.“

„To je před pouhou hodinou,“ poznamenal Harry. „A vy jste tu už půl hodiny. Zdá se, že všichni reagovali nezvykle rychle.“

„Všichni asi ne,“ kontroval Waaler.

Harry neodpověděl.

„Mám na mysli soudního patologa,“ usmál se Waaler. „Už tady měl být.“

Beáta přestala fotografovat a vyměnila si s Harrym pohled.

Waaler se dotkl její paže.

„Zavolej mi, kdyby něco. Jdu si do trojky promluvit s domovníkem.“

„Dobře.“

Harry počkal, dokud Waaler neopustil místnost.

„Můžu…?“ zeptal se.

Beáta přikývla a ustoupila.

Podrážky Harryho bot mlaskaly po mokré podlaze. Pára se srazila na všech plochách v místnosti a stékala v čůrcích dolů. Zrcadlo vypadalo, jako by plakalo. Harry si přidřepl, ale musel se opřít o stěnu, aby neztratil rovnováhu. Nadechl se nosem, cítil však jen pach mýdla – žádné další pachy, o nichž věděl, že tu musí být přítomné. Dysosmie, dočetl se Harry v jedné knize, kterou mu půjčil Ståle Aune, psycholog spolupracující s oddělením vražd. Některé pachy jeho mozek prostě odmítá registrovat a v knize stálo, že tahle forma částečné ztráty čichu bývá často zaviněna emočním traumatem. O tom Harry nic nevěděl. Věděl jen, že necítí pach mrtvol.

Camilla Loenová byla mladá. Tak asi mezi sedmadvaceti a třiceti, odhadoval Harry. Pěkná. Podsaditá. Měla hladkou a opálenou pleť, ale s prosvítající bledostí, kterou mrtví získávají velmi rychle, tmavé vlasy, jež by byly jistě trochu světlejší, kdyby si je vysušila, a malý otvor v čele, který určitě nebude vidět, až pracovník pohřební služby udělá své. Jinak moc práce mít nebude, jen zamaskovat něco, co vypadá jako boule nad pravým očním důlkem.

Harry se soustředil na ten černý kruhový otvor v čele. Nebyl o moc větší než průměr propisovací tužky. Občas ho překvapilo, jak malý otvor může připravit člověka o život. Jenže někdy to bylo matoucí, protože kůže se následně opět smrštila. Harry počítal s tím, že v tomto případě byl projektil větší než otvor.

„Smůla že leží ve vodě,“ pronesla Beáta. „Jinak bychom na ní třeba našli vrahovy otisky prstů, vlákna nebo stopy DNA.“

„Hm. Čelo má každopádně nad vodou. A očividně na něj nedopadalo ani moc vody ze sprchy.“

„Cože?“

„Kolem otvoru, kterým prošla kulka dovnitř, je černá zaschlá krev. A na kůži jsou patrné stopy po střelném prachu. Možná nám tenhle malý otvor hned prozradí pár věcí. Lupu?“

Aniž zvedl oči od Camilly Loenové, natáhl Harry ruku, ucítil solidní tíhu německé optiky a začal zkoumat okolí vstřelu.

„Co vidíš?“

Beátin tichý hlas mu zazněl těsně u ucha. Vždy dychtivá naučit se něco dalšího. Harry věděl, že zanedlouho už ji nebude mít co naučit.

„Hustota šedých částic střelného prachu okolo vstřelu naznačuje, že byla střelena zblízka, ale ne z bezprostřední blízkosti. Odhaduju to na vzdálenost tak půl metru.“

„Vážně?“

„Asymetrie v hustotě částic střelného prachu naznačuje, že střelec stál výš než oběť a že mířil šikmo dolů.“

Harry opatrně otočil mrtvé ženě hlavu. Čelo ještě neměla úplně studené.

„Žádný otvor výstřelu,“ konstatoval. „To posiluje domněnku o šikmém vstřelu. Možná před vrahem klečela.“

„Dokážeš poznat, jakou použil vrah zbraň?“

Harry zavrtěl hlavou. „To musí určit patolog ve spolupráci s chlapy z balistiky. Ale já vidím, jak se hustota částic zmenšuje, a to naznačuje, že mohlo jít o zbraň s krátkou hlavní. Tedy o pistoli.“

Harry systematicky přejížděl pohledem po mrtvole, snažil se zapamatovat si všechno, ale cítil, že částečné alkoholové umrtvení odfiltrovává detaily, které by se mu mohly hodit. Ne, které by se jim mohly hodit. Tohle není jeho případ. Přesto když došel k rukám, všiml si, že něco chybí.

„Kačer Donald,“ zamumlal a sklonil se ještě víc nad zohavenou ruku.

Beáta na něj nechápavě pohlédla.

„Takhle je malují v komiksech,“ vysvětlil Harry. „Se čtyřmi prsty.“

„Já komiksy nečtu.“

Chyběl ukazováček. Zůstaly po něm jen černé chuchvalce sražené krve a lesklá vlákna šlach. Samotný řez byl rovný a pěkný. Harry opatrně přiložil špičku svého prstu k tomu, co bíle svítilo v růžovém mase. Lomová plocha kosti byla naprosto hladká a rovná.

„Štípačky,“ poznamenal. „Nebo hodně ostrý nůž. Prst se našel?“

„Ne.“

Harry pocítil náhlou nevolnost a zavřel oči. Několikrát se nadechl a vydechl. Pak oči opět otevřel. Pro to, že měla oběť odříznutý prst, mohla existovat řada vysvětlení. Nebyl důvod, proč začít uvažovat tím směrem, jakým se sám pouštěl.

„Možná vyděrač,“ navrhla Beáta. „Ti s oblibou používají štípačky.“

„Možná,“ zamumlal Harry, vstal a všiml si vlastních zřetelných šlápot na tom, o čem se domníval, že to jsou růžové dlaždičky. Beáta se sklonila a vyfotografovala zblízka obličej mrtvé.

„Hodně krvácela.“

„To proto, že měla ruku ve vodě,“ odpověděl Harry. „Voda brání krvi se srážet.“

„Že by všechna ta krev byla jen z odříznutého prstu?“

„Ano. A víš, co to naznačuje?“

„Ne, ale mám dojem, že mi to brzo dojde.“

„To znamená, že vrah Camille Loenové odřízl prst, ještě když jí bilo srdce. Tedy než ji zastřelil.“

Beáta se zašklebila.

„Skočím dolů promluvit si se sousedy,“ informoval ji Harry.

„Camilla už tam nahoře bydlela, když jsme se sem nastěhovali,“ vyprávěla Vibeke Knutsenová a pokukovala po svém partnerovi. „Moc jsme s ní do styku nepřišli.“

Seděli společně s Harrym v obývacím pokoji ve čtvrtém patře, přímo pod podkrovním bytem. Pokud by to člověk nevěděl, myslel by si, že tu bydlí Harry. Oba partneři seděli vzpřímeně na krajíčku pohovky, zatímco Harry se pohodlně rozvaloval v jednom z křesel.

Harrymu připadali jako nerovný pár. Oběma bylo přes třicet, ale Anders Nygård byl hubený a šlachovitý jako maratonský běžec. Bledě modrou košili měl čerstvě vyžehlenou a vlasy střižené nakrátko. Rty tenké a řeč těla roztěkanou. Jeho obličej byl upřímný a chlapecký, téměř nevinný, vyzařovala z něj však askeze a přísnost. Rusovlasá Vibeke Knutsenová měla hluboké dolíčky od smíchu a tělesnou kyprost, kterou ještě podtrhoval přiléhavý top s leopardím vzorem. A vypadala, jako by si už odžila pěkný kus života. Vrásky nad rty vypovídaly o mnoha cigaretách a vrásky smíchu kolem očí o spoustě zábavy.

„Co dělala?“ zeptal se Harry.

Vibeke pohlédla na svého partnera, a protože neodpověděl, ujala se opět slova sama.

„Pokud vím, pracovala v nějaké reklamní agentuře. Design nebo tak něco.“

„Nebo tak něco,“ zopakoval Harry a s vlažným zájmem si udělal poznámku do bloku před sebou.

Byl to trik, který používal při výslechu. Jestliže se na ně člověk nedívá, víc se uvolní. A jestliže se tváří, jako by ho to, co povídají, nudilo, snaží se automaticky říct něco, co by mohlo zaujmout jeho pozornost. Že se nestal novinářem. Měl dojem, že k novinářům, kteří pracují opilí, se přistupuje s větší tolerancí.

„Měla přítele?“

Vibeke zavrtěla hlavou.

„Milence?“

Vibeke se nervózně zasmála a znovu se podívala na svého partnera.

„Neposloucháme u dveří,“ prohlásil Anders Nygård. „Myslíte, že ji zabil milenec?“

„Nevím,“ odpověděl Harry.

„Chápu, že nevíte.“

Harry si všiml podráždění v jeho hlase.

„Jenže my, co tu bydlíme, bychom dost rádi věděli, jestli to je osobní záležitost, nebo jestli nám tu po okolí běhá šílený vrah.“

„Může vám tu po okolí běhat šílený vrah,“ odvětil Harry, odložil pero a vyčkával.

Viděl, jak sebou Vibeke Knutsenová na pohovce trhla, ale soustředil se na Anderse Nygårda.

Pokud mají lidé strach, rychleji je ovládne vztek. Základní poučka z prvního ročníku na policejní akademii míněná jako rada, jak zbytečně nevyprovokovat bojící se lidi. Harry zjistil, že mu větší užitek přináší opak. To, když je provokuje. Vzteklí lidé často říkají věci, které si ani nemyslí. Nebo lépe řečeno věci, které nemají v úmyslu ventilovat nahlas.

Anders Nygård se na něj bezvýrazně podíval.

„Ale pravděpodobnější je, že viníkem je její přítel,“ dodal Harry. „Milenec nebo někdo, s kým udržovala vztah, a koho odmítla.“

„Proč?“ Anders Nygård objal Vibeke kolem ramen.

Vypadalo to komicky, protože jeho ruka byla tak krátká a její ramena tak široká.

Harry se v křesle protáhl.

„Statistika. Můžu si zapálit?“

„U nás se nekouří,“ odvětil Anders Nygård s pousmáním.

Harry si všiml, že Vibeke sklopila zrak, když vracel krabičku zpátky do kapsy kalhot.

„Co myslíte tou statistikou?“ zeptal se muž. „Co vás vede k názoru, že ji můžete aplikovat na takový individuální případ, jako je tenhle?“

„No… Než odpovím na vaše otázky – máte trochu povědomí o statistice, pane Nygårde? Normální rozdělení, signifikance, směrodatná odchylka?“

„Ne, ale…“

„Fajn,“ přerušil ho Harry. „Protože v tomhle případě to není potřeba. Sto let kriminalistické statistiky z celého světa nám totiž říká jedinou základní věc. Že to udělal její milenec. Nebo jestli žádného neměla, pak někdo, kdo se za něj považoval. To je odpověď na vaši první otázku. I na tu druhou.“

Anders Nygård popotáhl a pustil Vibeke.

„Ale to je naprosto amatérské, vždyť o Camille Loenové nic nevíte.“

„Správně,“ podotkl Harry.

„Tak proč to tedy říkáte?“

„Protože jste se ptal. A jestli jste skončil s dotazy, možná bych já mohl pokračovat se svými?“

Anders Nygård se zatvářil, jako by chtěl ještě něco dodat, ale rozmyslel si to a vztekle zíral do stolu. Harry se mohl mýlit, ale zdálo se mu, že mezi dolíčky ve tvářích Vibeke zahlédl nepatrný úsměv.

„Myslíte si, že Camilla Loenová brala drogy?“ zeptal se Harry.

Anders Nygård trhl hlavou. „Proč bychom si to měli myslet?“

Harry zavřel oči a čekal.

„Ne,“ odpověděla Vibeke. Hlas měla tichý a měkký. „Myslíme, že ne.“

Harry otevřel oči a vděčně se na ni usmál. Anders Nygård se na ni podíval s mírným údivem.

„Dveře nebyly zamčené, je to tak?“

Anders Nygård přikývl.

„Nepřipadalo vám to zvláštní?“ pokračoval Harry.

„Ani ne. Byla přece doma.“

„Hm… Vy máte na dveřích obyčejný zámek a já jsem si všiml, že jste…“

Pokývl směrem k Vibeke.

„… zamkla, když jsem vešel.“

„Je trochu ustrašená,“ vysvětlil Anders Nygård a poplácal svoji partnerku po koleni.

„Oslo už není takové jako dřív,“ dodala Vibeke.

Její pohled se krátce střetl s Harryho pohledem.

„To máte pravdu,“ přitakal Harry. „A zdá se, že si to myslela i Camilla Loenová. Její byt měl dvojitý bezpečnostní zámek a zevnitř řetízek. Nepřipadala mi jako žena, která by se šla sprchovat a nechala odemčené dveře.“

Anders Nygård pokrčil rameny. „Třeba si dotyčný otevřel zámek paklíčem, když byla ve sprše.“

Harry zavrtěl hlavou. „Paklíčem se otevírají bezpečnostní zámky jenom ve filmech.“

„Možná už s ní někdo v bytě byl?“ navrhla Vibeke.

„A kdo?“

Harry tiše čekal. Když pochopil, že ticho nikdo neprolomí, vstal.

„Někdo od nás vás pozve k výslechu. Zatím děkuju.“

V chodbě se otočil.

„Mimochodem, kdo z vás zavolal policii?“

„Já,“ odpověděla Vibeke. „Zavolala jsem tam a Anders šel zatím pro domovníka.“

„Ještě než jste ji našli? Jak jste věděla…“

„Ve vodě, co k nám kapala, byla krev.“

„Aha? Jak jste to poznala?“

Anders Nygård přehnaně rezignovaně vzdychl a položil Vibeke ruku na zátylek: „Byla červená, viď?“

„No,“ namítl Harry. „Červené jsou i jiné věci.“

„Správně,“ podotkla Vibeke. „Nebylo to kvůli barvě.“

Anders Nygård se na ni překvapeně podíval. Usmívala se, ale Harry si všiml, že se vymanila zpod ruky svého partnera.

„Žila jsem s jedním kuchařem a provozovali jsme spolu malou hospůdku. Naučila jsem se o jídle pár věcí. Mimo jiné to, že krev obsahuje proteiny a že pokud ji nalijete do hrnce s vodou, která má vyšší teplotu než šedesát pět stupňů, srazí se a vytvoří chuchvalce. Přesně tak, jako když v horké vodě praskne vejce. Když Anders ty chuchvalce z vody olízl a řekl, že chutnají jako vejce, pochopila jsem, že to je krev. A že se stalo něco vážného.“

Anders Nygård pootevřel ústa. Pod opálením najednou i on zbledl.

„Dobrou chuť,“ zamumlal Harry a šel.

Kapitola 5.

Pátek. Underwater.

Harry nesnášel tematické hospody. Irské hospody, hospody s obsluhou nahoře bez, sport bary nebo – a ty byly nejhorší – hospody, kde byly notorickými štamgasty známé osobnosti a kde na stěnách visely jejich fotografie. Tématem hospody Underwater byla nejasná námořní směsice potápění a plachtařské romantiky. Jenže poté, co se Harry podíval na dno čtvrtému půllitru, přestalo ho zajímat akvárium s bublající zelenou vodou, potápěčské helmy i rustikální interiér vyvedený ve vrzavém dřevě. Mohlo to být horší. Když tu byl naposledy, začali lidé najednou vyskakovat a zpívat operní árie a on měl na okamžik pocit, že muzikál konečně dostihl realitu. Rozhlédl se kolem sebe a s uspokojením konstatoval, že nikdo ze čtyř hostů v lokále nevypadá, že by měl v úmyslu v brzké době propuknout ve zpěv.

„Dovolenková atmosféra?“ zeptal se dívky za pultem, když před něj postavila nové pivo.

„Je sedm hodin.“ Vrátila mu zpátky na stovku místo na dvoustovku.

Kdyby mohl, šel by ke Schrøderům. Jenže měl vágní dojem, že tam je nežádoucí, a neměl nervy to zjišťovat. Ne dnes. Vzpomínal si na útržky úterní příhody. Nebo to bylo ve středu? Někdo se začal rýpat v tom, jak byl tehdy v televizi a mluvilo se o něm jako o norském policejním hrdinovi, protože zastřelil v Sydney jednoho vraha. Nějaký maník to komentoval, měl k tomu pitomé poznámky. Některé z nich byly bohužel dost trefné. Došlo na pěstní souboj? To se nedalo vyloučit, ačkoli zranění na kloubech a na nose, s nimiž se probudil, mohla být způsobena také tím, že zakopl na dlažbě v Dovreské ulici.

Začal mu zvonit mobil. Harry se podíval na číslo a konstatoval, že ani tentokrát to není Ráchel.

„Zdravíčko, šéfe.“

„Harry? Kde jste?“ Hlas Bjarneho Møllera zněl ustaraně.

„Pod vodou. Co se děje?“

„Pod vodou?“

„Voda. Brakická voda. Bublinková voda. Zdáte se mi – jak se to říká – rozrušený.“

„Jste opilý?“

„Ne dost opilý.“

„Cože?“

„Nic. Dochází mi baterie, šéfe.“

„Jeden z policistů, kteří byli na místě činu, vyhrožoval tím, že na vás napíše hlášení. Tvrdí, že když jste tam přišel, byl jste očividně opilý.“

„Proč ‚vyhrožoval‘, a ne ‚vyhrožuje‘?“

„Vymluvil jsem mu to. Byl jste opilý, Harry?“

„Samozřejmě že ne, šéfe.“

„Jste si úplně jistý, že teď mluvíte pravdu, Harry?“

„Jste si úplně jistý, že to chcete vědět?“

Harry slyšel, jak Møller na druhém konci zasténal.

„Takhle to nemůže pokračovat, Harry. Budu nucen to zarazit.“

„O. K. Začněte tím, že mě odvoláte z toho případu.“

„Cože?“

„Slyšel jste dobře. Nechci pracovat s tou sviní. Nasaďte na ten případ někoho jiného.“

„Nemáme dost lidí na to…“

„Tak mě radši vykopněte. Je mi to fuk.“

Harry si strčil telefon do náprsní kapsy. Slyšel, jak mu Møllerův hlas slabě vibruje na prsní bradavce. Vlastně to bylo celkem příjemné. Harry dopil zbytek piva, vstal a vypotácel se do horkého letního večera. Třetí taxík, na který zamával v Ullevålské ulici, zastavil a vzal ho.

„Holmenkollenská ulice,“ pronesl a položil si zpocený zátylek na chladivou kůži zadního sedadla. Během jízdy zíral z okénka na vlaštovky protínající bledě modré nebe v honu za potravou. Teď začíná vylétat hmyz. Teď je čas vlaštovek, jejich šance na přežití. Od teď do západu slunce.

Taxík zastavil na cestě pod velkou tmavou vilou postavenou z kulatin.

„Pojedeme tam nahoru?“ zeptal se řidič.

„Ne, jen tady trochu postojíme,“ odpověděl Harry.

Zíral na dům. Zdálo se mu, že v okně zahlédl Ráchel. Oleg půjde nejspíš brzy spát. Zrovna teď určitě otravuje, jestli by mohl zůstat vzhůru déle, když je…

„Dneska je pátek, že jo?“

Taxikář pomalu přikývl a opatrně se přitom díval do zrcátka.

Dny. Týdny. Panebože, jak rychle tihle kluci rostou.

Harry si promnul obličej, snažil se vmasírovat si do podzimně bledé posmrtné masky, kterou nosil, trochu života.

V zimě to nevypadalo tak špatně.

Harry vyřešil několik velkých případů, měl svědka v Ellenině případu, abstinoval a on a Ráchel přestali být jen čerstvě zamilovaným párem, ale začali spolu podnikat to, co rodina běžně dělává. A jemu se to líbilo. Líbily se mu výlety do přírody. Dětské oslavy. S Harrym jako hlavním grilovačem. Líbilo se mu zvát k nedělnímu obědu otce a Ses a vidět svou sestru s Downovým syndromem a devítiletého Olega, jak si spolu hrají. A to nejlepší: stále byli zamilovaní. Ráchel dokonce začala polehoučku naznačovat, že by se Harry možná mohl přestěhovat k ní. Argumentovala tím, že dům je pro ni a Olega moc velký. A Harry se příliš nesnažil hledat protiargumenty.

„Uvidíme, až dořeším ten Ellenin případ.“

Cesta do Normandie, kterou si objednali, tři týdny na starém panském sídle a týden na říční lodi, měla být jakousi zkouškou toho, zda jsou na to zralí.

Pak se ale věci začaly kazit.

Celou zimu pracoval na Ellenině případu. Bylo to intenzivní. Příliš intenzivní. Jenže Harry neznal jiný způsob práce. A Ellen Gjeltenová nebyla jen jeho kolegyně, nýbrž jeho nejbližší kamarádka a spřízněná duše. Uplynuly tři roky od doby, kdy společně honili pašeráka zbraní s krycím jménem Princ a kdy z ní baseballová pálka vytloukla život. Stopy na místě činu u řeky Aker vedly ke Sverremu Olsenovi, staré známé firmě z neonacistického prostředí. Bohužel nikdy nezískali možnost poslechnout si jeho vysvětlení, jelikož dostal kulku do hlavy, neboť údajně vystřelil během zatýkání na Toma Waalera. Harry byl přesvědčen o tom, že mužem stojícím za Elleninou vraždou je ve skutečnosti Princ, a přemluvil Møllera, aby ho nechal rozjet vlastní pátrání. Bylo velice osobní a odporovalo veškerým zásadám, podle nichž na oddělení vražd pracovali, jenže Møller mu to chvilku trpěl jako určitý bonus za výsledky, jichž Harry dosáhl v jiných případech. A letos v zimě konečně došlo k obratu. Jeden svědek viděl Sverreho Olsena, jak sedí v červeném autě ve čtvrti Grünerløkka společně s jinou osobou jen pár metrů od místa činu ten večer, kdy došlo k vraždě. Oním svědkem byl již trestaný Roy Kvinsvik, někdejší neonacista, který právě čerstvě konvertoval k letničnímu hnutí a stal se členem náboženské společnosti Filadelfia. Kvinsvik se nedal nazvat právě ideálním svědkem, ale dlouze a důkladně si prohlížel fotografii, kterou mu Harry ukázal, a prohlásil ano, tohle je osoba, kterou viděl v autě společně se Sverrem. Mužem na fotografii byl Tom Waaler.

Ačkoli Harry Waalera dlouho podezříval, zapůsobilo na něj potvrzení jako šok. V neposlední řadě proto, že to nutně znamenalo, že ve sboru musí být víc špionů. Bez nich by Princ nemohl operovat na tak široké bázi. A to opět znamenalo, že Harry nemůže nikomu věřit. Takže o tom, co mu Roy Kvinsvik pověděl, mlčel, protože věděl, že má jenom jeden pokus, že veškerou prohnilost musí vyrvat jediným trhnutím. A v tom případě si musí být naprosto jistý, že přitom vyrve i kořeny. Pokud ne, bude sám vyřízený.

Z toho důvodu se Harry ve vší tajnosti pustil do práce a začal budovat neprůstřelnou obžalobu. Jenže se ukázalo, že to bude těžší, než si myslel. Vzhledem k tomu, že nevěděl, s kým může bez rizika mluvit, pátral v archivech vždycky až poté, co už všichni odešli domů, tajně hledal na intranetu a tiskl si e-maily a seznamy příchozích a odchozích hovorů lidí, o nichž věděl, že se s nimi Waaler stýká. Odpoledne trávil tím, že sedával v autě v blízkosti náměstí Youngstorget a sledoval Pizzu u Herberta. Podle jeho teorie se pašování zbraní realizuje prostřednictvím neonacistických kruhů, které se tam pravidelně pohybují. Protože to nikam nevedlo, začal sledovat Waalera a některé jeho kolegy. Soustředil se na ty, o nichž věděl, že tráví hodně času se zbraní na tréninkové střelnici na Økernu. Sledoval je z bezpečné vzdálenosti. Sedával před jejich domovy a klepal se zimou v autě, zatímco oni uvnitř spali. Přicházel domů k Ráchel za svítání, vyčerpaný, několik hodin se prospal a znovu šel do práce. Po nějaké době ho Ráchel požádala, aby ve dnech, kdy bude mít dvojí směnu, spal u sebe doma. Neprozradil jí, že noční práce je mimo záznam, mimo pracovní dobu, mimo jeho nadřízené, mimo prakticky vše.

Pak začal experimentovat.

Nejdřív zaskočil do Pizzy u Herberta na jeden večer. Pak na další. Mluvil s místními mladíky. Zaplatil jim pivo. Samozřejmě věděli, kdo Harry je, ale pivo zadarmo bylo pivo zadarmo a oni pili, usmívali se a drželi jazyk za zuby. Postupně Harry pochopil, že nic nevědí. Přesto tam dál chodil. Nevěděl tak docela proč. Možná proto, že mu to dodávalo pocit, že je poblíž něčeho, poblíž dračí sluje, že stačí být trpělivý a počkat, až drak vyleze. Jenže ani Waaler, ani žádný z jeho kolegů se tam neobjevili. Tak se vrátil ke sledování blokového domu, v němž Waaler bydlel. Jedné noci, kdy bylo minus dvacet a ulice byly liduprázdné, prošel kolem jeho auta mladík v krátké slabé bundě oním houpavým krokem, který je tak typický pro feťáky. Před vraty do Waalerova blokového domu se zastavil, rozhlédl se napravo i nalevo a pak se pustil páčidlem do zámku. Harry tam seděl a přihlížel, dobře věděl, že kdyby zasáhl, riskoval by odhalení. Mladík byl patrně příliš zfetovaný, než aby dokázal páčidlo pořádně nasadit, a jak za ně zabral, uvolnila se ze dveří s hlasitým zapraskáním obrovská tříska, mladík padl na záda a skončil v závěji pokrývající trávníček vedle vrat. A tam zůstal ležet. V několika oknech se rozsvítilo. Záclona u Waalera se pohnula. Harry čekal. Nic se nedělo. Minus dvacet. U Waalera nadále světlo. Mladík se nepohnul. S odstupem času se Harry několikrát sám sebe ptal, co měl ksakru udělat. Baterii v mobilu měl kvůli mrazu vybitou, takže nemohl ani zavolat záchranku. Čekal. Minuty ubíhaly. Zasranej feťák. Minus dvacet jedna. Idiotskej feťák. Samozřejmě odsud mohl odjet, dojet na lékařskou pohotovost a oznámit to tam. Otevřela se vrata. Byl to Waaler. V županu, papučích, čepici a rukavicích vypadal komicky. Měl s sebou dvě vlněné deky. Harry nedůvěřivě přihlížel, jak Waaler kontroluje feťákovi pulz a zorničky a potom ho balí do dek. Pak tam Waaler stál, třel si ruce a mžoural směrem k Harryho autu. O několik minut později zastavila před vraty sanitka.

Té noci došel Harry domů, usadil se do ušáku, kouřil, poslouchal Raga Rockers a Duka Ellingtona a pak šel do práce, aniž se za celých osmačtyřicet hodin vysvlékl ze šatů.

Ráchel a Harry se poprvé pohádali jednoho dubnového večera.

On na poslední chvíli odřekl výlet do hor a ona ho upozornila na to, že je to v krátké době už potřetí, co zrušil dohodnutou věc. Dohodnutou věc s Olegem, upřesnila. On ji obvinil z toho, že si bere Olega jako zástěrku a že po něm vlastně požaduje, aby dával přednost jejím potřebám před hledáním toho, kdo připravil o život Ellen. Ona nazvala Ellen duchem a prohlásila, že se naprosto uzavřel kvůli mrtvé osobě. Že to není normální, že se tou tragédií ukájí, že to je nekrofilie, že ho nežene Ellen, nýbrž jeho vlastní touha po pomstě.

„Někdo tě zranil,“ tvrdila, „a teď musí jít všechny ohledy stranou, abys dosáhl své pomsty.“

Když Harry vystřelil ze dveří, zahlédl za příčkami zábradlí Olegovo pyžamo a ustrašené oči.

Poté přestal dělat všechno, co nesouviselo s hledáním viníků. Pročítal e-maily ve světle nízko skloněných lampiček, zíral do černých oken vil a činžovních domů a čekal na osoby, které nikdy nevyšly ven. A spával vždy jen pár kradmých hodin ve svém bytě v Sofiině ulici.

Dny se postupně stávaly světlejšími a prodlužovaly se, jenže nic nenašel.

A jedné noci se náhle znovu vynořila noční můra z dětství. Ses. Její chycené vlasy. Šok v její tváři. Jeho vlastní ochromení. Další noc se ta můra vrátila. A noc nato znovu.

Øystein Eikeland, kamarád z dětství, který, když právě netaxikařil, chlastal v baru U Malika, prohlásil, že Harry vypadá hrozně utahaně, a nabídl mu levný speed. Harry s díky odmítl a pokračoval v honu, vzteklý a vyčerpaný.

Bylo jen otázkou času, než to půjde do háje.

Lavinu spustila naprosto prozaická věc – nezaplacený účet. Byl konec května a Harry už několik dní nemluvil s Ráchel, když ho spícího v kancelářské židli probudilo zvonění telefonu. Ráchel mu oznámila, že cestovní kancelář urguje zaplacení panského sídla v Normandii. Mají na to ještě týden, pak cestovka pronajme objekt někomu jinému.

„Deadline je v pátek,“ zněla Ráchelina poslední slova, než zavěsila.

Harry došel na záchod, stříkl si do obličeje studenou vodu a podíval se na sebe do zrcadla. Pod mokrým světlým ježkem uviděl pár krvavých očí s tmavými váčky a vyčerpané propadlé tváře. Pokusil se o úsměv. V úšklebku se objevily žluté zuby. Sám sebe nepoznával. A pochopil, že Ráchel má pravdu, že tohle je deadline. Pro něj a Ráchel. Pro něj a Ellen. Pro něj a Toma Waalera.

Téhož dne došel za svým nejbližším nadřízeným, Bjarnem Møllerem, který byl na policejním ředitelství jediným člověkem, jemuž stoprocentně věřil. Møller střídavě pokyvoval a vrtěl hlavou, když mu Harry vyprávěl, co žádá, a odpověděl mu, že tohle naštěstí není v jeho kompetenci, že to Harry musí probrat přímo se šéfem kriminálky. A že by si měl všechno v každém případě dvakrát rozmyslet, než za ním půjde. Harry se vydal z Møllerovy čtvercové kanceláře rovnou do oválné pracovny šéfa kriminálky, zaklepal, vešel a předložil mu to, co měl. Svědek, který viděl Toma Waalera společně se Sverrem Olsenem. A skutečnost, že právě Tom Waaler zastřelil Olsena při zatýkání. A bylo to. Bylo to všechno, co měl po pěti měsících dřiny, pěti měsících sledování, pěti měsících na hranici šílenství.

Šéf kriminálky se Harryho zeptal, jaký motiv podle něj mohl Tom Waaler mít pro případnou vraždu Ellen Gjeltenové.

Harry odpověděl, že Ellen zjistila závažné informace. Téhož večera, kdy byla zavražděna, zanechala Harrymu na záznamníku vzkaz, že ví, kdo je Princ, hlavní osoba stojící za ilegálním dovozem zbraní, která způsobila, že osloské kriminální živly jsou najednou po zuby ozbrojené profesionálními ručními zbraněmi.

„Volal jsem jí zpátky, jenže už bylo bohužel pozdě,“ dodal Harry a pokoušel se šéfovi kriminálky vyčíst něco z obličeje.

„A Sverre Olsen?“ zeptal se šéf kriminálky.

„Když jsme přišli Olsenovi na stopu, Princ ho zabil, aby nám Olsen nemohl prozradit, kdo stojí za Elleninou vraždou.“

„A vy tvrdíte, že tenhle ‚Princ‘ je…“

Harry zopakoval jméno Toma Waalera. Šéf kriminálky mlčky pokývl a konstatoval:

„Tedy jeden z nás. Jeden z našich nejváženějších vrchních komisařů.“

Následujících deset vteřin měl Harry pocit, že sedí ve vakuu: bez vzduchu, bez zvuku. Věděl, že jeho kariéra u policie může tímhle skončit.

„Dobře, Hole. Než rozhodnu, co uděláme dál, chci se setkat s tím vaším svědkem.“

Šéf kriminálky vstal.

„A předpokládám, že je vám jasné, že tohle musí prozatím zůstat jen mezi námi dvěma.“

„Jak dlouho tu budeme stát?“

Harry sebou při zvuku taxikářova hlasu trhl. Málem usnul.

„Jeďte zpátky,“ vyzval ho a vrhl směrem k vile poslední pohled.

Cestou po Kostelní zazvonil Harrymu mobil. Volala Beáta.

„Myslíme, že jsme našli vražednou zbraň. A měl jsi pravdu. Je to pistole.“

„V tom případě gratuluju nám oběma.“

„No, nebylo tak těžké ji najít. Ležela v odpadkovém koši pod dřezem.“

„Značka a číslo?“

„Glock 23. Číslo je vypilované.“

„Známky po vypilování?“

„Pokud tě zajímá, jestli jsou stejné, jaké nacházíme na většině zbraní momentálně zabavených v Oslu, pak zní odpověď ano.“

„Chápu.“ Harry si přehodil mobil do levé ruky. „Co nechápu, je to, proč mi to všechno voláš. Není to můj případ.“

„Tím bych si nebyla tak jistá, Harry. Møller tvrdil…“

„Ať jdou Møller a celá zasraná osloská policie do hajzlu!“

Harry se sám lekl svého pronikavého hlasu. Zahlédl, jak zpětné zrcátko vyplnilo taxikářovo obočí tvořící písmeno „V“.

„Promiň, Beáto. Já… Jsi tam ještě?“

„Jo.“

„Jsem teď zrovna trochu mimo.“

„Tohle počká.“

„Co jako?“

„Nespěchá to.“

„Sem s tím.“

Beáta vzdychla.

„Všiml sis té boule, co měla Camilla Loenová přímo nad očním víčkem?“

„No jasně.“

„Myslela jsem si, že ji vrah třeba praštil nebo že si to způsobila sama při pádu. Jenže se ukázalo, že to žádná boule není.“

„Vážně?“

„Soudní patolog tu bulku smáčkl. Byla úplně tvrdá. Tak sáhl prstem pod víčko. A víš, co našel úplně nahoře na její oční bulvě?“

„No to nevím…“

„Malý načervenalý drahokam vybroušený do tvaru hvězdy. Myslíme si, že je to diamant. Co na to říkáš?“

Harry se nadechl a podíval se na hodinky. V Sofii zavírají až za tři hodiny.

„Že to není můj případ,“ odpověděl a zavěsil.

Kapitola 6.

Pátek. Voda.

Je sucho, ale já jsem viděl toho policajta, jak vychází zpod vody. Voda pro žíznivé. Dešťová voda, říční voda, plodová voda.

On mě neviděl. Potácel se směrem k Ullevålské ulici, kde se pokoušel chytit taxík. Nikdo mu nechtěl zastavit. Jako jedna ze zbloudilých duší, které putují podél řeky a převozník je nechce převézt. Vím, jaký je to pocit. Nechat se ponižovat od těch, které jsi předtím živil. Být odmítnut, když pro jednou ty potřebuješ pomoc. Zjistit, že na tebe plivou a že ty to nemáš komu oplatit. A pomalu pochopit, co musíš udělat. Paradoxní samozřejmě je, že taxikáři, který se nad tebou smiluje, podřízneš hrdlo.

Kapitola 7.

Úterý. Výpověď.

Harry došel do nejzazší části obchodu, otevřel prosklené dveře chladicího boxu s mlékem a naklonil se dovnitř. Vytáhl si zpocené tričko, zavřel oči a cítil chladivý vzduch na kůži.

Hlásili tropickou noc a hrstka zákazníků v obchodě nakupovala věci na grilování, pivo a minerálku.

Harry ji poznal podle barvy vlasů. Stála k němu zády u pultu s masem. Široký zadek jí perfektně vyplňoval džíny. Když se otočila, uviděl, že má na sobě top se zebřím vzorem, ale stejně přiléhavý, jako byl ten leopardí. Pak se však Vibeke Knutsenová rozhodla jinak, položila zabalené bifteky zpátky, dojela s vozíkem k chladicímu pultu a popadla dva balíčky filetů z tresky.

Harry si stáhl tričko a zavřel prosklené dveře. Nechce mléko. Ani maso nebo tresku. V podstatě toho potřebuje co nejmíň, jen něco k zakousnutí. Ne kvůli hladu, ale kvůli žaludku. Ten se mu totiž už včera večer obracel. A Harry ze zkušenosti věděl, že jestli do sebe teď nedostane pevnou stravu, nesnese ani kapku alkoholu. V jeho nákupním vozíku ležel bochníček chleba a igelitka z obchodu s alkoholem naproti přes ulici. Doplnil to polovinou kuřete a balením šesti piv a bezcílně se šoural kolem pultu s ovocem, až skončil ve frontě u pokladny přímo za Vibeke Knutsenovou. Ne promyšleně, ale možná ani ne tak úplně náhodou.

Vibeke Knutsenová se pootočila, aby se na něj podívala, a zároveň nakrčila nos, jako by tu něco páchlo, což Harry nemohl vyloučit. Požádala pokladní o krabičku Prince Mild.

„Myslel jsem si, že se u vás doma nekouří.“

Vibeke se překvapeně obrátila a podívala se na něj. A věnovala mu tři různé úsměvy. Nejprve rychlý, automatický. Pak úsměv, který naznačoval, že ho poznala. A nakonec, když zaplatila, úsměv zvědavý.

„A vy chystáte oslavu, jak vidím.“

Nacpala nákup do jedné igelitky.

„Tak nějak,“ zamumlal Harry a úsměv opětoval.

Vibeke naklonila hlavu ke straně. Zebří pruhy se pohnuly.

„Hodně hostů?“

„Pár. Všichni nezvaní.“

Pokladní podala Harrymu drobné, ale on pokývl k pokladničce Armády spásy.

„Snad je můžete poslat do háje, ne?“ Usmívala se teď i očima.

„No, zrovna tihle hosté se nedají tak snadno vyhodit.“

Jak zvedl igelitky, láhve jima beama rozjařeně zacinkaly o piva.

„Aha? Staří kamarádi z mokré čtvrti?“

Harry na ni pohlédl. Zdálo se, že ví, o čem mluví. Připadalo mu najednou ještě podivnější, že žije s chlapíkem, který působí tak asketicky. Nebo lépe řečeno: že takový asketický chlapík žije s ní.

„Nemám kamarády,“ odpověděl.

„Takže dámská návštěva… Možná dotěrnějšího druhu?“

Měl v úmyslu podržet jí dveře, ale ukázalo se, že se otevírají automaticky. A to už tady nakupoval snad tisíckrát. Venku na chodníku se zastavili a dívali se na sebe.

Harry nevěděl, co by měl říct. Možná právě proto pronesl:

„Tři dámy. Stává se, že odejdou, jestliže toho vypiju dost.“

„Cože?“

Zastínila si oči a pohlédla na něj.

„Nic. Omlouvám se. Jen nahlas přemýšlím. Teda nepřemýšlím…, ale zato to dělám nahlas. Tlachám, tak se tomu nejspíš říká. Já…“

Nevěděl, proč tam Vibeke pořád stojí.

„Lítali po schodech nahoru a dolů celý víkend,“ prohodila.

„Kdo?“

„Policie, kdo asi.“

Harry pomalu absorboval informaci o tom, že od doby, co stál v bytě Camilly Loenové, už uplynul víkend. Snažil se zahlédnout sám sebe ve výloze obchodu. Celý víkend? Jak teď vlastně vypadá?

„Nechcete nám nic prozradit,“ pokračovala Vibeke. „A v novinách píšou jenom to, že nemáte žádnou stopu. Je to pravda?“

„Není to můj případ,“ odpověděl Harry.

„Jasně.“ Vibeke Knutsenová přikývla. Pak se začala usmívat. „A víte co?“

„Ne.“

„Ještěže tak.“

Až po několika vteřinách Harrymu došlo, jak to myslela. Rozesmál se. Smál se, dokud jeho smích nepřešel v ošklivý kašel.

„Zvláštní, že jsem vás tu v obchodě ještě nikdy neviděl,“ poznamenal, když znovu chytil dech.

Vibeke pokrčila rameny. „Kdo ví, třeba se zas brzo uvidíme?“

Věnovala mu zářivý úsměv a odcházela. Igelitky a zadek se jí houpaly ze strany na stranu.

Ty a já – na tygří kůži.

Harry si to pomyslel tak intenzivně, až mu na chviličku zatrnulo, že to i vyslovil.

Před vraty v Sofiině ulici seděl na schodech muž s bundou přehozenou přes rameno a rukou přitisknutou na žaludku. Na košili měl na prsou a v podpaždí tmavé skvrny od potu. Když zahlédl Harryho, vstal.

Harry se nadechl a obrnil se. Byl to Bjarne Møller.

„Proboha, Harry.“

„Nápodobně, šéfe.“

„Víte, jak vypadáte?“

Harry vytáhl klíče. „Jako bych byl ve špatné kondici?“

„Dostal jste příkaz pomáhat o víkendu s tím případem vraždy a nikdo vás tam ani nezahlédl. A dneska jste vůbec nepřišel do práce.“

„Zaspal jsem, šéfe. A není to sakra ani tak daleko od pravdy, jak si myslíte.“

„Možná jste zaspával i všechny ty týdny předtím, kdy jsme vás neviděli?“

„No. Obloha se po prvním týdnu trochu protrhala. Tak jsem zavolal do práce. A tam mi řekli, že mě někdo napsal na seznam těch, co mají dovolenou. Napadlo mě, že jste to byl vy.“

Harry dusal ke schodišti s Møllerem cupitajícím v závěsu.

„Co mi zbylo,“ odvětil Møller, zasténal a přitiskl si ruku na žaludek. „Čtyři týdny, Harry!“

„No… Nanosekunda z pohledu vesmíru…“

„A ani slovo o tom, kde jste byl!“

Harry s námahou zasouval klíč do zámku. „Teď padne, šéfe.“

„Co jako?“

„To slovo o tom, kde jsem byl. Tady.“

Harry rozrazil dveře bytu a oba muže udeřil do nosu sladkokyselý zápach starých odpadků, piva a nedopalků.

„Cítil byste se líp, kdybyste to věděl?“

Harry vešel dovnitř a Møller ho váhavě následoval.

„Nemusíte se zouvat, šéfe,“ zavolal Harry z kuchyně.

Møller obrátil oči v sloup a snažil se cestou přes obývák nešlápnout na žádnou z prázdných láhví, popelníků s nedopalky a vinylových desek.

„Chlastal jste tu zavřený čtyři týdny, Harry?“

„S přestávkami, šéfe. Dlouhými přestávkami. Mám přece dovolenou, ne? Minulý týden jsem neměl skoro ani kapku.“

„Mám špatné zprávy, Harry,“ zakřičel Møller, uvolnil háčky okenních křídel a horečně jimi lomcoval. Po třetím zaškubnutí se okno rozskočilo. Møller zavyl, povolil si opasek a rozepnul si knoflík u kalhot. Když se otočil, stál Harry ve dveřích obýváku s otevřenou láhví whisky.

„Jak špatné?“ Harry se zahleděl na šéfův povolený opasek. „Zmlátíte mě nebo znásilníte?“

„Pomalé trávení,“ vysvětlil Møller.

„Hm.“ Harry si přičichl k hrdlu láhve. „Zvláštní výraz, to s tím pomalým trávením. Sám jsem měl potíže se žaludkem, tak jsem si o tom něco přečetl. Strávit jídlo trvá tak asi dvanáct až dvacet čtyři hodin. U všech lidí. Bez výjimky. Vaše střeva nepotřebují delší čas, jen to přitom víc bolí.“

„Harry…“

„Dáte si skleničku, šéfe? Pokud tedy netrváte na tom, že by měla být čistá.“

„Přišel jsem vám říct, Harry, že je konec.“

„Dáváte mi kopačky?“

„Přestaňte!“

Møller praštil do stolu, až prázdné láhve poskočily. Pak se sesunul do zeleného ušáku. Přejel si rukou přes obličej.

„Mnohokrát jsem riskoval svoje místo kvůli tomu, abych vás zachránil, Harry. V mém životě existují lidé, kteří jsou mi bližší než vy. Ti, co živím. Já končím, Harry. Už vám nemůžu pomáhat.“

„Dobře.“

Harry sebou plácl na gauč a nalil si do jedné ze sklenek, které tam stály.

„Nikdo se vás o pomoc neprosil, šéfe, ale děkuju. Za všechno, co jste pro mě kdy udělal. Na zdraví.“

Møller se zhluboka nadechl a zavřel oči.

„Víte co, Harry? Občas jste ten nejarogantnější, nejsobečtější a největší hajzl na světě.“

Harry pokrčil rameny a jedním lokem vyprázdnil sklenku.

„Podepsal jsem vaši výpověď,“ dodal Møller.

Harry postavil sklenku a dolil si.

„Leží na psacím stole šéfa kriminálky. Chybí na ní už jen jeho podpis. Chápete, co to znamená, Harry?“

Harry přikývl. „Jste si jistý, šéfe, že si nedáte před odchodem jednu na zdraví?“

Møller vstal. Ve dveřích obýváku se otočil.

„Ani nevíte, jak moc mě to bolí, že vás takhle vidím, Harry. Ráchel a tahle práce, to bylo všechno, co jste měl. Nejdřív jste se vykašlal na Ráchel. A teď i na práci.“

Vykašlal jsem se na obojí přesně před čtyřmi týdny. Harry si to pomyslel nahlas.

„Vážně mě to bolí, Harry.“

Dveře se za Møllerem zabouchly.

Za tři čtvrtě hodiny Harry na židli spal. Přišla za ním návštěva. Ne žádná z oněch tří stálých žen. Šéf kriminálky.

Před čtyřmi týdny a třemi dny. Šéf kriminálky sám žádal, aby se schůzka konala u Boxera, v nálevně pro blaženě žíznivé nacházející se coby kamenem dohodil od policejního ředitelství a pár vrávoravých kroků od škarpy. Jen on sám, Harry a Roy Kvinsvik. Šéf kriminálky vysvětlil Harrymu, že dokud nepadne nějaké rozhodnutí, bude nejlepší, aby vše probíhalo co možná nejméně oficiálně tak, aby si on sám mohl nechat zadní vrátka otevřená.

O Harryho zadních vrátkách se nevyjádřil.

Harry přišel do Boxera o čtvrt hodiny později, než bylo dohodnuto. Šéf kriminálky seděl u stolu úplně vzadu s půllitrem před sebou. Harry na sobě cítil jeho pohled, když si sedal, modré oči zářící v hlubokých očních důlcích po stranách úzkého majestátního nosu. Šéf kriminálky měl husté šedé vlasy, vzpřímené držení a na svůj věk byl štíhlý. Vypadal celkově tak jako ti šedesátníci, u nichž si je těžké představit, že kdysi vypadali mladě. Nebo že někdy budou vypadat skutečně staře. Na oddělení vražd mu přezdívali Prezident, protože měl oválnou pracovnu, ale také proto, že – zvlášť na veřejnosti – jako prezident mluvil. Jenže tahle schůzka byla tedy „co možná nejméně oficiální“. Bezretá ústa šéfa kriminálky se otevřela: „Jste sám.“

Harry si u servírky objednal minerálku, popadl jídelní lístek ležící na stole, prostudoval si jeho přední stranu a pronesl nonšalantně, jako by to byla nadbytečná informace:

„Změnil názor.“

„Váš svědek změnil názor?“

„Ano.“

Šéf kriminálky upil ze svého půllitru velký doušek.

„Pět měsíců byl ochotný svědčit,“ vysvětlil Harry. „Naposledy předevčírem. Myslíte si, že vepřové koleno bude dobré?“

„Co řekl?“

„Domluvili jsme se, že ho vyzvednu dneska po setkání ve Filadelfii. Když jsem tam přišel, sdělil mi, že si to rozmyslel. Že došel k závěru, že tehdy neviděl společně se Sverrem Olsenem v autě Toma Waalera.“

Šéf kriminálky se na Harryho podíval. Potom si jediným pohybem, jenž – jak Harry pochopil – zrekapituloval schůzku, povytáhl rukáv pláště a podíval se na hodinky.

„Pak nemůžeme dělat nic jiného než předpokládat, že váš svědek viděl někoho jiného než Toma Waalera. Nebo co na to říkáte, Hole?“

Harry polkl. A znovu. Zíral na jídelní lístek.

„Vepřové koleno. Dám si vepřové koleno.“

„Pro mě za mě. Musím jít, ale nechte to napsat na můj účet.“

Harry se krátce zasmál. „To je od vás hezké, šéfe. Ale upřímně řečeno, mám nepříjemný pocit, že ten účet zaplatím stejně já.“

Šéf kriminálky svraštil čelo, a když promluvil, vibrovalo mu v hlasivkách rozčilení:

„Dovolte mi tedy, abych byl také upřímný, Hole. Je známá věc, že vy a vrchní komisař Waaler se nesnášíte. Hned jak jste mi předložil ta jalová obvinění, jsem měl podezření, že jste dovolil, aby vaši soudnost ovlivnila vaše osobní antipatie. A tohle podezření se mi – jak to já vidím – právě potvrdilo.“

Šéf kriminálky postrčil poloprázdný půllitr blíž ke středu stolu, vstal a zapnul si plášť.

„Vyjádřím se proto stručně, ale doufám jasně, Hole. Vražda Ellen Gjeltenové je objasněna a případ je tímto uzavřen. Ani vy, ani nikdo jiný jste nedokázali předložit žádné hmatatelné nové informace, které by mohly být důvodem k dalšímu pátrání. Jestliže se k tomu případu znovu jen přiblížíte, bude to považováno za neuposlechnutí rozkazu a zaměstnanecké radě bude okamžitě doručena vaše výpověď s mým podpisem. Nedělám to proto, že bych chtěl zavírat oči před zkorumpovanými policisty, ale proto, že nesu odpovědnost za to, aby se pracovní morálka tohoto sboru udržovala na určité úrovni. Nepotřebujeme policisty, kteří zbytečně dělají zlou krev. Jestliže zjistím, že se jakýmkoli způsobem snažíte pokračovat v obviněních proti Waalerovi, budete s okamžitou platností suspendován a případ bude postoupen policejní inspekci.“

„Jaký případ?“ zeptal se Harry tiše. „Waaler versus Gjeltenová?“

„Hole versus Waaler.“

Po odchodu šéfa kriminálky zíral Harry do poloprázdné skleničky. Mohl by udělat přesně to, co šéf kriminálky řekl, jenže by to nic nezměnilo. Je beztak vyřízený. Neuspěl, a teď navíc představuje ve vlastních řadách riziko. Paranoidní zrádce, tikající bomba, jíž se při první vhodné příležitosti zbaví. Teď je jen na něm samotném, aby jim tu příležitost poskytl.

Servírka přinesla láhev minerálky a zeptala se, jestli si dá něco k jídlu. Nebo k pití. Harry si olízl rty a myšlenky se v něm přitom praly. Stačí jen poskytnout jim příležitost, ostatní si vezmou na starost sami.

A tak odsunul láhev minerálky stranou a servírce odpověděl.

To bylo před čtyřmi týdny a třemi dny a právě tehdy to začalo. A skončilo.

ČÁST II.

.

Kapitola 8.

Úterý a středa. Čau-čauové.

V úterý vystoupila teplota v Oslu ve stínu na devětadvacet stupňů a už kolem třetí začali lidé prchat z kanceláří na pláže koupališť Huk a Hvervenbukta. Turisté se houfovali na zahrádkách restaurací na nábřeží Aker Brygge a ve Frognerském parku, kde zpocení pořizovali povinné snímky Monolitu a pak se stahovali dolů k Fontáně v naději, že závan větru jim z vodní tříště nad nimi pošle chladnou spršku.

Mimo turistické trasy panoval klid a život, který se tu projevoval, probíhal ve zpomaleném tempu. Cestáři svlečení do půli těla se opírali o své stavební stroje, zedníci na lešení na někdejším pozemku Říšské nemocnice shlíželi na prázdné ulice a taxikáři vyhledávali stinná stanoviště, kde ve skupinkách probírali vraždu v Ullevålské ulici. Jen v Akerské ulici panovaly známky zvýšené aktivity, neboť zde lovci senzací odhodili okurkové novinky a žádostivě se vrhli na stále ještě čerstvou vraždu. Protože řada stálých spolupracovníků měla dovolenou, nasadili redaktoři na případ všechny od brigádničících studentů žurnalistiky po „nezaměstnané“ z politického oddělení. Jen novináři z kulturní rubriky tomu unikli. Přesto tu panoval větší klid než obvykle. Důvodem bylo možná to, že deník Aftenposten se přestěhoval z této tradičně novinářské ulice dále do centra, do budovy Postgirobygget, zvané též Aftenpostenhuset nebo Posthuset, což byla v každém případě nepěkná maloměstská variace na mrakodrap tyčící se do bezmračného nebe. Onen zlatožlutý kolos byl vzhledem k plánované výstavbě moderní budovy opery v zátoce Bjørvika trochu vylepšen, ale ze své kanceláře měl novinář kriminalistické rubriky Roger Gjendem nadále výhled jen na drogové tržiště Plata a feťáckou šlehárnu pod širým nebem za boudami, kde měl vyrůst podivuhodný nový svět. Občas se přistihl, že tam dole hledá Thomase. Jenže Thomas seděl ve věznici Ullersmo, odpykával si trest za pokus o vloupání do domu jednoho policisty letos v zimě. Jak hloupý může člověk být? Nebo jak zoufalý? Roger si ovšem tím pádem aspoň nemusel dělat starosti s tím, že tam dole najednou zahlédne bratra, jak si dává zlatou ránu.

Vedení Aftenposten formálně nepřijalo žádného nového vedoucího poté, co se ten poslední poděkoval v souvislosti s úsporným balíčkem, který byl součástí snižování stavů, ale prostě přesunul kriminalistickou rubriku do oddělení aktuálních zpráv. To v praxi znamenalo, že Roger Gjendem musel zastávat funkci vedoucího redaktora kriminalistické rubriky za běžný novinářský plat. Seděl za svým psacím stolem s prsty na klávesnici, s pohledem upřeným na smějící se ženský obličej, který si kdysi naskenoval do počítače jako pozadí, a s myšlenkami prodlévajícími u téhle ženy, jež si potřetí sbalila kufr a opustila jak jeho, tak byt v Plachetní ulici. Věděl, že Devi se tentokrát nevrátí, že je načase jít dál. Klikl na ovládací panel a snímek na pozadí vymazal. To je začátek. Musel odložit heroinový případ, na kterém právě pracoval. Fajn, nesnáší psaní o drogách. Devi tvrdila, že to je kvůli Thomasovi. Roger se snažil vytěsnit z mysli jak Devi, tak svého mladšího bratra a soustředit se na případ, o němž má psát: sumarizace vraždy v Ullevålské ulici, výplň, zatímco budou čekat na další vývoj, nové události, podezřelého nebo podezřelé. Měla by to být snadná práce, tohle je po všech stránkách atraktivní případ s většinou ingrediencí, jaké si může redaktor kriminalistické rubriky přát. Mladá svobodná osmadvacetiletá žena zastřelená ve sprše ve svém vlastním bytě v pátek za bílého dne. Ukázalo se, že vražednou zbraní byla pistole nalezená v odpadkovém koši v bytě. Nikdo ze sousedů nic neviděl, v domě nebyla pozorována žádná cizí osoba a jen jeden ze sousedů se domnívá, že zaslechl něco, co by mohl být výstřel. Protože nebyly zjištěny žádné známky vloupání, vypracovala policie teorii, že Camilla Loenová sama vpustila vraha dovnitř, ale v okruhu jejích známých se nikdo nejeví jako podezřelý, protože všichni mají více či méně slušné alibi. Protože Camilla Loenová odjela z firmy Leo Burnett, kde pracovala jako grafická designerka, ve čtvrt na pět a měla se sejít se dvěma kamarádkami na terase Domu umělců v šest hodin, jeví se jako málo pravděpodobná skutečnost, že by si pozvala někoho na návštěvu. Stejně málo pravděpodobné je to, že by někdo na Camillu Loenovou zazvonil a pod falešnou identitou se vetřel do domu – vzhledem k tomu, že ho mohla vidět přes videokameru nad zvonky.

A jako by nestačilo, že editor dokázal vytvářet titulky typu „Vražda ve stylu Psycha“ a „Soused ochutnal krev“, unikly ještě dva detaily, které vydaly v následujících dnech na další dvě přední strany: Camilla Loenová měla uříznutý levý ukazováček a pod jedním jejím očním víčkem byl nalezen načervenalý diamant ve tvaru pěticípé hvězdy.

Roger Gjendem začal psát svou sumarizaci v historickém prézentu, aby jí dodal na dramatičnosti, ale došel k závěru, že to materiál nepotřebuje, a to, co napsal, zase smazal. Chvíli seděl s hlavou v dlaních. Pak klikl na monitoru na ikonu „Koš“, najel myší na „Vysypat koš“ a chvíli váhal. Byla to její jediná fotografie, která mu zbyla. V bytě byly všechny stopy odstraněny, dokonce vypral i svetr, který si občas půjčovala a ve kterém rád chodil, protože byl cítit jejím pachem.

„Sbohem,“ zašeptal a klikl.

Podíval se na perex. Rozhodl se vyměnit „Ullevålskou ulici“ za „hřbitov Našeho Spasitele“, to zní líp. Pak začal psát. A tentokrát to sedělo.

V sedm hodin se začali lidé neochotně rozjíždět z pláží domů, slunce na bezmračném nebi přitom nadále peklo. Odbila osmá a devátá a lidé se slunečními brýlemi pili pivo, zatímco číšníci a servírky v lokálech bez zahrádek znuděně postávali. Odbila půl desátá, Ullernský kopec zčervenal a krátce nato slunce zapadlo. Ale teplota nespadla. Nastala další tropická noc a lidé zamířili domů z restaurací a barů, leželi v postelích, potili se na prostěradlech a nemohli usnout.

V Akerské ulici se blížila uzávěrka a redakční rada se sešla u poslední diskuze nad titulní stranou. Od policie nezískali žádné nové informace. Ne že by byli policisté skoupí na slovo, prostě to vypadalo, že nemají čtyři dny po vraždě co říct. Na druhé straně otvírala mlčenlivost ještě větší prostor pro spekulace. Bylo načase projevit kreativitu.

Přibližně ve stejnou dobu zazvonil ve žlutém dřevěném domě s jabloňovým sadem na Oppsalu telefon. Beáta Lønnová vystrčila ruku zpod peřiny a zauvažovala, jestli matku, která bydlí o patro níž, zvonění probudilo. Pravděpodobně ano.

„Spíš?“ zachraptěl hlas.

„Ne,“ odpověděla Beáta. „Copak se dá spát?“

„No, já jsem se teprve teď probudil.“

Beáta se v posteli posadila.

„Jak se máš?“

„Co na to říct… Špatně, nic jiného se asi říct nedá.“

Odmlka. Beátě připadalo, že Harryho hlas zní vzdáleně, a nebylo to telefonickým spojením.

„Nějaké stopy?“

„Jen to, co ses dočetl v novinách.“

„V jakých novinách?“

Beáta si povzdechla. „Prostě jen to, co už víš. Sebrali jsme v bytě otisky prstů a stopy DNA, ale prozatím to nevypadá, že by se dalo něco z toho spojit s tím zabijákem.“

„Ne zabijákem,“ namítl Harry. „Vrahem.“

„Vrahem,“ zívla Beáta.

„Zjistili jste, odkud pochází ten diamant?“

„Pracujeme na tom. Klenotníci, se kterými jsme mluvili, tvrdí, že červené diamanty nejsou neobvyklé, ale že jsou v Norsku velmi málo žádané. Pochybují o tom, že by byl ten diamant prodán prostřednictvím norského klenotníka. Jestliže pochází ze zahraničí, zvyšuje to samozřejmě pravděpodobnost, že by pachatelem mohl být cizinec.“

„Hm.“

„Co je, Harry?“

Harry silně zakašlal. „Jen se snažím být v obraze.“

„Naposledy jsem tě slyšela prohlásit, že to není tvůj případ.“

„Taky že není.“

„Tak o co jde?“

„No… Vzbudil jsem se, protože jsem měl noční můru.“

„Chceš, abych přijela a přikryla tě?“

„Ne.“

Další odmlka.

„Zdálo se mi o Camille Loenové. A o tom diamantu, co jste našli.“

„Vážně?“

„Ano. Myslím, že to něco znamená.“

„Co jako?“

„To přesně nevím. Ale věděla jsi, že kdysi dávno se mrtvým pokládaly na oči mince, než byli uloženi do hrobu?“

„Ne.“

„Byly to peníze pro převozníka, který měl duši převézt do říše mrtvých. Jestliže se duše nedostala na druhý břeh, nenašla klid. Přemýšlej o tom.“

„Dík za inspiraci, ale já nevěřím na duchy, Harry.“

Harry neodpověděl.

„Ještě něco?“

„Jen malá otázečka. Víš, jestli šéf kriminálky nastoupil tenhle týden taky dovolenou?“

„Jasně že jo.“

„A náhodou nevíš…, kdy se vrátí?“

„Za tři týdny. A co ty?“

„Co já?“

Beáta zaslechla cvaknutí zapalovače. Vzdychla.

„Kdy se ty vrátíš?“

Slyšela, jak Harry nejprve potáhl, zadržel dech a pomalu vydechl, teprve pak odpověděl.

„Myslel jsem, že nevěříš na duchy.“

Přibližně ve stejnou dobu, kdy Beáta zavěsila, se Bjarne Møller probudil v posteli s bolestmi žaludku. Převaloval se až do šesti, kdy to vzdal a vstal. Snědl pomalu snídani bez kávy a hned se cítil lépe. A když těsně po osmé přišel na policejní ředitelství, byly bolesti k jeho údivu úplně pryč. Vyjel výtahem do kanceláře a oslavil to tím, že si dal nohy na psací stůl, polkl první doušek překapávané kávy a pustil se do čtení dnešních novin.

V Dagbladet byl na titulní straně snímek usmívající se Camilly Loenové uveden pod titulkem „Tajný milenec?“. VG měly na titulní straně stejnou fotografii, ale s jiným titulkem – „Jasnovidec tvrdí: jasná žárlivost“. Pouze Aftenposten projevoval ve svém shrnutí zájem o fakta.

Møller potřásl hlavou, pohlédl na hodinky a vytočil číslo Toma Waalera, který určitě právě uzavřel ranní schůzku s pátracím týmem.

„Zatím nic nového,“ pověděl mu Waaler. „Provedli jsme v okolí šetření vchod od vchodu a promluvili jsme si se zaměstnanci všech obchodů, co jsou poblíž. Prověřili jsme taxíky, které se v příslušné době pohybovaly v dané oblasti, mluvili jsme s informátory a ověřili jsme alibi starých známých prasečkářů. Nenašel se nikdo, kdo by byl nějak výrazněji podezřelý, abych tak řekl. A mám-li být upřímný, nemyslím si, že náš muž je v tomhle případě známá firma. Žádné známky sexuálního násilí. Peníze a cennosti byly nedotčené. A žádné známé rysy, nic, co by nám připomnělo něco, co už jsme viděli. Například ten prst a diamant…“

Møller ucítil zakručení ve střevech. Doufal, že je to hlad.

„Takže nemáte žádné dobré zprávy?“

„Policejní stanice z Majorstuy nám poskytla tři muže, takže teď je nás na taktické vyšetřování deset. A Beátě pomáhají technici z KRIPOSu, národního útvaru pro potírání organizovaného zločinu a jiné závažné kriminality, procházejí spolu to, co našli v bytě. Vzhledem k tomu, že jsou dovolené, máme docela dost lidí. Zní to pozitivně?“

„Děkuji, Waalere, doufejme, že to vydrží. Myslím ten dostatek lidí.“

Møller zavěsil a otočil hlavu, aby se podíval z okna, než se vrátí zpět k novinám. Ale místo toho tak zůstal, se zátylkem zkrouceným ve velice nepohodlné pozici a s pohledem upřeným na trávník před policejním ředitelstvím. Protože si povšiml postavy rázující ulicí Grønlandsleiret. Dotyčný nešel rychle, ale v každém případě se zdálo, že kráčí celkem přímo a o směru jeho chůze nebylo pochyb: mířil k policejnímu ředitelství.

Møller vstal, vyšel na chodbu a zavolal na Jenny, aby mu okamžitě donesla ještě jeden šálek a další kávu. Pak se vrátil do kanceláře, posadil se a spěšně vytáhl z jedné zásuvky několik starých dokumentů.

O tři minuty později se ozvalo zaklepání na dveře.

„Vstupte!“ zvolal Møller, aniž vzhlédl od papírů představujících dvanáctistránkové oznámení od jednoho chovatele psů, který obviňoval veterinární ordinaci v Kapitánské ulici, že nesprávnou medikací zavinila smrt jeho dvou čau-čaů. Dveře se otevřely a Møller mávnutím ruky naznačil „jen pojďte dál“ a přitom pohledem putoval po stránce popisující výchovu psů, ocenění z výstav a to, jakou pozoruhodnou inteligencí byla zvířata obdařena.

„No ne,“ pronesl Møller, když konečně vzhlédl. „Myslel jsem, že jsme vás vykopli.“

„Hm… Vzhledem k tomu, že výpověď pořád leží nepodepsaná na psacím stole šéfa kriminálky a bude tam ležet ještě nejmíň tři týdny, bych se asi mezitím měl v práci ukázat. Nebo ne, šéfe?“

Harry si nalil kávu z Jennyiny konvice a se šálkem v ruce obešel Møllerův psací stůl a postavil se k oknu.

„Ale neznamená to, že budu pracovat na tom případu Camilly Loenové.“

Bjarne Møller se otočil a podíval se na Harryho. Už předtím mnohokrát zažil, jak dokáže Harry jeden den vypadat, že je blízko smrti, a druhý den se tu producírovat jako červenooký Lazar. Pokaždé to však bylo stejně šokující.

„Harry, jestli si myslíte, že s tou výpovědí blufuju, tak se mýlíte. Tentokrát to není žádný varovný výstřel, tentokrát je to definitivní. Ve všech těch předchozích případech, kdy jste porušil příkazy, jsem se postaral o to, abyste byl vzat na milost. Proto ani teď nemůžu utíkat před odpovědností.“

Bjarne Møller hledal v Harryho očích náznak prosby. Nenašel ho. Naštěstí.

„Tak to je, Harry. Je konec.“

Harry neodpověděl.

„A při dobré paměti – s okamžitým účinkem je vám odebráno právo nosit zbraň. Standardní postup. Dojděte dolů do skladu zbraní a odevzdejte všechno, co máte k dnešnímu dni u sebe.“

Harry přikývl. Šéf oddělení vražd si ho zkoumavě prohlížel. Nezahlédl v něm snad alespoň kousek zmateného chlapce, který nečekaně dostal pohlavek? Møller si položil ruku na nejnižší knoflíkovou dírku košile. Z Harryho vážně nebyl moudrý.

„A jestli chcete být ty poslední týdny nějak užitečný, můžete klidně chodit do práce. Nejste suspendován a plat vám budeme muset beztak vyplatit. A oba víme, jakou máte alternativu, pokud nebudete sedět tady.“

„Fajn,“ pronesl Harry bezvýrazně a vstal. „Tak já se půjdu podívat, jestli tu mám ještě kancelář. Dejte mi vědět, šéfe, pokud budete potřebovat s něčím pomoct.“

Bjarne Møller se shovívavě usmál: „Jo, díky za nabídku, Harry.“

„Třeba s případem těch čau-čaů,“ dodal Harry a zavřel za sebou tiše dveře.

Harry se zastavil na prahu a rozhlížel se po své a Halvorsenově kanceláři. Psací stůl strážmistra Halvorsena, který stál těsně vedle Harryho stolu, byl uklizený a prázdný. Na stěně nad archivní skříní visela fotografie kriminalistky Ellen Gjeltenové z doby, kdy sedávala na Halvorsenově místě. Téměř celou protější stěnu pokrývala mapa osloské uliční sítě. Mapa byla vyzdobená špendlíky, čárami a časovými údaji, které značily, kde se nacházeli v noc vraždy Ellen, Sverre Olsen a Roy Kvinsvik. Harry došel ke stěně a postavil se před mapu. Jediným prudkým pohybem ji strhl a nacpal ji do jedné z prázdných přihrádek archivní skříně. Pak vytáhl z kapsy bundy stříbrnou placatku, rychle se napil a přiložil čelo k chladivému povrchu kovové skříně.

V téhle kanceláři pracoval přes deset let. Místnost číslo 605. Nejmenší kancelář v červené zóně v šestém patře. I když pak nadřízení dostali ten podivný nápad povýšit ho na vrchního komisaře, trval na tom, že zůstane tady. Místnost číslo 605 neměla okna, ale přesto právě odsud pozoroval svět. Tady na těch deseti metrech čtverečních se naučil svému povolání, tady slavil vítězství a překousával prohry, tady si osvojil to málo, co se naučil o lidské mysli. Snažil se přijít na to, co jiného dělal posledních deset let. Něco dělat musel, člověk přece nepracuje denně víc než osm deset hodin. V každém případě ne víc než dvanáct. Plus víkendy.

Harry dopadl do své rozbité kancelářské židle a polámaná pera radostně vyjekla. Ještě si tu pár týdnů posedí.

V 17.25 by byl Bjarne Møller už normálně doma se ženou a s dětmi. Jenže protože byli u babičky, rozhodl se, že využije dní, kdy panoval kvůli dovoleným klid, a pustí se do nevyřízeného papírování. Vražda v Ullevålské ulici mu trochu zkřížila plány, ale Møller se rozhodl, že dožene to, co zameškal.

Když zatelefonovali z operační centrály, odpověděl Møller trochu podrážděně, že měli zavolat výjezdovou hlídku, oddělení vražd si nemůže začít brát na starosti i pohřešované osoby.

„Omlouvám se, Møllere. Výjezdová hlídka je u požáru trávy na Grefsenu. Člověk, který volal, je přesvědčen o tom, že pohřešovaná osoba se stala obětí trestného činu.“

„Všichni z našeho oddělení, kteří neodjeli domů, pracují na vraždě v Ullevålské ulici. Takže budete…“

Møller se náhle zarazil.

„Vlastně ne. Počkejte, ještě ověřím, jestli…“

Kapitola 9.

Středa. Nezvěstná.

Řidič neochotně sešlápl brzdu a policejní vůz pomalu dojel k semaforům s červenou u náměstí Alexandra Kiellanda.

„Nebo pojedeme jako blázni a dupnem na to?“ zeptal se a otočil se k sedadlu spolujezdce.

Harry nepřítomně zavrtěl hlavou. Díval se ven na park, který kdysi býval travnatou plochou se dvěma lavičkami, na nichž posedávali alkoholici snažící se přehlušit hluk dopravy písněmi a nadávkami. Ale před několika roky bylo rozhodnuto, že náměstí nesoucí jméno jednoho spisovatele bude za několik milionů rekonstruováno, a park byl uklizen, osázen, vyasfaltován a vybaven cestičkami a impozantní stupňovitou fontánou. Písně a nadávky tak nepochybně získaly hezčí prostředí.

Policejní vůz odbočil doprava do Sannerské ulice, přejel po mostě přes řeku Aker a zastavil na adrese, kterou Harrymu udal Møller.

Harry řekl policistovi, že se zpátky vrátí sám, vystoupil na chodník a narovnal se. Na protější straně ulice se tyčila nově postavená kancelářská budova, která byla stále prázdná a podle tisku ještě chvíli prázdná zůstane. V jejích okenních tabulích se odrážel blokový dům, kam Harry směřoval, bílý dům ze čtyřicátých let nebo tak nějak, ne úplně funkcionalistický, ale s funkcionalismem neurčitě spřízněný. Jeho fasáda byla bohatě opatřena tagy značkujícími revír. Na zastávce autobusu stála dívka tmavé pleti se založenýma rukama, žvýkala a přitom si prohlížela velký reklamní plakát firmy Diesel na opačné straně ulice. Harry našel jméno na nejhořejším zvonku.

„Policie,“ ohlásil se a zamířil ke schodům.

Nahoře ve dveřích stála podivná postava a čekala, až Harry vyfuní schody. Muž s rozcuchanou hřívou vlasů, černými vousy v červenofialovém obličeji a ladícím oblečení podobném tunice, které ho zakrývalo od krku až po nohy obuté v sandálech.

„To je prima, že jste přijeli tak rychle,“ konstatoval a natáhl tlapu.

Protože to byla tlapa – ruka velká tak, že Harryho dlaň zcela obemkla. Muž se představil jako Willy Barli.

Harry pronesl své jméno a chtěl se ze sevření vymanit. Neměl rád fyzický kontakt s muži a tohle potřesení rukou se dalo považovat snad ještě za víc než objetí. Jenže Willy Barli se držel pevně, jako by Harry byl záchranná bójka.

„Lisbeth je pryč,“ zašeptal. Hlas měl překvapivě vysoký.

„Dostali jsme hlášení, pane Barli. Půjdeme dovnitř?“

„Pojďte.“

Willy Barli kráčel před Harrym. Další půdní byt, jenže zatímco ten Camilly Loenové byl malý a zařízený přísně minimalisticky, tenhle byl obrovský, honosný a přezdobený v jakési nápodobě klasicismu, avšak natolik přehnané, až se zdálo, jako by se tu měla konat nějaká party v antickém stylu. Místo běžného sedacího nábytku tu byla lehátka v hollywoodské starořímské verzi a dřevěné sloupy byly obložené sádrou, aby vypadaly jako dórské nebo korintské sloupy – Harry nikdy nepochopil, jaký je mezi nimi rozdíl. Zato však rozpoznal sádrový reliéf vytvořený přímo na bílé stěně v chodbě. Když byli se Ses malí, vzala je matka jednou do jednoho kodaňského muzea a tam uviděli dílo Bertela Thorvaldsena Iásón se zlatým rounem. Byt byl očividně čerstvě renovován, Harry si všiml nově natřených lišt a kousků ochranné pásky a poznal příjemnou vůni ředidla.

V pokoji stál nízký stůl prostřený pro dva. Harry následoval Barliho po schůdcích ven na velkou dlážděnou terasu směřující do dvora, který tvořily čtyři spojené blokové domy. Zdejší scéna představovala norskou současnost. Na grilu se pálily tři zuhelnatělé kotlety.

„V podkrovním bytě je odpoledne příšerné vedro, víte,“ vysvětlil Barli omluvně a ukázal na bílou plastovou židli v rokokovém stylu.

„To jsem si všiml,“ odvětil Harry, došel k okraji terasy a podíval se dolů do dvora.

Výšek se obvykle nebál, ale po delším období pití se mu dělalo i z relativně nízkých výšek najednou špatně. Zahlédl dvě starší kola a to, jak vítr povlává bílým prostěradlem visícím na sušáků patnáct metrů přímo pod nimi, pak musel zrak rychle zvednout.

Na balkoně s černým tepaným zábradlím na protější straně dvora pozvedli dva sousedé láhve s pivem Harrymu na pozdrav. Harry jim pokývl. Uvažoval o tom, jak je možné, že dole ve dvoře fouká, ale tady nahoře ne.

„Sklenku červeného vína?“

Barli už začal sám sobě nalévat z poloprázdné láhve. Harry si povšiml, že se mu třese ruka. Domaine La Bastide Sy, přečetl na láhvi. Název byl delší, ale nervózní nehty zbytek etikety strhly.

Harry se posadil. „Děkuju, ale v práci nepiju.“

Barli se zašklebil a láhev zprudka postavil na stůl.

„Samozřejmě. Omluvte mě, jsem prostě úplně mimo. Proboha, ani já bych v takové situaci neměl pít.“

Pozvedl sklenici k ústům a pil, víno mu přitom ukapávalo na přední stranu tuniky, kde se šířila červená skvrna.

Harry pohlédl na hodinky, aby Barli pochopil, že by se měl vyjádřit pokud možno stručně.

„Chtěla jenom skočit do obchodu pro bramborový salát ke kotletám,“ škytl Barli. „Ještě před dvěma hodinami seděla tam, kde teď sedíte vy.“

Harry si postrčil sluneční brýle. „Vaše žena je nezvěstná dvě hodiny?“

„Ano, já vím, že to není dlouho, jenže měla jít jenom do obchodu Kiwi támhle za rohem a zpátky.“

Na protějším balkoně se zaleskly pivní láhve. Harry si zaclonil oči, podíval se na mokré prsty a zauvažoval, kam si otře pot. Položil špičky prstů na žhavé plastové područky a cítil, jak se vlhkost pomalu vypařuje.

„Obvolal jste přátele a známé? Šel jste se zeptat do toho obchodu? Možná někoho potkala a zašli na pivo. Možná…“

„Ne, ne, ne!“ Barli spínal ruce s napjatými prsty. „To rozhodně ne! Není taková.“

„Jaká?“

„No prostě… vždycky se vrátí.“

„Ale…“

„Nejdřív jsem jí zavolal na mobil, ale ten si samozřejmě nechala doma. Pak jsem obvolal známé, které mohla třeba potkat. Zavolal jsem do obchodu, na policejní ředitelství, na dvě policejní stanice, na všechny lékařské pohotovosti a do Ullevålské i Říšské nemocnice. Nic. Nothing. Rien.“

„Chápu, že vás to znepokojilo, pane Barli.“

Barli se naklonil přes stůl. Vlhké rty se mu ve vousech třásly.

„Já nejsem znepokojený, já jsem k smrti vyděšený. Slyšel jste, že by někdo šel ven jen v bikinách a s padesátikorunou, zatímco na grilu by se pekly kotlety, a pak zjistil, že je to dobrá příležitost vzít roha?“

Harry zaváhal. Právě ve chvíli, kdy se rozhodl, že si přece jen dá skleničku vína, si Barli nalil zbytek obsahu do své sklenky. Tak proč prostě nevstal, neřekl něco uklidňujícího o tom, kolik takových podnětů k prošetření dostávají, že téměř všechny mají přirozené a nedramatické vysvětlení, nerozloučil se a nevyzval Barliho, aby jim zavolal znovu, pokud se jeho žena neobjeví ani do doby, než bude čas jít spát? Důvodem byla možná zmínka o bikinách a padesátikoruně. Nebo to, že Harry celý den čekal, že se něco stane, a že tohle byla v každém případě možnost jak odložit to, co ho čekalo doma v jeho vlastním bytě. Ale největším důvodem byl Barliho zdánlivě nepřiměřený strach. Harrymu se už párkrát stalo, že podcenil jak svou vlastní intuici, tak intuici cizích, a bez výjimky šlo o draze zaplacenou zkušenost.

„Musím si zavolat,“ prohlásil Harry.

V 18.45 dorazila do bytu Willyho a Lisbeth Barliových v Sannerské ulici Beáta Lønnová a o čtvrt hodiny později policejní psovod v doprovodu belgického ovčáka. Muž představil jak sám sebe, tak psa jako Ivana.

„Je to náhoda,“ prohlásil, „není to můj pes.“

Harry viděl, že Ivan očekává, že padne nějaká vtipná poznámka, ale Harryho žádná nenapadla.

Willy Barli se vydal do ložnice, aby našel nějaké novější fotografie Lisbeth a její oblečení, které by si Ivan – pes – mohl očichat. Harry zatím tiše a rychle mluvil k oběma kolegům:

„Takže: může být kdekoli. Mohla ho opustit, mohlo se jí udělat špatně, mohla říct, že jde jinam, a on tomu nemusel věnovat pozornost. Stovky možností. Ale může taky zrovna teď ležet nadopovaná v autě na zadním sedadle a můžou se na ní střídat čtyři mladíci, které rozparádil pohled na bikiny. Ale já chci, abyste si nepředstavovali žádnou z těch možností. Chci, abyste jenom hledali.“

Beáta a Ivan přikývli, že rozuměli.

„Brzy přijede pořádková hlídka. Beáto, ty na ně počkáš a řekneš jim, aby propátrali okolí, promluvili si s lidmi. Zvlášť v tom obchodě, kam měla jít. Pak si ty sama popovídáš s lidmi tady v domě. Já zaskočím k sousedům, co sedí na balkoně na opačné straně dvora.“

„Myslíš, že budou něco vědět?“ zeptala se Beáta.

„Vidí přímo sem a soudě podle počtu prázdných lahví už tam chvíli sedí. Lisbeth byla podle svého muže doma celý den. Chci vědět, jestli ji viděli na terase a kdy.“

„Proč?“ zeptal se psovod a trhl Ivanovým obojkem.

„Protože jestli v tomhle bytě připomínajícím výheň nebyla žena v bikinách na terase, bude to dost podezřelé.“

„Samozřejmě,“ šeptla Beáta. „Podezříváš jejího manžela.“

„Z principu podezřívám manžely,“ prohlásil Harry.

„Proč?“ zopakoval Ivan.

Beáta se vědoucně usmála.

„Protože je za tím vždycky manžel,“ vysvětlil Harry.

„Holeův první zákon,“ dodala Beáta.

Ivan přeskočil pohledem z Harryho na Beátu a zpět.

„Ale… vždyť on to přece ohlásil, ne?“

„To jo,“ odpověděl Harry. „Nicméně přesto je za tím vždycky manžel. Proto nezačnete s Ivanem hledat venku na ulici, ale tady uvnitř. Pokud bude třeba, najdete si nějakou výmluvu. Chci, abyste nejdřív prošli byt a kóje na půdě a ve sklepě. Pak můžete pokračovat venku. O. K.?“

Psovod Ivan pokrčil rameny a podíval se na svého jmenovce, který opětoval jeho odevzdaný pohled.

Ukázalo se, že ony dvě osoby na balkoně nejsou dva kluci, jak si Harry myslel, když je viděl z Barliho terasy. Harrymu bylo jasné, že pokud je člověk dospělá žena, má na stěnách fotografie Kylie Minogue a bydlí se stejně starou přítelkyní, která má vlasy na ježka a tričko s logem ženského fotbalového týmu Trondheimská letka, nemusí to nutně znamenat, že je lesba. Ale prozatím to Harry předpokládal. Seděl v křesle, obě ženy přímo před sebou, přesně tak, jako když před pěti dny vyslýchal Vibeke Knutsenovou a Anderse Nygårda.

„Omlouvám se, že jsem vás musel zatáhnout z balkonu dovnitř,“ začal Harry.

Žena, která se představila jako Ruth, si přikryla rukou ústa, aby ztlumila říhnutí.

„To je v pohodě, nám to už stačilo,“ odpověděla. „Že jo?“

Poplácala svou přítelkyni po koleni. Chlapsky, pomyslel si Harry. A v témže okamžiku si vzpomněl, co mu říkal psycholog Ståle Aune. Že stereotypy jsou sebeposilující, protože se člověk nevědomky poohlíží po tom, co by je mohlo potvrdit. A že právě proto se policisté domnívají – na základě takzvaných zkušeností –, že jsou všichni zločinci hloupí. A zločinci si myslí, že jsou všichni policisté hloupí.

Harry je krátce zasvětil do situace. Udiveně se na něj podívaly.

„Určitě se to vysvětlí, ale policie k tomu musí přistupovat takhle. Zatím se snažíme zmapovat si určité časové úseky.“

Ženy vážně přikývly.

„Fajn,“ prohlásil Harry a nasadil Holeův škleb. Tak Ellen říkala grimase, která se Harrymu v obličeji objevovala pokaždé, když se snažil vypadat mile a žoviálně.

Ruth mu pověděla, že opravdu strávily celé odpoledne na balkoně. Viděly Lisbeth a Willyho Barliovy ležet na terase tak do půl páté, pak šla Lisbeth dovnitř. Hned potom Willy rozpálil gril. Zavolal něco o bramborovém salátu a Lisbeth zevnitř odpověděla. Pak Willy vešel dovnitř a vrátil se asi za dvacet minut se dvěma bifteky (které Harry opravil na kotlety). Po chvíli – shodly se na čtvrt na šest – viděly, jak Barli telefonuje z mobilu.

„Zvuky se v těchhle blokových domech dobře nesou,“ prohlásila Ruth. „Slyšeli jsme, jak uvnitř v bytě začal zvonit jiný mobil. Barliho to očividně rozčililo, v každém případě mrskl svým mobilem na stůl.“

„Nejspíš se snažil dovolat se manželce,“ vysvětlil Harry.

Spatřil, jak si obě ženy bleskově vyměnily pohled, a hned zalitoval toho „nejspíš“.

„Jak dlouho trvá dojít do obchodu za rohem a koupit tam bramborový salát?“

„Do Kiwi? Když tam není fronta, doběhnu tam a zpátky za pět minut.“

„Lisbeth Barliová neběhala,“ řekla druhá žena s výrazným trønderským dialektem tiše.

„Vy jste ji tedy znaly?“

Ruth a Trondheimská letka se na sebe podívaly, jako by chtěly odpovědět jednohlasně.

„Ne. Ale víme přece, kdo to je.“

„Aha?“

„No snad jste viděl ten článek ve VG o tom, že Willy Barli si na léto pronajal Národní divadlo a chce v něm uvést muzikál?“

„Byla to jenom noticka, Ruth.“

„To teda nebyla,“ namítla Ruth podrážděně. „Lisbeth tam má přece hrát hlavní roli. Velká fotka a tak, to jste nemohl přehlédnout.“

„Hmm…,“ zamumlal Harry. „Čtení novin u mě není… v létě zrovna na pořadu dne.“

„Vždyť kolem toho bylo pěkné haló. Kulturní kruhy se domnívaly, že uvádět letní kabaret na scéně Národního divadla je ostuda. Jak se ta hra jenom jmenuje? My Fat Lady?“

„Fair Lady,“ zamumlala Trondheimská letka.

„Oni dělají taky do divadla?“ vložil se do toho Harry.

„Jak se to vezme. Willy Barli je takový ten chlapík, co dělá všechno možné. Kabarety a filmy a muzikály a…“

„On je producent. A ona zpívá.“

„Vážně?“

„Ano, určitě si Lisbeth pamatujete z doby, než se vdala, jmenovala se předtím Harangová.“

Harry s politováním zavrtěl hlavou a Ruth si zhluboka povzdechla.

„Tehdy zpívala se svojí sestrou ve Spinnin‘ Wheel. Lisbeth byla pěkná kočka, tak trochu jako Shania Twain. A s pořádně drsným hlasem.“

„Zas tak známé nebyly, Ruth.“

„Každopádně zpívala v tom programu Vidara Lønn-Andersena. A prodaly kupu desek.“

„Kazet, Ruth.“

„Viděla jsem Spinnin‘ Wheel na festivalu Momarkedet. Byly fakt dobrý. Měly nahrávat desku v Nashvillu a tak. Jenže potom ji objevil Barli. Chtěl z ní udělat muzikálovou hvězdu. Ale to sakra trvalo.“

„Osm let,“ doplnila Trondheimská letka.

„Lisbeth Harangová každopádně skončila ve Spinnin‘ Wheel a vzala si Barliho. Prachy a kráska, už jste to někdy slyšel?“

„Takže kolo se přestalo točit?“

„Cože?“

„Ptá se na tu kapelu, Ruth.“

„Aha. Její sestra zpívala dál sama, jenže hvězda byla Lisbeth. Myslím, že teď zpívá někde po hotelích a na trajektech a tak…“

Harry vstal.

„Ještě poslední rutinní otázka. Máte představu o tom, jak to Willymu a Lisbeth klapalo v manželství?“

Trondheimská letka a Ruth si vyměnily nové radarové signály.

„Jak už jsem řekla, zvuky se přes tyhle dvory dobře nesou,“ odpověděla Ruth. „Jejich ložnice je navíc taky obrácená do dvora.“

„Slyšeli jste, jak se hádají?“

„No hádají…, to zrovna ne…“

Podívaly se významně na Harryho. Tomu několik vteřin trvalo, než pochopil, co tím myslí, a podráždilo ho, když si uvědomil, že se začervenal.

„Takže máte dojem, že jim to klapalo obzvlášť dobře?“

„Dveře na terasu jsou celé léto pootevřené, tak jsem vtipkovala, že bychom se měly vyplížit na střechu, obejít dvůr a seskočit k nim na terasu,“ zazubila se Ruth. „Zahrát si trošku na špiony, víte? Není to těžké, jenom si stoupnete na zábradlí našeho balkonu a vyhoupnete nohu na okap a…“

Trondheimská letka do své přítelkyně drcla.

„Jenže to vlastně ani není třeba,“ dodala Ruth. „Lisbeth je profesionální…, jak se to říká?“

„Zprostředkovatelka,“ doplnila Trondheimská letka.

„Přesně tak. Všechny ty pěkné obrazy zprostředkovávají hlasivky, chápete?“

Harry si promnul zátylek.

„Pořádně drsnej hlas,“ uzavřela to Trondheimská letka a opatrně se usmála.

Když se Harry vrátil, Ivan s Ivanem ještě stále procházeli byt. Psovod Ivan byl zpocený a vlčákovi Ivanovi visel z otevřené tlamy růžový jazyk.

Harry se opatrně posadil na jedno z lehátek a požádal Willyho Barliho, aby to vzal úplně od začátku. To, co Barli vyprávěl o průběhu odpoledne a časových údajích, potvrzovalo výpověď Ruth a Trondheimské letky.

Harry viděl v manželových očích skutečné zoufalství. A začal tušit, že pokud došlo k nějakému trestnému činu, tak by tohle mohla – mohla – být jedna ze statistických výjimek. Ale nejvíc ho to utvrzovalo v přesvědčení, že Lisbeth bude brzy nalezena. Pokud za tím není manžel, není za tím nikdo. Z pohledu statistiky.

Beáta se vrátila s informací, že jen ve dvou bytech byli obyvatelé doma a že nic neviděli ani neslyšeli, ani uvnitř na schodišti, ani z ulice.

Ozvalo se zaklepání a Beáta otevřela. Stál tam uniformovaný policista z pořádkové hlídky. Harry ho okamžitě poznal, byl to stejný policista, který hlídkoval v Ullevålské ulici. Obrátil se k Beátě, Harrymu nevěnoval pozornost.

„Mluvili jsme s lidmi na ulici a v Kiwi, zkontrolovali jsme průjezdy a dvory v sousedství. Nic. Je ale doba dovolených a ulice tady jsou skoro liduprázdné, takže tu ženu mohl klidně někdo zatáhnout do auta, aniž to kdokoli viděl.“

Harry si všiml, jak se Willy Barli vedle něj sesypal.

„Možná bysme měli prověřit pár Pakošů, co tu mají krámky,“ dodal policista a poškrabal se malíčkem v uchu.

„Proč zrovna je?“ zeptal se Harry.

Policista se k němu konečně otočil a pronesl s přehnaným důrazem na poslední dvě slova:

„Nečtete kriminální statistiky, vrchní komisaři?“

„Ale jo,“ odpověděl Harry. „A pokud si dobře vzpomínám, jsou majitelé obchodů na seznamu celkem dost dole.“

Policista si prohlížel svůj malíček.

„Vím o muslimech pár věcí, které víte taky, vrchní komisaři. Tyhle lidi si myslí, že ženská, co chodí v bikinách, si říká o znásilnění. Považujou to skoro za svoji povinnost, dalo by se říct.“

„Aha?“

„Tak jim to prostě přikazuje jejich víra.“

„Mám dojem, že si pletete islám a křesťanství.“

„Tak my jsme tady s Ivanem skončili,“ pronesl psovod, který v témže okamžiku sešel po schodech.

„Našli jsme v odpadcích pár kotlet, to je všechno. Mimochodem, byli tu nedávno nějací jiní psi?“

Harry se podíval na Barliho. Ten jen zavrtěl hlavou. Výraz jeho obličeje naznačoval, že by ze sebe nevydal hlásku.

„Ivan reagoval v předsíni tak, jako by tam byl nějaký pes, ale možná to tedy bylo něco jiného. Jsme připravení vyrazit do sklepa a na půdu. Může nás někdo doprovodit?“

„Samozřejmě,“ přikývl Barli a vztyčil se.

Zmizeli a policista z pořádkové hlídky se Beáty otázal, jestli může odjet.

„Zeptejte se šéfa,“ odpověděla mu.

„Ten usnul.“

Pokývl s pousmáním k Harrymu, který testoval římské lehátko.

„Strážmistře,“ pronesl Harry tiše, aniž otevřel oči. „Buďte tak laskav a přistupte blíž.“

Policista se zeširoka rozkročil před Harrym a zavěsil si palce za opasek.

„Ano, vrchní komisaři?“

Harry otevřel jedno oko.

„Jestli se necháte ještě jednou od Toma Waalera přemluvit, abyste na mě napsal hlášení, postarám se o to, abyste jezdil u pořádkové hlídky do konce své kariéry. Rozuměl jste, strážmistře?“

Strážmistrovi zacukaly obličejové svaly. Když otevřel ústa, byl Harry připraven na zlobu a zlovůli. Místo toho policista tiše a se sebeovládáním pronesl:

„Za prvé neznám žádného Toma Waalera. Za druhé považuji za svou povinnost podat hlášení, jestliže nějaký policista vystaví sám sebe a své kolegy nebezpečí tím, že dorazí do práce podroušený. A za třetí nepřeju si pracovat jinde než u pořádkové hlídky. Můžu teď odejít, vrchní komisaři?“

Harry zíral na policistu kyklopským okem. Pak oko opět zavřel, polkl a vyzval ho:

„Prosím.“

Uslyšel bouchnutí venkovních dveří a zasténal. Potřebuje drink. Panáka.

„Půjdeš?“ zeptala se ho Beáta.

„Jdi sama,“ odpověděl Harry. „Já tu zůstanu a pomůžu Ivanovi s čmucháním na ulici, až skončí s těmi kójemi.“

„Určitě?“

„Jasně.“

Harry vyšel po schodech nahoru a došel na terasu. Pozoroval vlaštovky, naslouchal zvukům z otevřených oken ve dvoře. Zvedl ze stolu láhev od červeného vína. Zbyl v ní malý hlt. Vypil ho, zamával Ruth a Trondheimské letce, které toho přece jen neměly dost, a vrátil se dovnitř.

Všiml si toho okamžitě, jakmile otevřel dveře do ložnice. Všímal si toho často, ale nikdy nezjistil, odkud se bere – to ticho v ložnicích cizích lidí.

Byly tu stále patrné stopy po renovaci.

Před šatní skříní stály opřené zrcadlové dveře a vedle ustlané postele ležel otevřený kufřík s nářadím. Nad postelí visela fotografie Willyho a Lisbeth. Harry si příliš neprohlížel snímky, které dal Willy Barli pořádkové hlídce, ale teď viděl, že Ruth měla pravdu. Lisbeth byla fakt kočka. Světlovlasá, s modrýma jiskřícíma očima a se štíhlým, téměř útlým tělem. Musela být nejméně o deset let mladší než Willy. Na fotografii vypadali oba opálení a veselí. Možná to byl snímek z nějaké zahraniční dovolené. V pozadí byla vidět velkolepá stará budova a jezdecká socha. Snad nějaké místo ve Francii. Normandie.

Harry se posadil na kraj postele a překvapilo ho, že se pod ním zhoupla. Vodní lůžko. Lehl si na záda a ucítil, jak se podklad vytvaroval podle jeho těla. Chladivý povlak peřiny byl na holé kůži rukou příjemný. Když se pohnul, voda pleskala o vnitřek gumové matrace. Zavřel oči.

Ráchel. Pluli po řece. Ne, po kanále. Houpali se v říční lodi a voda mlaskavě líbala boky plavidla. Byli v podpalubí, Ráchel vedle něj tiše ležela v posteli. Něco jí zašeptal a ona se potichu zasmála. Teď se tvářila, že spí. Líbilo se jí to. Předstírat spánek. Byla to taková jejich hra. Harry se otočil, aby se na ni podíval. Pohled mu padl nejdřív na zrcadlové dveře odrážející celou postel. Pak na otevřený kufřík s nářadím. Navrchu leželo dláto se zelenou dřevěnou rukojetí. Zvedl ho. Lehké a malé a pod jemnou vrstvičkou omítky žádné stopy rzi.

Chystal se vrátit ho zpátky, když mu ruka ztuhla.

V kufříku s nářadím ležel lidský úd. Už to na místech činu viděl. Odřezané pohlavní údy. Vteřinu trvalo, než mu došlo, že ten tělový, přirozeně vypadající penis je jenom vibrátor.

Znovu se položil na záda s dlátem stále v ruce. Polkl.

Po tolika letech práce, kdy denně procházel majetek a soukromé životy lidí, nebyl vibrátor žádná silná káva. Kvůli tomu tedy nepolkl.

Tady – v téhle posteli.

Bude si muset dát ten drink.

Zvuky se přes dvůr dobře nesou.

Ráchel.

Snažil se nepřemýšlet, ale bylo příliš pozdě. Její tělo na jeho.

Ráchel.

Dostavila se erekce. Harry zavřel oči a cítil, jak pohnula rukou – nevědomý, náhodný pohyb spáče – a položila mu ji na břicho. Ruka tam jen ležela, jako by nikam nemířila. Její rty u jeho ucha, její žhavý dech. Její boky, které se začnou pohybovat, jakmile se jí dotkne. Drobná měkká ňadra s citlivými bradavkami, jež ztvrdnou, jakmile na ně dýchne. Její pohlaví, které se otevře a stráví ho. V krku mu něco explodovalo, jako by se měl rozplakat.

Harry sebou trhl, když uslyšel, jak se dole otevřely dveře. Posadil se, uhladil peřinu, vstal a podíval se na sebe do zrcadla. Oběma rukama si tvrdě promasíroval obličej.

Barli trval na tom, že půjde s nimi, aby viděl, jestli vlčák Ivan najde nějakou pachovou stopu.

Když vyšli do Sannerské ulice, vyjel ze zastávky neslyšně červený autobus. Ze zadního okénka zírala na Harryho malá holčička. Jak autobus mizel směrem k Rodeløkka, její červený obličej se stále zmenšoval.

Došli k obchodu Kiwi a zpět, pes na nic nereagoval.

„To neznamená, že tu vaše žena nebyla,“ vysvětlil Ivan. „Na městské ulici, kde jezdí auta a kudy chodí hodně pěších, je těžké odlišit pach jedné osoby.“

Harry se rozhlédl. Měl pocit, že ho někdo pozoruje, ale ulice byla liduprázdná a v oknech v řadě domovních fasád viděl jen nebe a slunce. Paranoia alkoholiků.

„No,“ konstatoval Harry. „Víc toho zatím udělat nemůžeme.“

Willy Barli na ně zoufale zíral.

„To bude určitě v pořádku,“ utěšoval ho Harry.

Barli odpověděl ploše jako moderátor předpovědi počasí: „Ne. To nebude v pořádku.“

„K noze, Ivane!“ zvolal psovod a škubl vodítkem. Pes strčil čenich pod přední nárazník golfu zaparkovaného u okraje chodníku.

Harry poplácal Barliho po rameni, ale vyhnul se jeho prosebnému pohledu.

„Všechny hlídky dostaly echo. Pokud se nevrátí do půlnoci, vyhlásíme po ní pátrání. O. K.?“

Barli neodpověděl.

Ivan štěkal směrem ke golfu a napínal vodítko.

„Počkejte,“ vložil se do toho psovod.

Klekl si na všechny čtyři a sklonil hlavu k asfaltu.

„Jo!“ vykřikl a natáhl pod auto ruku.

„Něco jste našli?“ zeptal se Harry.

Psovod se otočil. V ruce držel dámskou botu na vysokém podpatku. Harry uslyšel, jak Barli za ním škytl, a zeptal se:

„Pane Barli, je to její bota?“

„To nebude v pořádku,“ odpověděl Barli. „To nebude v pořádku.“

Kapitola 10.

Čtvrtek a pátek. Můra.

Ve čtvrtek odpoledne zastavilo před poštou v Rodeløkka červené poštovní auto. Obsah poštovní schránky byl vysypán do pytle, uložen dozadu do dodávky a odvezen do Dopisního centra v ulici Biskupa Gunneruse číslo 14, lépe známého jako Postgirobygget. Téhož večera byla pošta v třídicím terminálu Dopisního centra roztříděna podle velikosti, takže hnědá bublinková obálka se dostala do kontejneru společně s jinými dopisy formátu C5. Obálka prošla několika páry rukou, ale nikdo si jí přirozeně nijak zvlášť nepovšiml, ani při geografickém třídění, kde byla nejprve uložena do kontejneru pro kraj Østlandet a posléze do kontejneru pro 0032, poštovní směrovací číslo Osla.

Když dopis konečně ležel v poštovním pytli vzadu v červeném poštovním autě, připravený k rozvážce následujícího rána, byla už noc a většina lidí v Oslu spala.

„To bude určitě v pořádku,“ prohlásil chlapec a pohladil dívku s kulatým obličejem po hlavě. Ucítil, jak se mu její dlouhé slabé vlásky přilepily k prstům. Statická elektřina.

Bylo mu jedenáct let. Jí bylo sedm a byla jeho mladší sestra. Byli navštívit matku v nemocnici.

Přijel výtah a chlapec otevřel dveře. Nějaký muž v bílém plášti odsunul stranou mříž, věnoval jim rychlý úsměv a vystoupil. Chlapec a dívka nastoupili.

„Proč tady mají tak starý výtah?“ zeptala se dívka.

„Protože je to starý dům,“ odpověděl chlapec a zatáhl mříž.

„Je to nemocnice?“

„Ne tak úplně,“ řekl chlapec a stiskl tlačítko přízemí. „Je to dům, kde si můžou hodně unavení lidé odpočinout.“

„Je maminka unavená?“

„Je, ale určitě to bude v pořádku. Neopírej se o dveře, Ses.“

„Cože?“

Výtah se s trhnutím rozjel a její dlouhé světlé vlasy se rozpohybovaly. Statická elektřina, pomyslel si chlapec, a zíral, jak jí vlasy na hlavě pomalu vstávají. Její ruce se zvedly k vlasům a dívka vykřikla. Slabý, srdceryvný výkřik, který způsobil, že úplně ztuhl. Vlasy se jí zachytily. Na vnější straně mříží. Dveře výtahu je musely přivřít. Snažil se pohnout, ale i on byl jako přilepený.

„Tati!“ křičela dívka a natahovala se na špičkách.

Jenže táta šel napřed pro auto na parkoviště.

„Mami!“ křičela dívka, když ji to zvedlo z podlahy výtahu.

Jenže maminka ležela v posteli a smutně se usmívala. Byl tu jen on.

Dívka mrskala nohama ve vzduchu a přitom si rukama svírala vlasy.

„Harry!“

Jen on. Jen on ji může zachránit. Jenom se musí dokázat pohnout.

„Pomoc!“

Harry se s trhnutím posadil v posteli. Srdce mu bilo jako splašený basový buben.

„Krucinál!“

Uslyšel svůj vlastní chraplavý hlas a nechal hlavu znovu dopadnout na polštář.

Škvírou mezi záclonami prosvítala šeď. Harry zamžoural k červeným digitálním číslicím na nočním stolku. 4:12. Peklo letní noci. Peklo noční můry.

Vyhoupl nohy z postele a došel si na záchod. Díval se přímo před sebe, moč přitom pleskala do vody. Věděl, že už znovu neusne.

Lednička byla prázdná, až na láhev nízkoalkoholického piva, která skončila v nákupním košíku proto, že se špatně podíval. Otevřel skříňku nad pracovní deskou. Stálo tam v pozoru vojsko láhví od piva a od whisky a němě na něj zíralo. Všechny prázdné. V náhlém záchvatu vzteku je překotil a ještě dlouho poté, co dvířka zavřel, slyšel, jak tam rachotí. Znovu se podíval na hodinky. Je pátek ráno. V pátek mají od devíti do osmnácti. Takže obchod s alkoholem neotevře dřív než za pět hodin.

Harry se posadil k telefonu v obýváku a vytočil číslo mobilního telefonu Øysteina Eikelanda.

„Oslo Taxi.“

„Jaký je provoz?“

„Harry?“

„Pěknej večer, Øysteine.“

„Vážně? Neměl jsem už půl hodiny žádnýho kunčofta.“

„Jsou dovolené.“

„Já vim. Majitel taxislužby si vodjel na chatu na Kragerø a přenechal mi nejvojetější káru v celym Oslu. V nejvospalejším městě severní Evropy. Sakra, vypadá to, jako by sem někdo hodil atomovku, ze mě úplně leje.“

„Myslel jsem si, že se při práci nerad moc zapotíš.“

„Ty vole, potim se jako prase! Ten skrblík kupuje auta bez klimošky. Kurva, musim chlastat jako velbloud na poušti, jen abysem doplnil ztrátu tekutin. A to něco stojí. Včera sem toho vypil za víc prašulí, než sem si za celej den vydělal.“

„Je mi tě upřímně líto.“

„Měl sem se držet luštění šifer.“

„Myslíš hackování? Kvůli kterému tě vykopli z Norské banky a dostals šest měsíců podmínku?“

„Jo, jenže jsem v tom byl dobrej. Ale todle… Majitel si mimochodem myslí, že sám přestane jezdit, jenže já už dělám dvanáctky a jiný šoféry neseženeš. Nechtěl bys jít dělat taxikáře, Harry?“

„Díky, promyslím si to.“

„Co potřebuješ?“

„Potřebuju něco, co by mě uspalo.“

„Jdi k doktorovi.“

„Tam jsem byl. Dal mi imovane, takové ty prášky na spaní. Nefungujou. Chtěl jsem po něm něco silnějšího, ale odmítl.“

„Neni dobrý bejt cejtit chlastem, když chce člověk požádat obvoďáka vo rohypnol, Harry.“

„Řekl mi, že jsem na silné prášky na spaní mladý. Máš něco?“

„Rohypnol? Seš magor, dyť je to trestný. Ale mám flunipam. Je to dost podobný. Půlka tablety tě sfoukne jako svíčku.“

„O. K. Mám zrovna teď trochu hluboko do kapsy, ale dám ti peníze, až dostanu výplatu. Utlumí to i sny?“

„Cože?“

„Přestanou se mi po tom zdát sny?“

Na druhém konci zavládlo na chvíli ticho.

„Víš co, Harry? Když tak vo tom přemejšlim, tak mi flunipam došel. Navíc je to dost nebezpečná věc. A nepřestanou se ti po tom zdát sny, spíš navopak.“

„Kecáš.“

„Možná, ale ty stejně nepotřebuješ flunipam. Zkus bejt radši víc v klidu, Harry. Dej si pauzu.“

„Dát si pauzu? Mně nikdo pauzu nedopřeje, pochop to.“

Harry zaslechl, jak někdo otevřel dveře taxíku a Øystein ho poslal do prdele. Pak znovu uslyšel jeho hlas:

„Je to kvůli Ráchel?“

Harry neodpověděl.

„Je s Ráchel šlus?“

Harry zaslechl zapraskání, předpokládal, že to byla policejní vysílačka.

„Haló? Harry? Nemůžeš vodpovědět, když se tě tvuj kámoš z dětství ptá, jestli stěny tvýho života stojí eště jakžtakž vzpřímeně?“

„Nestojí,“ odpověděl Harry tiše.

„Proč ne?“

Harry se nadechl.

„Protože jsem ji v podstatě donutil, aby je strhla. Něco, na čem jsem v práci dlouho dělal, kikslo. A já jsem to nezvládnul. Začal jsem chlastat a byl jsem tři dny namol a nebral jsem telefon. Čtvrtý den přijela a zazvonila u dveří. Nejdřív byla naštvaná. Řekla, že nemůžu takhle utíkat. Řekla, že Møller se po mně ptal. Pak mě pohladila po tváři a zajímala se, jestli potřebuju pomoc.“

„A tys ji vyrazil ze dveří nebo tak něco, jak tě znám.“

„Odpověděl jsem jí, že jsem v pohodě. Ona jenom zesmutněla.“

„No jasně. Ta holka tě má ráda.“

„Tvrdila to. Jenže taky prohlásila, že si to nechce prožít znovu.“

„Cože?“

„Olegův otec je alkoholik. Málem je to zničilo všechny tři.“

„A cos na to řek?“

„Řekl jsem, že má pravdu. A že by se měla takovým chlápkům, jako jsem já, vyhýbat. Nato se rozplakala. Pak odešla.“

„A ty máš teď noční můry?“

„Jo.“

Øystein si ztěžka povzdechl.

„Víš co, Harry? Tady v tomhletom ti nic nepomůže. Akorát jedna jediná věc.“

„Já vím,“ odvětil Harry. „Kulka.“

„Měl sem v úmyslu říct ‚ty sám‘.“

„To vím taky. Zapomeň na to, že jsem ti volal, Øysteine.“

„Zapomenuto.“

Harry si došel pro láhev nízkoalkoholického piva. Usadil se do ušáku a nedůvěřivě si prohlížel etiketu. Zátka slabě zasykla. Harry odložil dláto na konferenční stolek. Mělo zelenou rukojeť a ostří pokryté jemnou vrstvou žluté omítky.

Druhý den v šest ráno už slunce svítilo šikmo z Ekeberského kopce a ozařovalo policejní ředitelství tak, až se blyštělo jako krystal. Strážný z bezpečnostní služby ve vrátnici hlasitě zívl a vzhlédl od Aftenposten, když první ranní ptáče zasunulo do čtečky identifikační kartu.

„Píšou, že bude ještě teplejc,“ prohlásil strážný, který byl rád, že konečně vidí člověka, s nímž může prohodit pár slov.

Vysoký světlovlasý muž na něj mrkl zarudlýma očima, ale neodpověděl.

Strážný si povšiml, že muž vyrazil po schodech, ačkoli oba výtahy stály připravené v přízemí.

Pak se znovu začetl v Aftenposten do článku o ženě, která zmizela před víkendem za bílého odpoledne a ještě se nenašla. Novinář Roger Gjendem citoval šéfa oddělení vražd Bjarneho Møllera, který potvrdil, že pod autem stojícím přímo před ženiným bydlištěm byla nalezena její bota a že to zesiluje podezření, že se žena mohla stát obětí trestného činu, ale že prozatím nemohou konstatovat nic s jistotou.

Harry cestou k poštovní přihrádce, kde si vzal hlášení ze dvou posledních dnů pátrání po Lisbeth Barliové, listoval novinami. Na telefonním záznamníku v jeho kanceláři bylo pět zpráv – všechny kromě jediné od Willyho Barliho. Harry projel Barliho vzkazy, které zněly téměř stejně: že musí nasadit víc lidí, že zná jednu jasnovidku a že nechá v novinách otisknout výzvu, že vyplatí velkou peněžní částku tomu, kdo jim pomůže Lisbeth najít.

Poslední zpráva byl jen dýchající hlas.

Harry si ji převinul zpátky a přehrál si ji znovu.

A ještě jednou.

Nedalo se poznat, jestli je to žena nebo muž. A už vůbec ne, jestli to je Ráchel. Displej ukazoval, že telefonát byl přijat ve dvaadvacet hodin z „neznámého čísla“. Přesně to se zobrazovalo, když mu Ráchel volala z telefonu v Holmenkollenské ulici. Jestli to byla ona, proč se nepokusila zastihnout ho doma nebo na mobilu?

Harry prošel hlášení. Nic. Pročetl si je znovu. Pořád nic. Vytřásl tedy z hlavy všechny myšlenky a začal přemýšlet nanovo.

Poté, co skončil, mrkl na hodinky a došel k poštovní přihrádce, aby se podíval, jestli nepřišlo něco dalšího. Vzal si zprávu od jednoho z tajných detektivů, položil hnědou obálku adresovanou Bjarnemu Møllerovi nahoru do správné přihrádky a vrátil se zpět do své kanceláře.

Hlášení tajného detektiva bylo krátké a výstižné: Nic.

Harry převinul telefonní záznamník zpět, stiskl tlačítko Play a zvýšil hlasitost. Zavřel oči a opřel se do židle. Snažil se vybavit si její dech. Cítit její dech.

„To naštve, když se nechtějí dát poznat, co?“

Ne slova, ale ten hlas způsobil, že se Harrymu zježily chlupy na zátylku. Pomalu se otočil na židli, která se zasténáním vyjekla.

O zárubeň dveří se opíral usmívající se Tom Waaler. Jedl jablko a před sebou držel otevřený sáček.

„Dáte si? Jsou australská. Chutnají božsky.“

Harry zavrtěl hlavou, ale nespustil z Waalera oči.

„Můžu dál?“ zeptal se Waaler.

Harry neodpověděl, Waaler tedy vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Obešel stůl a usadil se do druhé kancelářské židle. Pohodlně se v ní opřel a chroustal dál lákavé červené jablko.

„Všiml jste si, že my dva jsme skoro vždycky v práci jako první, Harry? Zvláštní, že? Vzhledem k tomu, že chodíme taky jako poslední domů.“

„Sedíte na Ellenině židli,“ odvětil Harry.

Waaler poplácal područku.

„Harry, je načase, abychom si promluvili.“

„Tak do toho,“ vyzval ho Harry.

Waaler přidržel jablko proti stropnímu světlu a přimhouřil jedno oko. „Není to smutné mít kancelář bez okna?“

Harry neodpověděl.

„Kolují zvěsti o tom, že končíte.“

„Zvěsti?“

„No, zvěsti je asi přehnané slovo. Mám své informační zdroje, abych tak řekl. Už jste se nejspíš začal poohlížet po něčem jiném. Bezpečnostní služby. Pojišťovací společnosti. Možná vymáhání pohledávek? Existuje určitě mnoho míst, kde by se jim hodil kriminalista s trochou právnického vzdělání.“

Silné bílé zuby se zanořily do ovocné dužiny.

„Možná ale není tolik míst, kde si cení pracovního hodnocení s poznámkami o alkoholismu, neodůvodněných absencích, porušování pracovních povinností, bouření se proti nadřízeným a neloajalitě vůči státnímu úřadu.“

Čelistní svalstvo drtilo a šrotovalo.

„Ale…,“ pokračoval Waaler, „možná to nebude taková tragédie, pokud vás nebudou chtít zaměstnat. Popravdě nikdo z nich nenabízí žádné extra zajímavé úkoly. Ne pro nás, co jsme navzdory všemu vrchními komisaři a považují nás za jedny z nejlepších ve svém oboru. A navíc ani moc dobře neplatí. A o to koneckonců jde, ne? Dostat za své služby zaplaceno. Dostat peníze, aby člověk mohl zaplatit jídlo a nájem. A zbylo mu dost na pivo a třeba láhev koňaku. Nebo je to snad whisky?“

Harry si uvědomil, že svírá zuby tak pevně, až ho bolí plomby.

„Nejlepší by přece bylo,“ nepřestával Waaler, „kdyby si člověk vydělával tolik, aby si mohl dopřát pár věcí navíc mimo čistě základní potřeby. Jako třeba sem tam nějakou dovolenou v cizině. S rodinou. Například v Normandii.“

Harry ucítil, jak mu v hlavě luplo, jako když praskne menší pojistka.

„Vy a já se v mnoha ohledech lišíme, Harry. Ale to neznamená, že vás nerespektuju jako odborníka. Vždycky jsem byl toho názoru, že jste cílevědomý, chytrý, máte nápady a vaše čestnost je nade všechny pochyby. A především jste psychicky odolný. Tahle vlastnost je ve společnosti, v níž je konkurence stále tvrdší, potřeba. A konkurenční boj bohužel neprobíhá vždy za použití takových prostředků, jaké bychom si přáli. Má-li člověk vyhrát, musí být ochotný používat stejné prostředky jako jeho konkurenti. Plus jednu věc navíc…“

Waaler ztišil hlas:

„Musí hrát v tom správném družstvu. V týmu, se kterým se dá něco vyhrát.“

„Co chcete, Waalere?“

Harry slyšel, jak se mu chvěje hlas.

„Pomoct vám.“ Waaler vstal. „Víte, nemusí to být takové, jaké je to teď…“

„Jaké takové?“

„Takové, že vy a já musíme být nepřáteli. Takové, že šéf kriminálky bude muset podepsat ten dokument, však vy víte.“

Waaler došel ke dveřím.

„A takové, že nikdy nebudete mít peníze na to, abyste mohl udělat něco, co je dobré pro vás a pro ty, které máte rád…“

Položil ruku na kliku.

„Přemýšlejte o tom, Harry. Existuje jenom jedna jediná věc, která vám v té venkovní džungli může pomoct.“

Kulka, pomyslel si Harry.

„Vy sám,“ zakončil řeč Waaler a zmizel.

Kapitola 11.

Neděle. Rozloučení.

Ležela v posteli a kouřila cigaretu. Prohlížela si jeho záda před nízkou komodou, na nichž se lopatky pohybovaly pod hedvábnou vestou a způsobovaly, že látka zářila v odstínech černé a modré. Přesunula pohled k zrcadlu. Podívala se na jeho ruce uvazující měkkými jistými pohyby kravatu. Má ráda jeho ruce. Ráda se dívá, jak pracují.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala se.

Jejich pohledy se v zrcadle střetly. Jeho úsměv. I ten byl měkký a jistý. Vyšpulila rozmrzele spodní ret.

„Tak rychle, jak jen to půjde, miláčku.“

Nikdo jí neříkal „miláčku“ tak jako on. Liebling. S tím zvláštním přízvukem a zpěvavým tónem hlasu, díky němuž znovu začala mít skoro ráda němčinu.

„Doufám, že zítra večerním letadlem,“ dodal. „Chceš na mě počkat?“

Nedokázala potlačit úsměv. Rozesmál se. Ona se rozesmála. K čertu s ním, on to vždycky dokáže.

„Jsem si jistá, že tam v Oslu na tebe čekají zástupy holek,“ pronesla.

„To doufám.“

Zapnul si vestu a z ramínka ve skříni sundal sako.

„Vyžehlila jsi mi kapesníky, miláčku?“

„Položila jsem ti je na kufr i s ponožkami,“ odpověděla.

„Skvělé.“

„Máš schůzku s některou z nich?“

Rozesmál se, došel k posteli a naklonil se nad ni.

„Co myslíš?“

„Nevím.“ Objala ho kolem krku. „Připadá mi, že jsou z tebe cítit ženské pokaždé, když se vrátíš domů.“

„To je proto, že nejsem nikdy pryč dost dlouho na to, aby vyvanula tvoje vůně, miláčku. Jak je to dlouho, co jsem tě našel? Šestadvacet měsíců? Voním tebou už šestadvacet měsíců.“

„A nikým jiným?“

Posunula se v posteli níž a přitáhla si ho. Lehce ji políbil na ústa.

„A nikým jiným. Letadlo, miláčku…“

Vymanil se jí.

Sledovala, jak jde ke komodě, otevírá zásuvku, bere si pas a letenky, strká je do náprsní kapsy a zapíná si sako. Celé se to odehrálo v jediném klouzavém pohybu, s nenásilnou účelností, která jí připadala smyslná a zároveň děsivá. Kdyby se většina věcí, které dělal, neodehrávala se stejnou minimální námahou, řekla by, že tohle musel trénovat celý život: odcházení. Opouštění.

Na to, kolik času spolu strávili za poslední dva roky, o něm věděla podivně málo, ale on nikdy nezastíral, že se ve svém dřívějším životě stýkal s velmi mnoha ženami. Tvrdíval, že je to proto, že tak zoufale hledal ji. Skoncoval s nimi, jakmile pochopil, že nejsou ona, a neklidně pokračoval v hledání, až se jednoho krásného podzimního dne před dvěma roky potkali v baru Grandhotelu Evropa na Václavském náměstí v Praze.

Byla to nejkrásnější omluva promiskuity, jakou kdy slyšela.

Každopádně krásnější než ta její, neboť ona to dělala pouze pro peníze.

„Co vlastně děláš v Oslu?“

„Obchody,“ odpověděl.

„Proč mi nikdy nechceš říct, co přesně děláš?“

„Protože se máme rádi.“

Tiše za sebou zavřel dveře a ona slyšela jeho kroky na schodech.

Zase sama. Zavřela oči a doufala, že jeho vůně se udrží v povlečení, dokud se nevrátí. Sáhla si na řetízek na krku. Od chvíle, kdy jí ho dal, ho vůbec nesundala, dokonce ani když se koupala. Prsty pohladila přívěsek a myslela na jeho kufr, který nikdy neviděla otevřený. Co v něm vozí? Proč se ho na to nezeptala? Možná proto, že cítila, že se podle jeho názoru už moc vyptává. Nesmí ho rozčilovat.

Povzdechla si, podívala se na hodinky a znovu zavřela oči. Den byl prázdný. Na druhou je objednaná k lékaři, to je všechno. Začala počítat vteřiny a přitom prsty stále hladila přívěsek, načervenalou diamantovou hvězdu s pěti cípy.

Titulek na přední straně VG zněl, že nejmenovaná televizní celebrita měla „krátký, ale intenzivní“ poměr s Camillou Loenovou. Podařilo se jim získat zrnitou fotografii Camilly z dovolené, na níž byla v miniaturních bikinách. Očividně proto, aby tak zdůraznili náznaky v hlavním textu týkající se toho, oč šlo v tomto vztahu především.

Dagbladet otiskl tentýž den rozhovor se sestrou Lisbeth Barliové, Toyou Harangovou, která pod titulkem „Vždycky utíkala“ uváděla chování své mladší sestry v dětství jako možné vysvětlení jejího záhadného zmizení. Citát: „Utekla i ze Spinnin‘ Wheel, tak proč ne teď?“

Vyfotografovali ji, jak pózuje před autobusem své kapely v kovbojském klobouku. Usmívala se. Harry předpokládal, že než stiskli spoušť, nestačila si to promyslet.

„Pivo.“

Dosedl na barovou stoličku v Underwater a přisunul si VG. Stálo tam, že Springsteenův koncert ve Valle Hovin je vyprodaný. No co. Za prvé nesnáší koncerty na stadionu a za druhé společně s Øysteinem dostopoval do drammenské sportovní haly, když jim bylo patnáct, s falešnými lístky na Springsteena, které vyrobil Øystein. Tehdy byli na vrcholu. Jak Springsteen, tak Øystein i sám Harry.

Harry noviny odsunul a rozložil si vlastní výtisk Dagbladet s fotografií Lisbethiny sestry. Sourozenecká podoba byla nepřehlédnutelná. Mluvil s ní po telefonu, volal jí do Trondheimu, ale moc mu toho říct nemohla. Nebo přesněji: moc zajímavého mu říct nemohla. To, že hovor přesto trval dvacet minut, nebyla jeho vina. Vysvětlila mu, že její jméno se vyslovuje s přízvukem na „a“. Toy-a. A že ji nepojmenovali po sestře Michaela Jacksona, která se jmenuje LaToya s přízvukem na „oy“.

Od Lisbethina zmizení uplynuly čtyři dny a případ nadále vězel – stručně řečeno – na mrtvém bodě.

Totéž platilo pro případ Camilly Loenové. Dokonce i Beátu to frustrovalo. Celý víkend pomáhala těm nemnoha taktickým vyšetřovatelům, kteří neměli dovolenou. Hodná holka, Beáta. Škoda že to k ničemu nevedlo.

Vzhledem k tomu, že Camilla byla očividně společenská, dokázali zmapovat většinu jejích aktivit týden před vraždou, ale jednotlivé nitky je nikam nezavedly.

Harry měl vlastně v úmyslu zmínit se před Beátou o tom, že se Waaler zastavil u něj v kanceláři a více či méně očividně navrhl, aby mu Harry prodal svoji duši. Ale z nějakého důvodu to nechal plavat. Beáta má navíc svých starostí dost. Kdyby to pověděl Møllerovi, způsobilo by to jen poprask, takže tuhle myšlenku zavrhl okamžitě.

Harry už vypil polovinu druhého piva, když si jí všiml. Seděla sama v pološeru u jednoho ze stolů u zdi. S mírným úsměvem se na něj zpříma dívala. Na stole před sebou měla pivo a mezi pravým ukazováčkem a prostředníčkem cigaretu.

Harry vzal svůj půllitr a došel k jejímu stolu.

„Můžu si přisednout?“

Vibeke Knutsenová pokývla k prázdné židli.

„Co tu děláte?“

„Bydlím přece hned vedle,“ vysvětlil Harry.

„To jsem pochopila, ale nikdy předtím jsem vás tu neviděla.“

„Ne. Já a můj štamgastský lokál máme různý názor na jistou událost z minulého týdne.“

„Vyhodili vás?“ zasmála se chraplavě.

Harrymu se ten smích líbil. A připadalo mu, že Vibeke vypadá dobře. Možná to bylo nalíčením. A tím příšeřím. A co tedy? Líbily se mu její oči, byly živé a hravé. Dětské i chytré. Stejně jako Rácheliny. Jenže tady podoba také končila. Ráchel měla úzká, citlivá ústa, zatímco ústa Vibeke byla velká a ještě zvýrazněná jasně červenou rtěnkou. Ráchel se oblékala s nenápadnou elegancí a byla útlá, téměř jako baletka, bez výraznějších tvarů. Vibeke dnes měla na sobě top s tygřími pruhy, ale pohledy přitahoval stejně efektivně jako ten leopardí a zebří. Na Ráchel bylo skoro všechno tmavé. Oči, vlasy, pleť. Nikdy neviděl jinou pleť žhnout tak jako její. Vibeke měla vlasy rusé a odhalené zkřížené nohy jí v pološeru bíle svítily.

„A co tu děláte vy takhle sama?“ oplatil jí otázku Harry.

Pokrčila rameny a upila z půllitru.

„Anders je na cestách a vrátí se až večer. Takže si trochu užívám.“

„Jel daleko?“

„Někam do Evropy, však víte, jak to chodí. Nikdy vám nic neřeknou.“

„Co dělá?“

„Prodává vybavení pro kostely a modlitebny. Oltářní desky, kazatelny, kříže a takové věci. Použité i nové.“

„Hm. A v Evropě teda?“

„Jestliže chtějí v nějakém švýcarském kostele novou kazatelnu, klidně se může stát, že jim ji vyrobí v Ålesundu. A ta stará se zrestauruje a skončí ve Stockholmu nebo v Narviku. Pořád cestuje, je víc pryč než doma. Zvlášť poslední dobou. Vlastně poslední rok.“

Potáhla z cigarety a při vdechu dodala:

„Ale není věřící.“

„Ne?“

Zavrtěla hlavou, kouř se jí přitom silně vinul mezi červenými rty s hustými drobnými vráskami na horní straně.

„Jeho rodiče patřili k letničnímu hnutí a Anders v tom vyrůstal. Byla jsem jen na jednom jejich setkání, ale víte co? Podle mě je to humus. Když začnou řečnit jako v transu a tak… Byl jste už někdy na takovém setkání?“

„Dvakrát,“ odpověděl Harry. „V komunitním centru Filadelfia.“

„Spasilo vás to?“

„Bohužel ne. Jenom jsem tam hledal chlapíka, který mi slíbil, že bude svědčit v jednom případu.“

„Jo jo, tak jestli jste tam nenašel Ježíše, našel jste tam v každém případě aspoň toho svědka.“

Harry zavrtěl hlavou.

„Řekli mi, že tam přestal chodit, a není k nalezení na žádné z adres, co jsem sehnal. Ne, rozhodně mě to nespasilo.“

Harry dopil a gestikuloval směrem k baru. Vibeke si zapálila další cigaretu.

„Snažila jsem se vás dneska zastihnout,“ začala. „V práci.“

„Vážně?“

Harry pomyslel na němý telefonát na telefonním záznamníku.

„Ano, jenže mi bylo řečeno, že to není váš případ.“

„Pokud máte na mysli případ Camilly Loenové, tak to je pravda.“

„Takže jsem mluvila s tím druhým tam od vás. S tím hezounem.“

„S Tomem Waalerem?“

„Ano. Pověděla jsem mu o Camille pár věcí. To, co jsem nemohla vyprávět, když jste tam byl.“

„Proč ne?“

„Protože tam seděl Anders.“

Dlouze potáhla z cigarety.

„Nesnáší, když se vyjadřuju o Camille nějak hanlivě. Úplně zuří. Ačkoli jsme ji skoro neznali.“

„Proč byste o ní měla říkat něco hanlivého, jestliže jste ji neznala?“

Pokrčila rameny.

„Nemyslím si, že by to bylo hanlivé. To si myslí Anders. Záleží asi na výchově. Mám dojem, že si v podstatě myslí, že všechny ženy by neměly mít v životě sex s víc než jedním mužem.“

Típla cigaretu a dodala tiše:

„A to ještě sotva.“

„Hm… A Camilla měla sex s víc než jedním mužem?“

„Znám jenom křestní jméno.“

„Odkud ho znáte? Bylo u vás něco slyšet?“

„Ne z patra do patra. Takže v zimě jsme nic moc neslyšeli. Ale v létě, když byla otevřená okna. Však víte, zvuky…“

„… se přes tyhle dvory dobře nesou.“

„Přesně tak. Anders vždycky vstal a okno v ložnici přibouchl. A když jsem to například okomentovala, že teď jí to dělá fakt dobře, dokázal se naštvat tak, že si šel lehnout do obýváku.“

„A vy jste se mě snažila zastihnout proto, abyste mi tohle řekla?“

„Ano. Tohle a ještě jednu věc. Někdo mi volal. Nejdřív jsem si myslela, že je to Anders, jenže když volá on, vždycky poslouchám zvuky v pozadí. Obvykle mi volává z nějaké ulice v nějakém evropském městě. Zvláštní je, že ten zvuk je vždycky stejný, jako by mi pokaždé volal ze stejného místa. No to je jedno. Tohle znělo jinak. Normálně bych praštila sluchátkem a víc bych na to nemyslela, jenže po tom, co se stalo Camille, a když je Anders pryč…“

„Ano?“

„Ne, nebylo to nic dramatického.“

Unaveně se usmála. Harrymu ten úsměv připadal pěkný.

„Jenom někdo dýchal do sluchátka. Ale bylo to hnusné. Tak jsem vám to chtěla říct. Waaler tvrdil, že to prošetří, ale nejspíš nezjistili, z jakého čísla ten člověk volal. Stává se přece, že se vrazi vracejí, ne?“

„Řekl bych, že to tak bývá většinou jen v detektivkách,“ odpověděl Harry. „Nepřikládal bych tomu důležitost.“

Otáčel půllitrem. Medicína začala účinkovat.

„Neznáte náhodou vy nebo váš partner Lisbeth Barliovou?“

Vibeke povytáhla namalované obočí a zeptala se:

„Tu ženu, co zmizela? Proč bychom ji proboha měli znát?“

„Jistě, proč byste proboha měli?“ zamumlal Harry a uvažoval o tom, co ho přimělo položit tuhle otázku.

Když se ocitli na chodníku před Underwater, bylo skoro deset.

Harry se musel doširoka rozkročit, aby udržel rovnováhu.

„Bydlím tady kousek,“ začal. „Co kdyby…“

Vibeke naklonila hlavu ke straně a usmála se.

„Neříkejte nic, čeho byste pak litoval, Harry.“

„Litoval?“

„Poslední půlhodinu jste mluvil jenom o té Ráchel. Snad jste to nezapomněl?“

„Vždyť jsem říkal, že mě nechce.“

„Jasně, a vy nechcete zase mě. Vy chcete Ráchel. Nebo nějakou náhradní Ráchel.“

Položila mu ruku na paži.

„A možná bych si dokázala představit, že bych jí chvíli byla, kdyby se věci měly jinak. Jenže se nemají jinak. A Anders se brzo vrátí domů.“

Harry pokrčil rameny a udělal úkrok, aby neupadl.

„Tak vás aspoň doprovodím k vratům,“ zahuhňal.

„Je to dvě stě metrů, Harry.“

„To zvládnu.“

Vibeke se hlasitě zasmála a zavěsila se do něj.

Sunuli se pomalu Ullevålskou ulicí, přitom je míjela auta a prázdné taxíky a večerní vzduch laskal jejich kůži tak, jak to dělává v Oslu jen v červenci. Harry naslouchal rovnoměrnému šumění jejího hlasu a myslel na to, co asi právě teď dělá Ráchel.

Zastavili před černými tepanými vraty.

„Dobrou noc, Harry.“

„Hm. Pojedete výtahem?“

„Proč se ptáte?“

„Ale nic.“ Harry si strčil ruce do kapes u kalhot a málem ztratil rovnováhu. „Dávejte na sebe pozor. Dobrou noc.“

Vibeke se usmála, došla k němu, a když ho políbila na tvář, nasál Harry její vůni.

„V jiném životě, kdo ví?“ zašeptala.

Vrata se za ní s hladkým naolejovaným cvaknutím zabouchla. Harry se snažil zorientovat se, jenže v tom upoutalo jeho pozornost cosi ve výkladní skříni před ním. Nebyl to výběr náhrobků, ale něco v zrcadlovém obraze. Červené auto u krajnice na druhé straně ulice. Kdyby se Harry alespoň trochu zajímal o auta, možná by věděl, že ta exkluzivní hračka je Tommykaira ZZ-R.

„Jdi k čertu,“ zašeptal Harry a vykročil do silnice. Se zuřivým zatroubením se mu vyhnul taxík. Harry došel ke sportovnímu vozu a zastavil se u strany řidiče. Kouřové okénko se neslyšně stáhlo.

„Co tady k sakru děláte?“ zasyčel Harry. „Sledujete mě?“

„Dobrý večer, Harry.“ Tom Waaler zívl. „Hlídám byt Camilly Loenové. Sleduju, kdo jde dovnitř a ven. To není pouhá floskule, že se vrah vždycky vrací na místo činu, víte?“

„To teda je,“ nesouhlasil Harry.

„Jenže – jak jste asi pochopil – je to to jediné, co máme. Ten chlap, co ji zabil, nám toho moc nezanechal.“

„Ten chlap, co ji zavraždil,“ namítl Harry.

„Nebo ženská.“

Harry pokrčil rameny a popošel, aby neztratil rovnováhu. Dveře na straně spolujezdce se otevřely.

„Naskočte si, Harry. Chci si s vámi promluvit.“

Harry zamžoural směrem k otevřeným dveřím. Zaváhal. Znovu popošel. Pak obešel vůz a nastoupil.

„Přemýšlel jste?“ zeptal se Waaler a ztlumil hudbu.

„Ano, přemýšlel,“ odpověděl Harry a zavrtěl se na úzkém, anatomicky tvarovaném sedadle.

„A došel jste ke správné odpovědi?“

„Očividně se vám líbí červená japonská sportovní auta.“ Harry zdvihl pěst a tvrdě jí udeřil do palubní desky. „Solidní věcička. Řekněte mi…“ Harry se soustředil na artikulaci. „Takhle jste tu mluvil se Sverrem Olsenem na Grünerløkka ten večer, co byla zavražděna Ellen?“

Waaler se dlouze díval na Harryho, teprve pak otevřel ústa a odpověděl.

„Harry, nemám tušení, o čem to mluvíte.“

„Že ne? Věděl jste, že Ellen odhalila, že jste hlavní osobou stojící za gangem pašeráků zbraní, je to tak? To vy jste se postaral o to, aby ji Sverre Olsen zavraždil, než to stihne říct někomu dalšímu. A když jste se dozvěděl, že jsem Olsenovi na stopě, pospíšil jste si a naaranžoval jste to tak, jako že na vás vytáhl při zatýkání pistoli. Stejně tak jako s tím maníkem u Havnelageret. To je už taková vaše specialita, tohleto, odpravovat otravné svědky.“

„Jste opilý, Harry.“

„Strávil jsem dva roky tím, abych na vás něco našel Waalere, věděl jste to?“

Waaler neodpověděl.

Harry se zasmál a znovu udeřil pěstí. V palubní desce to hrozivě zapraštělo.

„Samozřejmě jste to věděl. Korunní princ ví všechno. Jak to děláte? Povězte mi to.“

Waaler se díval z bočního okénka. Z kebabového bistra vyšel nějaký muž, zastavil se, rozhlédl se na obě strany a pak zamířil ke kostelu sv. Trojice. Nikdo z nich nepromluvil, dokud muž nezabočil do ulice mezi hřbitovem a špitálem Panny Marie.

„Fajn,“ pronesl Waaler tiše. „Můžu se klidně přiznat, jestli chcete. Ale nezapomeňte na to, že pokud si člověk vyslechne něčí zpověď, může se snadno dostat do nepříjemného dilematu.“

„Nepříjemnosti jsou vítány.“

„Potrestal jsem Sverreho Olsena tak, jak si zasloužil.“

Harry pomalu otočil hlavu k Waalerovi, který měl zpola zavřené oči a hlavou spočíval na hlavové opěrce.

„Jenže to nebylo proto, že bych se bál, že prozradí, že on a já jsme snad komplicové. Tahle část vaší teorie je chybná.“

„Vážně?“

Waaler si povzdechl.

„Uvažujete někdy o tom, co vede lidi, jako jsme my, k tomu, aby dělali tuhle práci?“

„Nedělám nic jiného,“ odpověděl Harry.

„Co vám vytane na mysli jako první, Harry?“

„Jako první co?“

„Mně jako první vytane to, že je noc a že se můj otec sklání nad mojí postýlkou.“

Waaler pohladil volant.

„Mohlo mi být tak čtyři pět let. Otec voněl tabákem a bezpečím. Však víte. Takhle mají vonět otcové. Jako obvykle přišel domů až potom, co už jsem ležel v posteli. A já jsem věděl, že odjede do práce dávno předtím, než se druhého dne ráno vzbudím. A věděl jsem, že pokud otevřu oči, usměje se, pohladí mě po hlavě a zase půjde. Takže jsem předstíral, že spím, aby se zdržel trochu déle. Jen někdy, když jsem měl noční můry o ženě s prasečí hlavou honící se ulicemi za dětskou krví, jsem se prozradil poté, co otec vstal, a poprosil jsem ho, aby ještě chvíli zůstal. A pak u mě seděl a já tam ležel s otevřenýma očima a jenom se na něj díval. Měl jste to s otcem taky takhle, Harry?“

Harry pokrčil rameny.

„Můj otec byl učitel. Býval pořád doma.“

„Takže střední třída.“

„Tak nějak.“

Waaler přikývl.

„Můj otec byl řemeslník. Stejně jako otcové mých nejlepších kamarádů, Geira a Lima. Bydleli přímo nad námi v jednom činžáku na Starém městě, kde jsem vyrůstal. Šedá východní část, ale pěkný, udržovaný dům, který patřil cechu. Nepohlíželi jsme sami na sebe jako na dělnickou třídu, byli jsme v podstatě všichni jako jeden muž dodavatelé. Limův otec dokonce vlastnil kiosek, kde se střídala celá rodina, odtud také Limova přezdívka. Všichni řemeslníci v sousedství tvrdě makali. Ale nikdo tak tvrdě jako můj otec. Od časného rána do pozdního večera. Dnem i nocí. Byl jako stroj, který se vypínal jen v neděli. Ani jeden z mých rodičů neměl zvláštní vztah ke křesťanské víře, ačkoli můj otec studoval půl roku ve večerní škole teologii, protože dědeček chtěl, aby se stal knězem. Jenže když dědeček zemřel, nechal toho. Přesto jsme chodili každou neděli do vålerengského kostela a potom nás otec vždycky brával na výlet na Ekeberg nebo do Østmarky. A v pět hodin jsme se převlékli a posadili se do obývacího pokoje k nedělní večeři. Možná to zní nudně, ale víte co? Já jsem se na ty neděle celý týden těšil. Pak přišlo pondělí a otec byl zase pryč. Pořád na nějaké stavbě, kde se muselo dělat přesčas. Někdy pracoval oficiálně, někdy tak napůl a někdy načerno. Tvrdil, že to je jediný způsob, jak si v téhle branži něco vydělat. Když mi bylo třináct, přestěhovali jsme se do bohatší západní části města do domu se zahradou. Otec tvrdil, že je to tam lepší. Byl jsem jediný ve třídě, kdo neměl rodiče právníky, ekonomy, lékaře nebo tak podobně. Náš soused byl soudce a měl syna v mém věku. Jáchyma. Otec doufal, že budu jako Jáchym. Říkával, že pokud mám proniknout do některé z těch branží, musím mít uvnitř známé, musím se naučit šifry, jazyk, nepsaná pravidla. Jenže já jsem sousedovic syna nikdy ani nezahlédl, vídal jsem jen jejich psa, vlčáka, který stával na verandě a celou noc štěkal. Když mi skončila škola, jezdil jsem tramvají do Starého města a místo toho jsem se scházel s Geirem a Limem. Otec a matka pozvali všechny sousedy na grilování, jenže ti se do jednoho vymluvili a zdvořile odmítli. Vzpomínám si na kouř z grilů a hlasitý smích z ostatních zahrad toho léta. Nám nikdy nikdo pozvání neoplatil.“

Harry se soustředil na výslovnost:

„Má tohle vyprávění nějakou pointu?“

„To uvidíte. Mám přestat?“

„Mně je to fuk. V televizi dneska večer stejně nic nedávají.“

„Jednou v neděli jsme se jako obvykle chystali do kostela. Stál jsem venku na ulici, čekal na otce a matku a přitom pozoroval vlčáka chodícího po zahradě, který na mě vrčel a štěkal zpoza plotu. Nevím, proč jsem to udělal, ale došel jsem tam a otevřel branku. Možná jsem si myslel, že je vlčák tak naštvaný, protože je sám. Skočil na mě, povalil mě na zem a prokousl mi tvář. Ještě pořád tam mám jizvu.“

Waaler na ni ukázal, ale Harry nic neviděl.

„Soudce zavolal na psa z verandy a ten mě pustil. Pak mi nařídil, abych okamžitě vypadl z jeho zahrady. Matka plakala a otec skoro nemluvil, když mě vezli na pohotovost. Když jsme přijeli domů, měl jsem od brady až těsně pod ucho silnou černou sešitou čáru. Můj otec se vypravil k sousedům. Po návratu měl v očích temno a mluvil ještě míň. Nedělní pečeni jsme snědli beze slova. Téže noci jsem se probudil, ležel jsem v posteli a uvažoval, proč jsem se vzbudil. Všude panovalo naprosté ticho. Pak mi to došlo. Vlčák. Přestal štěkat. Pak jsem zaslechl, jak vrzly vstupní dveře. A instinktivně jsem věděl, že už toho vlčáka nikdy neuslyším. Rychle jsem zavřel oči, když se tiše otevřely dveře ložnice, ale stihl jsem zahlédnout kladivo. Z otce byl cítit tabák a bezpečí. A já jsem předstíral, že spím.“

Waaler oprášil z věnce volantu neviditelné zrníčko prachu.

„Udělal jsem to proto, že jsem věděl, že Sverre Olsen zabil jednu naši kolegyni. Udělal jsem to pro Ellen, Harry. Pro nás. Teď to víte, zabil jsem člověka. Udáte mě, nebo ne?

Harry jen zíral. Waaler zavřel oči.

„Měli jsme proti Olsenovi jenom indicie, Harry. Pustili by ho. To jsem nemohl dovolit. Vy byste to dovolil, Harry?“

Waaler otočil hlavu a střetl se s Harryho strnulým pohledem.

„Dovolil?“

Harry polkl.

„Někdo vás viděl se Sverrem Olsenem v autě. Někdo, kdo byl ochotný svědčit. Ale to asi dobře víte, že?“

Waaler pokrčil rameny.

„Mluvil jsem s Olsenem několikrát. Byl to neonacista a kriminálník. Naším úkolem je být v obraze, Harry.“

„Ten, co vás viděl, už najednou nechce vypovídat. Vy jste s ním mluvil, je to tak? Vyhrožoval jste mu, aby mlčel.“

Waaler zavrtěl hlavou.

„Na tohle nemůžu odpovědět, Harry. I když se rozhodnete stát se členem našeho týmu, existuje pevné pravidlo, že můžete vědět jen to, co potřebujete pro výkon své funkce. Možná to zní přísně, ale funguje to. My fungujeme.“

„Mluvil jste s Kvinsvikem?“ zahuhňal Harry.

„Kvinsvik je jenom jeden z vašich větrných mlýnů, Harry. Zapomeňte na něj. Myslete radši sám na sebe.“

Naklonil se k Harrymu blíž a ztišil hlas:

„Co můžete ztratit? Podívejte se pořádně do zrcadla…“

Harry zamrkal.

„Správně,“ dodal Waaler. „Jste alkoholik, brzy vám bude čtyřicet, nemáte práci, rodinu, peníze.“

„Naposledy!“ Harry se pokusil to zakřičet, ale byl příliš opilý. „Mluvil jste s… s Kvinsvikem?“

Waaler se na sedadle opět narovnal.

„Jděte domů, Harry. A přemýšlejte o tom, jestli někomu něco dlužíte. Svému vlastnímu úřadu? Který vás přežvýká, zjistí, že chutnáte špatně, a zase vás vyplivne? Svým šéfům, kteří metelí pryč jako ustrašené myši, jakmile jen ucítí problémy? Nebo snad dlužíte něco sám sobě? Sobě, který jste se po celé roky snažil udržovat osloské ulice jakžtakž bezpečné v zemi, která chrání zločince lépe než své úředníky? Harry, jste v tom, co děláte, v podstatě jeden z nejlepších. Na rozdíl od nich máte talent. A přesto máte mrzký plat. Já vám můžu nabídnout pětinásobek toho, co si vyděláte dneska, ale to není to nejdůležitější. Můžu vám nabídnout kapku důstojnosti. Harry. Důstojnosti. Přemýšlejte o tom.“

Harry se snažil na Waalera zaostřit, ale jeho obličej se mu rozplýval. Zašátral po klice dveří, avšak nenašel ji. Zatracený japonský káry. Waaler se přes něj naklonil a dveře mu otevřel.

„Vím, že jste se snažil najít Roye Kvinsvika,“ prohlásil Waaler. „Ušetřím vám námahu. Ano, mluvil jsem s Olsenem toho večera na Grünerløkka. Jenže to neznamená, že mám co do činění s Elleninou vraždou. Pomlčel jsem o tom, abych to nekomplikoval. Dělejte, jak myslíte, ale věřte mi: svědectví Roye Kvinsvika je nezajímavé.“

„Kde je?“

„Změní to něco, jestliže vám to řeknu? Uvěříte mi pak?“

„Možná,“ odpověděl Harry. „Kdo ví?“

Waaler si povzdechl.

„Sogneská ulice 32. Bydlí ve sklepní místnosti svého někdejšího otčíma.“

Harry se otočil a zamával na přijíždějící taxík s rozsvíceným nápisem na střeše.

„Zrovna dneska večer má zkoušku sboru,“ dodal Waaler. „Dá se tam dojít pěšky. Zkoušejí v komunitním centru Gamle Aker.“

„Gamle Aker?“

„Konvertoval od filadelfské náboženské společnosti k betlémské.“

Volný taxík zabrzdil, zaváhal, znovu přidal plyn a zmizel směrem do centra. Waaler se ušklíbl.

„Člověk nemusí ztratit víru, aby mohl konvertovat, Harry.“

Kapitola 12.

Neděle. Betlém.

Byla neděle osm hodin večer, Bjarne Møller zívl, zamkl zásuvku psacího stolu a natáhl paži, aby zhasl pracovní lampičku. Byl unavený, ale sám se sebou spokojený. Nejhorší mediální nápor po vraždě a případu zmizení ustal a on mohl nerušeně pracovat celý víkend. Stoh papírů, který se mu tyčil na psacím stole v době, kdy začaly dovolené, byl téměř poloviční. A teď se Møller chystal na to, že si dá doma stopičku jamesona a podívá se na reprízu zábavného písničkového pořadu Beat for Beat. Už měl prsty na vypínači, ale ještě vrhl poslední pohled na nyní uklizenou desku stolu. Právě v tu chvíli si povšiml hnědé bublinkové obálky. Matně si vzpomněl, že si ji přinesl z poštovní přihrádky v pátek. Očividně zůstala schovaná za stohem papírů.

Zaváhal. Mohlo by to počkat do zítřka. Obálku osahal. Uvnitř něco bylo, něco, co nedokázal okamžitě identifikovat. Otevřel ji nožem a sáhl dovnitř. Žádný dopis. Otočil obálku vzhůru nohama, ale nic nevypadlo. Zatřásl jí silněji a uslyšel, jak se něco uvolnilo od bublinek na vnitřní straně. Spadlo to na psací stůl, odkutálelo se to k telefonu a zůstalo to ležet na psací podložce hned nad seznamem služeb.

Møllera najednou přepadly žaludeční bolesti. Vestoje se schoulil a lapal po dechu. Teprve po chvíli se dokázal narovnat a vytočit telefonní číslo. A kdyby nebyl tak vyvedený z míry, možná by si povšiml, že to je telefonní číslo právě té osoby, na jejíž jméno na seznamu služeb zaslaný předmět ukazoval.

Marit byla zamilovaná.

Už zase.

Pokukovala ke schodům v komunitním centru. Světlo procházelo kruhovým okénkem ve dveřích zdobeném betlémskou hvězdou a osvěcovalo obličej toho nového kluka. Roy. Mluvil s jednou z ostatních dívek ze sboru. Marit už několik dní přemýšlela, jak by to měla zaonačit, aby si jí všiml, ale nic vhodného ji nenapadlo. Jít za ním a oslovit ho by byl špatný začátek. Musí prostě počkat, až se naskytne vhodná příležitost. Na zkoušce minulý týden vyprávěl vysokým a jasným hlasem o své minulosti. O tom, že navštěvoval náboženskou společnost Filadelfia. A že byl před svým spasením neonacista! Jedna z ostatních dívek zaslechla zvěsti o tom, že má někde na těle velké nacistické tetování. Samozřejmě byly zajedno v tom, že to je příšerné, ale Marit cítila, že ta myšlenka jí v těle vyvolává šimrající napětí. Hluboko v nitru věděla, že právě proto je zamilovaná, kvůli tomuhle novému neznámému, nádhernému, ale pomíjivému napětí. A že nakonec skončí u někoho jiného. U někoho takového, jako je Kristian. Kristian byl sbormistr, oba jeho rodiče byli členové společnosti, a dokonce občas kázali na mládežnických setkáních. Takoví jako Roy příliš často končili mezi odpadlíky.

Včera večer zkoušeli dlouho. Nacvičovali novou píseň, a navíc procházeli téměř celý repertoár. Kristian to míval ve zvyku, když k nim přišli noví členové, aby jim ukázal, jak je zdatný. Obvykle zkoušeli ve vlastních prostorách v Geitmyrské ulici, jenže ty byly teď v době dovolených zavřené, takže si vypůjčili komunitní centrum Gamle Aker na Akersbakken. Přestože už dávno minula půlnoc, zůstali po zkoušce stát chvíli venku. Jejich hlasy šuměly jako bzučení hmyzu a ve vzduchu dnes večer viselo zvláštní napětí. Možná to bylo tím vedrem. Nebo tím, že vdaní, ženatí a zasnoubení členové sboru byli na dovolených, takže jim nikdo nevěnoval usmívající se, shovívavé, případně varovné pohledy, když došel k názoru, že flirtování mezi mládeží zachází příliš daleko. Marit odpovídala na otázky svých přítelkyň nepřítomně a pokukovala po Royovi. Uvažovala o tom, kde má to velké nacistické tetování.

Jedna z přítelkyň do ní dloubla a pokývla k muži přicházejícímu od Akersbakken.

„Koukni, je ožralej,“ zašeptala jedna z dívek.

„Chudák,“ okomentovala to druhá.

„Právě takovéhle ztracené duše si Ježíš žádá.“

To pronesla Sofie. Právě ona říkala vždycky takovéhle věci.

Ostatní pokývly, i Marit. A pak jí to došlo. Tady je. Ta příležitost. Bez zaváhání vykročila z hloučku kamarádek a postavila se muži přímo do cesty.

Zastavil se a podíval se na ni. Byl větší, než si myslela.

„Znáte Ježíše?“ zeptala se Marit vysokým jasným hlasem a usmála se.

Muž měl rudý obličej a plovoucí pohled.

Hovor za Marit náhle utichl a Marit koutkem oka zahlédla, že Roy a dívky na schodech se k nim otočili.

„Bohužel ne,“ zahuhňal muž. „A ty taky ne, slečinko. Ale možná znáš Roye Kvinsvika?“

Marit ucítila, jak se jí do obličeje valí červeň, a její další věta – víte, že čeká na to, až se s vámi setká? – jí uvázla v krku.

„Tak co?“ zeptal se muž. „Je tady?“

Marit se dívala na mužovu nakrátko ostříhanou hlavu a kanady. Najednou dostala strach. Je ten muž neonacista, z Royovy dřívější party? Někdo, kdo má pomstít jeho zradu? Nebo ho přemluvit, aby se vrátil?

„Já…“

Ale muž ji už obešel.

Otočila se, včas na to, aby zahlédla, jak Roy ve vší rychlosti mizí v komunitním centru a zabouchávají se za ním dveře.

Opilý muž rázoval po křupajícím štěrku a trup se mu kymácel jako stožár v závanech větru. Před schodištěm uklouzl a padl na kolena.

„Proboha…,“ šeptla jedna z dívek.

Muž opět vstal.

Marit viděla, jak Kristian spěšně ustoupil stranou, když muž vyběhl schody. Na nejhořejším stupni se zastavil a pohupoval se. Na chviličku to vypadalo, že spadne nazad. Pak si našel před sebou pevný bod. Vzal za kliku.

Marit si položila ruku na ústa.

Muž kliku stiskl. Roy naštěstí zamkl.

„Do prdele!“ zařval muž hlasem zamlženým alkoholem, zaklonil se a švihl tělem vpřed. Křehce to břinklo, jak čelo rozbilo kulaté okénko ve dveřích a střepy dopadly na schodiště.

„Nechte toho!“ vykřikl Kristian. „Nemůžete…“

Muž se otočil a shlédl na něj. Z čela mu trčel trojúhelníkový střep. Krev mu stékala po obličeji tenkým pramínkem rozdělujícím se u kořene nosu.

Kristian už víc neřekl.

Pak muž otevřel ústa a začal řvát. Ten zvuk byl chladný jako ocelová čepel. Muž se znovu otočil k bílým masivním dveřím a s divokostí, jakou Marit nikdy neviděla, se do nich pustil pěstí. Řval jako lev a bušil a bušil. Maso proti dřevu, znělo to jako rány sekyrou v ranním lesním tichu. Pak začal mlátit do betlémské hvězdy z tepaného železa v kruhovém okénku. Marit připadalo, že slyší zvuk trhající se kůže, a poté stříkance krve začaly zbarvovat bílé dveře.

„Udělejte něco,“ vykřikl kdosi. Marit viděla, jak Kristian sahá po mobilu.

Železná hvězda povolila a muž najednou klesl na kolena.

Marit přistoupila blíž. Ostatní se stáhli, ale ji něco lákalo blíž. Srdce jí v hrudi bušilo. Před schodištěm ucítila na rameni Kristianovu ruku a zastavila se. Slyšela, jak muž nahoře lapá po dechu jako ryba na suchu. Znělo to, jako by plakal.

Když si pro něj o čtvrt hodiny později přijela policie, ležel muž schoulený nahoře na schodišti. Postavili ho na nohy a on se nechal bez protestů dovést do auta. Jedna z policistek se zeptala, jestli chce někdo nahlásit nějakou škodu. Jen zavrtěli hlavou, příliš šokovaní na to, aby pomysleli na rozbité okénko.

Pak auto zmizelo a ze všeho tu zbyla jen teplá letní noc. Marit si pomyslela, že to vypadá, jako by se nic nestalo. Skoro si nepovšimla, že Roy vyšel ven, bledý a vyřízený, a zmizel. Ani že ji Kristian objal. Zírala na zničenou hvězdu v okénku. Byla prohnutá dovnitř a přetočená tak, že dva z jejích pěti cípů ukazovaly nahoru a jeden dolů. Už tohle znamení kdysi viděla, v jedné knize. A přestože byla tropická noc, přitáhla si bundu těsněji k tělu.

Minula půlnoc a měsíc se odrážel ve sklech policejního ředitelství. Bjarne Møller přešel prázdné parkoviště a zamířil do budovy, kde se nacházely cely předběžného zadržení. Vešel dovnitř a rozhlédl se. Za třemi recepčními pulty nikdo nebyl, ale dva policisté zírali na služebně na televizi. Jako starý fanoušek Charlese Bronsona Møller film poznal. Přání smrti. A poznal také staršího z obou strážmistrů. Groth, zvaný Pláč kvůli růžové jizvě probíhající mu od levého oka k bradě. Groth pracoval u cel předběžného zadržení, co si jen Møller pamatoval, a všichni věděli, že právě on to tu v podstatě řídí.

„Haló?“ zavolal Møller.

Aniž odvrátil pohled od televize, zvedl Groth ukazovák tak, aby mířil na mladšího policistu, který se neochotně na židli otočil.

Møller zamával služebním průkazem, ale to bylo očividně zbytečné, poznali ho.

„Kde sedí Hole?“

„Ten idiot?“ popotáhl Groth, když Charles Bronson zvedl pistoli k odplatě.

„Samotka číslo pět, myslím,“ odpověděl mladší policista. „Zeptejte se tam uvnitř bachaře. Jestli tam nějakého najdete.“

„Děkuju,“ odvětil Møller a vešel do prostoru cel.

V budově bylo kolem stovky cel předběžného zadržení a jejich obsazenost byla podmíněna sezonně. Nyní byla rozhodně mimosezona. Møller se vyhnul návštěvě služebny bachařů a vydal se chodbami mezi železnými kójemi. Jeho kroky se tu rozléhaly. Cely předběžného zadržení nemohl vystát. Způsoboval to za prvé ten absurdní fakt, že tu byli zavření živí lidé. Za druhé atmosféra odpadní stoky a zmařených životů. A za třetí všechno to, co věděl o věcech, které se tu přihodily. Například jeden člověk, který zde byl předběžně zadržen a oznámil, že proti němu Groth údajně použil požární hadici. Poté, co policejní inspekce hadici rozvinula, oznámení zamítla, neboť se ukázalo, že hadice dosahuje jen do poloviny cesty k cele, kde se mělo kropení údajně odehrát. Policejní inspekce byla patrně jediná na policejním ředitelství, kdo nevěděl, že když Grothovi došlo, že by z toho bylo pozdvižení, kus hadice uřízl.

Podobně jako ostatní samotky nemělo číslo pět zámek na klíč, nýbrž jednoduché zařízení, které zajišťovalo, že se cela dala otevřít pouze zvenčí.

Harry seděl uprostřed cely na podlaze s hlavou v dlaních. První, čeho si Møller všiml, byl obvaz na pravé ruce prosáklý krví. Harry pomalu zvedl hlavu a podíval se na Møllera. Měl na čele náplast a oteklé oči. Jako by plakal. Páchly tu zvratky.

„Proč neležíte na pryčně?“ zeptal se Møller.

„Nechci spát,“ šeptl Harry hlasem, který nebyl k poznání. „Bojím se snů.“

Møller se zašklebil, aby skryl pohnutí. Už viděl Harryho na dně i dřív, ale ne takhle, ne tak hluboko. Nikdy zcela zlomeného.

Odkašlal si.

„Půjdeme.“

„Pláč“ Groth a mladý policista jim nevěnovali ani pohled, když míjeli služebnu, ale Møller zaznamenal Grothovo významné zavrtění hlavou.

Na parkovišti se Harry pozvracel. Dávil v předklonu a nadával, Møller zatím zapálil cigaretu a podal mu ji.

„Nebyl jste oficiálně zapsán jako zadržený,“ pronesl Møller. „Zůstane to mezi námi.“

Harry se smíchy rozkašlal. „Díky, šéfe. Je prima vědět, že dostanu padáka s trochu lepším osobním hodnocením, než jsem mohl mít.“

„Kvůli tomu to neříkám. Je to proto, že jinak bych vás musel s okamžitou platností suspendovat.“

„No a co?“

„Budu v příštích dnech potřebovat kriminalistu, jako jste vy. To znamená takového kriminalistu, jakým jste za střízliva. Takže otázka zní, jestli dokážete nepít.“

Harry se narovnal a prudce vyfoukl kouř.

„Dobře víte, že dokážu, šéfe. Ale jde o to, jestli budu chtít.“

„To nevím. Chcete, Harry?“

„K tomu musí mít člověk důvod.“

„Ano, to asi ano, řekl bych.“

Møller se zamyšleně zadíval na vrchního komisaře. Myslel na to, že tam stojí sami v bledém světle měsíce a pouliční lampy plné mrtvého hmyzu uprostřed parkoviště jedné letní noci v Oslu. Myslel na to, co všechno spolu prožili. Na všechno, co dokázali. A nedokázali. Ale i tak. Po všech těch letech se mají tady, takhle triviálně jejich cesty nakonec rozdělit?

„Co vás znám, existuje jediná věc, která vás dokázala udržet na nohou,“ pokračoval Møller. „Vaše práce.“

Harry neodpověděl.

„A já pro vás mám práci. Pokud budete chtít.“

„A jakou?“

„Tohle mi dneska přišlo v hnědé bublinkové obálce. Od té doby jsem se vás pokoušel zastihnout.“

Møller otevřel ruku a sledoval Harryho reakci. Měsíc a pouliční lampa ozařovaly Møllerovu dlaň a průsvitný igelitový sáček z kriminalisticko-technického oddělení.

„Hm…,“ konstatoval Harry. „A zbytek jejího těla?“

V igelitovém sáčku ležel dlouhý štíhlý prst s červeně nalakovaným nehtem. Byl na něm prstýnek. A na prstýnku drahokam ve tvaru pěticípé hvězdy.

„Tohle je všechno, co máme,“ odpověděl Møller. „Prostředníček levé ruky.“

„Dokázali ho na technickém identifikovat?“

Bjarne Møller přikývl.

„Tak rychle?“

Møller si přitiskl ruku na žaludek a znovu přikývl.

„Aha,“ pochopil Harry. „Takže Lisbeth Barliová.“

ČÁST III.

.

Kapitola 13.

Pondělí. Dotek.

Jsi v televizi, miláčku. Tvoříš tam takovou stěnu, jsi tam naklonovaná ve dvanácti vydáních pohybujících se v taktu, duplikáty v téměř nepostřehnutelných barevných a kontrastních variantách. Jdeš po přehlídkovém molu v Paříži, zastavíš se, prohneš se v bocích a podíváš se na mě chladným nenávistným pohledem, který se učíte, pak se ke mně otočíš zády. Funguje to. Odmítnutí funguje vždycky, to ty víš, miláčku.

Pak tvůj výstup končí a ty se na mě díváš dvanácti přísnými pohledy a přitom čteš dvanáct stejných zpráv a já odečítám ze čtyřiadvaceti červených rtů, jenže ty jsi němá a já tě pro tvoji němost miluju.

Pak se objevují snímky z povodní kdesi v Evropě. Podívej se, miláčku, brodíme se ulicemi. Přejíždím prstem po televizní obrazovce, která je vypnutá, maluju tvoje hvězdné znamení. Ačkoli televize právě neběží, cítím napětí mezi zaprášenou obrazovkou a svým vlastním prstem. Statická elektřina. Zapouzdřený život. A právě můj dotek ji probouzí k životu.

Špička cípu hvězdy dopadá na chodník přímo před červenou cihlovou budovou na opačné straně křižovatky, miláčku. Můžu stát tady v obchodě s televizory a pozorovat ji mezírkou mezi přístroji. Je to nejrušnější křižovatka ve městě, obvykle se tu tvoří dlouhé kolony aut, ale dneska stojí auta jenom na dvou z pěti ulic rozbíhajících se z tmavého asfaltového srdce. Pět ulic, miláčku. Ležíš celý den v posteli a čekáš na mě. Já musím udělat ještě tohle a pak přijdu. Pokud chceš, můžu donést ten dopis zpoza cihly a zašeptat ti ta slova. I když, stejně je znám nazpaměť: „Lásko, neustále na tebe myslím. Stále cítím tvé rty na svých, tvou kůži na své.“

Otevírám dveře obchodu a vycházím ven. Dovnitř proudí slunce. Slunce. Povodeň. Brzy budu u tebe.

Ten den začal pro Møllera špatně.

V noci si dojel pro Harryho do cely předběžného zadržení a ráno se probudil s bolestmi v žaludku, který mu připadal jako přefouklý nafukovací míč.

Jenže to mělo být ještě horší.

V devět hodin to ovšem zatím nevypadalo tak hrozně, když zdánlivě střízlivý Harry vešel do dveří zasedací místnosti oddělení vražd v šestém patře. Kolem stolu už seděli Tom Waaler, Beáta Lønnová, čtyři taktičtí vyšetřovatelé z oddělení vražd a také dva externí specialisté odvolaní včerejšího večera z dovolené.

„Dobré ráno vespolek,“ začal Møller. „Vycházím z toho, že už se k vám doneslo, co nám tady spadlo do klína. Dva případy, možná dvě vraždy, u nichž okolnosti naznačují, že za nimi patrně stojí stejný pachatel. Krátce řečeno: podezřele se to podobá noční můře, kterou člověk občas mívá.“

Møller položil na projektor první fólii.

„To, co vidíme vlevo, je ruka Camilly Loenové s odříznutým levým ukazováčkem. Vpravo vidíme levý prostředníček Lisbeth Barliové. Ten mi přišel poštou. Nemáme k němu sice ještě tělo, ale Beáta ho identifikovala tak, že porovnala otisk prstu s otisky, které měla z bytu Barliových. Správná intuice a dobrá práce, Beáto.“

Beáta zrudla, přitom ťukala tužkou do bloku a snažila se tvářit, že se jí to netýká.

Møller vyměnil fólii.

„Pod víčkem Camilly Loenové jsme našli tenhle drahokam, načervenalý diamant ve tvaru pěticípé hvězdy. Na prstě Lisbeth Barliové jsme našli prsten, který je vpravo. Jak vidíte, má diamantová hvězda na prstenu světlejší červenou barvu, ale tvar je identický.“

„Snažili jsme se zjistit, odkud pochází první diamantová hvězda,“ vložil se do toho Waaler. „Bez úspěchu. Poslali jsme fotografie do dvou největších brusíren diamantů v Antverpách, ale tam usuzovali podle způsobu broušení na jiné místo v Evropě. Tipovali Rusko nebo jižní Německo.“

„Podařilo se nám sehnat znalkyni diamantů z firmy De Beers, což je absolutně největší kupec surových diamantů na světě,“ pokračovala Beáta. „Podle ní lze k identifikování místa původu diamantu použít cosi, co se jmenuje spektrometrie a mikrotomografie. Přiletí sem dneska večer z Londýna, aby nám pomohla.“

Magnus Skarre, jeden z mladých kriminalistů a relativně nový člen oddělení vražd, zvedl ruku.

„Zpátky k tomu, co jste řekl v úvodu, Møllere. Nechápu, proč to připomíná noční můru, jestliže jde o dvojnásobnou vraždu. Hledáme pak přece v tom případě jednoho pachatele místo dvou, a tak se můžeme my všichni, co tu jsme, zaměřit při práci na totéž. Podle mého názoru by to naopak mělo…“

Magnus Skarre uslyšel tiché zakašlání a všiml si, že pozornost shromážděných se obrátila do rohu místnosti, kde se doposud na židli tiše choulil Harry Hole.

„Jakže se to jmenujete?“ zeptal se Harry.

„Magnus.“

„Příjmení.“

„Skarre.“ Ve Skarreho hlase zaznělo podráždění. „Pamatujte si…“

„Ne, Skarre, já si nic pamatovat nemusím. To vy si koukejte pamatovat to, co teď řeknu já. Stojí-li kriminalista tváří v tvář promyšlené a v tomto případě očividně plánované vraždě, ví, že má vrah mnoho výhod. Může odstranit z místa činu stopy, obstarat si zdánlivé alibi na dobu vraždy, zbavit se vražedné zbraně a tak dále. Ale existuje jedna věc, kterou vrah v podstatě nikdy nedokáže před kriminalistou ukrýt. A to je co?“

Magnus Skarre dvakrát mrkl.

„Motiv,“ dodal Harry. „Elementární znalost, že? Motiv, u toho při taktickém vyšetřování začínáme. Je natolik zásadní, že na něj občas zapomínáme. Dokud se jednoho dne neobjeví vrah z nejhorší noční můry každého kriminalisty. Nebo ze zpocených snů, to podle toho, jak to má člověk v hlavě zařízené. Totiž vrah bez motivu. Nebo lépe řečeno bez motivu, který by byl lidsky pochopitelný.“

„No, to snad malujete trochu čerta na zeď, Hole.“ Skarre se rozhlédl po ostatních. „Vždyť přece ještě ani nevíme, jaký motiv může za těmi vraždami být.“

Tom Waaler zakašlal.

Møller uviděl, jak se Harrymu napjaly čelistní svaly.

„Má pravdu,“ souhlasil Waaler.

„Samozřejmě že mám pravdu,“ pronesl Skarre. „Je přece naprosto jasné, že…“

„Držte hubu, Skarre,“ okřikl ho Waaler. „To vrchní komisař Hole má pravdu. Pracujeme na těch případech deset a pět dní, a přitom se mezi oběťmi neobjevilo jediné pojítko. Až teď. A jestliže jediné pojítko mezi oběťmi vraždy představuje způsob, jakým byly oběti sprovozeny ze světa, rituály a věci, které vypadají jako šifrované zprávy, začne člověk myslet na výraz, u něhož navrhuju, aby ho zatím nikdo nevyslovoval nahlas, ale který by měli mít všichni v podvědomí. Navrhuju taky, aby Skarre a všichni ostatní zelenáči z akademie od teď zavřeli pusu a otevřeli uši, pokud bude mluvit Hole.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Møller si všiml, že Harry zírá na Waalera.

„Abychom to shrnuli,“ ujal se slova opět Møller. „Zkusíme teď udržet v hlavě dvě myšlenky současně. Na jedné straně budeme pracovat systematicky, jako by se jednalo o dvě běžné vraždy. Na druhé straně namalujeme na zeď velkého tlustého ošklivého čerta. S tiskem nebude hovořit nikdo jiný než já. Další schůzka bude v pět hodin. Pusťte se do práce.“

Muž pod kuželem světla byl oblečen do elegantního tvídu a cylindru, pohupoval se na podpatcích a přitom si se shovívavým výrazem měřil otrhanou ženu před sebou.

„Vraťme se k věci. Kolik mi nabízíte za hodinu?“

Otrhaná žena pohodila hlavou a založila si ruce v bok.

„No, já vím, co se patří. Jedna moje známá dáma se učí francouzsky a platí jednomu vopravdickýmu francouzskýmu pánovi vosumnáct pencí za hodinu. No, přece byste nebyl tak nestydatej, že byste chtěl ty samý peníze za to, že mě budete učit mýmu vlastnímu rodnýmu jazyku; dám vám šilink a ani brďol víc.“

Willy Barli seděl ve tmě ve dvanácté řadě a dával volný průchod slzám. Cítil, jak mu stékají po krku a pod volnou košilí z thajského hedvábí po prsou, cítil, jak mu sůl dráždí bradavky a jak se pak slzy řinou dál na břicho.

Nechtělo to přestat.

Držel si ruku před ústy, aby jeho vzlyky nerozptylovaly herce nebo režiséra v páté řadě.

Trhl sebou, když na rameni ucítil ruku. Otočil se a uviděl, jak se nad ním jako věž tyčí vysoký muž. Jistá předtucha způsobila, že na sedadle ztuhl.

„Ano?“ zašeptal uplakaně.

„To jsem já,“ zašeptal také muž. „Harry Hole. Od policie.“

Willy Barli sundal ruku z úst a podíval se na muže blíž.

„Jasně,“ pronesl s ulehčením v hlase. „Omlouvám se, pane Hole, je taková tma, myslel jsem si…“

Policista se posadil na sedadlo vedle Barliho.

„Co jste si myslel?“

„Jste oblečený v černém.“

Barli si otřel nos kapesníkem.

„Připadalo mi, že musíte být kněz. Kněz, který přináší… špatné zprávy. Pitomost, co?“

Policista neodpověděl.

„Zastihl jste mě v trochu emotivně vypjatém okamžiku, pane Hole. Máme dneska první kostýmní zkoušku. Podívejte se na ni.“

„Na koho?“

„Na Lízu Doolittleovou. Tam nahoře. Když jsem ji uviděl na scéně, byl jsem na chviličku přesvědčený, že to je Lisbeth, že se mi jenom zdálo, že je pryč.“

Barli se třaslavě nadechl.

„Jenže pak promluvila. A moje Lisbeth zmizela.“

Willy Barli si všiml, že policista zmateně zírá na jeviště.

„Pozoruhodná podoba, že? Právě proto jsem ji angažoval. Tohle měl být Lisbethin muzikál.“

„To je…?“ začal Harry.

„Ano, to je její sestra.“

„Toya? Mám na mysli Toy-a?“

„Dokázali jsme to zatím udržet v tajnosti. Tisková konference bude dnes v pozdějších hodinách.“

„Aha. To by mělo přitáhnout jistou publicitu.“

Toya se otočila a hlasitě zaklela, když zakopla. Její protihráč rozhodil paže a podíval se na režiséra.

Barli si povzdechl.

„Publicita není všechno. Jak vidíte, bude to ještě dost práce. Má určitý syrový talent, ale stát na scéně Národního divadla je něco jiného než zpívat kovbojské písničky v kulturním domě v Selbu. Trvalo mi dva roky, než jsem Lisbeth naučil pohybovat se na divadelním jevišti, ale támhle s tou nahoře to musíme zvládnout za dva týdny.“

„Pokud ruším, pane Barli, můžu to vzít rychle.“

„Vzít rychle?“

Willy Barli se pokusil vyčíst ve tmě něco z Harryho obličeje. Znovu ho zachvátil děs, a když Harry otevřel ústa, instinktivně ho přerušil:

„Vůbec nerušíte, pane Hole. Já jsem jenom producent. Víte, ten člověk, co uvádí věci v chod. Teď už to přebrali jiní.“

Máchl rukou směrem k jevišti, kde v témže okamžiku vykřikl otvídovaný muž:

„Zkrátka a dobře, já z téhle ucourané poběhlice udělám vévodkyni.“

„Režisér, scénograf, herci,“ doplnil Barli. „Od dnešního rána jsem pouhý divák téhle…“

Dál máchal rukou, dokud nenašel to správné slovo.

„… komedie.“

„Aha. Jen když v sobě objevíte svůj talent.“

Barli se dutě zasmál, ale zmlkl, když uviděl, jak se k nim prudce otočila silueta režisérovy hlavy. Naklonil se k policistovi a zašeptal:

„Máte pravdu. Byl jsem dvacet let tanečník. Hodně špatný tanečník, jestli to chcete vědět. Ale balet trpí pořád zoufalým nedostatkem tanečníků, takže laťka není nastavena moc vysoko. Nicméně odcházíme do důchodu ve čtyřiceti, a tak jsem si musel najít něco nového. Tehdy jsem pochopil, že můj skutečný talent spočívá v tom, že dokážu přimět druhé, aby tancovali. Realizovat divadlo, pane Hole, to je to jediné, co umím. Ale víte co? Při sebemenším náznaku úspěchu nás zachvacuje pýcha. Protože věci náhodou při několika inscenacích běžely, jak měly, myslíme si, že jsme bohové kontrolující veškeré proměnné, že jsme strůjci vlastního štěstí a tak vůbec. Jenže pak se stane tohle a my zjistíme, jak bezmocní jsme. Já…“

Barli prudce zmlkl.

„Nudím vás, že?“

Harry zavrtěl hlavou a odkašlal si.

„Jde o vaši ženu.“

Barli znovu semkl víčka, jako když člověk očekává hlasitý nepříjemný zvuk.

„Dostali jsme dopis. S odříznutým prstem. Obávám se, že patří jí.“

Barli polkl. Vždycky sám sebe považoval za muže plného lásky, ale teď cítil, že to v něm opět narůstá. Ten knedlík, který má pod srdcem od onoho dne pořád. Nádor, který ho téměř dohání k šílenství. A ucítil, že má barvu. Že nenávist je žlutá.

„Víte co, pane Hole? Skoro se mi ulevilo. Věděl jsem to celou dobu. Že jí někdo ublížil.“

„Ublížil?“

Barli zaslechl v Harryho hlase úzkostný údiv.

„Můžete mi slíbit jedno, Harry? Můžu vám říkat Harry?“

Policista přikývl.

„Najděte ho. Najděte ho, Harry – a potrestejte ho. Potrestejte ho… tvrdě. Slíbíte mi to?“

Barlimu se zdálo, že jeho protějšek ve tmě přikývl. Ale nebyl si tím jistý. Slzy všechno překrucovaly.

Pak muž zmizel, Willy Barli se nadechl a snažil se soustředit se znovu na jeviště.

„Ne! Já na vás zavolám policii! Na mou duši, že jo,“ zvolala Toya.

Harry seděl v kanceláři a zíral do stolu. Byl tak unavený, že nevěděl, jestli to ještě vydrží.

Včerejší eskapády, pobyt v cele předběžného zadržení a další noc s noční můrou – všechno se to nasčítalo. Ale ve skutečnosti ho vyřídilo setkání s Willym Barlim. Slibovat mu, že chytí pachatele, a nic nedodat, když Barli řekl to, že jeho ženě někdo „ublížil“. Protože jestli si byl Harry něčím jistý, pak tím, že je Lisbeth Barliová mrtvá.

Harry měl už od rána, kdy se probudil, chuť na alkohol. Nejdřív ji cítil jako instinktivní žádost těla, pak jako panickou hrůzu, protože se sám od téhle medicíny odstřihl tím, že si nevzal ani placatku, ani peníze. A teď touha přešla do fáze, kdy byla jak čistě fyzickou bolestí, tak čirým strachem, že bude rozerván na kusy. Nepřítel tam dole škubal a rval za řetězy, psi proti němu štěkali z propasti kdesi v žaludku pod srdcem. Bože, jak je nenávidí. Nenávidí je tak, jako oni nenávidí jeho.

Harry prudce vstal. V pondělí si založil do archivní skříně třetinku whisky Bell’s. Vzpomněl si na to teprve teď, nebo mu to bylo jasné celou dobu? Harry byl zvyklý na to, že Harry klame Harryho, znal stovky způsobů. Chystal se vytáhnout zásuvku, ale najednou prudce vzhlédl. Jeho oko zachytilo pohyb. Z fotografie se na něj usmívala Ellen. Začíná bláznit, nebo vážně právě pohnula pusou?

„Na co čumíš, ty děvko?“ zamumlal a v následujícím okamžiku spadla fotografie ze stěny a dopadla na podlahu, kde se sklo roztříštilo. Harry zíral na Ellen, která se na něj nadále neúnavně usmívala z rozbitého rámečku. Chytil se za pravou ruku, kde mu pod obvazem bušila bolest.

Až když se otočil, aby otevřel zásuvku, všiml si těch dvou stojících ve dveřích. Došlo mu, že už tam musí stát nějakou chvíli. A že to, co se hýbalo, musel být jejich odraz ve skle rámečku.

„Ahoj,“ pozdravil ho Oleg. Díval se na Harryho se směsí údivu a děsu.

Harry polkl. Pustil úchytku zásuvky.

„Ahoj, Olegu.“

Oleg měl na sobě tenisky, modré kalhoty a žlutý brazilský národní dres. Harry věděl, že na zádech má číslici devět a nad ní jméno Ronaldo. Koupil mu ho jednou v neděli na benzínce, když Ráchel, Oleg a on jeli do Norefjellu lyžovat.

„Potkal jsem ho dole,“ vysvětlil Tom Waaler.

Jeho ruka spočívala na Olegově hlavě.

„Stál v recepci a ptal se po vás, tak jsem ho vzal nahoru. Takže ty hraješ fotbal, Olegu?“

Oleg neodpověděl, jen se díval na Harryho. Tím temným pohledem, který zdědil po své matce a který někdy dokázal být tak nekonečně měkký a někdy tak nemilosrdně tvrdý. Právě teď nedokázal Harry interpretovat, jaký je. Ale byl temný.

„Útočník?“ zeptal se Waaler, usmál se a podrbal chlapce ve vlasech.

Harry zíral na silné šlachovité prsty svého kolegy, na tmavé pramínky Olegových vlasů proti Waalerovu opálenému hřbetu ruky. Vlasy, které samy vstávaly. Zdálo se mu, že mu podklesávají nohy.

„Ne,“ odpověděl Oleg s pohledem nadále upřeným na Harryho. „Jsem obránce.“

„Ty, Olegu,“ pokračoval Waaler a podíval se tázavě na Harryho. „Harry si tady zrovna asi trochu vybíjí vztek. Já sám to taky dělám, když mě něco naštve. Možná bychom se mohli spolu dojít podívat na výhled ze střešní terasy, aby měl Harry čas si tu nejdřív uklidit.“

„Zůstanu tady,“ pronesl Oleg bezvýrazně.

Harry přikývl.

„O. K. Rád jsem tě poznal, Olegu.“

Waaler poplácal chlapce po rameni a zmizel.

Oleg zůstal stát ve dveřích.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se Harry.

„Metrem.“

„Sám?“

Oleg přikývl.

„Ví Ráchel, že jsi tady?“

Oleg zavrtěl hlavou.

„Nepůjdeš dovnitř?“ Harry měl v krku sucho.

„Chci, aby ses vrátil k nám domů.“

Harry zazvonil a trvalo čtyři vteřiny, než Ráchel rozrazila dveře. Oči měla černé a hlas řezavý.

„Kdes byl?“

Na okamžik se Harrymu zazdálo, že je otázka určena jim oběma, ale pak její pohled minul Harryho a zastavil se na Olegovi.

„Neměl jsem si s kým hrát,“ pronesl Oleg se skloněnou hlavou. „Jel jsem metrem do města.“

„Metrem? Sám? Ale jak…“

Hlas se jí zlomil.

„Jel jsem načerno,“ vysvětlil Oleg. „Myslel jsem, že budeš ráda, mami. Říkalas přece, že bys taky byla ráda, kdyby…“

Prudkým pohybem k sobě Olega přivinula.

„Je ti jasné, jak hrozně jsem se o tebe bála?“

Svírala Olega a přitom se dívala na Harryho.

Ráchel a Harry stáli u plotu úplně vzadu v zahradě a hleděli na město a na fjord. Mlčeli. Plachetnice na modrém moři vypadaly jako drobné bílé trojúhelníky. Harry se otočil k domu. Motýli vylétali z trávy a třepotali se mezi jabloněmi před otevřenými okny. Byl to velký dům, postavený z černých kulatin. Dům stavěný na zimu, ne na léto.

Harry pokukoval po Ráchel. Byla naboso a přes bledě modré šaty měla tenké červené bavlněné sáčko s knoflíky. Na odhalené kůži pod řetízkem s křížkem, který zdědila po své matce, se jí v drobných kapičkách potu odráželo slunce. Harry si pomyslel, že ji zná skrznaskrz. Zná vůni bavlněného sáčka. Prohnutí zad pod šaty. Chuť její kůže, když je zpocená a slaná. Ví, co si tady na světě přeje. Proč nic neříká.

Všechny tyhle bezcenné znalosti.

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděla. „Podařilo se mi pronajmout si chatu. Ale až na srpen. Bylo už pozdě.“

Tón hlasu měla neutrální, výčitka byla sotva slyšitelná.

„Zranil sis ruku?“

„Jenom tržná rána.“

Do obličeje jí spadl pramen vlasů. Harry odolal pokušení odhrnout jí ho.

„Včera se tu byl na dům podívat odhadce,“ pokračovala.

„Odhadce? Snad to tu nechceš prodat?“

„Pro dva lidi je to moc velký dům, Harry.“

„To jo, ale vždyť ho máš tak ráda. Vyrostla jsi tady. A Oleg taky.“

„Nemusíš mi to připomínat. Jenže opravy letos v zimě mě stály skoro dvakrát tolik, než jsem čekala. A teď je potřeba vyměnit střechu. Je to starý dům.“

„Hm…“

Harry se díval na Olega, který kopal míč proti dveřím od garáže. Skóroval a míč se odkutálel, Oleg přitom zavřel oči a zvedl obě ruce nad hlavu směrem k imaginárnímu publiku.

„Ráchel?“

Vzdychla.

„Co je, Harry?“

„Nemohla by ses na mě aspoň dívat, když s tebou mluvím?“

„Ne.“ V hlase jí nebyla slyšet ani zlost, ani protest, jako by to prostě jen konstatovala.

„Změnilo by se něco, kdybych s tím skoncoval?“

„Ty s tím nedokážeš skoncovat, Harry.“

„Myslel jsem práci u policie.“

„To jsem pochopila.“

Harry kopal do trávy.

„Možná nemám na výběr,“ dodal.

„Nemáš?“

„Ne.“

„Proč to teda prezentuješ jako hypotetickou otázku?“

Odfoukla si pramen vlasů.

„Mohl bych si najít klidnější práci, být víc doma. Starat se o Olega. Mohli bychom…“

„Přestaň, Harry!“

Hlas jí zjihl. Sklonila hlavu a zkřížila ruce na prsou, jako by jí na žhavém slunci bylo zima.

„Odpověď zní ne,“ zašeptala. „Nezměnilo by to nic. Problém není tvoje práce. Problém je…“

Nadechla se, otočila se k němu a pohlédla mu přímo do očí.

„Problém jsi ty, Harry. Ty sám jsi ten problém.“

Harry viděl, jak se jí oči plní slzami.

„Jdi už,“ šeptla.

Harry chtěl něco říct, ale rozmyslel si to. Místo toho pokývl k plachetnicím ve fjordu.

„Máš pravdu. To já jsem ten problém. Popovídám si ještě trochu s Olegem a potom vypadnu.“

Udělal pár kroků, ale pak se zastavil a znovu se otočil.

„Neprodávej ten dům, Ráchel. Nedělej to, slyšíš? Něco vymyslím.“

Ráchel se přes slzy usmála.

„Jsi zvláštní chlap,“ zašeptala a natáhla ruku, jako by ho chtěla pohladit po tváři. Ale Harry stál příliš daleko, takže nechala ruku opět klesnout.

„Dávej na sebe pozor, Harry.“

Když Harry odcházel, cítil mrazení v zádech. Bylo tři čtvrtě na pět. Musí si pospíšit, aby stihl schůzku.

Jsem v budově. Je to tu cítit jako ve sklepě. Stojím tu úplně tiše a prohlížím si jména na nástěnce. Slyším hlasy a kroky na schodech, ale nemám strach. Nemůžou to vidět, ale já jsem neviditelný. Slyšel jsi. Nemůžou to vidět, ale… Není to paradox, miláčku, formuloval jsem to prostě tak, jak to je. Všechno lze formulovat jako paradox, to není těžké. Jde jen o to, že pravdivé paradoxy neexistují. Pravdivé paradoxy – cha cha – vidíš, jak je to snadné? Jsou to ale jen slova, chybějící jasnost jazyka. A já jsem se slovy skoncoval. S jazykem. Dívám se na hodinky. Tohle je můj jazyk. Je jasný a bez paradoxů. Jsem připraven.

Kapitola 14.

Pondělí. Barbara.

Barbara Svendsenová začala poslední dobou hodně přemýšlet o čase. Ne že by byla nějak zvlášť filozoficky založená, většina lidí, kteří ji znali, by o ní prohlásila spíš opak. Šlo jen o to, že dřív nevěnovala ani pomyšlení skutečnosti, že všechno má svůj čas a že ten čas už skoro vypršel. To, že z její kariéry modelky nic nebude, jí došlo před mnoha lety. Musela se spokojit s titulem bývalá manekýnka. Znělo to hezky, ačkoli výraz „manekýnka“ vlastně pochází z nizozemštiny a znamená „malý muž“. Petter jí to vysvětlil. Tak jako jí vysvětloval většinu věcí, o nichž se domníval, že by je měla znát. To on jí sehnal tu práci v baru Head On. A prášky, díky nimž zvládala chodit rovnou z práce na Blindern, kde se měla stát socioložkou. Jenže čas na Pettera, prášky a sny o socioložce vypršel a ona tam jednoho dne stála bez Pettera a bez zkoušek, jen se studijní půjčkou, s dluhy za prášky a prací v nejnudnějším baru v Oslu. Takže všeho nechala, půjčila si od rodičů peníze a odjela do Lisabonu, aby dala svému životu správný kurz a naučila se třeba trochu portugalsky.

Lisabon byl chvíli fantastický. Dny ubíhaly jako šílené, ale to Barbaru neznepokojovalo. Čas přece nebyl ničím, co by odcházelo, byl tím, co přicházelo. Dokud jí nedošly peníze, neskončila Markova takzvaná věčná věrnost a také zábava. Vrátila se domů o pár zkušeností starší. Například se naučila, že portugalská extáze je sice levnější než norská, ale nadělá člověku v životě stejný bordel, že portugalština je sakra těžký jazyk a že čas je omezený neobnovitelný zdroj.

Pak chodila v chronologickém sledu s Rolfem, Ronem a Rolandem a nechala se od nich živit. Znělo to zábavněji, než to bylo. S výjimkou Rolanda. Roland byl prima. Jenže čas odplul a Roland s ním.

Teprve když se znovu nastěhovala do svého dívčího pokojíku u rodičů, přestal se svět točit a čas se zklidnil. Přestala chodit ven, dokázala nebrat prášky a začala si pohrávat s myšlenkou, že se zase pustí do studií. Mezitím pracovala pro personální agenturu Manpower. Po čtyřech týdnech práce „zapůjčené“ recepční v advokátní kanceláři Halle, Thune a Wetterlid, která se fyzicky nacházela na náměstí Carla Bernera a statutárně v nižší vrstvě osloských advokátů vymáhajících pohledávky, jí nabídli trvalé zaměstnání.

To bylo před čtyřmi roky.

Souhlasila především proto, že zjistila, že ve firmě Halle, Thune a Wetterlid ubíhá čas pomaleji než na jakémkoli jiném místě, kde dosud byla. Pomalost začínala v okamžiku, kdy člověk vkročil do té červené cihlové budovy a stiskl ve výtahu pětku. Uplynula vždycky skoro celá věčnost, než se dveře výtahu opět zavřely a než pomalu vystoupaly k nebi s mraky ještě pomalejšího času. Na svém místě za recepčním pultem mohla Barbara sledovat celý proces na vteřinovce hodin nad vstupními dveřmi. To, jak se vteřiny, minuty a hodiny neochotně plouží. V některé dny dokázala čas skoro zastavit, byla to jen otázka soustředění. Zvláštní bylo, že to vypadalo, jako by ostatním kolem ní ubíhal čas mnohem rychleji. Jako by existovali v paralelních, ale odlišných časových dimenzích. Telefon před ní neustále vyzváněl a lidé přibíhali a odbíhali jako v němém filmu, jenže jí připadalo, jako by se to dělo mimo ni, jako by ona byla mechanický robot, který se pohybuje stejně rychle jako oni, ale její vnitřní život se odehrává ve zpomaleném tempu.

Tak třeba tenhle poslední týden. Na jednu větší pohledávkovou kancelář byl najednou vyhlášen konkurz, a tím všechno dostalo šílený spád. Wetterlid jí vysvělil, že to je teď příležitost pro supy, kteří si chtějí urvat volné podíly na trhu, a že to je vynikající šance k postupu do elitní divize. A dneska se Barbary zeptal, jestli by mohla v práci zůstat déle, že mají schůzky s klienty té společnosti, na niž byl uvalen konkurz, až do šesti hodin a rádi by zapůsobili dojmem, že v kanceláři Halle, Thune a Wetterlid je všechno, jak má být, chápete? Wetterlid jí jako obvykle zíral na prsa, když s ní mluvil, a ona se jako obvykle usmívala a automaticky stáhla lopatky k sobě tak, jak jí Petter radil, když pracovala v Head On. Byl to reflex. Všichni staví na odiv to, co mají. Tak se to každopádně Barbara Svendsenová naučila. Vezměte si například toho kurýra, který právě dorazil. Vsadila by se, že pod helmou, cyklistickými brýlemi a ochrannou maskou nebude zrovna krasavec, nejspíš proto si to všechno nechává na sobě. Muž prohlásil, že ví, do jaké kanceláře má zásilku dodat, a vydal se pomalu chodbou ve svých přiléhavých cyklistických šortkách, takže si mohla skutečně dobře prohlédnout jeho vytrénovanou zadnici. Nebo si vezměte uklízečku, co má brzy přijít. Určitě je to buddhistka nebo hinduistka nebo co a Alláh jí nepochybně řekl, že musí skrývat své tělo pod hromadou prostěradlovitých hadrů. Ale přitom má dvě řady moc pěkných zubů, takže co dělá? No usmívá se pořád jako krokodýl nadopovaný extází. Stavět na odiv, stavět na odiv.

Otevřely se dveře a Barbara se podívala na vteřinovku hodin.

Muž, který vešel, byl relativně malý a podsaditý. Ztěžka dýchal a brýle měl zamlžené, takže si Barbara říkala, že musel jít nejspíš po schodech. Když tu před čtyřmi roky začínala, nedokázala odlišit oblek za dva tisíce z Dressmanna od obleku Prada, ale postupně se vytrénovala nejen v hodnocení obleků, ale také kravat a – nejjistějšího měřítka, podle něhož pak přizpůsobovala své vystupování – bot.

Nově příchozí nevypadal nijak oslnivě, čistil si brýle a připomínal jí trochu toho tlusťocha z rodinného sitcomu Seinfeldovi, o kterém nevěděla, jak se jmenuje, protože se na Seinfeldovy vlastně nedívala. Ale pokud by ho měl člověk hodnotit podle oblečení – a to by měl –, dávaly lehký oblek s jemným proužkem, hedvábná kravata a ručně šité boty naději, že Halle, Thune a Wetterlid brzy získají zajímavého klienta.

„Dobrý den, mohu vám nějak pomoci?“ oslovila ho a usmála se svým druhým nejlepším úsměvem. Ten nejlepší byl rezervovaný pro den, kdy do jejího života vstoupí muž, kterého bude chtít.

„To doufám,“ opětoval muž úsměv, vytáhl z náprsní kapsy kapesník a přitiskl si ho na čelo. „Mám tady schůzku, ale mohla byste mi laskavě nejdřív přinést sklenici vody?“

Barbaře připadalo, že v jeho mluvě slyší nepatrný cizí přízvuk, ale nedokázala ho identifikovat. I tak v ní ten zdvořilý, avšak současně rozkazovačný způsob, jakým muž vyslovil svou žádost, posílil přesvědčení, že tohle je velká ryba.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Chviličku strpení.“

Cestou po chodbě si vzpomněla, že se Wetterlid před několika dny zmínil, že by všichni zaměstnanci mohli dostat prémie, pokud bude mít firma letos dobré výsledky. V tom případě by si možná mohli dovolit také ty nádržky s pitnou vodou, které viděla jinde. Pak se naprosto bez varování stalo něco zvláštního. Čas se zrychlil, poskočil vpřed. Trvalo to jenom několik vteřin, potom už zase ubíhal pomalu. Ale přesto to vypadalo, jako by jí ty vteřiny někdo nevysvětlitelně sebral.

Došla na dámské záchody a roztočila kohoutek nad jedním ze tří umyvadel. Vytáhla ze zásobníku bílý plastový pohárek a čekala, přitom držela prst pod vodou. Vlažná. Muž venku se bude muset obrnit trpělivostí. Dneska v rádiu hlásili, že teplota vody v jezerech v Nordmarce je kolem dvaadvaceti stupňů. A přesto, když člověk nechal vodu z Maridalského jezera odpouštět dostatečně dlouho, byla chladná a výborná. Uvažovala o tom, čím to asi je, a přitom zírala na svůj prst. Když je voda dost ledová, prst jí zbělá a téměř ztratí cit. Levý prsteníček. Ucítila závan vzduchu, ale hned zmizel, takže se ani neotočila. Voda byla pořád vlažná. A čas ubíhal. Plynul pryč, stejně jako voda. Blbost. Teprve za dvacet měsíců jí bude třicet, má času ažaž.

Nějaký zvuk ji přiměl vzhlédnout. V zrcadle viděla dveře dvou bílých kabinek. Vešel někdo dovnitř, aniž si toho všimla?

Téměř sebou trhla, když najednou začala téct ledová voda. Hluboké podzemní zásobárny. Tak to je, proto je voda tak chladná. Přidržela pohárek pod proudem vody a ten se rychle naplnil až po okraj. Všimla si, že spěchá, že chce odsud pryč. Otočila se a pohárek jí upadl na podlahu.

„Vyděsil jsem vás?“

V hlase zazněla upřímná starost.

„Promiňte,“ odvětila a zapomněla stáhnout lopatky k sobě. „Jsem dneska trochu nervózní.“ Sklonila se, aby pohárek sebrala, a přitom dodala: „Ale jste na dámských záchodech.“

Pohárek se po pádu roztočil a nakonec se zastavil ve vzpřímené pozici. Zůstala v něm trocha vody, a když po něm Barbara natáhla ruku, viděla, jak se jí obličej odráží v kruhovém bílém povrchu. Koutkem oka, úplně na kraji drobného vodního zrcátka zahlédla nějaký pohyb. A pak se čas opět zpomalil. Nekonečně zpomalil. A ona si ještě jednou pomyslela, že už skoro vypršel.

Kapitola 15.

Pondělí. Vena amoris.

Harryho bílý a rezavý Ford Escort dojel k obchodu s televizory. Dva policejní vozy a Waalerův červený sporťák vypadaly, jako by byly náhodně rozházené po chodnících okolo odpoledně poklidné křižovatky s lichotivým názvem náměstí Carla Bernera.

Harry zaparkoval, vytáhl z kapsy bundy zelené dláto a položil je na sedadlo spolujezdce. Protože nenašel v bytě klíče od auta, vzal si s sebou ocelový drát a dláto, propátral okolí a nalezl své drahé auto ve Stensberské ulici. S klíčky v zapalování samozřejmě. Zelené dláto by se perfektně hodilo k tomu, aby maličko zapáčil dveře od auta a poté ocelovým drátem vyháčkoval zámek.

Harry přešel ulici na červenou. Kráčel pomalu, tělo mu nedovolovalo vyšší tempo. Žaludek a hlava ho bolely a zpocená košile se mu lepila na záda. Bylo pět minut po šesté a on to zatím vydržel bez medicíny, nicméně si nedělal iluze.

Na seznamu nájemníků v chodbě za dveřmi bylo uvedeno, že firma Halle, Thune a Wetterlid, s. r. o., sídlí v pátém patře. Harry zasténal. Vrhl pohled na výtah. Automatické posuvné dveře. Žádná zatahovací mříž.

Výtah byl značky KONE, a když se lesklé kovové dveře zavřely, měl Harry pocit, že se nachází ve svařené plechovce. Jak výtah stoupal, snažil se Harry nenaslouchat zvukům ze strojovny. Zavřel oči. Ale rychle je zase otevřel, když se mu na vnitřní straně víček objevily obrázky Ses.

Vstupní dveře ke kancelářím otevřel uniformovaný kolega z pořádkové hlídky.

„Je támhle uvnitř,“ ukázal do chodby nalevo od recepčního pultu.

„Kde je technické?“

„Na cestě.“

„Určitě budou rádi, pokud uzavřete výtah a dveře dole.“

„Fajn.“

„Přijel už někdo z výjezdové hlídky?“

„Li a Hansen. Shromáždili ty, co byli ještě v kancelářích, když ji našli. Vyslýchají je teď v jedné ze zasedaček.“

Harry se vydal chodbou. Koberce byly ošoupané a reprodukce maleb z období norského národního romantismu na zdech vybledlé. Firma, která nejspíš zažila lepší časy. Nebo možná právě ne.

Dveře na dámské záchody byly otevřené na škvíru a koberce tlumily zvuk Harryho kroků natolik, aby slyšel, když přišel blíž, hlas Toma Waalera. Harry se zastavil přímo za dveřmi. Znělo to, jako by Waaler mluvil do mobilu.

„Jestli je od něj, očividně už nejde přes nás. Ano, ale přenech to mně.“

Harry odsunul dveře a zahlédl Waalera sedícího na bobku. Waaler vzhlédl.

„Dobrý den, Harry. Za chvilku končím.“

Harry se zastavil na prahu a vnímal scénu, přitom poslouchal vzdálené praskání hlasu z Waalerova telefonu.

Místnost byla překvapivě velká, přibližně čtyři krát pět metrů, a sestávala ze dvou bílých kabinek a tří bílých umyvadel pod podlouhlým zrcadlem. Stropní zářivky tvrdě osvětlovaly nabílené zdi a bílé dlaždičky. Absence barev byla téměř nápadná. Možná právě to pozadí způsobovalo, že mrtvola vypadala jako malé umělecké dílo, přesně naaranžovaný artefakt. Žena byla štíhlá a působila mladě. Ležela na kolenou čelem na podlaze, jako modlící se muslim, jen ruce měla pod tělem. Šaty se jí vyhrnuly nad kalhotky, krémová tanga. Ve spárách dlaždiček mezi ženinou hlavou a odtokem se vinul úzký tmavě červený proužek krve. Vypadal, jako by byl namalovaný kvůli dosažení maximálního vizuálního efektu.

Tíha těla byla vybalancovaná a spočívala na pěti bodech: obou zápěstích, kolenou a čele. Šaty, bizarní poloha a odhalená zadnice vyvolaly v Harrym pomyšlení na sekretářku připravenou na to, až ji šéf obšťastní. Zase ty stereotypy. Protože co on ví, šéfkou tady mohla být ona.

„Dobře, nicméně to teď nebudeme probírat,“ pronesl Waaler. „Zavolej mi večer.“

Vrchní komisař si uložil telefon do náprsní kapsy, ale zůstal sedět na bobku. Harry si všiml, že jeho druhá ruka spočívá na ženině bílé kůži přímo pod okrajem kalhotek. Patrně proto, aby udržel rovnováhu.

„To budou hezké fotky, že?“ konstatoval Waaler, jako by četl Harrymu myšlenky.

„Kdo to je?“

„Barbara Svendsenová, dvacet osm let, z Bestumu. Pracovala tu jako recepční.“

Harry si přidřepl k Waalerovi.

„Byla střelena do týla, jak vidíte,“ pokračoval Waaler. „Nejspíš pistolí, která leží támhle pod umyvadlem. Ještě je z ní cítit střelný prach.“

Harry se podíval na černou pistoli ležící na podlaze v rohu. Na ústí hlavně bylo připevněno velké černé cosi.

„Česká zbrojovka,“ dodal Waaler. „Česká pistole. Se speciálním tlumičem.“

Harry přikývl. Měl chuť se zeptat, jestli je ta pistole jedním z produktů, které Waaler importuje. A jestli právě kolem toho se točil jeho telefonní hovor.

„Dost zvláštní poloha,“ konstatoval Harry.

„Ano, odhaduju, že seděla na bobku nebo klečela a přepadla vpřed.“

„Kdo ji našel?“

„Jedna z advokátek. Operační centrála přijala telefonát v 17.11.“

„Svědci?“

„Nikdo, s kým jsme prozatím mluvili, si ničeho nevšiml. Žádné zvláštní chování, žádné podezřelé osoby, které by sem za poslední hodinu přišly nebo odsud odešly. Jeden cizí člověk, který šel na schůzku s jedním z advokátů, tvrdí, že Barbara odešla z recepce v 16.55, aby mu donesla sklenici vody, ale nevrátila se.“

„Hm. A to šla sem?“

„Pravděpodobně. Kuchyně je od recepce celkem daleko.“

„Ale nikdo ji cestou z recepce sem neviděl?“

„Dva lidé, co mají kanceláře mezi recepcí a záchody, už odešli domů. A ti, co tu ještě byli, seděli buď ve vlastních kancelářích, nebo v některé ze zasedaček.“

„Co udělal ten cizí člověk, když se nevrátila?“

„Měl schůzku na pátou, a když se recepční nevrátila, nechtěl už čekat a pokračoval dál chodbou, dokud nenašel kancelář advokáta, se kterým se měl sejít.“

„Takže se tu vyznal?“

„Ne, byl tu podle svých slov poprvé.“

„Hm. A právě on ji tedy, pokud víme, viděl naposledy živou?“

„Přesně tak.“

Harry si všiml, že Waaler má ruku stále na stejném místě.

„Takže se to muselo stát někdy mezi šestnáct padesát pět a sedmnáct jedenáct.“

„Vypadá to tak,“ odvětil Waaler.

Harry zíral do svého poznámkového bloku.

„Nemůžete toho nechat?“ zeptal se tiše.

„Čeho?“

„Toho sahání na ni.“

„Nelíbí se vám to?“

Harry neodpověděl. Waaler se naklonil blíž.

„Vy jste si snad na ně nikdy nesáhl, Harry?“

Harry se snažil něco si zapsat, ale pero stávkovalo.

Waaler se zasmál.

„Nemusíte odpovídat, vidím to na vás. Není nic špatného na tom být zvědavý, Harry. To je přece jeden z důvodů, proč jsme se dali k policii, ne? Zvědavost a napětí. Jako třeba zjistit, jaké to je sahat na kůži právě zemřelého člověka, když už není ani úplně teplý, ani ještě studený.“

„Já…“

Waaler chytil Harryho za ruku. Harry upustil pero.

„Sáhněte si.“

Waaler přitiskl Harryho ruku ke stehnu mrtvé. Harry tvrdě vydechl nosem. Jeho první reakce byla okamžitě stáhnout ruku k sobě, ale neudělal to. Waalerova ruka držící jeho byla teplá a suchá, ale ženina kůže nebyla jako kůže lidská, bylo to jako sahat na gumu. Vlažnou gumu.

„Cítíte to? To je napětí, Harry. Jste na něm taky závislý, mám pravdu? Jenže kde si ho budete hledat, až s touhle prací skončíte? Budete jako ti ostatní chudáci? Budete hledat útěchu ve videoterminálech nebo na dně svých láhví? Nebo chcete mít napětí ve skutečném životě? Přemýšlejte, Harry. Právě tohle vám nabízíme. Skutečný život. Ano, nebo ne?“

Harry pronesl jasnějším hlasem: „Já jenom říkám, že bychom se neměli ničeho dotýkat, dokud technici nezajistí stopy.“

Waaler se na Harryho dlouze díval. Pak povzbudivě mrkl a ruku mu pustil.

„To máte pravdu. Moje chyba.“

Waaler vstal a vyšel ven.

Harryho téměř přemohla žaludeční nevolnost, ale snažil se dýchat zhluboka a klidně. Beáta by mu neodpustila, kdyby jí pozvracel místo činu.

Přiložil tvář k chladivým dlaždičkám a nadzvedl Barbařino sako, aby se mohl podívat pod ni. Mezi koleny a trupem spočívajícím v prohnutém oblouku zahlédl bílý plastový pohárek. Jenže jeho pozornost upoutala její ruka.

„Sakra,“ zašeptal, „sakra.“

Dvacet minut po šesté přisvištěla do kanceláří firmy Halle, Thune a Wetterlid Beáta. Harry seděl na podlaze před dámskými záchody, opíral se o zeď a upíjel z bílého plastového pohárku.

Beáta se před ním zastavila, odložila kovové kufry a přejela si hřbetem dlaně vlhké planoucí čelo.

„Promiň. Byla jsem na pláži v Ingieru. Musela jsem se nejdřív doma převléknout a pak jsem si musela dojet do Kjølberské pro nádobíčko. A nějaký idiot nakázal zavřít výtah, takže jsem musela vyběhnout všechny ty schody.“

„Hm… Dotyčný to udělal určitě proto, aby zajistil případné stopy. Už kolem toho čenichá tisk?“

„Pár se jich venku opaluje. Ne moc. Jsou dovolené.“

„Obávám se, že dovolené skončily.“

Beáta se zašklebila.

„Chceš tím říct…“

„Pojď.“

Harry ji zavedl na záchody a posadil se na bobek.

„Když se podíváš pod ni, uvidíš levou ruku. Má odříznutý prsteníček.“

Beáta zasténala.

„Trocha krve,“ dodal Harry. „Takže k tomu došlo až po smrti. A pak tu máme tohle.“

Nadzvedl vlasy nad Barbařiným levým uchem.

Beáta nakrčila nos: „Náušnice?“

„Ve tvaru srdce. Je úplně jiná než náušnice, kterou má v druhém uchu. Tu druhou stříbrnou náušnici jsem našel na podlaze v jedné z těch kabinek. Takže tuhle jí nasadil vrah. Zajímavé na ní je to, že se dá otevřít. Takhle. Zvláštní obsah, co?“

Beáta přikývla.

„Červená pěticípá dimantová hvězda,“ pronesla.

„Takže tu máme co?“

Beáta se na něj podívala.

„Můžeme to už vyslovit nahlas?“ zeptala se.

„Sériový vrah?“

Bjarne Møller to zašeptal tak tiše, že si Harry automaticky přitiskl mobil víc k uchu.

„Jsme na místě činu a je to stejný modus operandi,“ vysvětlil Harry. „Zrušte veškeré dovolené, šéfe. Budeme potřebovat všechno, co má ruce a nohy.“

„Nemůže to být jen někdo, kdo se ho snaží napodobit?“

„Vyloučeno. O těch uřezaných prstech a diamantech víme jenom my.“

„To je tedy dost špatně načasováno, Harry.“

„Dobře načasované sériové vraždy bývají vzácnost, šéfe.“

Møller se na chvíli odmlčel.

„Harry?“

„Poslouchám, šéfe.“

„Budete v práci posledních pár týdnů a já vás žádám, abyste asistoval Tomovi Waalerovi v tomto případu. Jako jediný z oddělení vražd máte zkušenosti se sériovými vraždami. Vím, že odmítnete, ale přesto vás o to žádám. Jen dokud se to nerozběhne, Harry.“

„Dobře, šéfe.“

„Je to důležitější než ty neshody, které máte s Tomem… Co jste to říkal?“

„Řekl jsem, že ano.

„Myslíte to vážně?“

„Ano. Musím už běžet. Budeme tady do večera, tak by bylo fajn, kdybyste mohl svolat první schůzku vyšetřovacího týmu na zítřek ráno. Tom navrhuje v osm hodin.“

„Tom?“ zeptal se Møller s údivem v hlase.

„Tom Waaler.“

„Já vím, kdo to je, jen jsem vás nikdy neslyšel použít jeho křestní jméno.“

„Ostatní na mě čekají, šéfe.“

„Dobře.“

Harry zastrčil telefon do kapsy, vyhodil plastový pohárek do odpadkového koše a zamkl se v jedné kabince pánských záchodů. Při zvracení se přidržoval mísy.

Pak stál před umyvadlem s puštěnou vodou a pozoroval se v zrcadle. Naslouchal šumu hlasů z chodby. Beátin asistent žádající lidi, aby zůstali za policejními páskami. Waaler přikazující vyhlásit pátrání po lidech, kteří se pohybovali v blízkosti budovy. Magnus Skarre volající na kolegu, že chce cheeseburger bez hranolků.

Když byla voda konečně studená, strčil Harry obličej pod kohoutek. Nechával si tekutinu stékat po tváři, do ucha, po krku, po rubové straně košile, po ramenou a po pažích. Lačně se napil. Odmítal naslouchat nepříteli tam dole. Pak vběhl do kabinky a znovu se vyzvracel.

Venku pomalu nastával večer, a když Harry vyšel ven, bylo náměstí Carla Bernera opuštěné. Harry si zapálil cigaretu a odmítavě mávl na jednoho z novinářských supů, který se k němu blížil. Muž se zastavil. Harry ho poznal. Gjendem, tak se snad jmenuje. Mluvil s ním po tom případu v Sydney. Gjendem nebyl horší než ostatní, vlastně byl trochu lepší.

V obchodě s televizory měli ještě otevřeno. Harry vešel dovnitř. Bylo tam liduprázdno, s výjimkou tlustého muže ve špinavé flanelové košili, který seděl za pultem a četl si časopis. Stolní větrák mu ničil přehazovačku a vysílal do místnosti odér potu. Popotáhl, když mu Harry ukázal služební průkaz a zeptal se ho, jestli si všiml v obchodě nebo venku něčeho zvláštního.

„Nějak zvláštní jsou všichni,“ odpověděl. „Celá tahle čtvrť jde do hajzlu.“

„Někdo, kdo vypadal, jako by se chystal někoho zavraždit?“ zeptal se Harry suše.

Muž přimhouřil jedno oko. „Tak proto tu bylo tolik policajtských aut?“

Harry přikývl.

Muž pokrčil rameny a pokračoval ve čtení: „Kdo občas nemá chuť někoho zavraždit, konstáble?“

Cestou ven se Harry zarazil, když zahlédl v jedné z televizních obrazovek své vlastní auto. Kamera přejížděla dál po náměstí Carla Bernera a zastavila se u červené cihlové budovy. Pak se obraz změnil zpátky na moderátora zpráv na TV2 a v dalším okamžiku byli na módní přehlídce. Harry silně potáhl z cigarety a zavřel oči. Proti němu přicházela po molu Ráchel, ne po jednom, po dvanácti molech, vyšla přímo ze zdi s televizory a zastavila se před ním s rukama v bok. Podívala se na něj, pohodila hlavou, otočila se a opustila ho. Harry opět otevřel oči.

Bylo osm hodin. Harry se snažil nevybavovat si, že hned za rohem, v Trondheimské ulici, je jedna nálevna. Nalévají tam tvrdý alkohol.

Zbývá mu nejtěžší kus večera.

A pak přijde noc.

Bylo deset večer, a přestože rtuť milostivě slezla o dva stupně, byl vzduch horký a nehybný a čekal na vítr od moře, vítr od pevniny, vítr odkudkoli. Na kriminalisticko-technickém oddělení bylo prázdno s výjimkou Beátiny kanceláře, kde se svítilo. Vražda na náměstí Carla Bernera převrátila celý den naruby, a když volal kolega Bjørn Holm, že v recepci stojí žena, která tvrdí, že je z firmy De Beers a má prozkoumat nějaké dimanty, byla Beáta ještě stále na místě činu.

Beáta se urychleně vrátila zpátky a teď se soustředila na malou a energickou ženu před sebou, mluvící anglicky právě tak dokonale, jak se očekává od Nizozemky žijící v Londýně.

„Diamanty mají geologické ‚otisky prstů‘, které způsobují, že je teoreticky možné je vypátrat až k jejich vlastníkovi vzhledem k tomu, že se vystavují certifikáty osvědčující jejich původ. Ty provázejí diamanty po celou dobu. Ale obávám se, že v tomhle případě to tak nebude.“

„Proč ne?“ zeptala se Beáta.

„Protože ty dva diamanty, které jsem viděla, jsou to, čemu říkáme krvavé diamanty.“

„Kvůli té červené barvě?“

„Ne, kvůli tomu, že s největší pravděpodobností pocházejí z dolů Kiuvu v Sieře Leone. Všichni obchodníci s diamanty na světě bojkotují diamanty ze Sierry Leone, protože diamantové doly tam ovládají povstalecké síly, které exportují diamanty kvůli tomu, aby mohly financovat válku, v níž nejde o politiku, ale o peníze. Proto ten název krvavé diamanty. Tyhle diamanty jsou podle mého nové, patrně byly propašovány ze Sierry Leone do nějaké země, kde byly opatřeny falešnými certifikáty stvrzujícími, že pocházejí z některého známého dolu například v Jižní Africe.“

„Máte představu, do jaké země mohly být propašovány?“

„Většina z nich končí v někdejších komunistických zemích. Po pádu železné opony si museli specialisté, kteří předtím vyráběli falešné doklady původu, najít nové cestičky. Za slušné diamantové certifikáty se dobře platí. To ale není jediný důvod, proč usuzuji na východní Evropu.“

„Ano?“

„Už jsem tyhle diamanty ve tvaru hvězdy viděla. Byly propašované z někdejšího východního Německa a z Česka. A stejně jako tyhle byly vybroušené coby diamanty průměrné kvality.“

„Průměrné kvality?“

„Ačkoli vypadají červené diamanty krásně, jsou levnější než ty bílé, čiré. Kameny, co jste našli, mají navíc dost velké zbytky nezkrystalizovaného uhlíku, které způsobují, že nejsou tak zářivé, jak by bylo žádoucí. Jestliže má člověk odbrousit tak velký kus diamantu, aby získal tvar hvězdy, použije na to pokud možno takový diamant, který sám o sobě není dokonalý.“

„Takže východní Německo a Česko.“ Beáta zavřela oči.

„Jen kvalifikovaný odhad. Jestli je to všechno, můžu ještě stihnout poslední večerní letadlo do Londýna…“

Beáta otevřela oči a vstala.

„Promiňte, mám za sebou dlouhý a náročný den. Moc jste nám pomohla, velice vám děkujeme, že jste přiletěla.“

„Není zač. Doufám, že vám to pomůže chytit toho, co to udělal.“

„To my taky. Zavolám vám taxíka.“

Beáta čekala, až to někdo na dispečinku zvedne, přitom si všimla, že odbornice na diamanty se jí dívá na ruku držící telefonní sluchátko. Beáta se usmála.

„Máte moc pěkný diamantový prstýnek. Vypadá jako zásnubní…“

Beáta se začervenala, aniž věděla proč.

„Nejsem zasnoubená. To je zásnubní prstýnek, který dal můj otec matce. Dostala jsem ho po jeho smrti.“

„Aha. Tak proto ho máte na pravé ruce.“

„Cože?“

„Obvyklejší je nosit ho na levé. Nebo přesněji řečeno na třetím prstu levé ruky.“

„Na prostředníčku? Myslela jsem, že se nosí na prsteníčku.“

Žena se usmála.

„Ne, pokud věříte v totéž co Egypťané.“

„A v co věřili?“

„Domnívali se, že žíla lásky, vena amoris, vede přímo ze srdce do levého prostředníčku.“

Když přijel taxík a žena odjela, zadívala se Beáta na chvíli na svou ruku. Na třetí prst levé ruky.

Pak zavolala Harrymu.

„Zbraň byla také česká,“ konstatoval Harry poté, co Beáta domluvila.

„Možná na tom něco je,“ uvažovala Beáta.

„Možná,“ odvětil Harry. „Jakže se jmenuje ta žíla?“

„Vena amoris.“

„Vena amoris,“ zamumlal Harry. Pak zavěsil.

Kapitola 16.

Pondělí. Dialog.

Spíš. Pokládám ti ruku na obličej. Stýskalo se ti po mně? Vtiskávám ti polibek na bříško. Posouvám se níž a ty se začínáš pohybovat, vlnivý elfí tanec. Mlčíš, předstíráš, že spíš. Už se vzbuď, miláčku. Jsi odhalena.

Harry vyletěl z postele. Až po několika vteřinách mu došlo, že ho vzbudil jeho vlastní výkřik. Zíral do pološera, prohlížel si stíny u záclon a skříně.

Položil hlavu zpátky na polštář. Co se mu to zdálo? Byl v zešeřelé místnosti. Dva lidé se pohybovali proti sobě v posteli. Jejich obličeje byly skryté. Rozsvítil kapesní svítilnu a právě ji na ně namířil, když ho probudil ten výkřik.

Podíval se na číslice na budíku na nočním stolku. Sedm bude až za dvě a půl hodiny. Za takovou dobu se dokáže člověk prosnít do pekla a zpátky. Jenže on musí spát. Musí. Nadechl se, jako by se chtěl potopit, a zavřel oči.

Kapitola 17.

Úterý. Profily.

Harry pohlédl na minutovou ručičku na stěně nad hlavou Toma Waalera.

Museli přinést židle navíc, aby ve velké zasedací místnosti v zelené zóně šestého patra bylo místo pro všechny. Panovala zde téměř slavnostní atmosféra. Žádný hovor, žádné pití kávy, žádné čtení novin, jen psaní do bloků a mlčenlivé očekávání, až bude osm hodin. Harry napočítal sedmnáct hlav, což znamenalo, že chybí jediná osoba. Tom Waaler stál před nimi se založenýma rukama a s pohledem upřeným na své rolexky.

Minutová ručička na stěně se posunula a zastavila se v chvějícím se svislém pozoru.

„Tak začneme,“ pronesl Tom Waaler.

Ozvalo se rachocení, jak se všichni jako na povel usadili na židlích.

„Tenhle vyšetřovací tým povedu já, asistenta mi bude dělat Harry Hole.“

Hlavy okolo stolu se překvapeně otočily k Harrymu, který se usadil úplně vzadu.

„Za prvé bych rád poděkoval těm z vás, kteří se bez muknutí bleskurychle vrátili domů z dovolené,“ pokračoval Waaler. „Obávám se, že budete požádáni, abyste v nastávajícím čase obětovali víc než jen svou dovolenou, a není jisté, že budu mít čas vás obíhat a neustále vám děkovat, takže řekněme, že tohle poděkování platí na celý měsíc, O. K.?“

Všichni kolem stolu se usmáli a přikývli. Tak jako se člověk usmívá a přikyvuje budoucímu šéfovi oddělení, pomyslel si Harry.

„Tohle je v mnoha ohledech zvláštní den.“

Waaler zapnul zpětný projektor. Na plátně za ním zazářila titulní strana z Dagbladet. ŘÁDĚNÍ SÉRIOVÉHO VRAHA? Žádné fotografie, jen tahle tři slova verzálkami. V dnešní době se zřídka stává, že renomovaná redakce použije na první straně otazník, a jen málokdo – a nikdo v místnosti K615 – věděl, že rozhodnutí přidat otazník padlo jen minutu předtím, než se začaly noviny tisknout, a to poté, co odpovědný redaktor nakonec zavolal šéfredaktorovi na chatu do Tvedestrandu, aby se s ním poradil.

„Neměli jsme v Norsku sériového vraha – v každém případě alespoň co víme – od té doby, co tu v osmdesátých letech řádil Arnfinn Nesset,“ vysvětlil Waaler. „Sérioví vrazi se objevují zřídka, tak zřídka, že tohle vzbudí pozornost i za hranicemi země. Teď na nás bude mířit plno očí, lidi.“

Následující Waalerova řečnická pauza byla zbytečná, všem přítomným došla závažnost případu již večer předtím, kdy je Møller svolával k brífinku.

„O. K.,“ pokračoval Waaler. „Jestliže máme opravdu co do činění se sériovým vrahem, máme v každém případě aspoň trochu štěstí. Za prvé je v našich řadách člověk, který nejenže vyšetřoval, ale dokonce i dopadl sériového vraha. Předpokládám, že všichni tady znají skvostné číslo vrchního komisaře Holea ze Sydney. Harry?“

Harry viděl, jak se k němu opět otočily všechny obličeje, a odkašlal si. Cítil, že by ho hlas mohl zradit, a odkašlal si ještě jednou.

„Nejsem si tak jistý, jestli je to, co jsem předvedl v Sydney, hodné následování.“ Pokusil se o úsměv. „Možná si vzpomínáte, že to skončilo tím, že jsem toho muže zastřelil.“

Žádný smích, ani náznak úsměvu. Harry není budoucí šéf oddělení.

„Dokážeme si představit horší konec než tohle, Harry,“ namítl Waaler a podíval se znovu na své rolexky. „Mnozí z vás znají psychologa Ståleho Auneho, který s námi spolupracoval jako odborný poradce na mnoha případech. Souhlasil, že nám přijde přednést krátký úvod do fenoménu sériových vražd. Pro některé z vás to budou známé věci, ale trocha opakování neuškodí. Měl by dorazit v…“

Všichni zvedli hlavy, protože se rozlétly dveře. Muž, který vstoupil, hlasitě supěl. Nad kulatícím se břichem vykukujícím zpod tvídového saka měl oranžového motýlka a na nose brýle tak malé, že se člověk musel ptát, jestli přes ně vůbec něco vidí. Byl proplešatělý, čelo se mu lesklo potem a pod ním se mu skvělo tmavé, možná obarvené, ale v každém případě elegantně pěstěné obočí.

„My o vlku…,“ komentoval to Waaler.

„A vlk za dveřmi!“ vyhrkl Ståle Aune, vytáhl z náprsní kapsy kapesník a osušil si čelo. „To vedro je děsné!“

Došel na konec stolu a s žuchnutím nechal dopadnout na zem odřenou hnědou koženou kabelu.

„Dobré ráno vespolek. Rád vidím tolik mladých lidí vzhůru v tuhle denní dobu. Některé z vás už znám, setkání s jinými mě zatím minulo.“

Harry se usmál. Patřil k těm, které setkání s Aunem rozhodně neminulo. Už před mnoha lety přišel poprvé za Aunem se svými problémy s alkoholem. Aune se nespecializoval na léčbu závislostí, ale vyvinul se mezi nimi vztah, o němž Harry musel přiznat, že se dost nechutně podobá přátelství.

„Vytáhněte si poznámkové bloky, povaleči!“

Aune si přehodil sako přes židli.

„Tváříte se, jako byste byli na pohřbu, což je svým způsobem taky pravda, ale než odejdu, chci vidět aspoň pár úsměvů. To je rozkaz. A teď mě sledujte, vezmeme to rychle.“

Aune popadl fix z poličky pod flipchartem, začal zuřivě psát a přitom mluvil.

„Existuje odůvodněná domněnka, že sérioví vrazi existují stejně dlouho, co je na zemi víc než jeden člověk na zabití. Ale mnozí považují za první moderní případ sériových vražd takzvaný ‚Autumn of Terror‘ z roku 1888. To je poprvé, co můžeme doložit sériového vraha s čistě sexuálním motivem. Tento vrah zabil pět žen a pak beze stopy zmizel. Dostal jméno Jack Rozparovač, ale svou skutečnou identitu si vzal s sebou do hrobu. Naším vlastním nejznámějším příspěvkem na seznamu není Arnfinn Nesset, který, jak si všichni pamatujete, otrávil v osmdesátých letech na dvacet pacientů, ale Belle Gunnessová, což byla sériová vražedkyně, které se mimochodem vyskytují velmi vzácně. Odjela do Ameriky, kde se v roce 1902 provdala za jednoho sušinku a usadila se na farmě kousek od La Porte ve státě Indiana. Říkám sušinku, protože on vážil sedmdesát kilo a ona sto dvacet.“

Aune se popotáhl za šle.

„Podle mého názoru byla její hmotnost naprosto přiměřená.“

Šířící se smích.

„Tahle zavalitá milá dáma zavraždila svého muže, několik dětí a neznámý počet ctitelů, které nalákala na svou farmu prostřednictvím seznamovacích inzerátů v chicagských novinách. Těla těch lidí byla objevena jednoho dne roku 1908, kdy farma za tajemných okolností vyhořela. Bylo mezi nimi i spálené a neobvykle mohutné ženské torzo s uříznutou hlavou. Tu ženu tam patrně umístila Belle, aby zmátla vyšetřovatele, kteří si měli myslet, že to je ona sama. Policie získala několik oznámení od očitých svědků tvrdících, že viděli Belle na několika místech v Americe, nalezena ovšem nikdy nebyla. A to je moje pointa, milí přátelé. Bohužel jsou případy jako Jack a Belle pro sériové vrahy dost typické.“

Aune dopsal a udeřil fixem o arch papíru na tabuli, až to bouchlo.

„Nebývají dopadeni.“

Shromáždění se na něj mlčky dívalo.

„Takže,“ pokračoval Aune. „Pojem sériový vrah je stejně kontroverzní jako všechno ostatní, co vám tady řeknu. Je to proto, že psychologie je věda, která je ještě stále v plenkách, a proto, že psychologové jsou od přírody kverulanti. Povím vám o sériových vrazích dost věcí, které víme – a jejich množství je shodné s tím, co nevíme –, přičemž se ovšem mnozí zdatní psychologové domnívají, že je nesmyslné charakterizovat skupinu duševně nemocných lidí, o níž ostatní psychologové tvrdí, že neexistuje. Vyjádřil jsem se jasně? No, pár z vás se každopádně usmívá a to je dobře.“

Aune zapíchl ukazováček do prvního bodu, který napsal na tabuli.

„Typický sériový vrah je běloch mezi čtyřiadvaceti a čtyřiceti lety. Obvykle operuje sám, ale může pracovat i s někým dalším, například v páru. Znetvořování obětí je známkou toho, že je sám. Obětí může být kdokoli, ale zpravidla to jsou lidé ze stejné etnické skupiny jako vrah a jen ve výjimečných případech ho znají z dřívějška.

První oběť si sériový vrah obyčejně vybírá v místě, jež dobře zná. Existuje populární představa, že sériové vraždy jsou vždy spojeny se zvláštními rituály. Není to tak, ale pokud se nějaké rituály objeví, bývá to většinou v souvislosti se sériovými vraždami.“

Aune ukázal na další bod, kde napsal PSYCHOPAT/SOCIOPAT.

„Nejtypičtější na sériovém vrahovi je to, že je Američan. Jen Bůh – plus samozřejmě pár profesorů psychologie na Blindern – ví proč. Proto je zajímavé, že ti, kteří mají nejvíc poznatků o sériových vraždách – tedy FBI a americké soudnictví –, rozlišují dva typy sériových vrahů. Psychopatický a sociopatický typ. Ti profesoři, které jsem zmínil, se domnívají, že jak toto rozdělení, tak pojmy samotné zavánějí, ale v domovině sériových vrahů se většina soudů drží McNaughtonova pravidla, které říká, že jen psychopatický sériový vrah neví, co v okamžiku činu dělá. Psychopaty tedy na rozdíl od sociopatů nečeká vězení ani – jak se sluší a patří ve vlasti samotného Boha – trest smrti. Tedy pokud mluvíme o sériových vrazích. Hm…“

Aune zavřel fix a překvapeně povytáhl obočí.

Waaler zvedl ruku. Aune přikývl.

„Vyměření trestu je zajímavé,“ podotkl Waaler, „ale nejdřív ho musíme chytit. Máte něco, co bychom mohli využít v praxi?“

„Jste blázen? Jsem přece psycholog.“

Smích. Aune se spokojeně uklonil.

„Ale ano, dostanu se k tomu, Waalere. Ale nejdřív bych rád poznamenal, že jestli jsou někteří z vás už teď netrpěliví, čekají vás drsné časy. Podle zkušeností nic netrvá tak dlouho jako chytit sériového vraha. V každém případě, pokud je to ten nesprávný typ.“

„Jaký nesprávný typ?“ zeptal se Magnus Skarre.

„Podívejme se nejdřív na to, jak lidé, kteří vytvářejí pro FBI psychologické profily, odlišují psychopatické a sociopatické sériové vrahy. Psychopatický vrah bývá často nepřizpůsobivé individuum bez práce, bez vzdělání, s kriminální minulostí a řadou sociálních problémů. Naopak sociopatický vrah je inteligentní, zdánlivě se mu daří a žije normální život. Psychopatický typ se odlišuje a snadno na něj padne podezření, ale sociopatický zmizí v davu. Například pro sousedy a známé představuje odhalení sociopata skoro vždycky šok. Mluvil jsem s jednou psycholožkou od FBI, která sestavuje profily, a ta mi vyprávěla, že jednou z prvních věcí, na které se zaměřuje, je doba vražd. Spáchat vraždu totiž trvá určitou dobu. Užitečným vodítkem pro ni je to, zda se vraždy odehrávají ve všední den, nebo o víkendech a dovolených. V druhém případě to totiž poukazuje na to, že vrah chodí do práce, a zvyšuje to pravděpodobnost, že jde o sociopata.“

„Takže když náš muž vraždí v době dovolených, naznačuje to, že chodí do práce a je sociopat?“ zeptala se Beáta Lønnová.

„Na takový závěr je samozřejmě ještě moc brzo, ale společně s těmi ostatními věcmi, které víme, možná ano. Je tohle dostatečně praktická informace?“

„To je,“ odpověděl Waaler. „Ale také je to horší zpráva, jestli tomu správně rozumím.“

„Přesně tak. Náš muž se sakra podobá tomu nesprávnému typu sériového vraha. Sociopatovi.“

Aune dal shromážděným několik vteřin na to, aby tu informaci strávili, a pak pokračoval:

„Podle amerického psychologa Joela Norrise prochází sériový vrah v souvislosti s každou vraždou psychickým procesem, který má šest fází. První fáze se nazývá aurafáze, kdy příslušná osoba částečně ztrácí spojení s realitou. Pátá fáze, totemová, představuje samotnou vraždu, která je vrahovým klimaxem. Nebo lépe řečeno antiklimaxem. Protože vražda nikdy nedokáže zcela splnit přání a očekávání katarze, očištění, jaké si vrah spojuje se samotným zabitím. Proto se po vraždě dostává rovnou do šesté fáze, fáze deprivace. Ta pak přechází v novou aurafázi, kdy se vrah začíná chystat na další vraždu.“

„Když se to vezme kolem a kolem,“ shrnul to Bjarne Møller, který se nepozorovaně protáhl dovnitř a postával vedle dveří, „je to takové perpetuum mobile.“

„Kromě toho, že takový věčný stroj provádí operace bez jakékoli změny,“ odvětil Aune. „Zatímco sériový vrah prochází procesem, který v dlouhodobém výhledu mění jeho chování. To se – naštěstí – vyznačuje poklesem sebekontroly. Ale také – naneštěstí – zvýšením žízně po krvi. U první vraždy je pro něj vždycky nejtěžší ji překonat, a proto je také po ní takzvaná fáze doznívání nejdelší. Vzniká tak dlouhá aurafáze, kdy se vrah propracovává k další vraždě a nechává si dostatek času na její přípravu. Jestliže se dostaneme na místo činu sériové vraždy, kde je velký důraz kladen na detaily, kde jsou rituály přesně provedeny a riziko odhalení je nízké, naznačuje to, že vrah je ještě na začátku procesu. V této fázi zdokonaluje techniku, aby byl stále efektivnější. Je to ta nejhorší fáze pro ty, kdo se ho pokoušejí chytit. Ale jak postupně zabíjí další oběti, fáze doznívání se tradičně stále více zkracuje. Vrah má méně času na přípravu, na místech činu panuje větší chaos, rituály jsou provedeny nedbaleji a vrah více riskuje. To všechno naznačuje, že jeho frustrace se zvyšuje. Nebo jinak řečeno: že eskaluje jeho žízeň po krvi. Vrah ztrácí sebekontrolu a je snazší ho chytit. Ovšem jestliže se k němu policie v této fázi dostane blízko, ale přitom ho nechytí, může ho to vyděsit natolik, že se stáhne a na chvíli přestane vraždit. Tím získá čas, uklidní se a pak začíná nanovo. Doufám, že tyhle příklady panstvo příliš nedeprimují?“

„My něco vydržíme,“ odvětil Waaler. „Ale mohl byste nám prozradit trochu víc o tom, co si myslíte o tomhle konkrétním případu?“

„Jasně,“ začal Aune. „Máme tu tedy tři vraždy…“

„Dvě vraždy!“ ozval se opět Skarre. „Lisbeth Barliová je prozatím jen pohřešovaná.“

„Tři vraždy,“ trval na svém Aune. „Věřte mi, mladíku.“

Někteří lidé si vyměnili pohledy. Skarre vypadal, že chce něco říct, ale rozmyslel si to. Aune pokračoval:

„Ty tři vraždy byly spáchány ve stejném časovém odstupu. A rituál s odříznutým prstem a naaranžováním mrtvoly byl proveden ve všech třech případech. Vrah vždy uřízne jeden prst a kompenzuje to tím, že věnuje oběti diamant. Kompenzace je mimochodem známý rys při tomto typu zohavování těla, typický pro vrahy, kteří byli vychováni podle přísných morálních zásad. Možná to je stopa hodná sledování vzhledem k tomu, že u nás se při výchově na morálku moc nedbá.“

Žádný smích.

Aune vzdychl.

„Tomu se říká šibeniční humor. Nechci být cynický a moje pointy by určitě mohly být lepší, ale já se jen snažím nenechat se tím případem pohltit, ještě než začneme. A vám doporučuju totéž. Ale tedy: intervaly mezi vraždami a provedení rituálů poukazují v tomto případě na sebekontrolu a ranou fázi.“

Ozvalo se tlumené zakašlání.

„Ano, Harry?“ řekl Aune.

„Výběr obětí a míst činu,“ pronesl Harry.

Aune si položil ukazováček na bradu, zamyslel se a přikývl.

„Máš pravdu, Harry.“

Ostatní kolem stolu se na sebe tázavě podívali.

„Pravdu v čem?“ vykřikl Skarre.

„Výběr obětí a míst činu poukazuje na opak,“ vysvětlil Aune. „Na to, že vrah se rychle blíží do fáze, kdy ztratí kontrolu a začne vraždit bez zábran.“

„Jak to?“ zeptal se Møller.

„Vysvětli to sám, Harry,“ vyzval Aune Harryho.

Harry spustil a díval se přitom do stolu:

„První vražda Camilly Loenové se odehrála v bytě, kde oběť bydlela sama, že? Vrah se mohl dostat dovnitř a ven bez přílišného rizika, že by mohl být chycen nebo identifikován. A mohl provést vraždu i rituály nerušeně. Ale už při druhé vraždě začíná riskovat. Unese Lisbeth Barliovou uprostřed obytné čtvrti, za bílého dne, pravděpodobně v autě. A takové auto má, jak známo, espézetku. A třetí vražda je už samozřejmě čistou sázkou do loterie. Na dámských záchodech přímo v advokátní kanceláři. Sice po skončení pracovní doby, ale s dostatečným počtem lidí v blízkosti, takže vrah mohl mluvit přímo o štěstí, že nebyl chycen, nebo přinejmenším identifikován.“

Møller se otočil k Aunemu.

„Takže závěr zní?“

„Že nemůžeme vyvozovat žádné závěry,“ odpověděl Aune. „Že můžeme maximálně předpokládat, že to je dobře adaptovaný sociopat. A že nevíme, jestli už mu ruplo v bedně, nebo jestli se ještě stále ovládá.“

„V co můžeme doufat?“

„V prvním případě nás čeká masakr, ale s jistou šancí, že ho chytíme, protože bude stále více riskovat. V druhém případě budou mezi jednotlivými vraždami delší pauzy, ale pak ho podle vší zkušenosti nedokážeme lapit v dohledné době. Vyberte si sami.“

„Ale kde máme začít hledat?“ zeptal se Møller.

„Kdybych věřil svým kolegům zabývajícím se statistikou, řekl bych mezi osobami, které se v noci pomočují, trapiči zvířat, násilníky a pyromany. Zvlášť mezi pyromany. Jenže já jim nevěřím. Bohužel nemám žádné alternativní modly, takže odpověď zní asi takto: Nemám tušení.“

Aune zavřel fix. Ticho bylo dusivé.

Tom Waaler vyskočil.

„Dobrá, lidi, máme teda co dělat. Pro začátek mi předvolejte k novým výslechům všechny, se kterými jsme už mluvili, dál chci, abyste prověřili všechny, kdo kdy byli odsouzeni za vraždu, a chci mít přehled o všech, kteří byli odsouzeni za násilí a žhářství.“

Harry pozoroval Waalera, jak rozděluje úkoly. Všímal si jeho efektivity a jistoty. Rychlosti a přizpůsobivosti, jestliže někdo pronesl nějakou praktickou námitku, která byla relevantní. Síly a rozhodnosti, jestliže relevantní nebyla.

Hodiny nad dveřmi ukazovaly tři čtvrtě na devět. Den sotva začal, a Harry už se cítil vyždímaný. Jako starý umírající lev táhnoucí se za smečkou, v níž kdysi dokázal vyzvat na souboj toho, který je nyní jejím vůdcem. Ne že by někdy měl ambice stát se vůdcem smečky, ale jeho pád byl přesto hluboký. Jediné, co mu zbývalo, bylo tiše ležet a doufat, že mu někdo hodí kost.

A někdo mu tu kost hodil. Velkou.

Tlumená akustika v malých výslechových místnostech vyvolávala v Harrym pocit, jako by mluvil do peřiny.

„Dovoz naslouchátek,“ pronesl malý korpulentní muž a pravou rukou si přejel přes hedvábnou kravatu. Diskrétní zlatá spona ji přidržovala u sněhobílé košile.

„Naslouchátek?“ zopakoval Harry a podíval se na rozpis výslechů, které mu přidělil Tom Waaler. V kolonce jméno bylo napsáno André Clausen a v kolonce povolání soukromý podnikatel.

„Vy špatně slyšíte?“ zeptal se Clausen se sarkasmem, u něhož Harry nedokázal posoudit, jestli jím Clausen míří sám na sebe nebo na Harryho.

„Hm… Takže vy jste se vydal do firmy Halle, Thune a Wetterlid, abyste si tam promluvil o naslouchátkách?“

„Chtěl jsem si jen nechat posoudit jednu zastupitelskou smlouvu. Jeden z vašich laskavých kolegů si ji včera odpoledne okopíroval.“

„Je to tahle?“ ukázal Harry na papírovou složku.

„Přesně tak.“

„Před chvílí jsem se na ni díval. Byla datována a podepsána před dvěma roky. Měla být obnovena?“

„Ne, chtěl jsem si být jen jistý, že mě nenapálili.“

„Až teď?“

„Lépe pozdě než nikdy.“

„Vy nemáte žádného stálého advokáta, pane Clausene?“

„Ale mám, jenže začíná stárnout, obávám se.“

Když se Clausen usmál a chystal se pokračovat, zableskla se mu v ústech velká zlatá plomba.

„Vyžádal jsem si úvodní schůzku, abych si poslechl, co mi může tahle advokátní kancelář nabídnout.“

„A tu schůzku jste si domluvil před víkendem? S firmou, která se specializuje na vymáhání pohledávek?“

„To jsem pochopil až v průběhu schůzky. Tedy během té chviličky, kterou jsme měli, než začal všechen ten rozruch.“

„Ale jestliže hledáte nového advokáta, určitě jste si domluvil schůzku ještě s někým dalším,“ řekl Harry. „Prozradil byste nám s kým?“

Harry se nedíval Andrému Clausenovi do obličeje. Tam by se případná lež neprojevila. Už když si potřásali rukama na uvítanou, Harrymu okamžitě došlo, že Clausen patří k těm, kdo neradi výrazem tváře prozrazují, co si myslí. Možná za to mohla stydlivost, povolání vyžadující tvář pokerového hráče nebo prostředí, kde je sebeovládání považováno za důležitou ctnost. Proto Harry pátral po jiných náznacích. Jako například po tom, jestli zvedne ruku z klína a přejede si ještě jednou kravatu. To neudělal. Clausen tam prostě jen seděl a díval se na Harryho. Nezíral, naopak se díval trochu zpod víček, jako by mu ta situace nepřipadala nepříjemná, jen trochu nudná.

„Ve většině advokátních kanceláří, kam jsem volal, mi nechtěli dát termín schůzky dřív než po skončení dovolených,“ vysvětlil Clausen. „Ve firmě Halle, Thune a Wetterlid byli výrazně vstřícnější. Povězte mi, jsem z něčeho podezřelý?“

„Všichni jsou podezřelí,“ odpověděl Harry.

„Fair enough.“

Clausen ta slova vyslovil dokonalou britskou angličtinou.

„Všiml jsem si, že máte drobný přízvuk.“

„Vážně? V posledních letech jsem dost cestoval do zahraničí, tak možná proto.“

„Kam jezdíte?“

„Vlastně nejvíc po Norsku. Objíždím nemocnice a různé instituce. Jinak hodně cestuju do Švýcarska, do továrny výrobce naslouchátek. Vývoj produktů vyžaduje, abychom se po odborné stránce udržovali na výši.“

Opět ten neurčitý sarkasmus v tónu mluvy.

„Jste ženatý? Máte rodinu?“

„Pokud byste se podíval do papírů, které vyplnil váš kolega, zjistil byste, že nemám.“

Harry se podíval do formuláře.

„Ano, jistě. Takže bydlíte sám… na… Gimleských terasách?“

„Ne,“ odvětil Clausen. „Bydlí tam se mnou Truls.“

„Aha. Chápu.“

„Vážně?“ Clausen se usmál a oční víčka mu ještě víc poklesla. „Truls je zlatý retrívr.“

Harry ucítil za očima začínající bolest hlavy. Na seznamu stálo, že do oběda má další čtyři výslechy. A pět po obědě. Nemá sílu bojovat s nimi se všemi.

Požádal Clausena, aby mu ještě jednou vylíčil, co se stalo od chvíle, kdy vešel do budovy na náměstí Carla Bernera, do příjezdu policie.

„Velice rád, vrchní komisaři,“ prohlásil Clausen a zívl.

Harry se opřel do židle a Clausen líčil, plynule a jistě, jak přijel taxíkem, vyjel nahoru výtahem a – po rozhovoru s Barbarou Svendsenovou – čekal pět nebo šest minut na to, až se vrátí s vodou. Když se nevrátila, pokračoval dál chodbou a našel dveře se jménem advokáta Halleho.

Harry viděl Waalerovu poznámku, že Halle potvrdil časový údaj, kdy Clausen zaklepal na dveře – pět minut po páté.

„Viděl jste někoho vcházet na dámské záchody nebo z nich vycházet?“

„Z místa v recepci, kde jsem čekal, jsem na dveře neviděl. A když jsem zamířil ke kancelářím, neviděl jsem nikoho přicházet ani vycházet. Tohle už jsem několikrát zopakoval.“

„A několikrát ještě zopakujete,“ podotkl Harry, hlasitě zívl a přejel si rukou obličej. Ve stejné chvíli zaťukal Magnus Skarre na okénko výslechové místnosti a ukázal na své náramkové hodinky. Harry poznal Wetterlida stojícího za Skarrem. Harry na Skarreho kývl a vrhl poslední pohled na rozpis výslechů.

„Mám tady, že během té doby, co jste stál v recepci, jste tudy neviděl přicházet ani odcházet žádné podezřelé osoby.“

„To souhlasí.“

„V tom případě vám prozatím děkuji za ochotu,“ prohlásil Harry, vložil rozpis zpátky do desek a stiskl na nahrávacím zařízení tlačítko Stop. „Určitě vás budeme znovu kontaktovat.“

„Nikoho podezřelého,“ zdůraznil Clausen a vstal.

„Cože?“

„Říkám, že jsem v recepci neviděl nikoho podezřelého, ale dovnitř přišla uklízečka a zmizela směrem ke kancelářím.“

„Už jsme s ní mluvili. Tvrdí, že šla rovnou do kuchyně a nikoho neviděla.“

Harry vstal a podíval se na seznam. Další výslech bude ve čtvrt na jedenáct ve výslechové místnosti číslo čtyři.

„A samozřejmě ten cyklokurýr,“ dodal Clausen.

„Cyklokurýr?“

„Ano. Vyšel ven těsně předtím, než jsem se vydal hledat Halleho. Něco tam asi vezl nebo něco vyzvedával, co já vím? Proč se na mě takhle díváte, vrchní komisaři? Obyčejný kurýr v advokátní kanceláři snad není upřímně řečeno nijak zvlášť podezřelý.“

O půldruhé hodiny později, poté, co si promluvil s lidmi z advokátní kanceláře Halle, Thune a Wetterlid, s. r. o., a veškerými kurýrními firmami v Oslu, byla Harrymu jasná jedna věc: nikdo neměl na pondělí zaregistrovanou ani donášku, ani odnášku čehokoli ve firmě Halle, Thune a Wetterlid.

A dvě hodiny poté, co Clausen opustil policejní ředitelství, a těsně předtím, než slunce dosáhlo svého crescenda, si pro něj policie dojela do kanceláře, aby znovu popsal toho kurýra.

Moc jim toho říct nemohl. Výška tak asi metr osmdesát. Normální stavba těla. Navíc si Clausen zrovna neprohlížel tělesné detaily. Takové věci považuje u mužů nejen za nezajímavé, ale i za nevhodné, tvrdil a zopakoval, že kurýr byl oblečený tak, jak bývá většina cyklokurýrů: žlutočerný přiléhavý cyklistický trikot, krátké kalhoty a cyklistické boty, které cvakaly, jak šel po koberci. Obličej měl ukrytý za helmou a slunečními brýlemi.

„Co ústa?“ zeptal se Harry.

„Bílá rouška,“ odpověděl Clausen. „Taková, jakou používá Michael Jackson. Říkal jsem si, že ji kurýři nosí na ochranu proti exhalacím.“

„V New Yorku a Tokiu ano. Tady jsme v Oslu.“

Clausen pokrčil rameny. „Nepřišlo mi to nijak divné.“

Clausen byl poslán domů a Harry se vydal do kanceláře Toma Waalera. Když vešel dovnitř, držel Waaler u ucha sluchátko a něco do něj mumlal.

„Myslím, že vím, jak se vrah dostal ke Camille Loenové,“ oznámil mu Harry.

Tom Waaler odložil sluchátko, ale hovor neukončil.

„K domácímu telefonu v domě, kde bydlela, je připojená videokamera, je to tak?“

„Je, ale…?“ Waaler se naklonil vpřed.

„Jaký člověk může zazvonit na jakýkoli zvonek, ukázat do kamery maskovaný obličej, a přesto si být dost jistý, že ho pustí dovnitř?“

„Vánoční skřítek?“

„To sotva. Ale pustíte dovnitř toho, o kom si myslíte, že vám nese spěšný balíček nebo kytici květin. Kurýra.“

Waaler stiskl na telefonu tlačítko Obsazeno.

„Od doby, co Clausen přišel, do doby, než uviděl vycházet kurýra přes recepci ven, uplynuly víc než čtyři minuty. Kurýr vběhne dovnitř, předá zásilku a zase vyběhne, nepoflakuje se nikde čtyři minuty.“

Waaler pomalu přikývl.

„Kurýr,“ prohlásil. „Geniálně jednoduché. Člověk, který má věrohodný důvod chodit k náhodným lidem v masce. Člověk, kterého všichni vidí, ale nikdo si ho nevšimne.“

„Trojský kůň,“ podotkl Harry. „Prostě ideální převlek pro takového sériového vraha.“

„A nikomu nepřipadá nijak zvláštní, že kurýr opouští nějaké místo ve značné rychlosti na neregistrovaném dopravním prostředku, který je pravděpodobně nejefektivnějším způsobem, jak se dostat z nějakého bodu ve městě pryč.“ Waaler položil ruku na telefon.

„Přikážu lidem, aby se poptali po kurýrovi kolem míst činu v příslušné době.“

„Musíme promyslet ještě jednu věc,“ doplnil Harry.

„Ano,“ odpověděl Waaler. „To, jestli máme varovat veřejnost před neznámými kurýry.“

„Správně. Proberete to s Møllerem?“

„Ano. A Harry…“

Harry se zastavil na prahu.

„Fakt dobrá práce.“

Harry přikývl a odešel.

Už za tři minuty se po chodbách oddělení vražd šuškalo, že Harry našel stopu.

Kapitola 18.

Úterý. Bafometova pečeť.

Nikolaj Loeb opatrně stiskl klávesy. Tóny klavíru se v holé místnosti rozezněly něžně a křehce. Petr Iljič Čajkovskij, klavírní koncert č. 1 b moll. Mnozí klavíristé se domnívali, že je zvláštní a postrádá eleganci, ale podle Nikolajových uší nebyla nikdy napsána krásnější hudba. Jen zahrání těch několika málo taktů, které znal zpaměti, v něm vyvolávalo stesk po domově a právě k těmto tónům se jeho prsty automaticky uchylovaly, když se usadil k rozladěnému klavíru ve shromažďovacím sále komunitního centra Gamle Aker.

Vyhlédl ven otevřeným oknem. Na hřbitově zpívali ptáci. Připomnělo mu to letní období v Leningradu a otce, který ho s sebou brával na stará bojiště za městem, kde Nikolajův dědeček a všichni strýcové leželi už dávno zapomenutí v masových hrobech.

„Poslouchej,“ vyzýval ho otec, „jak nesmyslně krásně zpívají.“

Nikolaje vyrušilo zakašlání a otočil se.

Ve dveřích stál vysoký muž v tričku a džínách. Jednu ruku měl ovázanou. Nikolaj si nejdřív pomyslel, že je to jeden z těch narkomanů, co se tu občas objevují.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zakřičel Nikolaj. Tvrdá akustika místnosti dodala jeho hlasu méně vlídnosti, než zamýšlel.

Muž překročil práh.

„To doufám,“ odpověděl. „Přišel jsem vyrovnat účet.“

„To mě těší,“ odvětil Nikolaj. „Ale já bohužel nejsem zpovědník. V chodbě visí rozpis termínů. A pak musíte přijít do naší kaple ve Skryté ulici.“

Muž došel až k Nikolajovi. Podle černých kruhů kolem zarudlých očí Nikolaj usoudil, že muž nějakou dobu nespal.

„Chci vyrovnat účet za zničenou hvězdu ve dveřích.“

Trvalo několik vteřin, než Nikolajovi došlo, co má muž na mysli.

„Aha, tohle. To není moje věc. Krom toho, že vidím, že se hvězda uvolnila a visí dolů.“ Usmál se. „Trochu nevhodné v kostele, eufemisticky řečeno.“

„Tak vy tady nepracujete?“

Nikolaj zavrtěl hlavou.

„Jen si občas půjčuju tuhle místnost. Jsem z náboženské společnosti Apoštolské kněžny svaté Olgy.“

Muž povytáhl obočí.

„Ruská ortodoxní církev,“ dodal Nikolaj. „Jsem kazatelem a hlavou oné společnosti. Zajděte do kanceláře centra, tam snad najdete někoho, kdo by vám mohl pomoct.“

„Hm… Děkuju.“

Muž tam stál dál.

„Čajkovskij, že? První klavírní koncert?“

„Ano,“ odpověděl Nikolaj udiveně. Norové nejsou nijak zvlášť kultivovaný národ. A tenhle má navíc na sobě tričko a vypadá jako bezdomovec.

„Moje matka mi ho přehrávala,“ vysvětlil muž. „Tvrdila, že je obtížný.“

„Tak to máte hodnou matku. Jestliže vám přehrávala díla, o kterých se domnívala, že jsou pro vás obtížná.“

„Ano, byla hodná. Skoro světice.“

Něco na mužově křivém úsměvu Nikolaje zmátlo. Byl to úsměv, který si protiřečil. Otevřený a uzavřený, přátelský a cynický, veselý a plný bolesti. Ale jako obvykle za tím asi hledá příliš mnoho.

„Děkuju za pomoc,“ rozloučil se muž a vydal se ke dveřím.

„Není zač.“

Nikolaj se obrátil ke klavíru a soustředil se. Opatrně stiskl jednu klávesu, takže dopadla měkce a nehlučně – ucítil plsť spočívající pod klaviaturou. Potom si uvědomil, že neslyšel, že by se dveře zabouchly. Pootočil se a uviděl, jak muž stojí s rukou na klice a zírá na hvězdu v rozbitém okénku dveří.

„Něco se stalo?“

Muž vzhlédl.

„Kdepak. Ale co jste myslel tím, že je nevhodné, aby tu ta hvězda visela cípem dolů?“

Nikolaj se zasmál. Jeho smích se odrážel od stěn.

„Bafometova pečeť, víte?“

Muž se na něj podíval s výrazem, podle něhož Nikolaj pochopil, že tomu nerozumí.

„Pentagram je starý náboženský symbol, nejen v křesťanství. Je to, jak vidíte, pěticípá hvězda namalovaná jedním tahem, kdy se linie několikrát překřižují, podobně jako u Davidovy hvězdy. Byla nalezena vytesaná na náhrobcích starých několik tisíc let. Jenže když visí takhle, s jedním cípem ukazujícím dolů a se dvěma vzhůru, je to něco úplně jiného. Pak je to jeden z nejústřednějších symbolů démonologie.“

„Démonologie?“

Muž pronesl tu otázku klidným, ale pevným hlasem. Jako někdo, kdo je zvyklý dostávat odpovědi, pomyslel si Nikolaj.

„Nauky o zlu. Ten výraz pochází z doby, kdy se lidé domnívali, že zlo vychází z existence démonů.“

„Hm… A kdy byli démoni odstraněni?“

Nikolaj se na stoličce u klavíru úplně otočil. Možná se v tom muži zmýlil. Na narkomana nebo bezdomovce je dost bystrý.

„Jsem policista,“ prohlásil muž jakoby v odpověď na jeho myšlenky. „Jsme zvyklí se ptát.“

„Aha. Ale proč se ptáte zrovna na tohle?“

Muž pokrčil rameny.

„Nevím. Zrovna nedávno jsem tohle znamení viděl. Jen si nemůžu vzpomenout, kde to bylo. Ani jestli je to důležité. Jaký démon používá tenhle symbol?“

„Čjort,“ odpověděl Nikolaj a stiskl opatrně tři klávesy. Disonance. „Taky se mu říká Satan.“

Když nastalo odpoledne, otevřela Olaug Sivertsenová dveře na balkon obrácený k zátoce Bjørvika, usadila se na židli a dívala se na červený vlak, který právě míjel její dům. Byl to úplně obyčejný dům, zděná vila z roku 1891, neobvyklá na ní byla její poloha. Villa Valle – nazvaná po muži, který ji navrhl – stála osamoceně vedle kolejí hned za osloským hlavním nádražím uvnitř vlastního železničního areálu. Nejbližší sousedy představovalo několik nízkých kůlen a opravárenských budov patřících Norským státním železnicím. Villa Valle byla vybudována jako příbytek pro přednostu stanice, jeho rodinu a služebnictvo a architekt pro ni navrhl zvlášť silné zdi, aby přednostu a jeho manželku nebudil každý projíždějící vlak. Navíc přednosta požádal zedníka – který zakázku získal proto, že byl známý tím, že si vyrábí speciální maltu, díky níž jsou zdi zvlášť pevné –, aby je ještě trochu zesílil. Přednosta požadoval, aby v případě, že by nějaký vlak vykolejil a narazil do jejich domu, zachytil hlavní náraz strojvedoucí, a nikoli on sám a jeho rodina. Do panského příbytku přednosty stanice, ležícího tak podivuhodně osamoceně jako vzdušný zámek nad pouští z černého štěrku, kde se koleje blýskaly a vinuly jako lesklí hadi na slunci, doposud žádný vlak nenarazil.

Olaug Sivertsenová zavřela oči a vychutnávala si sluneční paprsky.

V mládí neměla slunce ráda. Kůže jí hned zčervenala a spálila se a jí se stýskalo po vlhkých chladivých létech na severozápadním pobřeží. Jenže teď je už stará, brzy jí bude osmdesát, a začíná dávat přednost teplu před chladem. Světlu před tmou. Společnosti před samotou. Zvukům před tichem.

Tak to ale nebylo, když v roce 1941, ve věku šestnácti let, opustila ostrov Averøya a dojela do Osla po stejných kolejích a začala pracovat jako služebná u gruppenführera Ernsta Schwabeho a jeho manželky Randi ve Ville Valle. Ernst Schwabe byl vysoký pěkný muž, jeho manželka pocházela ze šlechtické rodiny a Olaug byla první dny vyděšená k smrti. Ale oba se k ní chovali přátelsky a s respektem a po nějaké době Olaug pochopila, že pokud bude vykonávat svou práci s takovou důkladností a přesností, jakou jsou Němci nikoli bezdůvodně proslulí, nemusí se ničeho bát.

Ernst Schwabe byl šéfem WLTA, oddělení wehrmachtu pro pozemní přepravu, a vilu u železniční stanice si vybral sám. Jeho manželka Randi nejspíš také pracovala ve WLTA, ale Olaug ji nikdy v uniformě neviděla. Pokojík pro služebnou byl obrácen k jihu, do zahrady a ke kolejím. První týdny jí rachocení vagonů, pronikavý zvuk píšťal a všechny ostatní městské zvuky nedovolovaly za nocí usnout, ale postupně si na ně zvykla. A když pak následujícího roku odjela domů na svou první dovolenou, ležela v domě, v němž vyrostla, naslouchala tichu a nicotě a stýskalo se jí po zvucích života a živých lidí.

Živí lidé. Těch bývalo ve Ville Valle za války hodně. Manželé Schwabeovi byli velice společenští a jejich večírků se účastnili jak Němci, tak Norové. Kdyby tak lidé jenom věděli, jaké špičky norské společnosti sem chodily, jedly tady, pily a kouřily a nechaly se hostit wehrmachtem. Jedním z prvních úkolů, které Olaug dostala po válce, bylo spálit jmenovky používané u stolu, jež si schovávala. Udělala, co se po ní žádalo, a nikdy neřekla nikomu ani slovo. Sem tam měla samozřejmě chuť, když se tytéž obličeje objevily v novinách, kde mluvily o tom, jaké to bylo žít během okupace pod německým jhem. Ale vždycky semkla rty. Z jednoho jediného důvodu. Hned po vyhlášení míru jí hrozilo, že jí odeberou chlapce, to jediné nepostradatelné, co kdy vlastnila. A strach v sobě měla pořád pevně zakořeněný.

Olaug přimhouřila oči proti matnému slunci. Bylo už unavené, není divu. Svítilo celý den a maximálně se snažilo připravit o život její květiny na okenním parapetu. Olaug se usmála. Bože, jak byla mladá, nikdo nikdy nebyl tak mladý. Stýská se jí po té době? Asi ne. Ale stýská se jí po společnosti, životě, mumraji. Nikdy nechápala, co se tím myslí, když se říká, že staří lidé jsou osamělí, ale teď…

Nešlo ani tak o to, že je hodně sama, ale o to, že ji nikdo nepotřebuje. V hloubi duše ji přepadal veliký smutek, když se ráno probudila a věděla, že může klidně zůstat celý den v posteli a každému to bude jedno.

Právě proto si vzala podnájemnici, chytrou mladou holčinu z Trøndelagu.

Bylo zvláštní myslet na to, že Ina, která je jen o několik let starší, než byla ona sama, když se přestěhovala do města, teď bydlí ve stejném pokojíku a určitě po večerech také leží v posteli a touží uniknout tomu městskému ruchu a vrátit se zpátky do ticha malého městečka v Severním Trøndelagu.

Ačkoli možná se Olaug mýlí. Ina si našla přítele. Olaug ho ještě neviděla, ani se s ním neseznámila. Ale z ložnice občas slýchala jeho kroky na zadním schodišti, kde měla Ina vlastní vchod. Na rozdíl od doby, kdy tu Olaug pracovala jako služebná, nemohl Ině nikdo bránit, aby ve svém pokoji nepřijímala pánské návštěvy. Ne že by si snad Olaug přála jí v tom bránit, jen doufala, že jí Inu nikdo neodvede. Ina se v podstatě stala její blízkou přítelkyní. Nebo možná dcerou, dcerou, kterou Olaug nikdy neměla.

Jenže Olaug věděla také to, že ve vztahu mezi starou dámou a mladou dívkou jako Ina bude vždy mladá dívka tím, kdo poskytuje přátelství, a stará dáma tím, kdo je přijímá. Proto dbala na to, aby se nevnucovala. Ina byla vždy přátelská, ale Olaug občas napadalo, že to může souviset s nízkým nájemným.

Jakýmsi trvalým rituálem se stalo, že Olaug vždycky kolem sedmé večer uvařila čaj a zaklepala u Iny s tácem sušenek. Olaug raději sedávala tam. Bylo to zvláštní, ale v pokojíku pro služebnou se nadále cítila nejvíc doma. Mluvily o všem možném. Ina se zvlášť zajímala o válku a o to, co se odehrávalo ve Ville Valle. A Olaug vyprávěla. O tom, jak moc se Ernst a Randi Schwabeovi milovali. Že dokázali hodiny sedět v obývacím pokoji a jen spolu mluvili a přitom se častovali drobnými láskyplnými doteky, jako například odhrnutí lokny nebo položení hlavy na rameno druhého. Olaug je občas potají pozorovala zpoza kuchyňských dveří. Dívala se na vzpřímenou postavu Ernsta Schwabeho, jeho černé husté vlasy, vysoké jasné čelo a pohled, v němž se dokázaly rychle střídat žert a vážnost, zlost a smích, sebejistota ve velkých věcech a chlapecká zmatenost v drobnostech a triviálnostech. Ale nejvíc se dívala na Randi Schwabeovou se zářivými rusými vlasy, štíhlým bílým krkem a jasnýma očima se světle modrými duhovkami lemovanými tmavě modrým kroužkem, které byly tím nejkrásnějším, co kdy Olaug spatřila.

Když je Olaug takto vídávala, myslela si, že jsou spřízněné duše, že se narodili pro sebe a že je nikdy nic nedokáže rozdělit. Ale občas se stávalo, že dobrou náladu během večírků ve Ville Valle vystřídaly po odchodu hostů prudké hádky.

Po jedné takové hádce zaklepal Ernst Schwabe na její dveře a vešel dovnitř. Olaug už ležela v posteli. Nerozsvítil, posadil se na pelest a vyprávěl jí, že jeho žena utekla ve vzteku z domu a šla přespat do hotelu. Olaug cítila v jeho dechu alkohol, ale byla mladá a nevěděla, co by měla dělat, když ji o dvacet let starší muž, jehož respektuje a obdivuje a do něhož je možná i trochu potají zamilovaná, požádá, aby si svlékla noční košili, a on ji tak mohl vidět nahou.

Toho prvního večera se jí nedotkl, jen se na ni díval, hladil ji po tváři a říkal jí, že je krásná, krásnější, než si vůbec dokáže představit. Pak vstal a při odchodu vypadal, že by se snad nejradši rozplakal.

Olaug zavřela dveře na balkon a vstala. Brzy bude sedm. Pootevřela dveře na zadní schodiště a uviděla, že před Ininými dveřmi stojí na rohožce pár pěkných pánských bot. Takže Ina má asi návštěvu. Olaug se posadila na postel a naslouchala.

V osm hodin dveře vrzly. Olaug slyšela, jak se někdo obouvá, a pak kroky vzdalující se po schodech. Ale byl slyšet ještě jiný zvuk, škrabavé ťapání, jako od psích tlapek. Olaug se vydala do kuchyně a postavila na čaj.

Když o několik minut později zaklepala u Iny, udivilo ji, že Ina neodpovídá. Zvlášť proto, že zevnitř slyšela slabě znít hudbu.

Zaklepala znovu, ale ani teď se nikdo neozval.

„Ino?“

Olaug strčila do dveří a ty se otevřely. První, čeho si všimla, byl těžký vzduch. Okno bylo zavřené a záclony zatažené, takže uvnitř panovala skoro úplná tma.

„Ino?“

Žádná odpověď. Možná spí. Olaug překročila práh a podívala se za dveře, kde stála postel. Prázdná. Zvláštní. Staré oči přivykly tmě a teď Olaug zahlédla Ininu postavu. Seděla v houpacím křesle u okna a opravdu vypadala, že spí. Oči měla zavřené a hlava jí visela tak nějak našikmo. Olaug stále ještě nerozpoznala, odkud přichází to tiché bzučení hudby.

Došla ke křeslu.

„Ino?“

Její podnájemnice ani teď nezareagovala. Olaug přidržela tác jednou rukou a druhou opatrně položila mladé dívce na tvář.

Na koberci to tupě zadunělo, když na něj dopadla čajová konvice a hned po ní dva čajové šálky, stříbrná cukřenka s německou říšskou orlicí, popelník a šest sušenek.

Přesně ve stejném okamžiku, kdy čajový šálek patřící Olaug Sivertsenové, nebo lépe řečeno rodině Schwabeových, dopadl na podlahu, zvedl Ståle Aune svůj šálek. Nebo lépe řečeno šálek patřící osloskému policejnímu ředitelství.

Bjarne Møller si prohlížel psychologův natažený boubelatý malíček a v duchu uvažoval, nakolik je to póza a nakolik je to prostě jenom natažený malíček.

Møller si vyžádal brífink ve své kanceláři a kromě Auneho k němu přizval osoby vedoucí vyšetřování, tedy Toma Waalera, Harryho Holea a Beátu Lønnovou.

Všichni vypadali unaveně. Možná nejvíc proto, že naděje, jež zaplápolala s falešným cyklokurýrem, už téměř uhasínala.

Tom Waaler právě procházel výsledky pátrací výzvy, kterou nechali odvysílat v televizi a rádiu. Dostali čtyřiadvacet tipů, z nichž třináct bylo od starých známých, co volají vždycky, ať už něco viděli, nebo ne. Z těch jedenácti ostatních se sedm tipů týkalo skutečných kurýrů vyřizujících své pochůzky. Čtyři osoby jim řekly to, co už věděli: že se v pondělí kolem páté vyskytoval hned u náměstí Carla Bernera jeden cyklokurýr. Novinkou bylo to, že ho viděli jet Trondheimskou ulicí. Jediný zajímavý tip jim zavolal jistý taxikář, který viděl cyklistu s helmou, brýlemi a ve žlutém trikotu před Uměleckoprůmyslovou školou, jak míří vzhůru po Ullevålské ulici v době, kdy byla zavražděna Camilla Loenová. Žádná z kurýrních firem neměla zakázku potvrzující, že by měl někdo právě tou dobou jet Ullevålskou ulicí. Jenže pak se přihlásil jeden maník z firmy Førstemann Sykkelbud, který jim poněkud stydlivě sdělil, že to vzal oklikou po Ullevålské, aby si mohl na zahrádce jedné hospody ve čtvrti St. Hanshaugen dát pivo.

„Pátrací výzva nám tedy jinak řečeno nepřinesla nic?“ shrnul to Møller.

„Ještě je brzo,“ odpověděl Waaler.

Møller přikývl, ale výraz jeho obličeje nenaznačoval, že by byl nějak potěšený. S výjimkou Auneho všichni v místnosti věděli, že první ohlasy jsou nejdůležitější. Lidé rychle zapomínají.

„Co říká naše personálně oslabené oddělení soudního lékařství?“ zeptal se Møller. „Našli něco, co by nám mohlo pomoct identifikovat pachatele?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Waaler. „Odsunuli staré mrtvoly stranou a pracují přednostně na těch našich, ale prozatím bezvýsledně. Žádné sperma, žádná krev, vlasy, kůže nebo něco podobného. Jedinou fyzickou stopou po pachateli jsou vstřely.“

„Zajímavé,“ prohlásil Aune.

Møller se lehce odevzdaně zeptal, co je na tom zajímavého.

„Protože to naznačuje, že oběti sexuálně nezneužil,“ vysvětlil Aune. „A to je velice neobvyklé, když jde o sériové vraždy.“

„Možná tady nejde o sex,“ namítl Møller.

Aune zavrtěl hlavou. „Sériové vraždy jsou vždycky sexuálně motivované. Vždycky.“

„Možná je ten pachatel jako Peter Sellers ve filmu Byl jsem při tom,“ vložil se do toho Harry. „Rád se dívám.“

Ostatní se na něj nechápavě podívali.

„Myslím tím, že se jich třeba nemusí dotýkat, aby se sexuálně uspokojil.“

Harry se vyhnul Waalerovu pohledu.

„Možná mu stačí samotná vražda a pohled na mrtvolu.“

„Může to tak být,“ souhlasil Aune. „Obvyklé je, že vrah touží po výronu semene, ale mohl klidně ejakulovat, aniž zanechal sperma na místě činu. Nebo měl tolik sebeovládání, že s tím dokázal počkat, až bude v bezpečí.“

Na několik vteřin se rozhostilo ticho. A Harry věděl, že všichni myslí na totéž co on. Na to, co vrah udělal s ženou, která zmizela, s Lisbeth Barliovou.

„Co zbraně nalezené na místě činu?“

„Prověřeny,“ odpověděla Beáta. „Balistické zkoušky prokázaly, že jde s jistotou devadesát devět celých devět procent o vražedné zbraně.“

„Fajn, aspoň něco,“ konstatoval Møller. „Nějaká představa o původu zbraní?“

Beáta zavrtěla hlavou. „Sériová čísla jsou vypilovaná. Stopy po vypilování jsou stejné jako u většiny zbraní, které teď zabavujeme.“

„Hm…,“ odtušil Møller. „Takže zase ten velký tajemný pašerácký gang. Neměla by tajná služba tyhle lidi už chytit?“

„Interpol na tom případu bezvýsledně pracuje už čtyři roky,“ odpověděl Tom Waaler.

Harry se zhoupl na židli a po očku mrkl na Waalera. Ke svému údivu si všiml, že cítí něco, co k Waalerovi předtím necítil: obdiv. Stejný obdiv, jaký člověk cítí k šelmě, která zdokonalila svou strategii přežití.

Møller si povzdechl. „Chápu. Skóre je tedy tři nula a soupeř nám ještě ani nepůjčil balon. Vážně nikdo nemá žádný chytrý nápad?“

„Nevím, jestli je to zrovna nápad…“

„Sem s tím, Harry.“

„Je to spíš takový pocit v žaludku, který se týká míst činu. Všechna mají něco společného, jen ještě nevím, co to je. První vražda se stala v půdním bytě v Ullevålské ulici. Druhá asi o kilometr jižněji v Sannerské ulici. A třetí opět přibližně stejně daleko odsud, jen přímo na východ, v kancelářské budově u náměstí Carla Bernera. Vrah se pohybuje, ale já mám dojem, že je v tom nějaký systém. V tomhle taky.“

„A jaký?“ zeptala se Beáta.

„Revír,“ odpověděl Harry. „Psycholog vám to jistě vysvětlí.“

Møller se otočil k Aunemu, který právě upil ze svého šálku čaje.

„Nějaký komentář, Aune?“

Aune se zašklebil. „No… Není to zrovna orange pekoe.“

„Neměl jsem na mysli čaj.“

Aune vzdychl.

„Tomu se říká humor, Møllere. Chápu, kam tím míříš, Harry. Sérioví vrazi mívají silné preference, co se týče geografické polohy míst činu. Můžeme rozlišovat zhruba tři typy.“

Aune ukazoval na prstech.

„Statický sériový vrah, který naláká nebo donutí oběti přijít k sobě a zavraždí je u sebe doma. Teritoriální, ten operuje na omezeném území. Příkladem je Jack Rozparovač, který vraždil pouze ve vykřičené čtvrti. Oním teritoriem ale klidně může být třeba celé město. A nakonec nomádský sériový vrah, ten má na svědomí nejvíc životů. Ottis Toole a Henry Lee Lucas jezdili v USA ze státu do státu a společně zavraždili přes tři sta lidí.“

„No dobře,“ namítl Møller, „ale já v tom nevidím žádný systém, o kterém mluvíte, Harry.“

Harry pokrčil rameny.

„Jak jsem řekl, šéfe, je to jen pocit v žaludku.“

„Mají jednu věc společnou,“ promluvila Beáta.

Ostatní se k ní jako na povel otočili a jí se na obličeji ihned objevily červené skvrny a výraz, jako by svých slov litovala. Ale tvářila se jakoby nic a pokračovala:

„Proniká tam, kde se ženy cítí nejbezpečněji. Do jejich vlastních bytů. Do jejich vlastní ulice za bílého dne. Na dámské záchody na jejich vlastním pracovišti.“

„Prima, Beáto,“ pochválil ji Harry a dostalo se mu rychlého vděčného pohledu.

„Dobře vypozorováno, mladá dámo,“ souhlasil Aune.

„A když už mluvíme o vzorci pohybu, chci dodat jednu věc. Sérioví vrazi sociopatického typu bývají často velice sebejistí, přesně tak, jak se jeví i ten náš. Jejich specifickým rysem je to, že zblízka sledují vyšetřování a s oblibou využívají příležitosti být fyzicky přítomni dění. Vyšetřování považují za hru mezi sebou a policií a mnozí se vyjádřili, že je pohled na zmatenost vyšetřovatelů těšil.“

„Což znamená, že zrovna teď tam venku sedí nějaký maník a řehtá se jako blázen,“ pronesl Møller a sepjal ruce. „To je pro dnešek všechno.“

„Ještě jedna drobnost,“ přerušil ho Harry. „Diamantové hvězdy, kterými vrah vybavuje své oběti…“

„Ano?“

„Mají pět cípů. Skoro jako pentagram.“

„Skoro? Pokud vím, je právě tohle pentagram.“

„Pentagram je namalován jediním souvislým tahem, kdy se linie vzájemně kříží.“

„Aha,“ vyrazil Aune. „Tenhle pentagram. Vypočtený podle zlatého řezu. Moc zajímavý tvar. Věděli jste například, že podle jedné teorie si Keltové, když chtěli ve vikinské době pokřesťanštit Norsko, namalovali svatý pentagram, ten přiložili na mapu Jižního Norska, a tak určili, kde budou ležet města a kostely?“

„A co je s těmi diamanty?“ zeptala se Beáta.

„Nejde o ty diamanty. Jde o ten tvar, pentagram. Vím, že jsem ho někde viděl. Na jednom z míst činu. Jen si nemůžu vzpomenout, na kterém a kde. Možná to zní absurdně, ale myslím, že je to důležité.“

„Takže,“ prohlásil Møller a podepřel si rukou bradu. „Vzpomínáte si na něco, na co si nemůžete vzpomenout, a myslíte si, že je to důležité?“

Harry si tvrdě promasíroval obličej oběma rukama.

„Když jste na místě činu, jste tak soustředěný, že mozek zaznamenává i ty nejokrajovější záležitosti, zaznamenává mnohem víc, než dokáže zpracovat. Ty věci tam leží, dokud se něco nestane, dokud se třeba neobjeví něco nového, nějaký kousek, který patří k jinému kousku, ale pak si už nepamatujete, odkud máte ten první kousek. Jen váš žaludek vám může přesto tvrdit, že to je důležité. Jak zní tohle?“

„Jako psychóza,“ okomentoval to Aune a zívl.

Ostatní tři se na něj podívali.

„Mohli byste se aspoň pokusit o smích, když jsem vtipný. Harry, zní to jako úplně obyčejný, tvrdě pracující mozek. Nic, z čeho by člověk musel mít strach.“

„A já si myslím, že tu sedí čtyři mozky, které se už pro dnešek napracovaly dost,“ uzavřel to Møller a vstal.

Ve stejném okamžiku před ním zazvonil telefon.

„Møller… Okamžik.“

Podal telefon Waalerovi, který ho vzal a přiložil si ho k uchu.

„Ano?“

Ozvalo se šoupání židlí, ale Waaler rukou naznačil, že mají počkat.

„Fajn,“ ukončil hovor a zavěsil.

Ostatní se na něj napjatě dívali.

„Přihlásila se svědkyně. Viděla kurýra, jak vychází z jednoho blokového domu v Ullevålské ulici v blízkosti hřbitova Našeho Spasitele v ten pátek odpoledne, kdy byla zavražděna Camilla Loenová. Pamatuje si to proto, že jí připadalo hodně podivné, že má na obličeji bílou roušku. Tu kurýr, který si chtěl dát pivo na St. Hanshaugen, neměl.“

„No a?“

„Nevěděla, jaké číslo měl ten dům v Ullevålské ulici, ale Skarre ji tam vzal. Ukázala mu ho. Je to dům Camilly Loenové.“

Møllerova dlaň udeřila do desky stolu.

„Konečně!“

Olaug seděla na posteli s rukou na krku a cítila, jak se jí pulz pomalu zklidňuje.

„Vy jste mě teda vyděsila,“ zašeptala k nepoznání chraplavým hlasem.

„Moc se omlouvám,“ odpověděla Ina a vzala si poslední sušenku. „Neslyšela jsem vás přicházet.“

„To já bych se měla omluvit,“ řekla Olaug. „Takhle sem vtrhnout… Nevšimla jsem si, že máte na hlavě ty…“

„Sluchátka,“ zasmála se Ina. „Asi jsem měla hudbu dost nahlas. Cole Porter.“

„Však víte, že se v té moderní hudbě nevyznám.“

„Cole Porter je starý jazzový muzikant. Vlastně už je mrtvý.“

„Božínku, vy taková mladá snad nemusíte poslouchat mrtvé lidi.“

Ina se opět zasmála. Když ucítila, že se něco dotklo její tváře, automaticky máchla rukou a trefila tác s čajovou konvicí. Cukr ležel ještě pořád na koberci v pěkné bílé vrstvě.

„Někdo mi přehrává jeho desky.“

„Usmíváte se tak tajuplně,“ řekla Olaug. „Je to ten váš přítel?“

Zalitovala toho, hned jak tu otázku vyslovila. Ina si bude myslet, že za ní slídí.

„Možná,“ odpověděla Ina s očima zářícíma úsměvem.

„Možná je starší než vy, ne?“

Olaug tím chtěla nepřímo naznačit, že se ho nesnažila zahlédnout. „Když má rád starou hudbu, mám na mysli.“

Sama slyšela, že to zní také hloupě, vyptává se teď jako stará drbna. V záblesku paniky si v duchu představila, jak si Ina hledá nové místo k bydlení.

„Trochu starší je.“

Inin škádlivý smích Olaug zmátl.

„Asi tak jako vy a pan Schwabe.“

Olaug se s Inou srdečně zasmála, hlavně ulehčením.

„Představte si, že seděl zrovna tam, kde teď sedíte vy,“ pronesla Ina najednou.

Olaug pohladila rukou přehoz postele.

„Ano, představte si.“

„Když se ten večer málem rozplakal, bylo to proto, že vás nemohl mít?“

Olaug dál hladila přehoz. Hrubá vlna byla na dotek příjemná.

„Nevím,“ odpověděla. „Neodvážila jsem se zeptat. Místo toho jsem si vytvořila své vlastní odpovědi, ty, které jsem chtěla slyšet. Sny, jimiž jsem se mohla kochat po večerech. Nejspíš proto jsem se do něj tak strašně zamilovala.“

„Byli jste někdy spolu mimo dům?“

„Ano. Jednou mě vzal autem na Bygdøy. Koupali jsme se. Tedy, já jsem se koupala a on se díval. Nazýval mě svojí nymfou.“

„Dozvěděla se jeho žena, že její manžel je otcem vašeho dítěte, když jste otěhotněla?“

Olaug se na Inu dlouho dívala. Pak zavrtěla hlavou.

„Odjeli ze země v květnu 1945. Už jsem je nikdy neviděla. Teprve v červenci jsem zjistila, že jsem těhotná.“

Olaug plácla rukou do přehozu.

„Ale drahoušku, ty moje staré historky vás už musí nudit. Povídejme si radši o vás. Kdo to je, ten váš přítel?“

„Milý člověk.“

Ina měla v obličeji nadále onen zasněný výraz, který mívala, když jí Olaug vyprávěla o svém prvním a posledním milenci, Ernstu Schwabem.

„Něco mi dal,“ řekla Ina, vytáhla zásuvku psacího stolu a vyndala malou krabičku převázanou zlatou stužkou.

„Řekl mi, že ji nesmím otevřít, dokud se nezasnoubíme.“

Olaug se usmála a pohladila Inu po tváři. Měla radost, že je Ina šťastná.

„Máte ho ráda?“

„Je jiný než ostatní. Není tak… Je staromódní. Chce, abychom počkali. S… Však víte.“

Olaug přikývla. „Zdá se, že to myslí vážně.“

„Ano.“ Ině unikl slabý povzdech.

„Musíte si být jistá, že je to muž vašeho života, než mu dovolíte pokračovat,“ dodala Olaug.

„Já vím,“ odvětila Ina. „Jenže je to tak těžké. Zrovna teď tu byl, a než odešel, řekla jsem mu, že potřebuju čas na rozmyšlenou. Tvrdil, že to chápe, když jsem o tolik mladší.“

Olaug se chtěla zeptat, jestli měl s sebou psa, ale spolkla to, už se vyptávala dost. Naposledy pohladila starý přehoz a vstala.

„Půjdu dát vařit novou vodu, drahoušku.“

Bylo to zjevení. Ne zázrak, jen zjevení.

Ostatní odešli před půlhodinou a Harry právě dočetl výslechy oněch dvou žen, které spolu bydlely a byly sousedkami Lisbeth Barliové. Zhasl lampičku na psacím stole v kanceláři, zamrkal do tmy a najednou to tu bylo. Možná právě proto, že zhasl, jak to člověk dělává, když leží v posteli a chce jít spát. Nebo možná proto, že na chviličku přestal přemýšlet. Nicméně to vypadalo, jako by mu někdo strčil před obličej jasnou ostrou fotografii.

Došel do kanceláře, kde měl uložené klíče od míst činu, a našel ten, který hledal. Pak odjel do Sofiiny ulice, kde si vzal kapesní svítilnu, a vydal se pěšky do Ullevålské ulice. Byla skoro půlnoc. Prádelna v přízemí byla zavřená a bylo tam zhasnuto, ale v okně u prodejce náhrobků svítilo bodové světlo a osvětlovalo výzvu „Odpočívej v pokoji“.

Harry si odemkl byt Camilly Loenové.

Žádný nábytek ani nic jiného nebylo odstraněno, přesto se tu jeho kroky rozléhaly. Jako by odchod majitele dodal bytu fyzickou prázdnotu, kterou předtím neměl. A současně měl Harry pocit, že tu není sám. Harry věřil v duši. Ne že by byl sám nějak zvlášť nábožensky založený, ale proto, že při pohledu na mrtvolu ho vždy napadla jedna věc: že tohle tělo něco ztratilo, něco, co nespočívá ve fyzické změně, jíž mrtvý člověk přirozeně prochází. Těla vypadala jako prázdné hmyzí skořápky v pavoučí síti – podstata byla pryč, světlo bylo pryč, bez iluzorního odlesku, který mají dávno vybuchlé hvězdy. Tělo bylo odduševněno. A právě ta absence duše podporovala Harryho víru.

Nerozsvítil, měsíční světlo dopadající sem střešními okny bylo dostačující. Harry došel rovnou do ložnice, kde rozsvítil kapesní svítilnu a namířil ji na nosný trám vedle postele. Nadechl se. Nebylo to srdce přes trojúhelník, jak se domníval, když tu byl poprvé.

Posadil se na postel a špičkami prstů přejížděl po zářezech na trámu. Zářezy ve dřevě zhnědlém stářím byly tak světlé, že musely být úplně čerstvé. Tedy byl to jeden zářez. Jediný dlouhý zářez sestávající z přímých linií, které se vzájemně přetínaly. Pentagram.

Harry namířil svítilnu na podlahu. Na parketách ležela slabá vrstva prachu a pár pořádných prachových chuchvalců. Camilla Loenová tu před svým odchodem očividně nestihla uklidit. Vedle přední nohy postele zahlédl to, co hledal. Třísky.

Harry si lehl na postel. Matrace byla měkká a poddajná. Harry zíral do zkoseného stropu a přitom se snažil přemýšlet. Jestliže tu hvězdu nad postelí vyřezal opravdu vrah, co to může znamenat?

„Odpočívej v pokoji,“ zamumlal Harry a zavřel oči.

Byl příliš unavený na to, aby mu to jasně myslelo. Hlavou mu totiž vířila ještě jedna otázka. Proč si vlastně toho pentagramu všiml? Diamanty přece nebyly pěticípým znamením vytvořeným jediným tahem, nýbrž měly úplně obyčejný tvar hvězdy, které člověk vídává všude, pořád. Tak proč si ty dvě věci spojil? A spojil si je vůbec? Možná je příliš rychlý, možná si podvědomí propojilo pentagram s něčím jiným, s něčím, co také viděl na některém z míst činu, ale nedokázal si to vybavit.

Pokoušel se představit si jednotlivá místa činu.

Lisbeth v Sannerské ulici. Barbara na náměstí Carla Bernera. A Camilla. Tady. Ve sprše ve vedlejší místnosti. Byla skoro nahá. Mokrá kůže. Dotýkal se jí. Teplá voda způsobila, že to vypadalo, jako by byla mrtvá kratší dobu, než tomu bylo ve skutečnosti. Dotýkal se její kůže. Beáta se na něj dívala, ale on nedokázal přestat. Bylo to jako přejíždět prsty po teplé hladké gumě. Pozvedl zrak a uviděl, že jsou sami, a teprve teď ucítil teplý proud vody ze sprchy. Pohlédl na ni, viděl, jak na něj Camilla zírá se zvláštním zábleskem v očích. Trhl sebou, přitáhl si ruce k tělu a její pohled zvolna vyhasínal, jako televizní obrazovka, kterou někdo vypnul. Zvláštní, pomyslel si a položil jí ruku na tvář. Čekal, přitom mu teplá voda ze sprchy promáčela oblečení. Záblesk se pomalu vrátil. Položil jí druhou ruku na břicho. V očích se objevil život a on cítil, jak se mu její tělo začíná pod rukama pohybovat. Došlo mu, že ji k životu probudil ten dotek, že bez doteku by zmizela, zemřela. Přiložil své čelo k jejímu. Voda mu zatékala za šaty, pokrývala mu kůži a vytvářela mezi nimi jakýsi teplý filtr. Teprve teď si všiml, že už nemá modré oči, nýbrž hnědé. A rty už nemá bledé, nýbrž červené a plné života. Ráchel. Přitiskl své rty k jejím. Ucukl, když ucítil, že jsou ledové.

Zírala na něj. Ústa se jí pohybovala.

„Co tady děláte?“

Harrymu se zastavilo srdce. Částečně proto, že ozvěna slov se ještě stále rozléhala místností, takže pochopil, že to nemohl být sen. A částečně proto, že ten hlas nepatřil ženě. Ale hlavně proto, že u postele stál člověk a nakláněl se nad ním.

Pak se Harrymu srdce zase rozběhlo a on se přetočil a zašátral po svítilně, která byla ještě stále zapnutá. Dopadla na podlahu s tupým zaduněním a rotovala dokola, po stěně probíhal kužel světla a stín postavy.

Pak se rozsvítil lustr.

Harry byl oslněn a jeho prvním reflexem bylo zakrýt si rukama obličej. Míjely vteřiny. Nic se nedělo. Žádný výstřel, žádný úder. Harry ruce svěsil.

Poznal muže, který tu před ním stál.

„Co tady proboha děláte?“ zeptal se muž.

Měl na sobě růžový župan, ale přesto nevypadal, že by právě vstal. Pěšinku ve vlasech měl dokonale učesanou.

Byl to Anders Nygård.

„Vzbudily mě zvuky,“ vysvětlil Anders Nygård a nalil Harrymu do hrnku překapávanou kávu.

„Jako první mě napadlo, že si někdo všiml, že je nahoře prázdno, a vloupal se tam. Tak jsem se tam šel podívat.“

„Chápu,“ odvětil Harry. „Ale myslel jsem si, že jsem za sebou zamkl.“

„Mám domovníkův klíč. Tak, pro všechny případy.“

Harry za sebou uslyšel ťapání nohou a otočil se.

Vibeke Knutsenová se objevila ve dveřích v županu, s ospalým obličejem a rusými vlasy trčícími na všechny strany. Bez nalíčení a v chladném kuchyňském osvětlení vypadala starší než v tom vydání, které Harry viděl předtím. Spatřil, jak sebou trhla, když si ho všimla.

„Co se děje?“ zamumlala s pohledem přelétajícím od Harryho k partnerovi.

„Prověřoval jsem v bytě Camilly Loenové pár věcí,“ pospíšil si Harry s vysvětlením, když zahlédl její neblahé tušení.

„Sedl jsem si na postel, na chvíli jsem zavřel oči a usnul jsem. Váš partner slyšel zvuky a vzbudil mě. Mám za sebou dlouhý den.“

Harry demonstrativně zívl, aniž přesně věděl proč.

Vibeke zamžourala na svého partnera.

„Co to máš na sobě?“

Anders Nygård se podíval na růžový župan, jako by si ho sám teprve teď všiml.

„Jé, nejspíš vypadám jako úplná královna samby.“

Uchechtl se.

„Dárek, co jsem ti koupil, drahoušku. Ještě jsem ho měl v kufru a v té rychlosti jsem nic jiného nenašel. Prosím, je tvůj.“

Rozvázal uzel, vyvlékl se ze županu a hodil ho Vibeke, která si ho udiveně vzala.

„Díky,“ řekla ochable.

„Mimochodem, divím se, že jsi vzhůru,“ uculoval se. „Ty sis nevzala prášek na spaní?“

Vibeke pohlédla ustaraně na Harryho.

„Dobrou noc,“ zamumlala a zmizela.

Anders Nygård došel k překapávači a odložil konvici. Záda a paže měl bledé, téměř bílé. Ale předloktí měl opálená, tak jako řidič kamionu v létě. Stejnou dělicí čáru měl i těsně nad koleny.

„Obvykle spí celou noc jako zabitá,“ prohlásil.

„Ale vy ne?“

„Cože?“

„No, když víte, že ona spí jako zabitá.“

„Sama to tvrdí.“

„A vás vzbudí i jen to, když někdo projde nahoře po místnosti?“

Anders Nygård se podíval na Harryho. A přikývl.

„Máte pravdu. Nespím. Po tom, co se stalo, to není vůbec snadné. Člověk leží a přemýšlí. A vytváří si všemožné teorie.“

Harry upil z hrnku. „Něco, o co byste se rád podělil s ostatními?“

Anders Nygård pokrčil rameny.

„O masových vrazích toho moc nevím. Pokud to tedy je masový vrah.“

„To není. Je to sériový vrah. To je velký rozdíl.“

„No dobře, ale nenapadlo vás, že oběti mají něco společného?“

„Jsou to mladé ženy. Něco dalšího?“

„Jsou nebo tedy byly promiskuitní.“

„Cože?“

„Stačí si jen přečíst noviny. To, co tam píšou o minulosti těch žen, mluví samo za sebe.“

„Lisbeth Barliová byla vdaná, a pokud víme, i věrná žena.“

„Co se vdala, ano. Ale předtím hrála v kapele a jezdila různě po koncertech. Nejste snad naivní, pane Hole?“

„Hm… A co vyvozujete z téhle podobnosti?“

„Takový vrah, který sám sebe učiní soudcem nad životem a smrtí, se povyšuje na Boha. A v Listu Židům, kapitola třináct, verš čtyři stojí, že Bůh bude soudit smilníky a cizoložníky.“

Harry přikývl a podíval se na hodinky. „Budu si to pamatovat, pane Nygårde.“

Anders Nygård si pohrával se svým hrnkem.

„Našel jste to, co jste hledal?“

„Dalo by se to tak říct. Našel jsem pentagram. Předpokládám, že když prodáváte zařízení do kostelů, víte, co to je.“

„Myslíte pěticípou hvězdu?“

„Ano. Nakreslenou jedním souvislým křížícím se tahem. Jako betlémská hvězda. Nemáte náhodou představu, co by tohle znamení mohlo symbolizovat?“

Harry se díval do stolu, ale poočku pozoroval Nygårdův obličej.

„To docela mám,“ odpověděl Anders Nygård. „Pětka je nejdůležitější číslice v černé magii. Ukazoval vzhůru jeden cíp, nebo dva?“

„Jeden.“

„Pak to rozhodně není ďáblovo znamení. To znamení, které popisujete, může symbolizovat jak životní energii, tak chtíč. Kde jste ho našel?“

„Na trámu nad její postelí.“

„Aha, tak v tom případě je to v pohodě.“

„Cože?“

„Ano, v tom případě je to znamení chránící před můrou.“

„Před můrou?“

„Pohanský symbol. Maloval se nad postel nebo nad vstupní dveře, aby zaháněl můru.“

„Jakou můru?“

„No můru. Jako noční můru. Můra byla ženská bytost, která si sedala na prsa spícímu člověku a způsobovala, že měl hrozné sny. Pohané věřili, že je to duch mrtvého. Není se co divit, slovo můra je odvozeno z indogermánského mer.“

„Musím přiznat, že v indogermánštině nejsem zrovna kovaný.“

„To znamená smrt.“ Anders Nygård zíral do hrnku. „Nebo přesněji řečeno mord, tedy vražda.“

Když se Harry vrátil domů, měl na záznamníku jeden vzkaz. Byl od Ráchel. Chtěla vědět, jestli by Harry nemohl následující den mezi třetí a pátou odpoledne pohlídat Olega na Frognerském koupališti, aby mohla jít k zubaři. Dodala, že to navrhl sám Oleg.

Harry si přehrával ten záznam stále dokola, aby zjistil, jestli nepozná dech z toho telefonátu před několika dny, ale musel toho nechat.

Svlékl se donaha a lehl si do postele. Předchozí noc stáhl z peřiny povlak a spal jen pod ním. Chvíli do něj kopal, pak usnul, strčil nohu do otvoru, zachvátila ho panika a vzbudil ho praskavý zvuk trhající se látky. Tma venku už měla šedivý nádech. Odhodil zbytky povlaku na podlahu a obrátil se ke zdi.

A pak přišla. Posadila se na něj rozkročmo. Vmáčkla mu do úst udidlo a trhla jím. Hlava se mu zvrátila. Ona se sklonila a horce mu něco pošeptala do ucha. Drak chrlící oheň. Praskavá zpráva beze slov na telefonním záznamníku. Šlehala ho po stehnech, bocích a ta bolest byla sladká. Tvrdila, že brzy bude jedinou ženou, kterou dokáže milovat, takže se to klidně může rovnou naučit.

Pustila ho, až když na nejvyšší střešní hřebenáče zasvítilo slunce.

Kapitola 19.

Středa. Pod vodou.

Když Harry těsně před třetí zaparkoval před Frognerským koupalištěm, došlo mu, kam se vydali všichni ti, kteří přece jen zůstali v Oslu. Před pokladnami se táhla skoro stometrová fronta. Četl si VG, zatímco se šumící masa těl pomalu posouvala směrem k chlorovému osvěžení.

V případu sériových vražd nebylo nic nového, ale přesto novináři vyhrabali dost materiálu na celé čtyři nové strany. Titulky byly zčásti kryptické a zacílené na lidi, kteří případ sledují delší dobu. Vraha teď novináři nazývali „vraždícím kurýrem“. Všechno bylo známo, policie neměla oproti Akerské ulici žádný náskok a Harry předpokládal, že ranní porady v redakci zněly dost podobně jako ranní porady vyšetřovacího týmu. Harry si četl výpovědi svědků, které sami vyslýchali, ale kteří si v novinách vzpomínali ještě na další věci, rozhovory, v nichž lidé tvrdili, že se bojí, hrozně se bojí nebo se bojí k smrti, a nářky kurýrních firem, které se domnívaly, že by měly dostat nějaké kompenzace, protože nemohou pracovat, když jejich kurýry nikdo nikam nepustí – a koneckonců je to odpovědnost úřadů, aby toho chlápka chytily, ne? O souvislosti mezi vraždícím kurýrem a zmizením Lisbeth Barliové se už nespekulovalo, mluvilo se o tom jako o faktu. Velká fotografie pod titulkem „Náhrada za sestru“ zobrazovala Toyu Harangovou a Willyho Barliho před Národním divadlem. Popisek zněl: „Energický producent nemá v úmyslu to odpískat.“

Harry přesunul zrak o něco níž v hlavním textu, kde Willyho Barliho citovali:

„The show must go on je víc než povrchní klišé, v naší branži je to drsná realita a já vím, že Lisbeth je s námi bez ohledu na to, co se stalo. A je jasné, že ta situace nás ovlivňuje. Přesto se snažíme využívat tu energii pozitivně. Muzikál bude i tak oslavou Lisbeth, velké umělkyně, které nebylo prozatím dopřáno projevit svůj velký potenciál. Ale dopřáno jí to bude. Já si prostě nepřipouštím jinou možnost.“

Když se Harry konečně dostal dovnitř, zastavil se a rozhlédl. Naposledy musel být na Frognerském koupališti snad před dvaceti lety, ale s výjimkou několika opravených fasád a velké modré skluzavky se tu toho moc nezměnilo. Pach chloru, jemné kapky ze sprch před vstupem do bazénu nesoucí se vzduchem a vytvářející drobné duhy, zvuk nahých nohou pleskajících o asfalt, třesoucí se děti v mokrých plavkách ve frontě ve stínu před kioskem.

Ráchel a Olega našel na zatravněném svahu u dětských bazénků.

„Ahoj.“

Ráchel se ústy usmála, ale těžko říct, co dělaly její oči za velkými slunečními brýlemi značky Gucci. Měla na sobě žluté bikiny. Je jen málo žen, kterým sluší žluté bikiny. Ráchel k nim ovšem patřila.

„Chceš něco vědět?“ vykoktal Oleg s hlavou skloněnou ke straně, jak se snažil vytřepat si vodu z uší. „Skočil jsem z pětimetráku.“

Harry se usadil na trávě vedle nich, ačkoli na velké dece bylo dost místa.

„To teda kecáš.“

„Ne, fakt.“

„Pět metrů? Tak to seš úplnej kaskadér.“

„Tys někdy skočil z pětimetráku, Harry?“

„Párkrát.“

„A ze sedmimetráku?“

„No, ale asi jsem při tom padnul drobet na hlavu.“

Harry se podíval významně na Ráchel, jenže ta sledovala Olega, který si najednou přestal vytřepávat vodu z uší a tiše se zeptal:

„A z desetimetráku?“

Harry se podíval ke skokanskému bazénu, odkud se ozývalo výskání a mečivé povely plavčíka z megafonu. Desetimetrák. Skokanská věž vypadala proti modrému nebi jako bíločerné téčko. Není pravda, že byl na Frognerském koupališti naposledy před dvaceti lety. Byl tu jedné letní noci ještě o pár let později. Přelezli s Kristin plot, vylezli po schodech na skokanskou věž a lehli si tam vedle sebe. Leželi tam, pod sebou hrubou tuhou podložku, jež je tlačila do kůže, nad sebou zářící hvězdné nebe a mluvili a mluvili. Myslel si, že je to poslední holka, kterou kdy bude mít.

„Ne, z desetimetráku jsem nikdy neskočil,“ odpověděl.

„Nikdy?“

Harry zaslechl v Olegově hlase zklamání.

„Nikdy. Jenom jsem se z něj vrhl.“

„Vrhl?“ Oleg vyskočil. „Ale to je teda ještě hustší. Vidělo to hodně lidí?“

Harry zavrtěl hlavou. „Bylo to v noci. Byl jsem úplně sám.“

Oleg zasténal. „Ale k čemu to je? Být odvážný, když tě nikdo nevidí…“

„To by mě taky občas zajímalo.“

Harry se snažil zachytit Ráchelin pohled, ale skla jejích brýlí byla příliš tmavá. Sbalila si kabelku a oblékla si přes bikiny tričko a modrou džínovou minisukni.

„Jenže je to taky nejtěžší,“ vysvětlil Harry. „Když jsi sám a nikdo se nedívá.“

„Díky za ochotu, Harry,“ pronesla Ráchel. „Je to od tebe opravdu milé.“

„Potěšení je na mé straně,“ odvětil. „Buď tam, jak dlouho chceš.“

„Jak dlouho bude zubař chtít,“ namítla. „Doufám, že to nebude moc trvat.“

„Jak jsi dopadl?“ zeptal se Oleg.

„Jako obvykle,“ odpověděl Harry, aniž odvrátil pohled od Ráchel.

„Vrátím se do pěti,“ řekla. „Zůstaňte na tomhle místě.“

„Všechno zůstane při starém,“ přikývl Harry a okamžitě toho zalitoval. Teď není vhodný okamžik na patos. Budou lepší příležitosti.

Harry se za ní díval, dokud nezmizela. Uvažoval, jak těžké muselo být objednat se uprostřed dovolených k zubaři.

„Chceš se kouknout, jak skáču z pětimetráku?“ zeptal se Oleg.

„Jasně,“ odpověděl Harry a svlékl si tričko.

Oleg na něj zíral.

„Ty se nikdy neopaluješ, Harry?“

„Nikdy.“

Až když Oleg dvakrát skočil, svlékl si Harry džíny a šel s ním na prkno. Vysvětloval Olegovi, jak se skáče na krevetu. Pár jiných lidí ve frontě vrhalo opovržlivé pohledy na jeho volné boxerky s vlajkou EU. Harry úplně propnul ruku.

„Umění je být ve vzduchu naprosto vodorovně, přestože to vypadá hrozně. Lidi si myslí, že dopadneš jako balvan. Ale v posledním okamžiku…“

Harry k sobě přimáčkl palec a ukazováček.

„… se zlomíš v pase jako kreveta a zajedeš pod hladinu rukama i nohama současně.“

Harry se rozběhl a skočil. Stihl ještě zaslechnout plavčíkovu píšťalku a pak už se jen zlomil a vodní hladina ho zasáhla do čela.

„Helejte se, vy, říkal jsem, že je pětimetrák zavřenej,“ uslyšel zamečet megafon, když se vynořil na hladinu.

Oleg mu něco naznačoval ze skokanské věže a Harry pozvednutím palce ukazoval, že rozumí. Vylezl z vody, seškobrtal po schodech dolů a postavil se k jednomu z okének, jímž bylo vidět pod hladinu skokanského bazénu. Přejel prstem chladivé sklo, čmáral něco do oparu na něm a přitom zíral do modrozelené podvodní krajiny. Když vzhlédl k hladině, uviděl plavky, kopající nohy a obrysy obláčku na modrém nebi. Pomyslel na Underwater.

Pak se objevil Oleg. Zprudka zabrzdil v oblaku bublin, ale místo aby plaval k hladině, kopal tak, aby se dostal k okénku, u něhož stál Harry.

Dívali se na sebe. Oleg se usmíval, gestikuloval a ukazoval. Obličej měl bledý a nazelenalý. Harry zevnitř neslyšel ani hlásku, viděl jen, jak se Olegova ústa pohybují a jak mu černé vlasy povlávají nad hlavou, tančí jako mořská tráva, ukazují směrem vzhůru. Harrymu to něco připomnělo, něco, na co právě teď nechtěl myslet. Ale jak tam na sebe tak koukali, každý na své straně skla, se sluncem řvoucím z nebe a se zdí bezstarostných zvuků života okolo a současně absolutním tichem, zachvátila Harryho náhlá předtucha, že se stane něco strašného.

Jenže v dalším okamžiku už na to zapomněl, protože předtuchu vystřídal jiný pocit, když Oleg kopl nohama, zmizel mu z obrazu a Harry tam stál a zíral na prázdnou televizní obrazovku. Prázdnou televizní obrazovku. S čarami nakreslenými v prachu. Už ví, kde to viděl.

„Olegu!“ Vyběhl po schodech nahoru.

Všeobecně řečeno se Karl málo zajímal o lidi. Ačkoli přes dvacet let provozoval obchod s televizory na náměstí Carla Bernera, nikdy například nepotřeboval vědět nic o svém jmenovci, který dal tomuto rádoby náměstí jméno. Stejně málo potřeboval vědět něco o tom vysokém muži stojícím před ním s policejním služebním průkazem nebo o chlapci s mokrými vlasy vedle něj. Nebo o mladé ženě, o níž policista mluvil, o té, co ji našli na záchodech u advokátů na protější straně ulice. Jediným člověkem, který Karla právě teď zajímal, byla dívka v pánském časopise Vi Menn; jak je vlastně stará, jestli je opravdu z Tønsbergu a ráda se opaluje nahá na balkoně, aby ji mohli vidět kolemjdoucí muži.

„Byl jsem tady ten den, kdy byla zavražděna Barbara Svendsenová,“ pronesl policista.

„Když to říkáte…,“ odvětil Karl.

„Vidíte tu vypnutou televizi tam u okna?“ ukázal na ni policista.

„Philipska,“ odpověděl Karl a odsunul časopis stranou. „Pěkná, že jo? Padesát hertzů. Obrazovka Real Flat. Surround, teletext a rádio. Stojí sedm devět, ale dám vám ji za pět devět.“

„Vidíte, že kdosi na ni do prachu něco nakreslil?“

„No jo,“ vzdychl Karl, „tak teda pět šest.“

„Ta televize je mi ukradená,“ odpověděl policista. „Chci vědět, kdo to udělal.“

„Proč?“ zeptal se Karl. „Neměl jsem vůbec v úmyslu to ohlásit.“

Policista se naklonil přes pult. Karl z barvy jeho obličeje pochopil, že se mu nelíbí odpovědi, které dostává.

„Poslouchejte, snažíme se najít vraha. A já mám důvod se domnívat, že byl tady v obchodě a nakreslil něco na tu televizi. Stačí?“

Karl němě přikývl.

„Fajn. A teď chci, abyste se důkladně zamyslel.“

Policista se otočil, když se za ním rozcinkal zvonek. Ve dveřích se objevila žena s kovovým kufrem.

„Ta philipska,“ ukázal policista na televizi.

Žena beze slova přikývla, sedla si u stěny s televizory na bobek a otevřela kufr.

Karl na ně zíral s vyvalenýma očima.

„Tak co?“ zeptal se policista.

Karlovi začalo svítat, že tohle bude důležitější než Liz z Tønsbergu.

„Nepamatuju si všechny, co tu kdy byli,“ vykoktal a mínil tím, že si nepamatuje nikoho.

Prostě to tak bylo. Obličeje pro něj nic neznamenaly. Dokonce i Lizin obličej už zapomněl.

„Nechci informace o všech,“ namítl policista. „Jen o tom jednom člověku. Zdá se, že tu máte přes den celkem klid.“

Karl rezignovaně potřásl hlavou.

„Co kdybych vám ukázal pár fotek?“ zeptal se policista. „Poznal byste ho?“

„Nevím. Nepoznal jsem ani vás, takže…“

„Harry…,“ ozval se chlapec.

„Ale viděl jste někoho, jak kreslí něco na tu televizi?“

„Harry…“

Karl viděl ten den v obchodě jednoho člověka. Napadlo ho to téhož večera, co u něj byla policie a vyptávala se ho, jestli neviděl něco podezřelého. Problém byl, že tenhle člověk nedělal nic zvláštního. Jen zíral na televizory. Což není v obchodě, kde se televizory prodávají, nijak zvlášť podezřelé. Tak co měl říct? Že někdo, o kom si nepamatuje, jak vypadal, byl u něj v obchodě a působil podezřele? A mít kvůli tomu spoustu nepříjemností a nežádoucí pozornosti?

„Ne,“ odpověděl Karl. „Neviděl jsem nikoho, že by na tu televizi něco kreslil.“

Policista cosi zamumlal.

„Harry…“ Chlapec zatahal policistu za tričko. „Je pět.“

Policista ztuhl a podíval se na hodinky.

„Beáto,“ obrátil se k ženě, „máš něco?“

„Zatím těžko říct,“ odpověděla. „Stop je tu dost, ale prstem po obrazovce přejížděl, takže je těžké najít úplné otisky.“

„Zavolej mi.“

Zvonek nad dveřmi se znovu rozcinkal a Karl a žena s kovovým kufrem v obchodě osaměli.

Karl si přitáhl Lizu z Tønsbergu, ale pak si to rozmyslel. Obrátil ji obličejem dolů a došel k policistce. Malinkým štětečkem opatrně roztírala jakýsi prášek, který nasypala na televizi. Teď to viděl, tu kresbu v prachu. Kašlal i na úklid, takže nebylo nic divného, že tam ta kresba zůstala několik dní. Spíš sama kresba byla divná.

„Co to má být?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla žena. „Jenom mi řekli, jak se to jmenuje.“

„A jak teda?“

„Pentagram.“

Kapitola 20.

Středa. Stavitelé katedrály.

Harry a Oleg potkali Ráchel, když vycházela branou Frognerského koupaliště. Doběhla k Olegovi a objala ho, přitom vrhla na Harryho vzteklý pohled.

„Na co si tu proboha hraješ?“ zašeptala.

Harry tam stál s rukama visícíma podél těla a přešlápl. Věděl, že by jí mohl odpovědět. Mohl by jí říct, že „si hraje“ na to, že se právě teď snaží v tomhle městě zachránit něčí životy. Ale i to by byla lež. Pravda byla, že si hraje jen na svém písečku a všichni okolo něj za to platí. Tak tomu bylo vždycky a vždycky to tak bude, a když přitom ještě zachrání něčí život, bude to takový bonus.

„Mrzí mě to,“ řekl místo toho. To byla alespoň pravda.

„Byli jsme na jednom místě, kde byl ten sériový vrah,“ vyhrkl Oleg vzrušeně, ale náhle se zarazil, když uviděl matčin nedůvěřivý pohled.

„No…,“ začal Harry.

„Ještě jednou,“ přerušila ho Ráchel. „Ještě jednou se opovaž.“

Harry pokrčil rameny a smutně se na Olega usmál.

„Dovol mi aspoň, abych vás odvezl domů.“

Odpověď znal, ještě než zazněla. Stál tam a díval se za nimi. Ráchel kráčela tvrdě a rychle. Oleg se otočil a zamával. Harry mu také zamával.

Slunce mu pulzovalo za očními víčky.

Kantýna se nacházela v nejvyšším patře policejního ředitelství. Harry se zastavil ve dveřích a rozhlížel se. S výjimkou jediné osoby sedící u jednoho ze stolů a obrácené k Harrymu zády nebyl v té velké místnosti nikdo. Harry jel na policejní ředitelství přímo z Frognerského parku. Cestou liduprázdnými chodbami v šestce konstatoval, že kancelář Toma Waalera je prázdná, ale že se v ní svítí.

Harry došel k pultu, kde byla stažena ocelová roleta. Na televizi visící nahoře v rohu vysílali losování loterie. Harry sledoval míček kutálející se trubicí. Zvuk byl zeslaben, ale Harry slyšel ženský hlas, jak ohlašuje pět, číslo pět. Někdo má štěstí. U stolu se odsunula židle.

„Nazdárek, Harry. Výdej už je zavřený.“

Byl to Tom Waaler.

„Já vím,“ odpověděl Harry.

Harry pomyslel na to, na co se ho ptala Ráchel. Na co si tu proboha hraje.

„Chtěl jsem si dát jenom čouda.“

Harry pokývl ke dveřím na střešní terasu, která v podstatě fungovala jako celoroční kuřárna.

Výhled z terasy byl krásný, ale vzduch tam byl stejně horký a nehybný jako dole na ulicích. Podvečerní slunce svítilo zešikma na město a doky v zátoce Bjørvika, která byla dálnicí, parkovištěm pro kontejnery a útočištěm pro feťáky, ale která se brzy měla proměnit v operu, hotely a milionářské byty. Bohatství si začíná podmaňovat celé město. Harry pomyslel na sumce velkého v afrických řekách, na tu mohutnou černou rybu, co nemá dost rozumu, aby se při nástupu sucha uchýlila do hlubších vod, takže nakonec zůstane uvězněná v jedné z bahnitých kaluží, které postupně vysychají. Stavební práce už byly zahájeny, jeřáby se proti podvečernímu slunci tyčily jako siluety žiraf.

„Bude to sakra dobré.“

Vůbec neslyšel Waalera přijít.

„Uvidíme.“

Harry potáhl z cigarety. Nebyl si jistý tím, na co odpověděl.

„Bude se vám to líbit,“ dodal Waaler. „Je třeba si na to jen zvyknout.“

Harry si představil sumce poté, co zmizí poslední zbytky vody, jak tam leží v bahně, mrskají ocasy, lapají po dechu a snaží se zvyknout si na to, že mají dýchat vzduch.

„Ale potřebuju od vás odpověď, Harry. Musím vědět, jestli jste s námi, nebo ne.“

Utopit se na vzduchu. Smrt těch sumců není asi horší než smrt kohokoli jiného. Smrt utopením by měla být relativně příjemná.

„Volala Beáta,“ odvětil Harry. „Sejmula otisky prstů v tom obchodě s televizory.“

„A co?“

„Jen částečné otisky. A majitel si na nic nevzpomíná.“

„Škoda. Aune tvrdí, že ve Švédsku mají u zapomnětlivých svědků dobré výsledky s hypnózou. Možná bychom to měli zkusit.“

„Aha.“

„A pak jsme dneska odpoledne dostali zajímavou zprávu ze soudního. O Camille Loenové.“

„Ano?“

„Ukázalo se, že byla těhotná. Ve druhém měsíci. Ovšem nikdo z okruhu jejích známých, s kým jsme mluvili, neměl představu o tom, kdo by mohl být otcem. S vraždou to asi nesouvisí, ale bylo by zajímavé to vědět.“

„Hm.“

Stáli tam mlčky. Waaler došel k zábradlí a naklonil se přes jeho okraj.

„Vím, že mě nemáte rád, Harry. A já vás nežádám, abyste najednou změnil názor.“

Odmlčel se.

„Jenže pokud máme spolupracovat, někde prostě začít musíme. Možná bychom se měli vzájemně trochu otevřít.“

„Otevřít?“

„Ano. Zní to děsivě?“

„Tak trochu.“

Tom Waaler se usmál. „Souhlas. Ale klidně začněte. Zeptejte se mě na něco, co byste o mně chtěl vědět.“

„Vědět?“

„Ano. Cokoli.“

„To vy jste zastře…“

Harry to nedořekl.

„Ale nic. Chci vědět, co vás pohání.“

„Jak to myslíte?“

„Chci vědět, co vás každé ráno přiměje vstát a dělat to, co děláte. Jaký máte cíl a proč.“

„Chápu.“

Waaler přemýšlel. Dlouho. Pak ukázal na jeřáby.

„Vidíte je? Můj prapradědeček se vystěhoval ze Skotska se šesti sutherlandskými ovcemi a s dopisem od zednického cechu v Aberdeenu. Ovce a doporučení mu zajistily vstup do cechu tady v Oslu. Stavěl ty domy, co vidíte podél řeky Aker a na východ podél železnice. Později řemeslo převzali jeho synové. A opět jejich synové. Až k mému otci. Můj pradědeček přijal norské jméno, ale když jsme se přestěhovali do západní části Osla, vrátil se otec k původnímu jménu. Waaler. Wall. Zeď. Bylo v tom trochu hrdosti, ovšem otec se také domníval, že Andersen není jméno pro budoucího soudce.“

Harry se podíval na Waalera. Snažil se zahlédnout jizvu na jeho tváři.

„Takže vy jste se měl stát soudcem?“

„Takový byl plán, když jsem nastoupil na práva. A asi bych se tou cestou i ubíral, kdyby se nestalo to, co se stalo.“

„A to bylo?“

Waaler pokrčil rameny.

„Můj otec měl smrtelný pracovní úraz. Je to zvláštní, ale když vám zmizí otec, najednou zjistíte, že rozhodnutí, která jste činil, byla spíš kvůli němu než kvůli vám samotnému. A mně najednou došlo, že nemám s ostatními studenty práv nic společného. Byl jsem svým způsobem naivní idealista. Věřil jsem, že jde o to pozvednout prapor spravedlnosti a rozvíjet dál moderní stát, jenže přitom jsem zjistil, že většina z nich chce jen získat titul a práci, kde budou vydělávat dost na to, aby mohli ohromovat dívky ze sousední střední školy. No, vždyť jste sám chodil na práva…“

Harry přikývl.

„Možná za to můžou geny,“ pokračoval Waaler, „já jsem ale každopádně vždycky rád budoval věci. Velké věci. Už od doby, kdy jsem byl malý, jsem z kostek lega stavěl velké paláce, mnohem větší než ostatní děti. A na právech jsem zjistil, že jsem ustrojen jinak než tihle malí lidé s těmi svými malými myšlenkami. Dva měsíce po pohřbu už jsem se hlásil na policejní akademii.“

„Hm. A tu jste podle šeptandy opustil coby nejlepší žák.“

„Druhý nejlepší.“

„A tady na policejním ředitelství jste dostal příležitost stavět si ten svůj palác?“

„Nedostal. Nikdo nic nedostane, Harry. Když jsem byl malý, bral jsem ostatním dětem kostky lega, aby byly moje stavby dost velké. Otázka zní, co člověk chce. Jestli chce jenom malé ubohé domky pro lidi s malými ubohými životy nebo jestli chce mít také opery a katedrály, velkolepé stavby, něco, co poukazuje k něčemu většímu, než je on sám, něco, o co stojí za to usilovat.“

Waaler pohladil rukou zábradlí.

„Být stavitelem katedrály je poslání, Harry. V Itálii získávali zedníci, kteří zahynuli při stavbě kostelů, statut mučedníků. Přestože stavitelé katedrály budovali pro lidstvo, neexistuje v historii jediná katedrála, která by nestála na lidských kostech a lidské krvi. To říkával můj dědeček. A tak to bude vždycky. Krev mojí rodiny se v mnoha budovách, které odsud vidíte, používala jako pojivo. Já chci jen víc spravedlnosti. Pro všechny. A chci používat takový stavební materiál, jaký je zapotřebí.“

Harry si prohlížel žhnoucí cigaretu.

„A já mám být tím stavebním materiálem?“

Waaler se usmál.

„Je to jeden ze způsobů, jak to vyjádřit. Nicméně odpověď zní ano. Pokud budete chtít. Já mám na výběr…“

Větu nedokončil, ale Harry věděl, jak mělo znít její pokračování: „… ovšem vy ne…“

Harry zhluboka potáhl z cigarety a tiše se zeptal:

„Co když řeknu, že nastoupím na palubu?“

Waaler pozdvihl obočí a dlouho se na Harryho díval, než odpověděl:

„Dostanete první úkol, který budete muset provést sám a bez jakýchkoli otázek. Všichni před vámi ho dostali také. Jako důkaz loajality.“

„A ten úkol zní?“

„To se včas dozvíte. Ale znamená to, že za sebou spálíte některé mosty, které vás spojují s dřívějším životem.“

„Bude to znamenat porušení norských zákonů?“

„Pravděpodobně ano.“

„Aha, abyste na mě něco měli. Abych nedostal chuť vás odhalit.“

„Asi bych to vyjádřil jinak, ale vystihl jste to.“

„A o čem mluvíme? O pašování?“

„Na tohle vám teď nemůžu odpovědět.“

„Jak si můžete být jistý, že nejsem nastrčený agent tajné služby nebo policejní inspekce?“

Waaler se nahnul přes zábradlí a ukázal dolů.

„Vidíte ji, Harry?“

Harry došel k okraji a podíval se do parku. Na zelené trávě ještě leželi lidé a nasávali poslední sluneční paprsky.

„Ta v těch žlutých bikinách,“ upřesnil Waaler. „Pěkná barva bikin, že?“

Harrymu se něco sevřelo v žaludku a zprudka se napřímil.

„Nejsme hloupí,“ dodal Waaler, aniž odtrhl pohled od trávníku. „Sledujeme ty, které chceme mít v týmu. Drží se dobře, Harry. Pokud jsem to dobře pochopil, je chytrá a samostatná. Ale chce samozřejmě to, co chtějí všechny ženy v její situaci. Muže, který by je zabezpečil. To je čistá biologie. A vy máte málo času. Ženy jako ona nebývají dlouho samy.“ Harrymu upadla cigareta přes okraj. Táhl se za ní ocas jisker.

„Včera vyhlásili kvůli riziku požárů pro celý kraj Østlandet zákaz používání otevřených ohňů,“ okomentoval to Waaler.

Harry neodpověděl. Jen se otřásl, když ucítil Waalerovu ruku na rameni.

„Přísně vzato lhůta už prošla, Harry. Ale abych vám ukázal naši dobrou vůli, dám vám ještě dva dny. Jestli se do té doby nevyjádříte, přestane nabídka platit.“

Harry polykal a polykal a snažil se vyslovit to jediné slovo, jenže jazyk ho odmítal poslouchat a slinné žlázy mu připadaly jako africká vádí.

Nakonec to přece jen dokázal: „Díky.“

Beáta Lønnová měla ráda svoji práci. Měla ráda tu rutinu, jistotu, věděla, že je šikovná, a věděla, že ostatní z kriminalisticko-technického oddělení v Kjølberské ulici 21A to také vědí. A vzhledem k tomu, že práci považovala ve svém životě za jedinou důležitou věc, byl to dostatečný důvod k tomu, proč ráno vstát. Všechno ostatní byla výplň. Bydlela doma u matky na Oppsalu, kde měla celé horní patro pro sebe. Vycházely spolu výborně. Když ještě žil její otec, bývala vždycky tatínkova holčička, a nejspíš právě proto také začala pracovat u policie stejně jako on. Neměla žádné koníčky. A i když s Halvorsenem, strážmistrem, s nímž Harry sdílel kancelář, tvořili svým způsobem pár, nebyla si vůbec jistá, jestli z toho někdy něco bude. Četla v časopise Ona, že tenhle typ pochybností má člověk vždycky. A že má spíš riskovat. Beáta Lønnová neměla riskování ráda. Ani pochybnosti. Právě proto měla ráda svoji práci.

V mládí zčervenala vždycky už jen při představě, že na ni někdo myslí, a většinu času trávila vytvářením nejrůznějších možností, jak se schovat. Červenala se dodnes, ale už si našla dobré schovávačky. Za oprýskanými červenými cihlovými zdmi kriminalisticko-technického oddělení mohla vysedávat celé hodiny a věnovat se otiskům prstů, balistickým hlášením, videonahrávkám, porovnávání hlasů, analýze DNA nebo textilních vláken, otiskům nohou, krvi – nekonečnému množství nejrůznějších stop, které mohly v naprosté tichosti pomoci vyřešit velké, komplikované, problematické případy. Zjistila také, že v práci navíc není tak hrozné být lidem na očích. Stačí totiž mluvit hlasitě a zřetelně, nepanikařit a nečervenat se, neztrácet tvář, šaty, aby tam nestála nahá v hanbě, jejíž důvod nezná. Kancelář v Kjølberské ulici se stala jejím hradem, uniforma a výkon povolání jejím psychickým brněním.

Na hodinách bylo půl jedné v noci, když telefon na kancelářském stole vyrušil Beátu ze čtení laboratorní zprávy o prstu Lisbeth Barliové. Srdce se jí s obavami rozbušilo, protože na displeji uviděla, že hovor přichází z „neznámého čísla“. To mohlo znamenat, že volá on.

„Beáta Lønnová.“

Byl to on. Slova chrlil rychle a úsečně:

„Proč jsi mi nezavolala to s těmi otisky prstů?“

Na vteřinu zadržela dech, než odpověděla:

„Harry slíbil, že ti to vyřídí.“

„Díky, vyřídil. Příště zavoláš nejdřív mně. Rozumělas?“

Beáta polkla, nevěděla, jestli ze vzteku nebo ze strachu.

„Dobře.“

„Máš ještě něco, cos řekla jemu a mně ne?“

„Ne. Kromě toho, že jsem dostala výsledky toho, co bylo za nehtem prstu, který nám přišel poštou.“

„Prstu Lisbeth Barliové? A co tam bylo?“

„Výkaly.“

„Cože?“

„Hovínka.“

„Jo, díky, vím, co to je. Máš představu, odkud jsou?“

„No, tak trochu.“

„Oprava. Čí jsou.“

„Nevím to jistě, ale můžu hádat.“

„Byla bys tak laskavá…“

„Ty výkaly obsahují krev, možná z hemoroidu. V tomto případě krevní skupina B. Vyskytuje se jen u sedmi procent obyvatel. Willy Barli je registrovaný jako dárce krve. Má…“

„Chápu. A co z toho vyvozuješ?“

„Nevím,“ vyhrkla Beáta.

„Ale víš přece, že anální otvor je erotogenní zóna, že, Beáto? Jak u mužů, tak u žen? Nebo jsi to zapomněla?“

Beáta znovu přimhouřila oči. Jen aby s tím zase nezačal. Už to bylo dávno, začínala na to zapomínat, vytěsňovala to. Jenže jeho hlas byl tu, tvrdý a hladký jako hadí kůže:

„Umíš se pěkně tvářit jako moc slušná holčička, Beáto. To se mi líbí. Líbilo se mi, když jsi předstírala, že to nechceš.“

Ty, já – nikdo – nic nevíme, pomyslela si.

„Dělá ti to Halvorsen stejně dobře?“

„Už musím končit,“ vykoktala Beáta.

Jeho smích jí praskal v uchu. A tehdy jí to došlo. Že se nikde neschová, že ji dostanou všude, stejně tak jako dostali ty tři ženy tam, kde se cítily nejbezpečněji. Protože žádný hrad neexistuje. Žádné brnění.

Øystein seděl v taxíku na stanovišti v Theresině ulici a poslouchal Rolling Stones, když mu zazvonil telefon.

„Osloská ta…“

„Ahoj, Øysteine. Tady Harry. Máš v autě někoho?“

„Jenom Micka a Keithe.“

„Cože?“

„Nejlepší kapelu na světě.“

„Øysteine…“

„No?“

„Stouni nejsou nejlepší kapela na světě. Ani druhá nejlepší. Naopak jsou nejvíc přeceňovaná kapela na světě. A Wild Horses nenapsal ani Keith, ani Mick, ale Gram Parsons.“

„Tohleto jsou kecy a ty to víš! Já to típnu…“

„Haló? Øysteine?“

„Řekni mi něco hezkýho. Honem.“

„Under My Thumb je docela hezká písnička. A Exile On Main Street má taky něco do sebe.“

„Fajn. Tak co chceš?“

„Potřebuju pomoct.“

„Jsou tři ráno. Neměl bys teďka spát?“

„Nemůžu,“ vysvětlil Harry. „Jen zavřu oči, umírám hrůzou.“

„Stejná noční můra jako dřív?“

„Repríza na přání z pekla.“

„To s tim výtahem?“

„Vím přesně, co se stane, a pokaždé se stejně bojím. Jak rychle sem můžeš přijet?“

„Todle se mi nelíbí, Harry.“

„Jak rychle?“

Øystein vzdychl.

„Dej mi šest minut.“

Když Øystein vyšel po schodech, stál Harry ve dveřích, na sobě džíny.

Usadili se v obýváku, aniž rozsvítili.

„Máš pivo?“ Øystein si sundal černou čepici s nápisem Playstation a odhrnul si z čela řídkou zpocenou ofinu.

Harry zavrtěl hlavou.

„Tady to máš,“ prohlásil Øystein a položil na stůl černou oválnou krabičku od kinofilmu.

„To máš vode mě. Flunipam. Zaručená ztráta vědomí. Jedna tableta je až dost.“

Harry se dlouze díval na krabičku.

„Kvůli tomu jsem tě sem nezavolal, Øysteine.“

„Ne?“

„Ne. Potřebuju vědět něco o luštění šifer. Jak se to dělá.“

„Máš na mysli hackování?“ Øystein se s údivem podíval na Harryho. „Potřebuješ se dostat přes ňáký heslo?“

„Tak nějak. Četl jsi v novinách o tom sériovém vrahovi? Myslím si, že nám zanechává šifry.“

Harry rozsvítil jednu lampu. „Koukni se.“

Øystein se podíval na list papíru, který Harry položil na stůl.

„Hvězda?“

„Pentagram. Zanechal to znamení na dvou místech činu. Jedno bylo vyřezané do trámu u postele a jedno namalované do prachu na televizoru v obchodě naproti místu činu.“

Øystein se podíval na hvězdu a přikývl. „A ty si myslíš, že bysem ti moh říct, co to má znamenat?“

„Ne.“ Harry si podepřel hlavu rukama. „Ale doufal jsem, že mi dokážeš říct, jak se takové šifry luští.“

„Ty šifry, co sem luštil já, byly matematický kódy, Harry. Mezilidský šifry maj jiný zákonitosti. Já třeba dodneška nedokážu rozluštit, co vlastně říkaj ženský.“

„Představ si, že tady může jít o obojí. Jak o jednoduchou logiku, tak o podtext.“

„O. K., pak ale mluvíme vo kryptografii. Skrytý písmo. A na to, aby ho člověk uviděl, je potřeba logika a takzvaný analogický myšlení. To poslední znamená, že člověk využívá podvědomí a intuici, takže to, vo čem neví, že to vlastně ví. A pak se musí kombinovat lineární myšlení a rozpoznávání obrazců. Slyšels někdy vo Alanovi Turingovi?“

„Ne.“

„Angličan. Za války rozluštil německý šifry. V podstatě von vyhrál druhou světovou válku. Tvrdil, že aby člověk moh rozluštit nějakou šifru, musí nejdřív vědět, v jaký dimenzi jeho protivník operuje.“

„A to znamená co?“

„Řeknu to tak, že to je úroveň, co leží nad písmenama a číslama. Nad jazykem. Odpovědi, který nevodpovídají na to jak, ale proč. Chápeš?“

„Ne, ale pověz mi, jak se to dělá.“

„To nikdo neví. Je to podobný jako náboženský vize a považuje se to spíš za dar.“

„Řekněme, že vím proč. Co se stane potom?“

„Můžeš to vzít voklikou. Kombinovat jednotlivý možnosti, dokud neumřeš.“

„Jenže smrt nečeká na mě. Já mám čas jít jenom zkratkou.“

„Tak to znám akorát jednu metodu.“

„Vážně?“

„Trans.“

„Jasně. Trans.“

„Nedělám si srandu. Zíráš na informace tak dlouho, dokud se nezbavíš určitejch myšlenek. Je to, jako když přetěžuješ svaly, aby dostaly křeč a začaly si dělat, co chtějí. Viděls někdy horolezce, jak dostal mravenčení do nohy, když uvíznul na skále? Ne? Ale takový to je. V osmdesátým osmým jsem se naboural do systému bankovních účtů Dánský banky za čtyři noci a s pomocí trochy LSD. Jestli tvoje podvědomí dokáže tu šifru rozluštit, naskočí ti to. Jestli ne…“

„Ano?“

Øystein se zasmál. „Převálcuje tě to. Psychiatrický oddělení jsou plný lidí jako já.“

„Hm. Trans?“

„Trans. Intuice. A možná trochu farmaceutický pomoci…“

Harry popadl černou krabičku a přidržel ji před sebou.

„Víš co, Øysteine?“

„Co?“

Mrskl krabičkou přes stůl a Øystein ji zachytil.

„S tím Under My Thumb jsem kecal.“

Øystein si odložil krabičku na okraj stolu a zavazoval si tkaničky neobvykle sešlapaných tenisek značky Puma z doby těsně přes retrovlnou.

„Já vim. Vídáváš ještě Ráchel?“

Harry zavrtěl hlavou.

„To tě trápí, že jo?“

„Asi,“ odpověděl Harry. „Dostal jsem pracovní nabídku. A nevím, jestli ji můžu odmítnout.“

„V tom případě určitě nemluvíš vo nabídce jezdit pro mýho šéfa.“

Harry se usmál.

„Sorry, já nejsem ten správnej člověk, se kterym bys měl konzultovat výběr povolání,“ dodal Øystein a vstal. „Nechám ti tu krabičku tady. Nalož s ní, jak chceš.“

Kapitola 21.

Čtvrtek. Pygmalion.

Vrchní si měřil muže před sebou od hlavy k patě. Třicet let praxe ho vybavilo jistým čichem na problémy a tenhle muž byl cítit na dálku. Ne že by problémy nemohly mít svá pozitiva. Pěkný skandálek vlastně hosté Theatercafé sem tam očekávali. Jenže to musel být ten správný typ problémů. Jako když umělečtí zelenáči zpívají z ochozu téhle kavárny ve vídeňském stylu, že oni představují mladé víno, nebo když podroušený někdejší první milovník z Národního divadla hlasitě provolává, že jedinou dobrou věcí, kterou může říct o známém finančníkovi u vedlejšího stolu, je to, že je homosexuál, a proto sotva bude mít potomky. Ale člověk, jehož měl teď vrchní před sebou, nevypadal, jako by se chystal pronést něco duchaplně neslýchaného, vypadal spíš, že způsobuje naprosto nudný typ problémů: nevyrovnané účty, permanentní opilost a rvačky. Vnější známky – černé džíny, červený nos a téměř vyholená hlava – vrchního nejdřív přiměly si myslet, že to je jeden z těch věčně ožralých kulisáků, co chodí do suterénu v Burns Pub. Ale když se chlápek zeptal na Willyho Barliho, došlo mu, že to musí být jedna z těch splaškových krys z novinářského pajzlu Tostrupkjelleren, který se nacházel pod jednou hospodou se zahrádkou s výstižným názvem Záchodové víko. Neměl žádné ohledy vůči těm supům, kteří naprosto bez zábran hodovali na zbytcích chudáka Barliho poté, co jeho oslnivá manželka tak tragicky zmizela.

„Jste si jistý, že je dotyčný tady?“ zeptal se vrchní a podíval se do knihy objednávek, ačkoli naprosto přesně věděl, že Barli přišel jako obvykle úderem desáté a usadil se u svého oblíbeného stolu na zasklené verandě obrácené do Parlamentní ulice. Neobvyklé na tom bylo – a právě to vyvolalo ve vrchním obavy o Barliho duševní stav –, že si žoviální producent poprvé, co si vrchní pamatuje, spletl den a přišel ve čtvrtek místo tradičně ve středu.

„Nechte to být, vidím ho,“ prohlásil muž. A zmizel.

Vrchní vzdychl a podíval se na druhou stranu ulice. Momentálně existovalo víc důvodů k obavám o Barliho psychické zdraví. Muzikál ve ctihodném Národním divadle v létě. Proboha.

Harry poznal Willyho Barliho podle kštice, jenže poté, co přišel blíž, zauvažoval, jestli se nezmýlil.

„Pane Barli?“

„Harry!“

Oči se mu rozzářily, ale stejně rychle pohasly. Tváře měl vpadlé a ještě před několika dny svěží opálená pleť teď vypadala, jako by byla poprášená vrstvou bílého pudru. Jako by se celý Willy Barli scvrkl, dokonce i jeho široká ramena vypadala užší.

„Dáte si slanečka?“ Barli ukázal na talíř před sebou. „Nejlepší ve městě. Jídávám ho tu každou středu. Prý je dobrý na srdce. Jenže to předpokládá, že člověk nějaké má, a ti, co chodí do téhle restaurace…“

Barli rozhodil rukama směrem k téměř prázdnému lokálu.

„Ne, díky,“ odmítl Harry a posadil se.

„Vezměte si aspoň kousek chleba.“ Barli mu podal košíček s chlebem. „Tohle je jediné místo v Norsku, kde dostanete pravý fenyklový chleba s celými fenyklovými semínky. Ke slanečku je výtečný.“

„Jenom kávu, děkuju.“

Barli zamával na číšníka.

„Jak jste mě tu našel?“

„Byl jsem v divadle.“

„Aha? Mají za úkol říkat, že jsem mimo město. Novináři…“

Barli spojil ruce, jako by chtěl někoho uškrtit. Harry si nebyl jistý, jestli to má dokládat Barliho vlastní situaci nebo to, co by přál novinářům.

„Ukázal jsem jim služební průkaz a vysvětlil jsem jim, že je to důležité,“ odvětil Harry.

„Dobře. Dobře.“

Barli upřel pohled na nějaké místo před Harrym. Číšník mezitím donesl Harrymu šálek a nalil mu z konvice stojící na stole. Pak se vzdálil a Harry si odkašlal. Barli sebou trhl a začal zase vnímat.

„Jestli mi nesete špatné zprávy, povězte mi je rovnou, Harry.“

Harry se napil a přitom zavrtěl hlavou.

Barli zavřel oči a něco neslyšně zamumlal.

„Jak jde představení?“ zeptal se Harry.

Barli se pousmál.

„Včera mi volal jeden novinář z kulturní redakce Dagbladet a ptal se na totéž. Vysvětlil jsem mu, jaká je umělecká progrese, ale z něj pak vypadlo, že chce vlastně vědět, jestli všechna ta publicita kolem Lisbethina mystického zmizení a záskoku ze strany sestry podporuje prodej vstupenek.“

Obrátil oči v sloup.

„No a podporuje?“ zeptal se Harry.

„Jste úplně blbej, člověče?“

Barliho hlas hrozivě zaduněl.

„Je léto, lidi se chtějí bavit, ne brečet nad ženskou, kterou ani neznali. Přišli jsme o největší tahák. Lisbeth Barliová, neobjevená pěvecká hvězda country. Přijít o ni těsně před premiérou není pro byznys dobré!“

Několik hlav u stolu dále v místnosti se otočilo, ale Barli pokračoval stejně hlasitě:

„Neprodali jsme skoro žádné lístky. Ano, kromě lístků na premiéru, to nám je lidi rvali z rukou. Lidi chtějí krev, cítí skandál. Zjednodušeně řečeno – abychom to zvládli, Harry, jsme naprosto závislí na vynikajících kritikách. Jenže zrovna teď…“

Barli udeřil pěstí do bílého ubrusu, až káva vystříkla.

„… mě nenapadá nic jiného, co by bylo míň důležité než ten zatracenej byznys!“

Barli zíral na Harryho. Zdálo se, že jeho záchvat vzteku bude pokračovat, když v tom mu neviditelná ruka bez varování setřela vztek z obličeje. Na okamžik vypadal jen zmateně, jako by nevěděl, kde je. Pak se mu začal obličej jakoby rozpadat a on ho rychle skryl v dlaních. Harry viděl, jak vrchní vrhl k jejich stolu podivný, jaksi nadějeplný pohled.

„Omlouvám se,“ zamumlal Barli zněle mezi prsty. „Normálně tohle… Nespím… Krucinál, jsem tak teatrální!“

Škytl, zvuk na pomezí smíchu a pláče, znovu praštil pěstí do stolu a udělal grimasu, kterou dokázal obrátit v cosi jako zoufalé zazubení.

„Co pro vás můžu udělat, Harry? Vypadáte smutně.“

„Smutně?“

„Sklíčeně. Zasmušile. Bez nálady.“

Barli pokrčil rameny a strčil si do úst vidličku se slanečkem a s chlebem. Rybí kůže se zaleskla. Ke stolu neslyšně připlul číšník a dolil Barlimu do skleničky z láhve Chatelain Sancerre.

„Musím se vás zeptat na něco, co pro vás bude zřejmě nepříjemně intimní,“ pronesl Harry.

Barli zavrtěl hlavou a přitom zapil jídlo vínem.

„Čím intimnější, tím méně nepříjemné, Harry. Nezapomeňte, že jsem umělec.“

„Fajn.“

Harry upil ze svého šálku, aby se na to duševně připravil.

„Našli jsme pod Lisbethiným nehtem stopy výkalů a krve. Podle předběžné analýzy souhlasí krevní skupina s vaší. Chci vědět, jestli budeme muset provést test DNA.“

Barli přestal kousat, přiložil si pravý ukazováček na rty a zamyšleně se zahleděl do vzduchu.

„Ne,“ odpověděl. „To nebudete.“

„Takže její prst byl v kontaktu s vašimi… výkaly.“

„Tu noc, než zmizela, jsme se milovali. Milujeme se každou noc. Nejspíš bychom se milovali i přes den, kdyby nebylo v bytě takové vedro.“

„Takže…“

„Chcete vědět, jestli praktikujeme postillioning?“

„No…“

„Jestli mi strká prst do zadku? Kdykoli se jí zachce. Ale opatrně. Podobně jako šedesát procent norských mužů v mém věku mám hemoroidy, proto si Lisbeth nikdy nenechává narůst dlouhé nehty. Vy praktikujete postillioning, Harry?“

Harrymu zaskočila káva.

„Sám u sebe nebo u jiných?“ vyptával se dál Barli.

Harry zavrtěl hlavou.

„To byste měl, Harry. Zvlášť když jste muž. Pokud se necháte penetrovat, dozvíte se o sobě naprosto zásadní věci. Když se toho odvážíte, zjistíte, že máte mnohem širší rejstřík pocitů, než jste si myslel. Jestliže se uzavřete do sebe, zablokujete ostatní vně a sebe uvnitř. Ale jestliže se otevřete tím, že se sám učiníte zranitelným a projevíte důvěru, dáte druhým doslova možnost dostat se do vašeho nitra.“

Barli zamával vidličkou.

„Samozřejmě to není bez rizika. Můžou vás zničit, rozříznout vás zvnitřku. Ale můžou vás také milovat. A to pak obejmete veškerou tu lásku, Harry. Bude vaše. Říká se, že při souloži ovládá muž ženu, jenže je to opravdu tak? Kdo ovládá druhé pohlaví? Přemýšlejte o tom, Harry.“

Harry o tom přemýšlel.

„Umělci to mají stejně. Musíme se otevřít, učinit se zranitelnými, vpustit ostatní lidi dovnitř. Abychom měli šanci, že budeme milováni, musíme riskovat, že budeme zevnitř zničeni. Mluvíme o opravdu rizikovém sportu, Harry. Jsem rád, že už netancuju.“

Barli se usmíval, avšak z očí mu skáply dvě slzy – nejdřív z jednoho oka a hned potom z druhého – a stékaly mu v trhavém paralelním slalomu po tvářích, načež zmizely ve vousech.

„Stýská se mi po ní, Harry.“

Harry se díval na ubrus. Říkal si, že by měl jít, ale seděl tam dál.

Barli vylovil kapesník a s mohutným zatroubením se vysmrkal, pak si dolil zbytek z láhve do sklenice.

„Nechci se vnucovat, Harry, jenže jak jsem říkal, že vypadáte smutně, napadlo mě, že vypadáte vždycky smutně. Je v tom nějaká žena?“

Harry si pohrával se šálkem.

„Víc žen?“

Harry se chystal odpovědět něco, co by ho uchránilo před dalším vyptáváním, ale cosi ho přimělo změnit názor. Přikývl.

Barli pozvedl sklenku.

„Vždycky jsou za tím ženy, všiml jste si toho? Koho jste ztratil vy?“

Harry se podíval na Barliho. V pohledu toho vousatého producenta se něco zračilo, bolestná upřímnost, bezbranná otevřenost, kterou poznal a která Harrymu napovídala, že může Barlimu věřit.

„Když jsem byl dítě, onemocněla mi matka a zemřela,“ začal.

„A vám se po ní stýská?“

„Ano.“

„Ale je v tom ještě někdo, že?“

Harry pokrčil rameny.

„Před rokem a půl byla zavražděna moje kolegyně. Ráchel, moje přítelkyně…“

Harry se zarazil.

„Ano?“

„To by vás nezajímalo.“

„Chápu, že jsme se dostali k jádru pudla,“ vzdychl Barli. „Chcete se rozejít.“

„Ne my. Ona. Já se snažím ji přimět, aby si to rozmyslela.“

„Aha. A proč se chce rozejít?“

„Kvůli tomu, jaký jsem. To je dlouhá historie, nicméně stručně řečeno problém jsem já. A ona chce, abych se změnil.“

„Víte co? Mám návrh. Vezměte ji na moje představení.“

„Proč?“

„Protože My Fair Lady vychází z řeckého mýtu o sochaři Pygmalionovi, který se zamiluje do jedné ze svých soch, krásné Galatey. Prosí Venuši, aby vdechla soše život, a on se s ní tak mohl oženit, a jeho prosba je vyslyšena. Představení by možná mohlo vaší Ráchel ukázat, co se stane, když chce člověk změnit jiného člověka.“

„Že to dopadne špatně?“

„Naopak. Pygmalionovi v podobě profesora Higginse v My Fair Lady se jeho záměr naprosto zdaří. Já uvádím jen takové hry, které končí happy endem. To je moje motto. Jestliže to nemá happy end, vytvořím si ho.“

Harry zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Ráchel se mě nesnaží změnit. Je to chytrá žena. Jde si místo toho svou cestou.“

„Něco mi říká, že vás chce získat zpátky. Pošlu vám dva lístky na premiéru.“

Barli naznačil číšníkovi, že chce zaplatit.

„Co vás probohat přimělo k tvrzení, že mě chce získat zpátky?“ zeptal se Harry. „Vždyť o ní nic nevíte.“

„To máte pravdu. Mluvím hlouposti. Bílé víno k obědu je dobrý nápad, ale jen teoreticky. Momentálně piju víc, než bych měl, doufám, že mi to prominete.“

Číšník přinesl účet. Barli ho podepsal, aniž se na něj podíval, a požádal číšníka, aby ho přidal k ostatním. Číšník zmizel.

„Ovšem vzít ženu na premiéru, když máte prima lístky, nemůže být nikdy na škodu,“ usmál se Barli. „Věřte mi, mám to vyzkoušené.“

Harrymu připadalo, že se jeho úsměv podobá smutnému, rezignovanému úsměvu jeho vlastního otce.

„Vřelé díky, ale…,“ začal Harry.

„Žádné ale. Když nic jiného, je to aspoň záminka proč jí zavolat, jestli byste spolu neměli začít zase mluvit. Dovolte mi, abych vám poslal ty dva lístky, Harry. Myslím, že Lisbeth by se to líbilo. A Toya to ještě vypiluje. Bude to pěkné představení.“

Harry dloubal do ubrusu.

„Rozmyslím si to.“

„Fajn. Jdu, nebo tady usnu.“ Barli vstal.

„Mimochodem,“ Harry strčil ruku do kapsy u bundy, „tenhle symbol jsme našli v blízkosti těch dvou dalších míst činu. Říká se tomu pentagram. Vzpomenete si, jestli jste ho někde neviděl po Lisbethině zmizení?“

Barli se podíval na fotografii.

„Neřekl bych.“

Harry natáhl po fotografii ruku.

„Počkejte,“ podrbal se Barli se zamžouráním ve vousech.

Harry čekal.

„Někde jsem to viděl. Jenže kde?“

„V bytě? Na schodišti? Venku na ulici?“

Barli zavrtěl hlavou.

„Tam ne. A ne teď. Někde jinde, kdysi dávno. Ale proč? Je to důležité?“

„Může být. Zavolejte mi, jestli si vzpomenete.“

Když se venku rozloučili, zůstal tam Harry stát a zíral na Drammenskou ulici, kde se slunce blyštělo v tramvajových kolejích a kde chvějící se vzduch vytvářel iluzi, jako by se tramvaj vznášela.

Kapitola 22.

Čtvrtek a pátek. Zjevení.

Jim Beam se vyrábí ze žita, z ječmene a celých sedmdesáti pěti procent kukuřice, která bourbonu dodává nasládlou zaoblenou chuť, díky níž se odlišuje od běžné whisky. Voda na výrobu Jima Beama se získává z pramene hned vedle destilačního závodu v Clermontu v Kentucky, kde také vyrábějí speciální kvasnice, o nichž někteří tvrdí, že se připravují podle stejného receptu, který používal Jacob Beam v roce 1795. Výsledný produkt se nechává zrát nejméně čtyři roky a teprve pak se posílá do celého světa, kde si ho koupí Harry Hole, jemuž je Jacob Beam ukradený a jenž ví, že to s tím pramenem vody je jenom takový marketinkový trik jako třeba u minerálek. A jediná procentní sazba, která ho zajímá, je ta uvedená na etiketě drobným písmem.

Harry stál před ledničkou s tesákem v ruce a zíral na láhev s hnědou, nazlátlou tekutinou. Byl nahý. Vedro v ložnici ho donutilo stáhnout si spodky, které byly ještě stále vlhké a páchly chlorem.

Už čtyři dny je střízlivý. Nejhorší mám za sebou, říkal si. Byla to lež, nejhorší vůbec nemá za sebou. Aune se ho jednou zeptal, proč si myslí, že pije. Harry bez zaváhání odpověděl: „Protože mám žízeň.“ Harry v mnoha ohledech litoval, že žije v takové společnosti a v takové době, kdy negativa konzumace alkoholu převažují nad pozitivy. Jeho důvody, proč by měl zůstávat střízlivý, nebyly nikdy principiální, jen praktické. Pořádně chlastat je mimořádně únavné a odměnou je člověku krátký ubohý život v nudě a ve fyzické bolesti. Pro občasného pijana sestává život z doby, kdy je opilý, a z doby mezitím. To, která z těch částí představuje skutečný život, je filozofická otázka, jejímuž zkoumání nevěnoval Harry příliš času vzhledem k tomu, že by mu odpověď beztak nemohla poskytnout lepší život. Ani horší. Protože všechno dobré – všechno – musí dříve nebo později ustoupit prvnímu zákonu alkoholiků – Velké žízni. Dokud nepotkal Ráchel a Olega, viděl ty počty takhle. Oni dodali střízlivosti novou dimenzi. Ale nezrušili tím onen první zákon. A on už teď nevydrží ty noční můry. Nedokáže dál poslouchat její křik. Vidět šok v konsternovaných mrtvých očích, když jí hlava stoupá ke stropu výtahu. Natáhl ruku ke skříňce. Nic nesmí zůstat nevyzkoušeno. Položil tesák vedle jima beama a zavřel dvířka. Pak se vrátil do ložnice.

Nerozsvítil, ale mezi záclonami sem dopadal proužek měsíčního světla.

Peřina a matrace vypadaly, jako by se pokoušely vyvléknout se z lepkavého a zmačkaného povlečení.

Harry si vlezl do postele. Naposledy spal bez nočních můr těch pár minut v posteli Camilly Loenové. I tehdy se mu zdálo o smrti, jen s tím rozdílem, že neměl strach. Člověk se může uzavřít do sebe, ale musí spát. A ve spánku se nikdo neschová.

Harry zavřel oči.

Záclony se pohnuly a paprsek měsíčního světla se zachvěl. Osvětlil stěnu nad čelem postele a černé stopy po noži. Muselo to být provedeno značnou silou, protože zářezy ve dřevě před bílou tapetou byly hluboké. Souvislý zásek vytvářel velkou pěticípou hvězdu.

Ležela v posteli a naslouchala ruchu Trojské ulice za okny a jeho hlubokému rovnoměrnému dechu vedle sebe. Občas se jí zdálo, že slyší ze zoologické zahrady skřeky, ale možná to byly jen noční vlaky na druhé straně řeky brzdící před příjezdem na holešovické nádraží. Poté, co se přestěhovali do Troje, na vrchol hnědého otazníku, který řeka Vltava v Praze tvoří, říkával, že má rád zvuky vlaků.

Pršelo.

Byl pryč celý den. V Brně, jak tvrdil. Když konečně zaslechla, jak odemyká dveře od bytu, ležela už v posteli. Slyšela zvuk koleček kufru v chodbě a teprve pak přišel do ložnice. Předstírala, že spí, ale poočku si ho prohlížela, jak si klidnými pohyby svléká šaty a občas vrhne pohled do zrcadla vedle skříně, aby se na ni podíval. Pak si vlezl do postele, ruce měl studené a kůži lepkavou zaschlým potem. Milovali se za zvuků deště dopadajícího na cihly a on chutnal po soli. Hned potom usnul jako mimino. Ona bývala po milování také většinou ospalá, ovšem teď tu ležela bdělá a přitom z ní vytékaly jeho šťávy a vsakovaly se do prostěradla.

Tvářila se, jako by nevěděla, co ji udržuje v bdělosti, ačkoli její myšlenky celou dobu kroužily jen kolem téhož. Kolem toho, že když měla poté, co se v pondělí večer vrátil z Osla, vykartáčovat jeho sako, našla na rukávu polodlouhý světlý vlas. Kolem toho, že má letět do Osla v sobotu znovu. Kolem toho, že to je počtvrté během čtyř týdnů. Kolem toho, že jí ještě pořád nechce prozradit, co tam dělá. Ten vlas mohl samozřejmě patřit komukoli, třeba nějakému muži. Nebo to mohl být i chlup ze psa.

Začal chrápat.

Přemýšlela o tom, jak se seznámili. O jeho bezelstné tváři a upřímné sebejistotě, kterou si chybně vyložila jako to, že je otevřený člověk. Způsobil, že roztála jako jarní sníh na Václavském náměstí, jenže když žena nějakému muži tak snadno propadne, bude v ní vždycky hlodat pochybnost, že není jediná, které se to stalo.

Ale on se k ní choval s respektem, skoro jako k rovnocennému partnerovi, ačkoli měl dost peněz na to, aby s ní zacházel jako s jednou z těch prostitutek z Perlovky. Představoval výhru v loterii, jedinou, kterou kdy získala. Právě to vědomí způsobovalo, že byla opatrná, že se nevyptávala, kde byl, s kým byl, co vlastně dělá.

Jenže pak se stalo něco, co způsobilo, že teď potřebuje vědět, jestli mu opravdu může věřit. Má teď něco ještě dražšího, co by mohla ztratit. Zatím mu to nepověděla, nebyla si jistá, dokud jí to před třemi dny nepotvrdil lékař.

Vyklouzla z postele a plížila se z místnosti ven. Opatrně stiskla kliku a přitom se podívala v zrcadle nad komodou na jeho tvář. A už byla v chodbě a dveře za sebou obezřetně zavřela.

Kufr byl šedomodrý, moderní, značky Samsonite. Byl skoro nový, přesto byl na bocích poškrábaný a hustě polepený napůl strženými samolepkami z bezpečnostních kontrol a míst, o nichž nikdy ani neslyšela.

Ve sporém osvětlení viděla, že číselná kombinace zámku je nastavena na nula-nula-nula. Tak to bylo vždycky. Ani to nepotřebovala zkoušet, věděla, že se kufr neotevře. Nikdy ho neviděla otevřený s výjimkou případů, kdy ležela v posteli a on vytahoval oblečení ze zásuvek a ukládal je do kufru. Byla to vlastně náhoda, že to naposledy zahlédla, když se balil. Číselná kombinace byla napsána na vnitřní straně víka. Není nijak zvlášť těžké zapamatovat si tři číslice. Ne pokud člověk musí. Zapomenout na všechno ostatní a pamatovat si tři číslice hotelového pokoje, když jí zavolali a řekli jí, že si ji zákazník přeje, co má mít na sobě – a jaké má jiné zvláštní požadavky.

Naslouchala. Chrápání se ozývalo zpoza dveří jako tiché vrzání.

Existovaly věci, které nevěděl. Věci, které nepotřeboval vědět, věci, které byla nucena dělat, ale to už je teď minulost. Položila špičky prstů na drobná ozubená kolečka s číslicemi a nastavila je. Odteď je důležitá jen budoucnost.

Zámky se rozskočily s lehkým cvaknutím.

Seděla na bobku a zírala do kufru.

Pod víkem, na bílé košili, leželo černé ošklivé kovové cosi.

Nepotřebovala na ni sáhnout, aby se ujistila, že je ta pistole pravá, už kdysi nějaké zbraně viděla, ve svém dřívějším životě.

Polkla a cítila, jak ji přemáhá pláč. Přitiskla si prsty na oči. Zašeptala si pro sebe dvakrát „maminko“.

Trvalo to jen několik vteřin.

Pak se zhluboka a tiše nadechla. Musí přežít. Oni musí přežít. Tohle v každém případě vysvětluje, proč jí nemohl vyprávět, co dělá, díky čemu očividně vydělává tolik peněz. A ji to přece už napadlo, nebo ne?

Rozhodla se.

Existovaly věci, které nevěděla. Věci, které nepotřebovala vědět.

Zavřela kufr a nastavila číslice zámku zpátky na nuly. Chvíli poslouchala u dveří, pak je opatrně otevřela a vklouzla dovnitř. Na postel dopadl obdélník světla z chodby. Kdyby se podívala do zrcadla, uviděla by, že on má jedno oko otevřené. Jenže byla ponořená do vlastních myšlenek. Nebo lépe řečeno do jediné myšlenky, o které neustále uvažovala, zatímco naslouchala ruchu ulice, skřekům ze zoologické zahrady a jeho hlubokému rovnoměrnému dechu. O tom, že odteď je důležitá jen budoucnost.

Výkřik, láhev tříštící se o chodník následovaná chraplavým smíchem. Nadávky a rychlé kroky mizící s klapáním Sofiinou ulicí k Bislettskému stadionu.

Harry zíral do stropu a naslouchal nočním zvukům. Spal tři bezesné hodiny, než se vzbudil a začal přemýšlet. O třech ženách, dvou místech činu a jednom muži, který mu za jeho duši nabídl dobrou cenu. Snažil se v tom najít systém. Rozluštit šifru. Najít vzorec. Pochopit to, co Øystein nazval dimenzí vzorce, otázkou, která předchází tomu jak. Proč.

Proč se nějaký chlap převleče za cyklokurýra a zabije dvě ženy a nejspíš i třetí? Proč si to sám tak ztížil výběrem místa činu? Proč zanechává vzkazy? A jestliže veškeré zkušenosti se sériovými vraždami říkají, že jsou tyto vraždy motivované sexuálně, proč tu nejsou žádné známky toho, že by byly Camilla Loenová nebo Barbara Svendsenová sexuálně zneužity?

Harry cítil, jak ho zachvacuje bolest hlavy. Skopl ze sebe povlak a otočil se na bok. Číslice na budíku červeně žhnuly. 2.51. Harryho poslední otázka směřovala k sobě samému. Proč se zuby nehty držet duše, pokud to znamená zlomené srdce? A proč se vlastně stará o systém, který ho nenávidí?

Položil nohy na podlahu a došel do kuchyně. Zíral na dvířka skříňky nad dřezem. Vypláchl pod kohoutkem sklenici a naplnil ji po okraj. Pak vysunul zásuvku, kde ležely příbory, vytáhl černou krabičku od filmu, sejmul z ní šedé víčko a nasypal si obsah do dlaně. Jeden prášek mu zaručí spánek. Dva společně s několika sklenkami jima beama probudí jeho fantazii. Tři a víc budou mít méně předvídatelný účinek.

Harry otevřel pusu, hodil do sebe tři prášky a zapil je vlažnou vodou.

Pak došel do obýváku, pustil si desku Duka Ellingtona, kterou si koupil poté, co viděl Gena Hackmana ve filmu Rozhovor, jak sedí v autobuse za doprovodu několika něžných tónů klavíru, které byly tím nejosamělejším, co Harry v životě slyšel.

Usadil se do ušáku.

„Znám jedinou metodu,“ prohlásil předtím Øystein.

Harry to vzal od začátku. Od toho dne, kdy se potácel kolem Underwater cestou na adresu v Ullevålské ulici. Pátek. Sannerská ulice. Středa. Carl Berner. Pondělí. Tři ženy. Tři odříznuté prsty. Levá ruka. Nejdřív ukazováček, pak prostředníček a prsteníček. Tři místa. Žádná osamělá bydliště, místa se sousedy. Jeden starý dům z přelomu devatenáctého století, jeden asi ze třicátých let a jedna kancelářská budova ze čtyřicátých let. Výtahy. Viděl před sebou číslice nad dveřmi výtahů. Skarre mluvil se specializovanými kurýrními firmami v Oslu a okolí. Nedokázali mu tam pomoci, co se týkalo výbavy kol a žlutých trikotů, ale prostřednictvím pojišťovací směrnice Falkenu získal alespoň přehled o tom, kdo si v posledních měsících koupil drahé kolo toho typu, jaký používají kurýři.

Cítil, jak otupuje. Hrubá vlna ušáku ho příjemně svědila na nahých stehnech a hýždích.

Oběti. Camilla, textařka v reklamní agentuře, bez závazků, dvacet osm let, tmavá, mírně podsaditá. Lisbeth, zpěvačka, vdaná, třicet tři let, světlovlasá, štíhlá. Barbara, recepční, dvacet osm let, bydlela doma u rodičů, tmavě plavá. Všechny tři byly běžně hezké. Doba vraždy. Za předpokladu, že Lisbeth byla rovnou zavražděna: jen všední dny. Odpoledne, hned po pracovní době.

Duke Ellington hrál rychle. Jako by měl hlavu plnou tónů, které musí stihnout zahrát. A teď skoro ustal. Hrál jen nezbytné tečky.

Harry se nezajímal blíže o život obětí, nemluvil s pozůstalými ani s přáteli, jen zběžně přelétl hlášení, aniž cokoli upoutalo jeho pozornost. Protože tam se odpovědi neskrývají. Ne v tom, kým oběti byly, jen v tom, co byly, co reprezentovaly. Protože pro tohohle vraha jsou oběti jen exteriér a jsou zvolené více či méně náhodně jako všechno okolo nich. Je jenom třeba zjistit, co to je. Najít ten vzorec.

Pak začala chemie účinkovat naplno. Účinky připomínaly spíš halucinogen než prášky na spaní. Myšlení uvolnilo místo představám a Harry bez řízení – jako v barelu – plul po řece. Čas pulzoval, tepal jako rozpínající se vesmír. Když přišel Harry k sobě, panovalo kolem něj ticho, byl tu jen zvuk jehly na desce ťukající o etiketu.

Harry došel do ložnice, posadil se zkřižmo do nohou postele a upřel pohled na pentagram. Po chvíli se symbol roztancoval. Harry zavřel oči. Je nutné to jen rozpoznat.

Když začalo venku svítat, byl už všude. Seděl tam, poslouchal a díval se, ale snil. A když ho vzbudilo plesknutí výtisku Aftenposten na chodbě, zvedl hlavu a upřel pohled na pentagram, který už netancoval.

Nic netancovalo. Harry byl hotov. Uviděl ten vzorec.

Vzorec bezmocného muže v zoufalém honu za skutečnými city. Naivního idiota, který si myslel, že tam, kde existuje někdo, kdo miluje, se nachází láska, že tam, kde existuje otázka, se nachází odpověď. Vzorec Harryho Holea. V záchvatu vzteku praštil Harry čelem do pentagramu na stěně. V očích se mu zajiskřilo a bezvládně klesl na postel. Pohled mu padl na budík. 5:55. Povlak peřiny byl mokrý a teplý.

Pak zhasl – jako by někdo otočil vypínačem.

Nalila mu kávu. Zabručel „Danke“ a listoval deníkem The Observer, který si chodil obvykle kupovat do hotelu dole na rohu. Společně s čerstvými croissanty, které začal péct Hlinka, místní pekař. Nikdy nebyla v cizině, jen na Slovensku, a to nebyla opravdová cizina, ovšem on ji ujišťoval, že v Praze teď mají všechno co v ostatních evropských velkoměstech. Dřív mívala chuť cestovat. Než potkala jeho, zamiloval se do ní při své návštěvě Prahy jeden americký obchodník. Koupila mu ji jako památku na obchodní kontakty v Praze jedna farmaceutická firma. Byl to sladký, nevinný, trochu obtloustlý muž a chtěl jí dát všechno, jen když s ním odjede domů do Los Angeles. Samozřejmě souhlasila. Ale když to řekla Tomášovi, svému pasákovi a nevlastnímu bratrovi, vyrazil za Američanem rovnou do hotelového pokoje a vyhrožoval mu nožem. Američan druhý den odjel a ona už ho nikdy neviděla. O čtyři dny později seděla zhroucená v Grandhotelu Evropa a pila víno, když se objevil on. Seděl na židli úplně vzadu a pozoroval, jak ze sebe setřásá dotěrné muže. Právě to ho na ní uchvátilo, tvrdil neustále. Ne to, že tolik přitahovala jiné muže, ale to, že ji jejich flirtování nechávalo naprosto klidnou, tak nenuceně netečnou, tak dokonale zdrženlivou. Říkával, že někteří muži tohle ještě stále umějí ocenit.

Dovolila mu, aby ji pozval na sklenku vína, poděkovala a odešla domů sama.

Druhý den zazvonil u dveří jejího sklepního pidibytečku ve Strašnicích. Nikdy jí neprozradil, jak zjistil, kde bydlí. Ale její život se jako mávnutím proutku změnil z šedé na růžovočervenou. Je šťastná. Byla šťastná.

Otočil stránku a noviny zašustily.

Měla to vědět. To mávnutí proutku se už nikdy nebude opakovat. Jen kdyby nebylo té pistole v kufru.

Ale rozhodla se, že na to zapomene. Zapomene na všechno ostatní. Na všechno kromě toho, co je důležité. Jsou šťastní. Miluje ho.

Seděla na židli, na sobě měla stále zástěrku. Byla si vědoma toho, že se mu líbí, když nosí zástěrku. Přece jen věděla, co na muže zabírá, umění bylo jenom to nedat najevo. Sklonila hlavu do klína. Začala se usmívat, nedokázala se ovládnout.

„Musím ti něco říct,“ spustila.

„Vážně?“ Stránka novin práskla jako nafouklá plachta.

„Slib mi, že se nebudeš zlobit,“ pokračovala a cítila, jak se jí po tváři šíří úsměv.

„To ti slíbit nemůžu,“ odpověděl, aniž vzhlédl.

Úsměv jí ztuhl. „Co…“

„Počítám, že mi chceš říct, že jsi mi dneska v noci prohledávala kufr.“

Teprve teď si všimla, že má jiný přízvuk. Zpěvavá melodie byla téměř pryč. Odložil noviny a podíval se přímo na ni.

Díkybohu mu nikdy nemusela lhát, protože věděla, že by to nedokázala. Potvrzení se jí dostalo teď. Zavrtěla hlavou, ale všimla si, že svůj obličej neovládá.

Povytáhl obočí.

Polkla.

Vteřinová ručička na hodinách, velkých kuchyňských hodinách, které koupila za jeho peníze v Ikee, nehlasně tikla.

Usmál se.

„A tam jsi našla svazek dopisů od mých milenek, že?“

Udiveně mrkla.

Předklonil se. „Žertuju, Evo. Stalo se něco?“

Přikývla.

„Jsem těhotná,“ šeptla rychle, jako by to najednou spěchalo. „Já… My… budeme mít dítě.“

Seděl tam jako zkamenělý a zíral před sebe, když mu vyprávěla o podezření, návštěvě u lékaře a pak, konečně, o jistotě. Poté, co domluvila, vstal a odešel z kuchyně. Vrátil se a podal jí černou krabičku.

„Za matkou,“ pronesl.

„Cože?“

„Chceš vědět, co budu dělat v Oslu. Jedu za matkou.“

„Ty máš matku…“

To byla její první myšlenka: Opravdu má matku? Ale dodala:

„… v Oslu?“

Usmál se a pokývl směrem ke krabičce.

„Neotevřeš ji, miláčku? Je pro tebe. Za dítě.“

Mrkla dvakrát, než sebrala síly, aby ji otevřela.

„Je nádherný,“ zašeptala a cítila, jak se jí oči plní slzami.

„Miluju tě, Evo Marvanová.“

Do hlasu se mu vrátila zpěvavá melodie.

Když ji objal, začala se přes slzy usmívat.

„Odpusť mi,“ zašeptala. „Odpusť mi. To, že mě miluješ, mi stačí. Zbytek je nepodstatný. Nemusíš mi vyprávět o své matce. Ani o té pistoli…“

Cítila, jak jí jeho tělo ztuhlo v náručí. Přitiskla mu ústa k uchu.

„Viděla jsem tu pistoli,“ zašeptala. „Ale já o tom nepotřebuju nic vědět. Nic, slyšíš?“

Opatrně se jí vymanil.

„Ale ano,“ namítl. „Je mi líto, Evo, jenže z tohohle není cesty ven. Ne teď.“

„Co tím myslíš?“

„Musíš se dozvědět, kdo jsem.“

„Vždyť já vím, kdo jsi, lásko.“

„Nevíš, co dělám.“

„Nevím, jestli to chci vědět.“

„Musíš.“

Vzal jí krabičku, vytáhl z ní řetízek a zvedl ho.

„Dělám tady do tohohle.“

Diamant ve tvaru hvězdy se zatřpytil jako zamilované oko, když krystaly odrazily ranní světlo z kuchyňského okna.

„A do tohohle.“

Vytáhl ruku z kapsy saka. Svíral v ní stejnou pistoli, kterou viděla v kufru. Jen byla prodloužena o černou kovovou věc připevněnou na hlavni. Eva Marvanová toho o zbraních moc nevěděla, ale tohle poznala. Tlumič. Nebo, jak se říká výstižněji anglicky, silencer.

Harryho vzbudilo vyzvánění telefonu. Měl pocit, jako by mu někdo nacpal do pusy ručník. Snažil se navlhčit si ústa jazykem, ovšem ten mu jen zaškrabal o patro jako kus starého chleba. Hodiny na nočním stolku ukazovaly 10.17. Vynořila se mu matná vzpomínka, matný obraz. Došel do obýváku. Telefon zazvonil pošesté.

Harry ho vzal.

„Harry. Mluvte.“

„Jen jsem se chtěla omluvit.“

Byl to hlas, o němž vždycky doufal, že ho uslyší, když zvedne sluchátko.

„Ráchel?“

„Je to tvoje práce,“ dodala. „Nemám právo být naštvaná. Mrzí mě to.“

Harry si sedl do křesla. Něco se snažilo probojovat se divočinou polozapomenutých snů.

„Máš právo být naštvaná,“ namítl.

„Jsi policista. Někdo nás musí hlídat.“

„Nemyslím práci.“

Neodpověděla. Harry čekal.

„Toužím po tobě,“ řekla, najednou plačtivě.

„Toužíš po tom, kým jsem podle tvých představ byl,“ nesouhlasil. „Ale já přitom toužím…“

„Měj se,“ zavěsila. Jako písnička, která skončila uprostřed předehry.

Harry jen zíral na telefon. Euforicky a deprimovaně zároveň. Zbytek nočních snů se naposledy pokusil vyplout na povrch, ťukal zespoda na led, který za dne každou vteřinou sílil. Zašmátral na konferenčním stolku po cigaretách a našel v popelníku nedopalek. Jazyk měl ještě pořád napůl ztuhlý. Ráchel si nejspíš jeho drmolení vyložila tak, že je zase pod vlivem. Což vlastně nebylo tak daleko od pravdy, až na to, že necítil potřebu vzít si toho jedu víc.

Došel do ložnice. Podíval se na budík na nočním stolku. Je načase vyrazit do práce. Něco…

Zavřel oči.

Ozvěna Duka Ellingtona mu rezonovala ve sluchovodech. Nebylo to tam, musí ještě hlouběji. Naslouchal dál. Slyšel naříkavý výkřik tramvaje, kočičí ťapání po střeše a varovné zašumění svítivě zelené břízy ve dvoře. Ještě hlouběji. Slyšel, jak dům protestuje, slyšel praskání kytu v okenních příčkách, slyšel, jak bručí prázdný sklep dole pod zemí. Slyšel ostré škrábání prostěradla o svoji nahou kůži a netrpělivé klapání bot venku na chodbě. Slyšel matčin hlas šeptat tak, jak mu šeptával těsně před usnutím: „V tom domečku stoleček, na stolečku mistička…“

A pak se ocitl v tom snu.

Snu z dnešní noci. Byl slepý, musel být slepý, protože jen slyšel.

Slyšel tichý zpěvavý hlas s jakousi mumlavou modlitbou v pozadí. Podle akustiky to znělo, jako by byl ve velkém prostoru podobném kostelu, jen tam celou dobu kapalo. Zpod vysoké klenby, jestli to byla klenba, znělo rychlé mávání křídel. Holubi? Zdálo se, jako by tu kněz nebo kazatel řídili mši, ale liturgie zněla podivně a cize. Skoro jako ruština nebo mumlání v náboženském vytržení. Shromáždění začalo zpívat žalm, zvláštně harmonický a s krátkými úsečnými verši. Žádná známá slova jako Ježíš nebo Marie. Najednou přestalo shromáždění zpívat a spustil orchestr. Harry poznal melodii. Z televize. Počkat. Slyšel zvuk, jak se něco kutálí. Kutálející se míček. Zastavil se.

„Pět,“ prohlásil ženský hlas. „Číslo pět.“

Tehdy mu to došlo.

Ta šifra.

Kapitola 23.

Pátek. Lidská existence.

Harryho zjištění bývala drobnými ledovými kapkami, které mu dopadaly na hlavu. Ničím víc. Ale občas se samozřejmě stávalo, že pokud vzhlédl a sledoval směr dopadání kapek, dokázal najít příčinnou souvislost. Tohle zjištění bylo jiného rázu. Tohle byl dar, krádež, nezasloužená laskavost andělů, hudba, jaká přicházela k lidem typu Duka Ellingtona, sakumprásk jako vystřižená přímo ze sna, stačilo jen se posadit ke klavíru a zahrát ji.

A právě to teď Harry dělal. Povolal do své vlastní kanceláře na třináctou hodinu koncertní publikum. Měl tak dost času, aby složil poslední, nejpodstatnější kousíček kódu. Na to potřeboval vůdčí hvězdu. A mapu hvězdné oblohy.

Cestou do kanceláře zaskočil do knihkupectví a nakoupil pravítko, úhelník, kružítko, nejtenčí fix, jaký měli, a několik fólií. Pustil se do práce hned, jak dorazil do kanceláře. Vytáhl velkou mapu Osla, kterou předtím strhl, zalepil jedno roztržené místo, uhladil ji a znovu ji pověsil na delší zeď. Pak na fólii nakreslil kružnici, rozdělil ji na pět výsečí, každou přesně o sedmdesáti dvou stupních, a za pomoci pravítka a fixu spojil jediným souvislým tahem volné body na nejvzdálenějších místech kružnice. Když skončil, zvedl fólii ke světlu. Pentagram.

Zpětný projektor v zasedací místnosti byl pryč, takže Harry došel do zasedací místnosti oddělení loupežných přepadení, kde šéf oddělení Ivarsson právě pronášel svou obvyklou řeč – mezi kolegy nazývanou „Jak jsem se stal tak schopným“ – skupině povinně shromážděných policistů zastupujících své kolegy na dovolené.

„Přednostní případ,“ pronesl Harry, vytáhl zástrčku a vyvezl projektor kolem strnulého Ivarssona z místnosti ven.

V kanceláři pak Harry položil fólii na projektor, namířil obdélník světla na mapu a zhasl stropní světlo.

V místnosti bez oken ponořené do tmy slyšel svůj vlastní dech, zatímco otáčel archem, přibližoval projektor, oddaloval ho a zaostřoval černý stín hvězdy, dokud vše nesouhlasilo. Protože to souhlasilo. Jasně že to souhlasí. Zíral na mapu, zakroužkoval dvě domovní čísla a uskutečnil několik telefonátů.

Pak byl připraven.

V jednu hodinu a pět minut se Bjarne Møller, Tom Waaler, Beáta Lønnová a Ståle Aune mačkali v Harryho a Halvorsenově kanceláři pro dva. Seděli na vypůjčených židlích tiše jako pěny. Harry se uvelebil na hraně psacího stolu.

„Je to šifra,“ prohlásil Harry. „Velice jednoduchá šifra. Společného jmenovatele jsme měli odhalit už dávno. Dostali jsme ho totiž nezašifrovaný. Číslo.“

Podívali se na něj.

„Pět,“ dodal Harry.

„Pět?“

„Číslo pět.“

Harry se rozhlédl po čtyřech tázavých obličejích.

Vtom se stalo to, co se mu sem tam – a stále častěji – stávalo po dlouhém období chlastání. Naprosto bez varování ztratil půdu pod nohama. Měl pocit, že padá a že se skutečnost převrací. Nebyli tu žádní čtyři kolegové sedící před ním v kanceláři, nebyl tu žádný případ vraždy, nebyl tu horký letní den v Oslu, nikdy neexistoval nikdo jménem Ráchel a Oleg. Pak půdu pod nohama zase našel. Ale věděl, že ten krátký záchvat paniky může být následován dalšími, že ještě pořád visí za špičky prstů.

Harry pozvedl hrnek s kávou a pomalu upíjel, přitom se snažil se vzpamatovat.

Rozhodl se, že až uslyší bouchnutí hrnku postaveného zpátky na psací stůl, bude zpátky, tady, v téhle skutečnosti.

Postavil hrnek.

Ten dopadl se zaduněním.

„První otázka,“ pokračoval Harry. „Vrah označil všechny oběti diamanty. Kolik cípů měly?“

„Pět,“ odpověděl Møller.

„Druhá otázka. Vždycky také uřízl každé oběti na levé ruce jeden prst. Kolik prstů má jedna ruka? Třetí otázka. Vraždy a to zmizení se odehrály ve třech po sobě následujících týdnech v pátek, ve středu a v pondělí. Kolik dní vždy uplynulo mezitím?“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Pět,“ odpověděl Waaler.

„A doba vraždy?“

Aune si odkašlal: „Kolem páté.“

„Pátá a poslední otázka. Oběti byly vybrány na zdánlivě náhodných adresách, ale místa činu mají jednu věc společnou. Beáto?“

Beáta se zašklebila. „Pětka?“

Všichni se zahleděli tupě na Harryho.

„Á sakra…,“ vyhrkla Beáta, zarazila se a zčervenala. „Pardon, měla jsem na mysli… páté patro. Všechny oběti bydlely v pátém patře.“

„Přesně tak.“

Ostatním se obličeje jakoby rozsvětlily. Harry zamířil ke dveřím.

„Pět.“

Møller to slovo vyplivl, jako by bylo nechutné.

Harry zhasl a rozhostila se naprostá tma. Jen podle jeho hlasu mohli poznat, že se přemístil.

„Pět je číslo známé z mnoha rituálů. Z černé magie. Z čarodějnictví. A ze satanismu. Ale také z křesťanství. Pět je počet ran, které měl Kristus přibitý na kříži. A v islámu je pět pilířů a pět dob k modlitbě. V mnoha spisech se k pětce odkazuje jako k nejvýznamnějšímu číslu souvisejícímu s lidskou existencí vzhledem k tomu, že máme pět smyslů a procházíme pěti životními fázemi.“

Ozvalo se cvaknutí a najednou se před nimi zhmotnil zářící bledý obličej s hlubokými tmavými očními důlky a s hvězdou na čele. Místností to tiše zašumělo.

„Omlouvám se…“

Harry natočil lampu projektoru tak, aby se obdélník světla přesunul z jeho obličeje na bílou stěnu.

„Tohle, co vidíte, je pentagram, takové jsme našli poblíž Camilly Loenové i Barbary Svendsenové. Spočívají na principu takzvaného zlatého řezu. Jakže se to dá vypočítat, Ståle?“

„To vážně netuším,“ odfrkl psycholog. „Mám odpor k exaktním vědám.“

„Dobrá,“ odvětil Harry. „Já jsem to udělal úplně jednoduše úhelníkem. Pro naše účely to postačuje.“

„Naše účely?“ zeptal se Møller.

„Zatím jsem vám předvedl jen shodu čísel, která může být náhodná. Tohle je důkaz, že náhodná není.“

Harry opatrně natočil lampu projektoru tak, aby se obdélník světla a hvězda přesunuly na mapu. Ještě než ji přesně upravil, slyšel, jak se nadechli.

„Ta tři místa činu leží v kruhu, jehož střed tvoří centrum Osla,“ vysvětlil Harry. „Navíc jsou od sebe vzdálena s rozestupy přesně sedmdesát dva stupňů. Jak tady vidíte, nacházejí se ta tři místa činu…“

„… na vrcholu každého cípu hvězdy,“ šeptla Beáta.

„Proboha,“ vyrazil Møller zděšeně. „Myslíte tím…, že… nám dal…“

„Dal nám vůdčí hvězdu,“ doplnil Harry. „Šifru, která nám říká, že dojde k pěti vraždám. Tři už byly spáchány a dvě ještě zbývají. A podle hvězdy se odehrají tady a tady.“

Harry ukázal na dva kroužky, které nakreslil na mapu kolem dvou špiček cípů.

„A víme kdy,“ dodal Tom Waaler.

Harry přikývl.

„Proboha,“ vyhrkl Møller. „Pět dní od každé vraždy, to je…“

„V sobotu,“ dokončila větu Beáta.

„Zítra,“ pronesl Aune.

„Proboha,“ řekl Møller potřetí. Jeho výzva k Bohu zněla opravdově.

Harry mluvil dál, přerušován vzrušenými hlasy ostatních. Slunce přitom kreslilo na bledě sežehnutém nebi letně vysoký oblouk nad bílými plachtami, které se ospale a váhavě pokoušely o návrat domů. Na mimoúrovňové křižovatce v Bjørvice plachtila v horkém vzduchu nad prázdnými silnicemi igelitka ze supermarketu Rimi, chaoticky se zmítala jako klubko zmijí. Za skladištní boudou obrácenou k moři na budoucím pozemku opery se snažil chlapec najít na rozpíchaném předloktí žílu a zakaboněně se rozhlížel jako vyhladovělý gepard nad kořistí, který ví, že si musí pospíšit, než dorazí hyeny.

„Počkejte,“ namítl Tom Waaler. „Jak mohl vrah vědět, že Lisbeth Barliová bydlí v pátém patře, jestliže čekal venku na ulici?“

„Nestál na ulici,“ odpověděla mu Beáta. „Byl uvnitř na schodišti. Prověřili jsme to, co Barli říkal o vratech, která nejdou pořádně dovřít, a je to pravda. Čekal u výtahu, jestli pojede někdo z pětky, a když slyšel, že jdou lidi, schoval se na schodiště do sklepa.“

„Dobrá práce, Beáto,“ pochválil ji Harry. „A pak?“

„Pak ji sledoval ven na ulici a… ne, to je moc riskantní. Zastavil ji, když vycházela z výtahu. S chloroformem.“

„Ne,“ rozhodně nesouhlasil Waaler. „To je příliš velké riziko. V tom případě by ji musel vynést ven do auta, které by měl zaparkované přímo před domem, a kdyby je někdo viděl, zaručeně by si to auto a možná i espézetku zapamatoval.“

„Žádný chloroform,“ shrnul to Møller. „A auto stálo opodál. Pohrozil jí pistolí a přiměl ji, aby šla před ním, sám ji následoval se zbraní ukrytou v kapse.“

„Nicméně přesto byly oběti vybrány náhodně,“ pronesl Harry. „Klíčem jsou místa činu. Kdyby sjel výtahem z pětky místo své ženy Willy Barli, byl by obětí on.“

„Jestli je to tak, jak všichni říkáte, vysvětluje to také skutečnost, proč ty ženy nebyly sexuálně zneužity,“ vložil se do toho Aune. „Jestliže si ten zabiják…“

„Vrah.“

„… vrah oběti nevybral, znamená to, že jen náhodou to všechno byly mladé ženy. V takovém případě nejsou oběti samy sexuálními objekty, uspokojení mu poskytuje vlastní čin.“

„Co ten dámský záchod?“ zeptala se Beáta. „Ten si nevybral náhodně. Nebylo by pro muže přirozenější jít na pánské záchody, pokud mu nezáleželo na pohlaví oběti? Neriskoval by pak, že vzbudí pozornost, kdyby ho někdo viděl vcházet nebo vycházet.“

„Možná,“ pokrčil rameny Harry. „Jenže jestli se na to připravil tak důkladně, jak to vypadá, nejspíš věděl, že v advokátních kancelářích pracuje mnohem víc mužů než žen. Chápeš?“

Beáta zamrkala oběma očima.

„Správná úvaha, Harry,“ pronesl Waaler. „Na dámském záchodě bylo prostě menší riziko, že ho během rituálu s obětí někdo vyruší.“

Bylo osm minut po druhé hodině a věc rozčísl Møller.

„Fajn, lidi, dost bylo mrtvých. Pojďme se zaměřit na ty, co ještě žijí.“

Slunce se propracovalo k druhé polovině své denní dráhy a stíny se začaly plížit po opuštěném školním dvoře na Tøyenu, kde bylo slyšet jen monotónní dunění fotbalového míče kopaného proti zdi. V Harryho hermeticky uzavřené kanceláři se vzduch proměnil v polévku z vypařujících se lidských tekutin. Pravý cíp hvězdy napravo od toho, který ukazoval na náměstí Carla Bernera, mířil na pole hned vedle Ensjøveien na Kampenu. Harry vysvětlil, že budova stojící hned pod špičkou tohoto cípu byla postavena roku 1912 jako takzvaná tuberkulózní léčebna, ale později byla přestavěna na studentský domov. Nejprve pro studentky rodinné školy, pak pro zdravotní sestry a nakonec pro studenty všeobecně.

Poslední cíp pentagramu ukazoval na shluk černých paralelních čar.

„Koleje z hlavního nádraží?“ zeptal se Møller. „Tam snad nikdo nebydlí, ne?“

„Přemýšlejte,“ vyzval je Harry a ukázal na malý zakroužkovaný čtvereček.

„Musí tam být nějaká kůlna…“

„Ne, je to pravda,“ souhlasil Waaler. „Stojí tam dům. Nevšimli jste si ho, když jste někdy jeli vlakem? Ta zvláštní zděná vila, co tam stojí úplně osamoceně. Má zahradu a tak…“

„Myslíte Villu Valle,“ doplnil Aune. „Dům přednosty. Ten přece všichni znají. Myslím, že jsou tam teď kanceláře.“

Harry zavrtěl hlavou a informoval ostatní, že podle rejstříku obyvatel je tam zapsána jedna soukromá osoba, Olaug Sivertsenová, postarší dáma.

„Ani v tom studentském domově, ani ve vile není páté patro,“ poznamenal Harry.

„Zastaví ho to?“ obrátil se Waaler s dotazem na Auneho.

Aune pokrčil rameny.

„Nemyslím. Jenže tu mluvíme o předpovědi detailního chování na úrovni individua a v tom případě je váš odhad rovnocenný s mým.“

„Fajn,“ okomentoval to Waaler. „Takže budeme vycházet z toho, že hodlá zítra udeřit ve studentském domově, a naší nejlepší šancí je tedy přesně naplánovaná akce. Souhlas?“

Všichni kolem stolu pokývli.

„Dobře, zavolám Sivertu Falkeidovi ze zásahovky a začnu okamžitě pracovat na podrobnostech.“

Harry zahlédl v očích Toma Waalera žulový záblesk. Chápal ho. Akce. Zatčení. Uzavření případu. Třešinka na dortu policejní práce.

„Tak já vezmu Beátu, zajedeme do Schweigaardovy ulice a podíváme se, jestli tam najdeme někoho z obyvatel,“ prohlásil Harry.

„Buďte opatrní,“ vyzval je Møller hlasitě, aby přehlušil šoupání židlí. „Nic se nesmí dostat ven, nezapomeňte, co Aune říkal o tom, že tihle týpci čenichají v blízkosti vyšetřování.“

Slunce klesalo. Teplota stoupala.

Kapitola 24.

Pátek. Otto Tangen.

Otto Tangen se převrátil na bok. Byl zbrocený potem po další tropické noci, ale to ho nevzbudilo. Natáhl se po telefonu a zničená postel varovně zavrzala. Jedné noci asi před rokem se jí podlomila kolena, když se Otto rozhodl opíchat Adrianne z pekařství na posteli napříč. Adrianne byla jako tyčka, zatímco Otto toho jara překročil na váze číslici sto osmdesát. V místnosti byla tma jako v pytli, když s prásknutím zjistili, že postele jsou stavěné na posun v podélném, nikoli příčném směru. Adrianne ležela vespod a Otto ji musel dovézt na pohotovost v Hønefossu se zlomeninou klíční kosti. Adrianne zuřila a ve vzteku Ottovi vyhrožovala, že to napráská Nilsovi, Ottovu spolubydlícímu a nejlepšímu a v podstatě jedinému kámošovi. Nils vážil v té době sto patnáct kilo a byl proslulý svým temperamentem. Otto se rozesmál, až nemohl skoro dýchat, a od té doby se na něj Adrianne ošklivě mračila pokaždé, když vešel do pekařství. To ho mrzelo, protože ta noc byla pro Ottu navzdory všemu celkem milou vzpomínkou. Bylo to naposledy, co měl sex.

„Harry Caul,“ vyfrkl do sluchátka.

Svou firmu nazval podle jména postavy, kterou hrál Gene Hackman ve filmu, jenž v mnoha ohledech ovlivnil Ottovu kariéru a život, totiž v Coppolově snímku Rozhovor z roku 1974 o expertovi na odposlechy. Nikdo v omezeném okruhu Ottových známých ho neviděl. Otto sám ho viděl osmatřicetkrát. Poté, co pochopil, nakolik může s trochou technického vybavení nahlížet do životů jiných lidí, si jako patnáctiletý koupil svůj první mikrofon a odposlouchával, o čem mluví otec s matkou v ložnici. Den nato si začal šetřit na první kameru. Teď mu bylo pětatřicet a měl stovky mikrofonů, dvacet čtyři kamer a jedenáctiletého syna s ženou, která jedné deštivé podzimní noci přenocovala v jeho odposlouchávacím autobuse v Geilu. Alespoň ji přiměl, aby chlapce pojmenovala Gene. Přesto by bez mrknutí oka prohlásil, že má silnější citový vztah ke svým mikrofonům. Však jeho sbírka také zahrnovala studiové elektronkové kondenzátorové mikrofony Neumann z padesátých let a směrové mikrofony Offscreen. Posledně jmenované byly konstruované speciálně pro vojenské účely a dřív by kvůli nim musel jet do USA a shánět je tam pod pultem, ale teď se daly bez problémů opatřit přes internet. Pýchou jeho sbírky byly ovšem tři ruské špionážní mikrofony o velikosti špendlíkové hlavičky. Neměly žádnou značku, získal je na jednom veletrhu ve Vídni. Navíc vlastnila firma Harry Caul jedno ze dvou profesionálních mobilních monitorovacích studií v zemi. Díky tomu Ottu v nepravidelných intervalech kontaktovala policie, tajná policie a sem tam i vojenská zpravodajská služba. Byl by rád, kdyby se tak dělo častěji, už ho nebavilo instalovat do obchodů 7-Eleven a Videonova bezpečnostní kamery a školit personál, který neměl smysl pro rafinovanější stránky sledování nic netušících osob. V tomto ohledu bylo snazší najít spřízněné duše v řadách policie a vojáků, jenže kvalitní vybavení stálo Harryho Caula peníze a Ottovi připadalo, že se mu stále častěji dostává poučení o osekání rozpočtu. Je pro ně levnější usídlit se v domě nebo v bytě poblíž sledovaného objektu s vlastním vybavením, tvrdili, a samozřejmě měli pravdu. Ale občas se nenacházel ve vhodné vzdálenosti žádný dům nebo šlo o práci vyžadující špičkové vybavení. A pak s oblibou zvonil u Harryho Caula telefon. Jako právě teď.

Otto poslouchal. Znělo to jako prima zakázka. Ovšem vzhledem k tomu, že poblíž daného objektu musely být mraky bytů, tušil, že jdou po velké rybě. A právě teď se v rybníku nacházela jen jediná velká ryba.

„Jde o vraždícího kurýra?“ zeptal se a opatrně se posadil na posteli, aby se nerozplácla na zem. Měl by ji vyměnit. Nebyl si jistý, jestli je neustálé odkládání výměny zaviněno především špatnou finanční situací. Nebo jestli je za tím sentimentalita. Nicméně pokud z tohohle rozhovoru vyplyne to, co zatím slibuje, bude si brzy moct dovolit dost širokou, solidní postel. Třeba takovou tu kruhovou. A možná bude moct znovu vyjet po Adrianne. Nils teď váží sto třicet, vypadá odporně.

„Spěchá to,“ prohlásil Waaler, aniž odpověděl – což byla pro Ottu dostatečná odpověď. „Všechno se musí připravit dneska v noci.“

Otto se hlasitě zasmál.

„Chcete mít pokryté zvukem i obrazem celé schodiště, výtah a veškeré chodby v celé budově o čtyřech patrech za jedinou noc? Sorry, kámo, to nejde.“

„Tohle je případ, který má maximální prioritu, vyhradili jsme na to…“

„N-E-J-D-E-T-O. Chápete?“

Z toho pomyšlení se Otto smíchy rozškytal, až se postel zahoupala.

„Jestli to tak spěchá, pane Waalere, uděláme to o víkendu. Pak vám slibuju, že to bude hotové do pondělního rána.“

„Rozumím,“ odpověděl Waaler. „Omlouvám se za svou naivitu.“

Kdyby Otto dokázal interpretovat hlasy stejně dobře, jako je natáčet, nejspíš by z Waalerova tónu pochopil, že to hláskování nepadlo u vrchního komisaře právě na úrodnou půdu. Jenže sám teď měl nejvíc starostí s tím, jak se vymluvit ze spěšné práce a domluvit si, jakou dobu na té zakázce stráví.

„Fajn, tak už si celkem rozumíme,“ prohlásil Otto a rozhlížel se po ponožkách pod postelí, ale tam byly jen chuchvalce prachu a prázdné plechovky od piva.

„Budu si muset účtovat večerní příplatek. A příplatek za práci o víkendu, samozřejmě.“

Pivo! Možná by mohl koupit basu a pozvat Adrianne, aby s ním tu zakázku oslavila? Nebo – kdyby nemohla – Nilse.

„A drobnou přirážku za vybavení, které si já sám budu muset půjčit, nemám tady přece všechno.“

„Jistě,“ ozval se Waaler. „Máte to nejspíš ve stodole Steina Astrupa v Askeru.“

Otto Tangen málem upustil sluchátko.

„Jejda,“ pronesl Waaler tiše. „Udeřil jsem na citlivou strunu? Něco jste snad zapomněl proclít? Nějaké vybavení, které přišlo lodí z Rotterdamu?“

Postel se s prásknutím sesunula na podlahu.

„Naši lidé vám s přípravou pomůžou,“ dodal Waaler. „Skočte do kalhot, vezměte ten svůj kouzelný autobus a přijeďte ke mně do kanceláře na brífink a prohlédnutí nákresů.“

„Já… já…“

„… jsem vám vděčný až za hrob. To je v pořádku, dobří přátelé musejí spolupracovat, že pane Tangene? Jen pořádně přemýšlejte, držte jazyk za zuby, vybičujte se k maximálnímu výkonu a všechno bude v pořádku.“

Kapitola 25.

Pátek. Náboženské vytržení.

„To vy tady bydlíte?“ zeptal se Harry zmateně.

Zmateně proto, že podoba byla tak do očí bijící, že když otevřela a on jí pohlédl do bledé staré tváře, trhl sebou. Ty oči. Byl v nich přesně tentýž klid, totéž teplo. Především ty oči. Ale i hlas, jímž potvrdila, že je Olaug Sivertsenová.

„Policie,“ předložil jí služební průkaz.

„Aha. Doufám, že se nic nestalo?“

V síti jemných linií a vrásek se jí objevil starostlivý výraz. Harry si pomyslel, že si musí dělat starosti kvůli někomu jinému. Možná si to pomyslel kvůli té podobě, kvůli tomu, že i ona si vždycky dělala starosti kvůli jiným.

„Kdepak,“ prohlásil automaticky a podepřel tu lež tím, že důrazně zavrtěl hlavou. „Můžeme jít dál?“

„Samozřejmě.“

Otevřela a ustoupila. Harry a Beáta vešli. Harry zavřel oči. Byla tu cítit dezinfekce a staré oblečení. Samozřejmě. Když oči opět otevřel, dívala se na něj stará dáma s udiveným úsměvem. Harry ho opětoval. Nemůže přece vědět, že čekal objetí, pohlazení po hlavě a šeptavý hlas říkající, že dědeček čeká na něj a na Ses v obýváku s dobrotami.

Dovedla je do obývacího pokoje, ovšem tam nikdo neseděl. Pokoj – nebo pokoje, byly tu tři za sebou – měl strop kolem lustrů zdobený štukovými ornamenty a byl vybaven starým honosným nábytkem. Jak nábytek, tak koberce byly ošuntělé, ale jinak se tu všechno skvělo zářivou čistotou, jak tomu může být jen v domě, kde bydlí jeden jediný člověk.

Harry uvažoval, proč se zeptal, jestli tu bydlí ona. Mohl za to snad způsob, jakým jim otevřela? A vpustila je dovnitř? V každém případě napůl očekával, že uvidí muže, pána domu, jenže se zdálo, že v rejstříku obyvatel měli pravdu. Bydlí tu jen ona.

„Posaďte se,“ vyzvala je. „Dáte si kávu?“

Znělo to spíš jako prosba než nabídka. Harry si nervózně odkašlal, nejistý, zda jí mají rovnou povědět, proč tu jsou.

„To by bylo skvělé,“ odpověděla Beáta a usmála se.

Stará dáma úsměv opětovala a odšourala se do kuchyně. Harry na Beátu vděčně pohlédl.

„Připomíná mi…“

„Já vím,“ přerušila ho Beáta, „vidím to na tobě. Moje babička byla taky trochu jako ona.“

„Hm,“ okomentoval to Harry a rozhlédl se.

Rodinných fotografií tu bylo málo. Jen vážné obličeje na dvou vybledlých černobílých snímcích, které musely být pořízeny před válkou, plus čtyři fotografie jednoho chlapce v různém věku. Na snímku z mládí měl uhry, módní účes z raných šedesátých let, stejné medvídkovské oči, jaké je právě přivítaly ve dveřích, a úsměv, který byl přesně tím, čím být měl – úsměvem. Ne jen zmučenou grimasou, jakou dokázal v tom věku s námahou předvést před fotoaparátem Harry.

Stará dáma se vrátila s tácem, posadila se, začala rozlévat kávu a nechala kolovat talířek se sušenkami. Harry počkal, až Beáta dokončí svůj chvalozpěv na kávu.

„Četla jste v novinách o těch vraždách mladých dívek v Oslu v poslední době, paní Sivertsenová?“

Zavrtěla hlavou.

„Vím sice, že se to stalo, bylo to na první straně Aftenposten, ale já takové věci nikdy nečtu.“

Když se usmála, vrásky kolem očí si to namířily příkře dolů.

„A vlastně nejsem paní, jsem slečna.“

„Omlouvám se, myslel jsem si…“ Harry pohlédl směrem k fotografiím.

„Ano,“ vysvětlila. „To je můj syn.“

Rozhostilo se ticho. Větřík, který sotva pohnul záclonami před otevřenými dveřmi na balkon, sem zavál vzdálené psí zaštěkání a kovový hlas oznamující, že vlak do Haldenu je připraven k odjezdu na koleji sedmnáct.

„Aha.“ Harry pozvedl šálek s kávou, ale pak si vzpomněl, že vlastně mluví, a odložil ho. „Máme důvod se domnívat, že ty dívky zabil sériový vrah a že jednou z jeho dalších obětí bude…“

„Výtečné sušenky, paní Sivertsenová,“ vpadla do toho náhle Beáta s plnou pusou. Harry se na ni udiveně podíval. Zpoza balkonových dveří bylo slyšet syčivé sténání vlaku vjíždějícího do stanice.

Stará dáma se mírně zmateně usmála.

„Jsou to obyčejné kupované sušenky,“ namítla.

„Vezmu to od začátku, paní Sivertsenová,“ pokračoval Harry. „Nejprve bych chtěl říct, že není vůbec žádný důvod se znepokojovat, situaci máme pevně v rukou. A pak…“

„Díky,“ obrátil se Harry k Beátě, když kráčeli Schweigaardovou ulicí podél kůlen a nízkých továrních budov. Příkře kontrastovaly s vilou a její zahradou, jež vypadala v černém štěrku jako oáza zeleně.

Beáta se bez začervenání usmála.

„Jen jsem si myslela, že bychom mohli předejít mentální zlomenině krčku. Je povoleno chodit občas trochu kolem horké kaše. Prezentovat věci jaksi jemněji.“

„Jo, to už jsem někdy slyšel.“

Zapálil si cigaretu.

„Nikdy jsem neuměl mluvit s lidmi. Líp jim umím naslouchat. A možná…“

Zarazil se.

„Co?“ zeptala se Beáta.

„Možná už jsem trochu otupělý. Možná už je mi to jedno. Možná je načase… pustit se do něčeho jiného. Mohla bys prosím řídit?“

Hodil jí přes střechu auta klíčky.

Chytila je a podívala se na ně s vráskou údivu na čele.

V osm hodin byli čtyři vedoucí členové vyšetřovacího týmu plus Aune opět shromážděni v zasedací místnosti.

Harry přednesl zprávu z návštěvy Villy Valle a pověděl jim, že Olaug Sivertsenová to vzala celkem s klidem. Samozřejmě ji to vyděsilo, ale při pomyšlení na to, že je možná na seznamu obětí sériového vraha, nepanikařila.

„Beáta navrhla, aby se na chvíli přestěhovala ke svému synovi,“ dodal Harry. „Připadá mi to jako dobrý nápad.“

Waaler zavrtěl hlavou.

„Ne?“ podivil se Harry.

„Vrah si může budoucí místa činu hlídat. Jestli se tam začnou dít neobvyklé věci, mohli bychom ho zastrašit.“

„Chceš tím říct, že máme použít starou nevinnou paní jako… jako… jako…“ Beáta se snažila skrýt rozčilení, ale prokoktala se ke zrudnutí, „… volavku?“

Waaler zachytil Beátin pohled. A ona pro jednou neuhnula. Nakonec bylo ticho tak tíživé, že Møller otevřel ústa, aby něco řekl, cokoli, náhodně zvolený shluk slov. Ale Waaler ho předběhl.

„Chci si jen být jistý, že toho chlapa dopadneme. Aby mohli všichni v noci klidně spát. A pokud vím, bude ta stařenka na řadě až příští týden.“

Møller se nepřirozeně a nahlas zasmál. A zasmál se ještě hlasitěji, když si povšiml, že to situaci neuklidnilo.

„Nicméně,“ pokračoval Harry. „Zůstane doma. Její syn bydlí daleko, kdesi v cizině.“

„Fajn,“ prohlásil Waaler. „Co se týče toho studentského domova, je tam teď o prázdninách samozřejmě dost vylidněno, ale všem obyvatelům, s nimiž jsme mluvili, jsme přísně nakázali, aby se zítra zdržovali doma, přílišné podrobnosti jsme jim ovšem nesdělovali. Řekli jsme jim, že jde o lupiče, kterého chceme chytit při činu. Dneska v noci tam nainstalujeme veškerou sledovací techniku, a to snad bude vrah spát.“

„A zásahovka?“ zeptal se Møller.

Waaler se usmál. „Těší se.“

Harry vyhlédl z okna. Snažil se vzpomenout si, jaké to je se těšit.

Když Møller schůzku ukončil, Harry konstatoval, že skvrny od potu na obou stranách Auneho košile získaly tvar Somálska. Tihle tři tam zůstali sedět.

Møller vytáhl čtyři carlsbergy, které měl v lednici v kuchyňce.

Aune s radostným pohledem přikývl. Harry krátce zavrtěl hlavou.

„Ale proč,“ začal Møller a přitom otevíral láhve, „proč nám sám dává klíč k rozluštění šifry, která předvídá jeho další tah?“

„Snaží se nám povědět, jak bychom ho mohli chytit,“ vysvětlil Harry a drcnul do okna, aby se otevřelo.

Dovnitř pronikly zvuky městské letní noci, zoufalá jepičí sebeprezentace: muzika z kabrioletu brázdícího ulici, afektovaný smích, vysoké podpatky klapající hekticky o asfalt. Radující se lidé.

Møller chvíli nedůvěřivě zíral na Harryho a pak se podíval na Auneho, jako by čekal, že se mu od něj dostane ujištění, že Harry ztratil rozum.

Psycholog si opřel před motýlkem ruce bříšky prstů o sebe.

„Harry může mít pravdu. Není neobvyklé, že sériový vrah ponouká policii a pomáhá jí, protože si v hloubi duše přeje, aby ho zastavila. Psycholog jménem Sam Vaknin tvrdí, že sérioví vrazi si přejí být chyceni a potrestáni, aby ospravedlnili své sadistické superego. Já sám věřím víc teorii, že potřebují pomoc, aby dokázali zkrotit toho netvora v sobě. A že za své přání být chyceni vděčí jistému stupni objektivního pochopení své choroby.“

„Oni vědí, že jsou duševně nemocní?“

Aune přikývl.

„Tak to musí…,“ nadechl se Møller tiše a pozvedl láhev, „… být peklo.“

Møller odešel do své kanceláře, aby zavolal jednomu novináři z Aftenposten, který chtěl vědět, zda policie podporuje výzvu dětského ombudsmana, aby se děti zdržovaly doma.

Harry a Aune zůstali dál sedět a naslouchali vzdáleným zvukům oslavy s neartikulovanými výkřiky a hudbou kapely The Strokes, přerušovanou svoláváními k modlitbě z téhož otevřeného okna, která se z něj ozvala z nějakého důvodu náhle kovově a pravděpodobně blasfemicky, ale také podivuhodně krásně.

„Jen ze zvědavosti – co byl ten spouštěcí faktor?“ chtěl vědět Aune. „Jak jsi přišel na to s tou pětkou?“

„Jak to myslíš?“

„Vím něco o tvůrčích procesech. Co se stalo?“

Harry se usmál.

„Těžko říct. Poslední, co jsem viděl, než jsem dneska nad ránem usnul, byl každopádně budík na nočním stolku, který ukazoval tři pětky. Tři ženy. Pět.“

„Mozek je podivuhodný nástroj,“ okomentoval to Aune.

„Nicméně,“ pokračoval Harry, „podle jednoho chlapíka, co rozumí dešifrování, potřebujeme odpověď na otázku proč, než dokážeme rozluštit vlastní šifru. A odpověď nezní pět.“

„Tak proč?“

Harry zívl a protáhl se.

„Proč je tvoje parketa, Ståle. Já budu rád, když ho prostě dostaneme.“

Aune se usmál, podíval se na hodinky a vstal.

„Jsi vážně hodně zvláštní člověk, Harry.“

Natáhl si tvídové sako.

„Vím, že jsi poslední dobou pil, ale teď vypadáš maličko líp. Máš pro tentokrát nejhorší za sebou?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Jsem jenom střízlivý.“

Když Harry zamířil domů, klenulo se nad ním nebe oděné v gala.

Na chodníku ve světle neonového štítu nad malým koloniálem Niazi vedle blokového domu, kde Harry bydlel, stála žena se slunečními brýlemi. Jednu ruku měla opřenou v bok, v druhé držela jednu z Niaziho bílých bezejmenných igelitek. Usmívala se a tvářila se, jako že tam čeká na něj.

Byla to Vibeke Knutsenová.

Harry pochopil, že to je žert, hra, a že Vibeke chce, aby ji s ní sehrál. Zpomalil krok a pokusil se úsměv v podobném stylu opětovat. Jako že čekal, že ji tam uvidí. Zvláštní bylo, že to opravdu čekal, jen mu to došlo až teď.

„Poslední dobou jsem tě neviděla v Underwater, lásko,“ pronesla, nadzvedla si sluneční brýle a zamžourala, jako by slunce ještě stálo nízko nad střechami.

„Snažím se držet hlavu nad vodou,“ odpověděl Harry a vytáhl krabičku cigaret.

„Á, pan slovíčkář,“ pronesla a protáhla se.

Dnes večer na sobě neměla žádné exotické zvíře, nýbrž modré, hluboce vystřižené letní šaty, které zvýrazňovaly její postavu, čehož si byla dobře vědoma. Podal jí krabičku, ona si vzala cigaretu a dokázala si ji vložit mezi rty takovým způsobem, který Harry nemohl charakterizovat jinak než jako nemravný.

„Co tu děláš?“ zeptal se. „Myslel jsem, že chodíš nakupovat do Kiwi?“

„Mají zavřeno. Už je skoro půlnoc, Harry. Musela jsem až sem k tobě, než jsem našla krám, kde mají otevřeno.“

Úsměv na tváři se jí rozšířil a oči se jí zúžily jako kočce toužící po pohlazení.

„Tohle je nebezpečná čtvrť pro malou holčičku uprostřed páteční noci,“ prohlásil Harry a zapálil jí cigaretu. „Mohla jsi poslat svého muže, jestli šlo o to koupit…“

„Vodu,“ doplnila a pozvedla igelitku. „Aby to nebylo moc silné. A můj snoubenec je někde na cestách. Jestli je tu tak nebezpečno, měl bys asi holčičku zavést na nějaké místo, kde bude v bezpečí.“

Pokývla k jeho domu.

„Můžu ti uvařit kafe,“ odvětil Harry.

„Cože?“

„Rozpustné. Nic jiného nemám.“

Když Harry vešel do obýváku s rychlovarnou konvicí a se sklenicí s kávou, seděla Vibeke Knutsenová na pohovce, boty na podlaze a nohy přitažené k tělu. Její mléčně bílá pleť v příšeří svítila. Zapálila si další cigaretu, tentokrát svou vlastní. Zahraniční značku, kterou Harry nikdy předtím neviděl. Bez filtru. V třepotajícím se světle zápalky zahlédl, jak se jí na nehtech u nohou loupe tmavě červený lak.

„Nevím, jestli už toho nemám dost,“ vysvětlila. „Změnil se. Kdykoli se vrátí domů, přechází jen neklidně po pokoji, anebo je venku a trénuje. Vypadá to, jako by se nemohl dočkat, až zase odjede. Chtěla jsem si to s ním vyříkat, jenže mě vždycky buď přeruší, nebo se na mě jen nechápavě dívá. Jsme vážně ze dvou rozdílných planet.“

„Planety drží na dráze suma jejich vzdáleností a vzájemné přitažlivosti,“ prohodil Harry a nadávkoval rozpustnou kávu.

„Další slovíčkaření?“ Vibeke si z vlhké jasně červené špičky jazyka stáhla vlákno tabáku.

Harry se zazubil. „To jsem četl někde v čekárně. Asi jsem doufal, že to je pravda. Kvůli sobě.“

„Víš, co je na tom nejpodivnější? Že mě nemá rád. A přesto vím, že mě nikdy nenechá odejít.“

„Co tím myslíš?“

„Potřebuje mě. Nevím přesně k čemu, ale vypadá to, jako by něco ztratil, a právě k tomuhle něčemu mě potřebuje. Jeho rodiče…“

„Ano?“

„Nestýká se s nimi. Nikdy jsem je neviděla, myslím, že ani nevědí, že existuju. Nedávno zazvonil telefon, volal nějaký muž a ptal se po Andersovi. Okamžitě mě napadlo, že to musí být jeho otec. Dá se to poznat podle způsobu, jakým vyslovují rodiče jméno svého dítěte. Na jedné straně je to něco, co vyslovili už tolikrát, že je to pro ně nejpřirozenější věc na světě, ale zároveň je to jaksi intimní, je to slovo, které je vysvléká donaha. Takže to pronášejí rychle a trochu stydlivě. ‚Je Anders doma?‘ Jenže když jsem odpověděla, že ho musím nejdřív vzbudit, začal hlas najednou cosi blekotat cizí řečí nebo… ne cizí, ale spíš tak, jak bychom mluvili ty a já, kdybychom v rychlosti hledali slova. Tak nějak, jako se mluví v modlitebnách, když tam upadnou do transu.“

„Náboženské vytržení?“

„Jo, tak se tomu nejspíš říká. Anders v tom vyrostl, ale nikdy o tom nemluvil. Chvíli jsem poslouchala. Nejdřív se začala vynořovat slova jako Satan a Sodoma. Potom přišly obscénnější věci. Děvka a kurva a tak. Pak jsem zavěsila.“

„Co na to řekl Anders?“

„Nikdy jsem mu o tom nepověděla.“

„Proč ne?“

„No… nikdy se mnou o svém dětství v podstatě nemluvil. A já o to asi ani nemám zrovna zájem.“

Harry upíjel kávu. Vibeke se nehýbala.

„Nejsi občas osamělý, Harry?“

Vzhlédl.

„Jako sám. Nepřál by sis občas někoho mít?“

„To jsou dvě rozdílné věci. Máš někoho. A jsi osamělý.“

Otřásla se, jako by místností přešla studená fronta.

„Víš co?“ zeptala se. „Mám chuť na drink.“

„Promiň, ale nic doma nemám.“

Otevřela kabelku. „Donesl bys dvě sklenky, lásko?“

„Stačí nám jedna.“

„Tak fajn.“

Otevřela placatku, zaklonila hlavu a napila se.

„Nesmím se ani pohnout,“ zasmála se. Po bradě jí stékala lesklá hnědá kapka.

„Cože?“

„Anders chce, abych se nehýbala. A musím ležet úplně tiše. A nepromluvit jediné slovo, ani zasténat. Pokud možno se tvářit, jako že spím. Tvrdí, že když dám najevo, že na to mám chuť, přestane ho to vzrušovat.“

„A?“

Ještě jednou se napila a pomalu zašroubovala víčko, přitom se na něj dívala.

„Je to skoro nadlidský umělecký výkon.“

Pohled měla tak přímý, že se Harry automaticky hlouběji nadechl a ke svému rozčilení ucítil, jak mu uvnitř kalhot tepe začínající erekce.

Povytáhla obočí, jako by to i ona sama mohla cítit.

„Posaď se tady na pohovku,“ zašeptala.

Hlas měla drsný a chraplavý. Harry viděl, jak jí na bílém krku pulzuje modrá tepna. Je to jenom reflex, pomyslel si. Pavlovův pes, který vstává a začíná slintat, jakmile uslyší signál pro jídlo, podmíněná reakce, to je všechno.

„Radši ne,“ odpověděl.

„Bojíš se mě?“

„Ano.“

Podbřišek mu naplnila smutná sladkost, tichý pláč pohlaví.

Hlasitě se zasmála, ale když uviděla jeho pohled, zmlkla. Našpulila uraženě ústa a řekla prosebným dětským hlasem:

„Ale no tak, Harry…“

„Nemůžu. Jsi moc pěkná, sakra, jenomže…“

Stále se usmívala, ale přitom mrkala, jako by ji uhodil.

„Já nechci tebe,“ vysvětlil.

Těkala pohledem. V koutcích úst jí cukalo, jako by se chtěla dál smát.

„Cha,“ vyrazila ze sebe.

Bylo to míněno ironicky, měl to být přehnaně teatrální výkřik. Místo toho se proměnil v unavené rezignované zasténání. Hra skončila, oba vypadli z rolí.

„Promiň,“ omluvil se Harry.

Oči se jí naplnily slzami.

„Ach, Harry,“ zašeptala.

Přál by si, aby to bývala neudělala. Pak by ji mohl požádat, aby ihned odešla.

„Ať už bys ze mě chtěla cokoli, já to nemám,“ dodal. „Ona to ví. A teď to víš i ty.“

ČÁST IV.

.

Kapitola 26.

Sobota. Duše. Den.

Když se sobotního rána vynořilo slunce nad Ekeberským kopcem s příslibem dalšího teplotního rekordu, zkontroloval Otto Tangen naposledy ovládací pult.

V autobuse byla tma a dusno, páchlo to tu hlínou a zatuchlým oblečením, pachy, které nedokážou nikdy přehlušit ani stromečky Wunderbaum, ani Ottův balicí tabák. Někdy mu připadalo, že sedí v bunkru kdesi v zákopu. Se zápachem smrti v nosních dírkách, ale přesto mimo vše, co se odehrává tam venku.

Studentský domov stál uprostřed pole na vrcholu Kampenu, s vyhlídkou na Tøyen. Na každé straně a téměř paralelně s touto starší čtyřpatrovou zděnou budovou stály dva vyšší věžáky z padesátých let. Domov měl stejnou barvu omítky a nově vsazený stejný typ oken jako věžáky, patrně ve snaze dodat oblasti dojem celistvosti. Jenže věkový rozdíl se nedal zakamuflovat, pořád to vypadalo, jako by studentský domov popadlo nějaké tornádo a opatrně ho posadilo mezi věžáky.

Harry a Waaler se shodli, že umístí autobus společně s ostatními vozy na parkoviště přímo před domovem, kde jsou dobré podmínky pro příjem a kde autobus nebude příliš nápadný. Kolemjdoucí, kteří by mu přesto věnovali pohled, by zjistili, že rezavý, namodro natřený autobus značky Volvo s okny utěsněnými polystyrenem patří rockové skupině Kindergarden Accident. Nápis byl namalován na boku černými písmeny a tečky nad oběma „i“ tvořily lebky.

Otto si otřel pot a překontroloval, jestli všechny kamery fungují, jestli jsou pokryté všechny úhly, jestli všechno, co se pohybuje vně jednotlivých pokojů, zachycuje nejméně jedna kamera tak, aby mohli sledovat objekt od chvíle, kdy vejde na schodiště a ke dveřím jakéhokoli z osmi bytů na osmi chodbách a ve čtyřech podlažích.

Kreslili, počítali a instalovali kamery na stěny celou noc. Otto měl stále v ústech hořkou kovovou pachuť suché malty a na ramenou špinavé džínové bundy mu jako lupy ležela vrstva omítky.

Waaler si dal nakonec říct a uznal, že mají-li to stihnout, musí se obejít bez zvuku. To nebude mít na samotné zatčení vliv, jediným minusem bude ztráta důkazního materiálu v případě, že by objekt pronesl něco zajímavého.

Také nebylo možné instalovat kameru do výtahu. Betonová šachta nepropouštěla dostatek signálu na to, aby Otto dokázal dostat do autobusu z bezdrátové kamery pořádný obraz, a problém s kabely byl ten, že ať by je položili kamkoli, byly by buď vidět, nebo by se mohly zamotat do výtahových kabelů. Waaler to odsouhlasil, objekt se bude beztak nacházet ve výtahu sám. Obyvatelé byli zavázáni mlčenlivostí a dostali přísné instrukce, aby se mezi čtvrtou a šestou hodinou zamkli ve svých pokojích a neopouštěli je.

Otto Tangen posunul mozaiku malých obrázků na třech velkých počítačových monitorech a zvětšil je tak, aby vytvářely logický celek. Na levé obrazovce: chodby orientované severně, čtvrté patro nahoře, první patro dole. Uprostřed: vstupní prostor, všechna schodiště a prostory před výtahem. Vpravo: chodby orientované jižně.

Otto klikl na Save, založil si ruce za hlavou a se spokojeným zachrochtnutím se opřel do opěradla židle. Má pod palcem celou budovu. S mladými studenty. Kdyby měli víc času, možná by býval mohl namontovat několik kamer i do pokojů. Bez vědomí jejich obyvatel samozřejmě. Mrňavá rybí očka umístěná tam, kde by si jich nikdy nevšimli. Společně s ruskými mikrofony. Mladé rozdychtěné studentky zdravotní školy aus Norwegen. Mohl by to nahrát a prodávat prostřednictvím svých kontaktů. K čertu s tím kreténem Waalerem. Bozi vědí, jak zjistil to o Astrupovi a stodole v Askeru. Ottovi prolétl hlavou závan myšlenky a byl pryč. Už dlouho Astrupa podezřívá, že si platí někoho, kdo drží nad jeho operacemi ochrannou ruku.

Otto si zapálil cigaretu. Záběry vypadaly jako zátiší, žádný pohyb na žlutě vymalovaných chodbách nebo na schodišti neprozrazoval, že jde o živé vysílání. Ti, co tráví léto v domově, nejspíš ještě spí. Ale pokud pár hodin počká, možná uvidí týpka, který dneska v noci kolem druhé vešel s holkou na třistatrojku. Holka vypadala opile. Opile a připraveně. On vypadal jenom připraveně. Otto si vzpomněl na Adrianne. Poprvé ji viděl, když ji vyrušil s Nilsem při předehře, Nils už měl na ní položené svoje tlusté tlapy, a ona napřáhla směrem k Ottovi bílou ručku a nosově popotáhla „Jsem Adrianne“ tak, že to znělo, jako by se ho ptala „Jsi nadraný?“.

Otto si ztěžka povzdechl.

Kretén Waaler procházel až do půlnoci trasu společně s lidmi ze zásahovky. Otto zachytil rozhovor Waalera a velitele zásahovky venku před autobusem. Později toho dne budou lidé ze speciální jednotky rozmístěni po třech u nejvzdálenějšího pokoje na každé chodbě v každém patře, celkem čtyřiadvacet osob oblečených v černém, s kuklami, nabitými zbraněmi, slzným plynem a plynovými maskami. Na znamení z autobusu okamžitě zahájí akci, jakmile objekt zaklepe na některý pokoj nebo se pokusí dostat se dovnitř. To pomyšlení roztřáslo Ottu očekáváním. Už je předtím viděl v akci dvakrát a ti kluci, to bylo fakt něco. Práskalo to a blýskalo jako při rockovém koncertě a v obou případech byly objekty tak ochromeny, že to celé skončilo za pár vteřin. Ottovi vysvětlili, že právě to je účelem, vyděsit objekt k smrti tak, aby se nedokázal psychicky vzchopit k odporu.

Otto típl cigaretu. Past je připravená. Teď už je třeba jen počkat na krysu.

Policisté mají dorazit kolem třetí. Waaler předtím a potom zakázal veškerý pohyb z autobusu směrem ven i dovnitř. Bude to dlouhý horký den.

Otto se převalil na matraci na podlaze. Uvažoval, co se právě teď děje na třistatrojce. Stýskalo se mu po vlastní posteli. Stýskalo se mu po houpání. Stýskalo se mu po Adrianne.

V témže okamžiku se za Harrym přibouchla domovní vrata. Harry se zastavil, aby si zapálil první cigaretu toho dne, a přitom mžoural směrem k nebi, kde jako tenká záclona ležel ranní opar, který už zvolna vypalovalo slunce. Spal. Hlubokým, souvislým spánkem beze snů. Bylo to skoro k neuvěření.

„Tohle tady bude dneska pěkně smrdět, Harry! V předpovědi hlásili, že dnešek bude nejteplejší od roku 1907. Možná.“

To promluvil Ali, soused z bytu pod Harrym a majitel obchůdku Niazi. Bez ohledu na to, jak brzy Harry vstal, byli už vždycky Ali a jeho bratr v jednom kole, když Harry vyrážel do práce. Ali zvedl koště a ukázal na něco na chodníku.

Harry zamžoural, aby zahlédl to, na co Ali ukazuje. Psí hromádka. Neviděl ji tam, když včera večer stála přesně na stejném místě Vibeke. Někdo musel být očividně při ranním venčení nesoustředěný. Nebo při nočním.

Podíval se na hodinky. Tohle je den D. Za několik hodin dostane odpověď.

Harry natáhl kouř do plic a cítil, jak směs čerstvého vzduchu a nikotinu způsobuje, že se systém probouzí. Poprvé po dlouhé době si uvědomoval, že mu tabák chutná. Dokonce moc. A na chvilku zapomněl na všechno, co právě ztrácí. Práci. Ráchel. Duši.

Protože tohle je den D.

A začal dobře.

Zdálo se to – jak už bylo řečeno – skoro k neuvěření.

Harry si všiml, že když uslyšela jeho hlas, byla ráda.

„Už jsem mluvil s otcem. Olega moc rád pohlídá. Ses tam taky bude.“

„Premiéra?“ pronesla to s tím svým veselým smíchem v hlase. „V Národním divadle? Panečku.“

Přeháněla – občas to s oblibou dělávala –, ale Harry si všiml, že i on sám je rozrušený.

„Co si vezmeš na sebe?“ zeptala se.

„Ještě jsi neřekla ano.“

„Jak se to vezme.“

„Oblek.“

„Jaký?“

„No… ten, co jsem si koupil v Hegdehaugsveien předloni na sedmnáctého května. Však víš, ten šedý s…“

„Je to jediný oblek, co máš, Harry.“

„Tak si ho rozhodně vezmu.“

Zasmála se. Ten měkký smích, stejně měkký jako její pleť a polibky, ale přesto měl ten smích nejradši. Jak jednoduché.

„Vyzvednu vás v šest,“ oznámil jí.

„Fajn. Ty, Harry?“

„Ano?“

„Nemysli si…“

„Já vím. Je to jenom divadelní představení.“

„Díky, Harry.“

„Já děkuju.“

Znovu se zasmála. Když už se jednou rozesmála, dokázal ji přimět ke smíchu čímkoli, jako by měli společnou hlavu, jako by se dívali stejnýma očima a on mohl jen ukazovat a nic zvláštního neříkat. Musel se přinutit, aby zavěsil.

Tohle je den D. A je pořád prima.

Domluvili se, že Beáta bude během akce držet hlídku u Olaug Sivertsenové. Møller nechtěl riskovat, že objekt (před dvěma dny začal Waaler nazývat vraha „objektem“ a teď už to říkali všichni) past odhalí a najednou změní pořadí míst činu.

Začal zvonit telefon. Volal Øystein. Chtěl vědět, jak se Harry má. Harry odpověděl, že dobře, a zeptal se ho, co chce. Øystein prohlásil, že chtěl vědět jenom tohle, jak se Harry má. Harry zrozpačitěl, na takovou péči nebyl zvyklý.

„Co spaní?“

„Dneska v noci jsem spal,“ odpověděl Harry.

„Fajn. A ta šifra? Rozluštils ji?“

„Částečně. Vím už jak a kdy, chybí mi jenom proč.“

„Takže teď dokážeš přečíst text, ale nerozumíš tomu, co znamená?“

„Tak nějak. Počkáme se zbytkem, dokud ho nechytneme.“

„Čemu nerozumíš?“

„Spoustě věcí. Třeba tomu, proč schoval jednu z mrtvol. Nebo drobnostem, jako proč odřezává obětem z levé ruky prsty, ale pokaždé jiné. Ukazováček první oběti, prostředníček druhé a prsteníček třetí.“

„Takže to jde po sobě. Možná je to systematik.“

„Ano, jenže proč nezačal od palce? Je to nějaká zpráva?“

Øystein se hlasitě zasmál.

„Dej si pozor, Harry, se šiframa je to jako s ženskejma. Jestli je nedokážeš ovládnout, ovládnou voni tebe.“

„To už jsi říkal.“

„Vážně? Fajn, tak to znamená, že jsem starostlivej člověk. Nevěřím vlastním vočím, ale zdá se, že mi do auta zrovna nastoupil kunčoft, Harry. Tak zatim.“

„O. K.“

Harry pozoroval, jak kouř z cigarety jakoby zpomaleně tančí. Vrhl pohled na hodinky.

Jednu věc Øysteinovi neřekl. Že má dojem, že zbytek detailů zapadne brzy na místo. Až moc přesně. Protože navzdory rituálům je na těch vraždách něco bezcitného, skoro nápadná absence nenávisti, sexuálního chtíče nebo vášně. Nebo lásky, na tom nesejde. Ty vraždy jsou provedené příliš dokonale, tak nějak mechanicky a podle příručky, vypadá to, jako když člověk hraje šachy s počítačem, ne s uštvanou nebo totálně chorobnou myslí. Jenže to ukáže čas.

Harry se znovu podíval na hodinky.

Srdce mu lehce poskočilo.

Kapitola 27.

Sobota. Akce.

Nálada Otty Tangena měla silně stoupavou tendenci.

Otto se pár hodin prospal a probudil se s dunivou bolestí hlavy za zuřivého bušení na dveře. Otevřel a dovnitř vpadli Waaler, Falkeid ze zásahovky a figurka, která si říkala Harry Hole a která vůbec nevypadala jako vrchní komisař. Všichni si okamžitě postěžovali na vzduch v autobuse. Ale poté, co do sebe nalili kávu z jedné ze čtyř termosek, zapnuli monitory a nastavili pásky na nahrávání, ucítil Otto to nádherné chvějivé napětí, které se dostavovalo vždycky, když věděl, že se objekt blíží.

Falkeid vysvětlil, že od včerejšího večera měli v okolí studentského domova rozmístěné hlídky v civilu. Psovodi prošli jak půdu, tak sklep, aby prověřili, že se v budově nikdo neskrývá. Přicházeli a odcházeli jen obyvatelé domova. Jestliže tedy pomineme to, že dívka z třistatrojky si přivedla maníka, který hlídce u vchodu vysvětlil, že je její přítel. Falkeidovi lidé jsou na místě a čekají na rozkaz.

Waaler přikývl.

Falkeid v pravidelných intervalech prověřoval spojení. Vlastní vybavení zásahovky, nikoli Ottova zodpovědnost. Otto zavřel oči a vychutnával si zvuky. Krátká vteřina sférického šumu, když pustili tlačítko Speak, pak nesrozumitelné mumlané výrazy znějící jako indiánská řeč pro dospělé.

„Ašou táj.“ Otto formuloval slova nehlasně a myslel na to, jak jednoho podzimního večera seděli na jabloni a šmírovali dospělé za osvětlenými okny. Zašeptal „ašou táj“ do plechovky s drátem vedoucím přes plot, kde seděl schoulený Nils a čekal s druhou plechovkou u ucha. Pokud ho to už ovšem nepřestalo bavit a nešel domů na večeři. Ty plechovky nikdy nefungovaly přesně tak, jak bylo napsáno ve skautské příručce.

„Takže můžeme jít na věc,“ prohlásil Waaler. „Máte nastavené hodiny, Tangene?“

Otto pokývl.

„Šestnáct nula nula,“ pokračoval Waaler. „Právě… teď.“

Otto spustil průběžný čas na nahrávání. Na obrazovce ubíhaly desetiny vteřiny a vteřiny. Otto cítil, jak mu vnitřnostmi třese němý radostný dětský smích. Protože tohle je lepší než ta jabloň. Lepší než Adrianniny koblihy. Lepší než když šišlavě sténala, co s ní má udělat.

Showtime.

Když Olaug Sivertsenová otevřela Beátě, usmívala se, jako by přišla dlouho očekávaná návštěva.

„Zase vy! Pojďte dál. Nezouvejte se. To vedro je příšerné, že?“

Stařenka kráčela před Beátou chodbou.

„Nemějte strach, slečno Sivertsenová. Vypadá to, že ten případ se brzo vyřeší.“

„Pokud ke mně budete chodit na návštěvu, může vám to klidně chvíli trvat,“ zasmála se, ale pak si vyděšeně zakryla ústa rukou.

„Uf, co to povídám! Ten muž přece připravuje lidi o život.“

Vešly dovnitř, nástěnné hodiny v obývacím pokoji právě odbíjely čtvrtou.

„Čaj, drahoušku?“

„Ráda.“

„Smím jít do kuchyně sama?“

„Ano, ale kdybych mohla jít s vámi…“

„Jen pojďte.“

S výjimkou nového sporáku a ledničky vypadala kuchyně, jako by se v ní od války nic nezměnilo. Beáta se posadila na židli u velkého dřevěného stolu, slečna Sivertsenová zatím postavila konvici.

„Pěkně to tu voní, Olaug,“ pronesla Beáta.

„Vážně?“

„Ano. Mám ráda kuchyně, které voní takhle. Popravdě dávám vůbec přednost kuchyním. Nerada sedávám v obýváku.“

„Skutečně?“ Olaug sklonila hlavu ke straně. „Víte co, Beáto? Myslím, že si nejsme nepodobné. Také mám raději kuchyně.“

Beáta se usmála.

„Obývací pokoj ukazuje, jak chce člověk působit. V kuchyni se všichni spíš uvolní, tam jaksi smí být sami sebou. Všimla jste si, že hned jak jsme vešly do kuchyně, začaly jsme si říkat křestními jmény?“

„Myslím, že máte pravdu.“

Obě ženy se zasmály.

„Víte co?“ začala Olaug. „Jsem ráda, že sem poslali zrovna vás. Líbíte se mi. A nemusíte se kvůli tomu červenat, drahoušku, já jsem jenom stará osamělá žena. Tohle si nechte pro svého přítele. Nebo jste možná vdaná? Nejste? Ne ne, to přece není žádná tragédie.“

„Byla jste někdy vdaná?“

„Já?“

Vytahovala šálky a přitom se zasmála.

„Ne, když se mi narodil Sven, byla jsem tak mladá, že se mi k tomu později už nikdy nenaskytla příležitost.“

„Opravdu?“

„No, sem tam nějaká příležitost byla. Jenže žena v mé situaci byla tehdy tak nízko v kurzu, že případné nabídky byly povětšinou od mužů, které žádná jiná nechtěla. Neříká se pro nic za nic, že vrána k vráně sedá.“

„A to jenom proto, že jste byla matka samoživitelka?“

„Proto, že Svenův otec byl Němec, drahoušku.“

Čajová konvice tiše zapískala.

„Tak to chápu,“ pokývla Beáta. „To musel mít asi i dost drsné dětství, že?“

Olaug se zahleděla do prázdna a nevnímala zesilující pískání.

„Hodně drsné, to si ani neumíte představit. Chce se mi plakat, jen si na to vzpomenu. Chudák chlapec.“

„Voda na čaj…“

„Á, ano. Začínám být senilní.“

Olaug konvici zvedla a zalila čaj.

„Co dělá váš syn teď?“ zeptala se Beáta a podívala se na hodinky. Čtyřicet pět minut do páté.

„Import. Různé zboží z někdejších zemí východního bloku,“ usmála se. „Nevím, jak moc z toho může zbohatnout, ale líbí se mi, jak to zní. ‚Import.‘ Je to jenom hloupost, ale líbí se mi to.“

„Tak to s ním přinejmenším dobře dopadlo. Navzdory tomu drsnému dětství, mám na mysli.“

„Ano, ačkoli vždycky to tak nebylo. Nejspíš ho budete mít v databázi.“

„Máme tam spoustu lidí. I takové, ze kterých se pak stali solidní občané.“

„Když odjel do Berlína, něco se stalo. Nevím přesně co, Sven vždycky nerad mluvil o tom, co dělá. Vždycky je tak tajemný. Ale myslím, že tam vyhledal svého otce. A nejspíš mu to pomohlo v tom, jak by se měl dívat sám na sebe. Ernst Schwabe byl úchvatný muž.“

Olaug si povzdechla.

„I když se můžu mýlit. Nicméně Sven se změnil.“

„Jakpak?“

„Zklidnil se. Předtím jako by se pořád za něčím hnal.“

„Za čím?“

„Za vším. Za penězi. Dobrodružstvím. Ženami. Víte, podobal se svému otci. Nenapravitelný romantik a lamač ženských srdcí. Také má rád mladé ženy. A ony jeho. Ovšem podezřívám ho, že si našel nějakou, která je výjimečná. Řekl mi do telefonu, že má pro mě novinku. Hlas měl přitom vzrušený.“

„Nepověděl vám, oč jde?“

„Chtěl s tím počkat, až přijede, tvrdil.“

„Přijede? Sem?“

„Ano, přijde dnes večer, ale má ještě předtím nějakou schůzku. Zůstane v Oslu do zítřka, pak se zase vrací.“

„Do Berlína?“

„Ne, ne. To už je dávno, co tam bydlel. Teď žije v Česku. V Čechách, říkává, frajírek jeden. Byla jste tam někdy?“

„V…, ehm, Čechách?“

„V Praze.“

Marius Veland zíral z okna pokoje 406. Před domovem ležela na trávě na ručníku dívka. Podobala se trochu dívce ze třistatrojky, kterou sám pro sebe překřtil na Shirley podle Shirley Mansonové ze skupiny Garbage. Ale nebyla to ona. Slunce nad Osloským fjordem se schovalo za mraky. Konečně se oteplilo a na tento týden hlásí vlnu veder. Léto v Oslu. Marius Veland se na to těšil. Druhou možností bylo odjet domů do Bøfjordu, za půlnočním sluncem a letní brigádou na benzínce. Za matčinými karbanátky a otcovými věčnými otázkami, proč začal studovat v Oslu obor média, on, který měl známky na to, aby získal titul inženýra na Norské technické a přírodovědné univerzitě v Trondheimu. Za sobotami v kulturním domě s opilými sousedy, se řvoucími spolužáky, kteří se nedostali z vesnice pryč, a každý, komu se to podařilo, byl podle nich zrádce, za taneční skupinou, která se nazývala bluesovou kapelou, avšak které nedělalo problémy prznit Creedence a Lynyrd Skynyrd. Jenže to nebyl jediný důvod, proč se rozhodl zůstat v létě v Oslu. Získal práci svých snů. Získal možnost psát. Poslouchat desky, dívat se na filmy a dostávat zaplaceno za to, že bude do počítače ťukat vlastní názory. V posledních dvou letech bezvýsledně rozesílal své recenze do několika etablovaných listů, ale minulý měsíc byl v So What!, kde ho jeden kámoš představil Runarovi. Runar mu pověděl, že zavřel obchod s oblečením, který provozoval, aby mohl spustit Zone, noviny zdarma, jejichž první číslo mělo podle plánů vyjít v srpnu. Kámoš se zmínil, že Marius rád píše recenze, a Runar prohlásil, že se mu líbí Mariova košile, a okamžitě ho zaměstnal. Jako recenzent má Marius odrážet „neourbanistické hodnoty tím, že bude o popkultuře psát s ironií, která nebude chladná, nýbrž vřelá, pronikavá a obsažná“. Tak Runar formuloval jeho úkol a za to měl být Marius bohatě placen. Ne penězi, nýbrž formou volňásků na koncerty, filmy a formou přístupu do nových hospod a prostředí, kde by mohl s ohledem na budoucnost navázat zajímavé kontakty. Tohle je Mariova šance a vyžaduje, aby byl důkladně připraven. Samozřejmě má slušný všeobecný přehled, ovšem mohl si z Runarovy sbírky půjčit cédéčka, aby se proposlouchal detailněji historií populární hudby. Poslední dva dny byla na pořadu americká rocková vlna osmdesátých let: R. E. M., Green On Red, Dream Syndicate, Pixies. Právě teď měl v přehrávači Violent Femmes. Jejich písnička zněla staromódně, ale energicky: „Let me go wild. Like a blister in the sun!“

Dívka dole se zvedla z ručníku. Asi je jí chladno. Marius ji sledoval, jak míří k sousednímu bloku. Cestou potkala někoho na kole. Vypadal jako kurýr. Marius zavřel oči. Bude psát.

Otto Tangen si prsty zažloutlými od nikotinu promnul oči. V autobuse se rozšířil neklid, který se paradoxně podobal absolutnímu klidu. Nikdo se nehýbal, nikdo nic neříkal. Bylo dvacet minut po páté a na žádném záběru se nepohnula ani myš, s výjimkou kousíčků času, který v bílých číslicích sprintoval v rohu monitoru. Ottovi stekla mezi špeky další kapka potu. Když tu člověk takhle sedí, občas ho nutně napadne, že si někdo s vybavením pohrál a že se dívá na záznam z předchozího dne nebo tak podobně.

Otto bubnoval prsty vedle klávesnice. Kretén Waaler tu vyhlásil zákaz kouření.

Otto se naklonil doprava a nehlasně se upšoukl, přitom vrhl pohled na chlápka se světlým ježkem. Od té doby, co přišel, seděl na židli a nepromluvil ani slovo. Vypadal jako vrátný ve výslužbě.

„Zdá se, že náš chlapík se dneska k práci nemá,“ spustil Otto. „Možná je na něj moc vedro. Možná to odložil na zítřek a místo toho si dal na Aker Brygge pivo. V předpovědi hlásili, že…“

„Držte hubu, Tangene.“

Waaler to pronesl tiše, ale dostatečně zřetelně.

Otto si ztěžka povzdechl a pokrčil rameny.

Časomíra v rohu monitoru ukazovala jednadvacet minut po páté.

„Viděl někdo odcházet toho kluka z třistatrojky?“

To byl Waalerův hlas. Otto si všiml, že se Waaler dívá na něj.

„Dopoledne jsem spal,“ odpověděl.

„Dejte zkontrolovat třistatrojku. Falkeide?“

Šéf zásahovky si odkašlal.

„Nevidím žádné riziko…“

„Okamžitě, Falkeide.“

Falkeid a Waaler se na sebe podívali. Větráky ochlazující elektroniku šelestily.

Falkeid si znovu odkašlal.

„Alfa Charliemu dvě, ozvi se, přepínám.“

Sférický šum.

„Charlie dvě.“

„Okamžitě prověřte třistatrojku.“

„Rozumím. Prověřit třistatrojku.“

Otto se podíval na monitory. Nic. Co kdyby…

Tady jsou.

Tři muži. Černé uniformy, černé kukly, černé samopaly, černé kanady. Probíhalo to rychle, ale přesto to působilo zvláštně nedramaticky. To kvůli zvuku. Nebyl slyšet žádný zvuk.

K otevření dveří nepoužili takové ty šikovné malé nálože, nýbrž staromódní páčidlo. Otto byl zklamaný. Musí to být kvůli úsporám.

Bezhlasí muži na monitoru se rozestavěli tak, jako by stáli na startovní čáře, první s páčidlem nasazeným pod zámkem, ostatní dva metry od něj s pozdviženými zbraněmi. Najednou šli na věc. Bylo to jako jediný koordinovaný pohyb, bláznivé taneční číslo. Dveře se rozskočily, ti dva, kteří tam stáli připraveni, vrazili dovnitř a třetí vpadl – doslova – za nimi. Otto se už teď těšil, až ukáže tu nahrávku Nilsovi. Dveře se zpola zavřely a pak se zastavily. Opravdu škoda, že nemohli instalovat kamery do pokojů.

Osm vteřin.

Ve Falkeidově vysílačce to zapraskalo.

„Třistatrojka prověřena. Jedna holka a jeden kluk, oba neozbrojení.“

„A živí?“

„Živí…, ehm, až moc.“

„Prošacoval jsi toho kluka, Charlie dvě?“

„Je nahý, Alfo.“

„Vyveďte ho odtud,“ přikázal Waaler. „Kurva!“

Otto zíral na dveřní otvor třistatrojky. Dělali to. Nazí. Dělali to celou noc a celý den. Zíral na dveřní otvor jako očarovaný.

„Ať se oblíkne a vezmi ho s sebou na stanoviště, Charlie dvě.“

Falkeid odložil vysílačku, podíval se na ostatní a pomalu zavrtěl hlavou.

Waaler praštil dlaní tvrdě do opěradla židle.

„Autobus je volný i zítra,“ prohlásil Otto a vrhl rychlý pohled na vrchního komisaře.

Teď je třeba postupovat opatrně.

„Nebudu si účtovat nic navíc, i když je neděle, ale potřebuju vědět, kdy…“

„Hele, koukněte.“

Otto se automaticky otočil. Vrátný konečně otevřel hubu. Ukazoval doprostřed monitoru.

„Ve vstupním prostoru. Vešel vchodovými dveřmi a nastoupil rovnou do výtahu.“

V autobusu se na dvě vteřiny rozhostilo naprosté ticho. Pak se ve vysílačce ozval Falkeidův hlas:

„Alfa všem jednotkám. Možný objekt nastoupil do výtahu. Pohotovost.“

„Ne, děkuju,“ odmítla s úsměvem Beáta.

„Ano, ano, sušenek už asi bylo dost,“ povzdechla si stará dáma a postavila krabici se sušenkami zpátky na stůl. „Kde jsem to skončila? Už vím. Když jsem teď tak sama, jsem ráda, pokud mě Sven přijede navštívit.“

„Ano, bydlet v tak velkém domě, to se musíte cítit osaměle.“

„No, dost si povídám s Inou. Ale dneska odjela na chatu toho svého přítele. Požádala jsem ji, aby nás seznámila, jenže vy mladí jste v tomhle tak zvláštní. Zdá se, jako byste chtěli všechno vyzkoušet, ale přitom nevěřili, že to vydrží, možná proto jste tak tajemní.“

Beáta potají mrkla na hodinky. Harry slíbil, že jí zavolá hned, jak to budou mít za sebou.

„Myslíte teď na něco jiného, že?“

Beáta pomalu přikývla.

„To je v pořádku,“ prohlásila Olaug. „Doufejme, že ho chytí.“

„Máte hodného syna.“

„Ano, to je pravda. A kdyby mě navštěvoval tak často jako poslední dobou, nestěžovala bych si.“

„Aha? Jak často?“ zeptala se Beáta. Teď už by mělo být po všem. Proč Harry nevolá? Vrah snad nepřišel?

„Poslední čtyři týdny jednou týdně. No, vlastně ještě častěji. Byl tu každý pátý den. Krátké pobyty. Myslím, že tam v Praze na něj opravdu někdo čeká. A jak jsem říkala, mám dojem, že má dneska večer pro mě novinku.“

„Hm…“

„Když tu byl naposledy, dal mi šperk. Chcete ho vidět?“

Beáta pohlédla na starou paní. A najednou ucítila, jak moc je unavená. Unavená prací, vraždícím kurýrem, Tomem Waalerem i Harrym Holem. Olaug Sivertsenovou a nejvíc ze všeho sama sebou, báječnou, svědomitou Beátou Lønnovou, která si myslí, že může něčeho dosáhnout, někam dojít, jen když bude dostatečně hodná a pilná a bude pořád dělat to, co si přejí ostatní. Je čas na změnu, ale nevěděla, jestli ji vůbec zvládne. Nejvíc ze všeho chtěla prostě domů, schovat se pod peřinu a spát.

„Máte pravdu,“ dodala Olaug Sivertsenová. „Stejně toho na něm moc k vidění není. Ještě čaj?“

„Ráda.“

Olaug Sivertsenová se chystala Beátě nalít, když si všimla, že Beáta rukou zakryla šálek.

„Promiňte,“ vysvětlila Beáta se smíchem. „Měla jsem na mysli, že se na něj ráda podívám.“

„Cože…?“

„Na ten šperk, co vám dal syn.“

Olaug se rozzářila a zmizela z kuchyně.

Hodná, pomyslela si Beáta. Zdvihla šálek, aby dopila čaj. Zavolá Harrymu a zeptá se ho, jak to šlo.

„Tady je.“

Šálek Beáty Lønnové, tedy šálek Olaug Sivertsenové – nebo úplně přesně šálek wehrmachtu – se ve vzduchu zastavil.

Beáta zírala na brož. Tedy – zírala na drahokam upevněný na broži.

„Sven tohle importuje,“ vysvětlila Olaug. „Asi je tímhle zvláštním způsobem brousí jen v Praze.“

Byl to diamant. Ve tvaru pentagramu.

Beáta si olízla ústa, aby se zbavila pocitu sucha.

„Musím někomu zavolat,“ šeptla.

Pocit sucha nechtěl zmizet.

„Mohla byste mezitím najít nějakou Svenovu fotografii? Nejlépe takovou, kde je zachycený, jak vypadá teď. Spěchá to.“

Olaug se na ni zmateně podívala, ale přikývla.

Otto dýchal otevřenými ústy, přitom zíral na monitor a registroval hlasy kolem sebe.

„Možný objekt vchází do sektoru Brava dvě. Možný objekt zastavuje u dveří. Připraveni, Bravo dvě?“

„Bravo dvě připraveni.“

„Objekt dál stojí. Hledá něco v kapse. Možná zbraň, nevidíme jeho ruce.“

Waalerův hlas: „Teď.“

„Akce, Bravo dvě.“

„Zvláštní,“ zamumlal vrátný.

Marius Veland si nejdřív myslel, že špatně slyšel, ale pro jistotu Violent Femmes ztlumil. Ozvalo se to znovu. Někdo klepe na dveře. Kdo by to proboha mohl být? Pokud ví, všichni na chodbě odjeli na léto domů. Jen Shirley ne, tu včera viděl na schodech. Málem se zastavil a zeptal se jí, jestli by s ním nešla na koncert. Nebo do kina. Nebo na premiéru. Zdarma, může si sama vybrat.

Marius vstal a cítil, že se mu začínají potit ruce. Proč? Neexistuje přece žádný rozumný důvod, proč by to měla být ona. Rychle se rozhlédl a všiml si, že si vlastně svůj pokoj nikdy neprohlížel. Neměl dost věcí na to, aby tu panoval opravdový nepořádek. Stěny byly holé, s výjimkou jednoho potrhaného plakátu s Iggym Popem a s žalostně poloprázdnou policí na knihy, kterou brzy zaplní cédéčka a dévédéčka zdarma. Je to smutný pokoj, bez charakteru. Bez… Znovu se ozvalo zaklepání. Zastrčil rychle cíp peřiny vykukující z rozkládacího gauče a došel ke dveřím. Otevřel. To nemůže být ona. To nemůže… Není to ona.

„Pan Veland?“

„Ano?“

Marius se zmateně podíval na muže.

„Mám pro vás zásilku.“

Muž svlékl batoh, vytáhl z něj obálku formátu A4 a podal mu ji. Marius se díval na bílou obálku se známkou. Nebylo na ní žádné jméno.

„Jste si jistý, že je pro mě?“ zeptal se.

„Ano. Potřebuju podpis…“

Muž vytáhl psací podložku s připevněným listem papíru.

Marius se na něj tázavě podíval.

„Omlouvám se, neměl byste propisku?“ usmál se muž.

Marius se na něj znovu podíval. Bylo na něm něco divného. Něco, na co nedokázal hned přijít.

„Okamžik,“ odpověděl.

Vzal s sebou obálku, položil ji na polici vedle svazku klíčů s přívěskem ve tvaru lebky, našel v zásuvce propisku a otočil se. Trhl sebou, když uviděl, že muž stojí v temné chodbičce přímo za ním.

„Neslyšel jsem vás,“ řekl a vnímal, jak se jeho vlastní smích nervózně odráží od stěn.

Ne že by se bál. Tam, odkud pochází, chodívají lidé dovnitř. Aby nepouštěli ven teplo. Nebo dovnitř mráz. Ale tenhle muž byl něčím zvláštní. Sundal si brýle a helmu a teď Marius viděl, co ho zarazilo. Je starý. Kurýrům bývá obvykle kolem dvaceti. Muž měl tělo štíhlé a vypracované a mohl se vydávat za mladíka, ovšem obličej patřil muži, který překročil nejméně třicítku, možná i čtyřicítku.

Marius se chystal promluvit, když mu pohled padl na to, co kurýr držel v ruce. V pokoji bylo světlo a v chodbě tma, ale Marius Veland viděl dost filmů na to, aby rozpoznal obrysy pistole prodloužené o tlumič.

„Ta je pro mě?“ vyhrkl.

Muž se usmál a namířil pistoli na něj. Přímo na něj. Na jeho obličej. A teprve tehdy Marius pochopil, že by se měl bát.

„Posaďte se,“ vyzval ho muž. „Pro vás je ta propiska. Otevřete obálku.“

Marius dosedl na židli.

„Pište,“ rozkázal muž.

„Dobrá práce, Bravo dvě!“

Falkeid vykřikl a v obličeji zčervenal a zbělel.

Otto ztěžka dýchal nosem. Na monitoru ležel objekt na břiše na podlaze před dvěstěpětkou s rukama za zády spoutanýma. A co bylo vůbec nejlepší, ležel obličejem obrácený do kamery, takže bylo vidět jeho zděšení, bylo vidět, jak se svíjí bolestí, bylo vidět, jak té svini pomalu dochází porážka. Tohle je terno. Ne, je to víc než to, je to historická nahrávka. Dramatické finále krvavého léta v Oslu: zatčení vraždícího kurýra v okamžiku, kdy se chystal spáchat čtvrtou vraždu. Všichni se poperou o to, aby mohli tu nahrávku zveřejnit. Proboha, on – Otto Tangen – je bohatý muž. Už žádné zasrané 7-Eleven, žádní kreténi Waalerové, může si koupit…, může… Adrianne a může…

„To není on,“ konstatoval vrátný.

V autobusu se rozhostilo ticho.

Waaler se na židli předklonil.

„Co říkáte, Harry?“

„To není on. Dvěstěpětka je jeden z pokojů, kde jsme nezastihli obyvatele. Podle seznamu pokojů se nájemník dvěstěpětky jmenuje Odd Einar Lillebostad. Těžko říct, co ten maník na podlaze drží v ruce, nicméně mně připadá, že by to mohl být klíč. Je mi líto, lidi, ale řekl bych, že Odd Einar Lillebostad se právě vrátil domů.“

Otto zíral na záběr. Má tady uvnitř vybavení za víc než milion, vybavení, které si koupil na splátky a které dokáže udělat výřez ruky a vmžiku ho zvětšit tak, aby se mohli podívat, jestli má vrátný pravdu. Jenže to nebylo potřeba. Ve větvích jabloně to zapraštělo. Okna v zahradě se rozsvítila. V plechovce se s praskáním ozvalo: „Bravo Alfě. Podle platební karty se ten chlapík jmenuje Odd Einar Lillebostad.“

Otto ztěžka dopadl zpátky do židle.

„Klid, lidi,“ vyzval je Waaler. „Ještě pořád může přijít. Viďte, Harry?“

Kretén Harry neodpověděl. Místo toho mu začal pípat mobil.

Marius Veland zíral na dva prázdné listy, které vytáhl z obálky.

„Kdo jsou vaši nejbližší příbuzní?“ zeptal se muž.

Marius polkl a chtěl odpovědět, ale hlas ho neposlouchal.

„Nezabiju vás,“ pokračoval muž. „Pokud uděláte to, co vám řeknu.“

„Máma a táta,“ šeptl Marius. Znělo to jako chabé SOS.

Muž ho požádal, aby napsal na obálku jméno a adresu rodičů. Marius přiložil propisku k papíru. Jména. Ta známá jména. A Bøfjord. Pak zíral na písmena. Byla křivá a roztřesená.

Muž mu začal diktovat dopis. Marius odevzdaně pohyboval rukou po archu.

„Ahoj! Spontánní nápad! Odjel jsem do Maroka společně s Georgem, marockým klukem, se kterým jsem se nedávno seznámil. Budeme bydlet u jeho rodičů v malém podhorském městečku jménem Hassane. Budu pryč čtyři týdny. Nejspíš tam bude špatné telefonické spojení, ale pokusím se napsat, i když Georg říká, že pošta taky vázne. V každém případě se ozvu, až se vrátím domů. Zdravím…“

„Marius,“ dodal Marius.

„Marius.“

Muž vyzval Maria, aby vložil dopis do obálky a strčil ho do batohu, který mu přidržel.

„Na ten druhý papír napište jen ‚Vrátím se za čtyři týdny‘. Připište dnešní datum a Marius. Takhle to stačí.“

Marius seděl na židli a zíral do klína. Muž stál přímo za ním. Závan větru pohnul záclonou. Ptáci venku hystericky cvrlikali. Muž se natáhl dopředu a zavřel okno. Teď slyšeli jen tiché bzučení rádia s CD přehrávačem na polici.

„Co je to za melodii?“ zeptal se muž.

„Like a blister in the sun,“ odpověděl Marius. Pustil si ji na opakované přehrávání. Líbila se mu. Napsal by na ni dobrou recenzi. Vřele ironickou a obsažnou recenzi.

„Už jsem ji někde slyšel,“ prohlásil muž, našel regulátor hlasitosti a otočil jím. „Jen nemůžu přijít na to kde.“

Marius zvedl hlavu a zíral z okna na léto, které umlklo, na břízu, která vypadala, jako by mu mávala na rozloučenou, na zelený trávník. V zrcadle viděl, jak muž pozvedl pistoli a namířil mu ji na zátylek.

„Let me go wild!“ vyštěkly malé reprobedny.

Muž sklonil pistoli.

„Promiňte. Zapomněl jsem uvolnit pojistku. Tak.“

„Like a blister in the sun!“

Marius semkl víčka. Shirley. Pomyslel na ni. Kde teď je?

„Už si vzpomínám,“ řekl muž. „Bylo to v Praze. Jmenují se Violent Femmes, že? Moje přítelkyně mě vzala na jejich koncert. Nehrajou moc dobře, nebo ano?“

Marius otevřel ústa, aby odpověděl, ale v téže chvíli se ozvalo z pistole něco jako suché zakašlání a nikdo už se jeho názor nikdy nedozvěděl.

Otto Tangen upíral zrak na monitory. Za ním mluvil Falkeid kódovaně s Bravem dvě. Kretén Harry vzal pípající mobil. Moc toho neřekl. Nejspíš nějaká odporná ženská, co chce vošukat, pomyslel si Otto a našpicoval uši.

Waaler tam mlčky seděl a okusoval si klouby na ruce, přitom bezvýrazně přihlížel tomu, jak Odda Einara Lillebostada odvádějí. Bez pout. Bez sebemenšího důvodného podezření. Úplný kulový.

Otto upíral zrak na monitory, protože měl pocit, že sedí vedle atomového reaktoru. Zvnějšku nebylo nic znát, ale uvnitř bublaly věci, se kterými by ani zaboha nechtěl přijít do styku. Oči na monitorech.

Falkeid prohlásil přepínám a končím a odložil vysílačku. Kretén Harry nadále krmil svůj telefon jednoslabičnými slovy.

„Nepřijde,“ prohlásil Waaler s pohledem upřeným na záběry, které opět ukazovaly prázdné chodby a schodiště.

„To je snad předčasné tvrdit,“ namítl Falkeid.

Waaler pomalu zavrtěl hlavou. „Ví, že jsme tady. Cítím to. Někde sedí a směje se nám.“

Na stromě, v zahradě, pomyslel si Otto.

Waaler vstal.

„Balíme, hoši. Teorie o pentagramu je mylná. Zítra začneme od začátku.“

„Teorie není mylná.“

Ostatní tři se otočili ke kreténovi Harrymu, který právě zasunul mobil do kapsy.

„Jmenuje se Sven Sivertsen,“ řekl. „Norský občan bydlištěm v Praze, narozený v Oslu v roce 1946, ale podle naší kolegyně Beáty Lønnové vypadá mnohem mladší. Dvakrát byl odsouzen za pašování. Věnoval své matce diamant, který je shodný s těmi, co jsme našli u ostatních obětí. A matka udává, že u ní byl na návštěvě v Oslu ve všech příslušných dnech. Ve Ville Valle.“

Otto viděl, jak Waalerovi ztuhl a zbledl obličej.

„Jeho matka,“ téměř zašeptal Waaler. „V domě, na který ukazuje poslední cíp hvězdy?“

„Ano,“ odpověděl kretén Harry. „A čeká, že ji navštíví. Dneska večer. Auto s posilami už míří do Schweigaardovy ulice. Já mám svoje auto támhle v ulici.“

Zvedl se ze židle. Waaler se drbal na bradě.

„Nařídím přesun,“ zareagoval na to Falkeid a popadl vysílačku.

„Počkejte!“ vykřikl Waaler. „Nikdo neudělá nic, dokud k tomu nedám rozkaz.“

Ostatní se na něj vyčkávavě zadívali. Waaler zavřel oči. Uplynuly dvě vteřiny. Pak oči opět otevřel.

„Zastavte to auto, které tam míří, Harry. Nechci mít v okruhu jednoho kilometru od toho domů žádné policejní auto. Jestli ucítí sebemenší nebezpečí, prohráli jsme. Vím něco o pašerácích z někdejších zemí východního bloku. Vždycky – vždycky – mají zajištěnou únikovou cestu. A za druhé, jakmile jednou zmizí, už je nikdy nenajdeme. Falkeide, vy a vaši lidé zůstanete tady a budete tu pokračovat v práci, dokud nedostanete jiný rozkaz.“

„Ale sám jste přece říkal, že ne…“

„Udělejte, co povídám. Tohle je možná jediná šance, kterou máme, a vzhledem k tomu, že na špalku leží moje hlava, chci se o to postarat osobně. Harry, vy tu přeberete velení. O. K.?

Otto viděl, že kretén Harry na Waalera zírá, ale jaksi nepřítomně.

„O. K.?“ zopakoval Waaler.

„Jasně,“ kývl kretén.

Kapitola 28.

Sobota. Vibrátor.

Když Beáta kontrolovala, zda má náboje ve všech komorách revolveru, hleděla na ni Olaug Sivertsenová velkýma ustrašenýma očima.

„Můj Sven? Proboha, to jste se museli splést! Sven by neublížil ani mouše.“

Beáta zacvakla bubínek na místo a došla ke kuchyňskému oknu obrácenému k parkovišti ve Schweigaardově ulici.

„Doufejme. Ale abychom to zjistili, musíme ho nejdřív zatknout.“

Beátě bušilo srdce rychle, ale ne příliš rychle. Únava byla pryč jako mávnutím kouzelného proutku a nahradil ji pocit lehkosti a přítomnosti, skoro jako by si něco šlehla. Tohle byl starý služební revolver jejího otce. Jednou otce slyšela, jak svému kolegovi vysvětluje, že se člověk nikdy nemá spoléhat na pistoli.

„Takže neřekl, kdy by sem asi tak měl dorazit?“

Olaug zavrtěla hlavou.

„Má prý nějaké vyřizování, tvrdil.“

„Má klíče od vchodových dveří?“

„Ne.“

„Fajn. Tak…“

„Když vím, že má přijít, nezamykám.“

„Dveře nejsou zamčené?“

Beáta ucítila, jak se jí krev navalila do hlavy, a hlas jí zpřísněl a zdrsněl. Nevěděla, na koho se zlobí víc. Jestli na starou dámu, která dostala policejní ochranu, ale nechala dveře odemčené, aby mohl syn vejít rovnou dovnitř. Nebo na sebe samotnou, že nezkontrolovala tak základní věc.

Zhluboka se nadechla, aby se jí hlas zklidnil.

„Seďte tady, Olaug. Já dojdu do chodby a…“

„Ahoj!“

Hlas se ozval za Beátou a jí se ještě o poznání rychleji rozbušilo srdce. Ale stále ne příliš rychle. Otočila se s nataženou pravou paží a tenkým bílým ukazovákem sevřeným kolem masivní tuhé spouště. Dveře do chodby vyplňovala postava. Ani ho neslyšela. Hodná a hloupá.

„No ne!“ pronesl hlas a zasmál se.

Beáta zaostřila na mužův obličej. Na zlomek vteřiny ještě zaváhala, než s ulehčením povolila stisk spouště.

„Kdo je to?“ zeptala se Olaug.

„Kavalerie, paní Sivertsenová,“ odpověděl hlas. „Vrchní komisař Tom Waaler.“

Podal jí ruku a krátce pohlédl na Beátu.

„Mimochodem, dovolil jsem si zamknout vchodové dveře, paní Sivertsenová.“

„Kde je zbytek?“ chtěla vědět Beáta.

„Žádný zbytek tu není. Jsme tu jenom…“

Beáta ztuhla, když se Tom Waaler usmál.

„… já a ty, lásko.“

Minula osmá.

Ve zprávách v televizi informovali o tom, že přes britské ostrovy přichází studená fronta a že vlna veder brzy skončí.

Na jedné chodbě Postgirobygget vykládal Roger Gjendem kolegovi, že policie byla v posledních několika dnech nápadně tajemná a že by se vsadil, že se něco chystá. Donesla se k němu zvěst o mobilizaci zásahovky a její šéf, Sivert Falkeid, za poslední dva dny neodpověděl na jediný telefonický vzkaz. Kolega se domníval, že přání je otcem myšlenky, a téhož názoru byl editor. Na titulní stranu dali studenou frontu.

Bjarne Møller seděl na pohovce a sledoval Beat for Beat. Měl rád moderátora Ivara Dyrhauga. Líbily se mu písničky. A bylo mu jedno, že v práci se někteří lidé domnívali, že je ten pořad vyšumělý a nadmíru rodinný. Měl rád nadmíru rodinné pořady. A dost často ho napadalo, že Norsko musí mít spoustu hudebních talentů, které se nikdy nedostanou na výsluní. Ale dnes večer se Møller nedokázal soustředit na fragmenty textů a jejich smysl, jen apaticky zíral a myšlenky mu kroužily kolem hlášení o aktuální situaci, které mu právě podal telefonicky Harry.

Podíval se na hodinky a popáté za poslední půlhodinu vrhl pohled na telefon. Dohoda zněla, že Harry zavolá, jakmile bude vědět něco nového. A šéf kriminálky požádal Møllera, aby ho informoval, jakmile bude operace ukončena. Møller uvažoval, jestli má šéf kriminálky na chatě televizi a jestli se stejně jako on právě dívá na druhé a třetí slovo na tabuli („just“ a „called“), má řešení na jazyku a myšlenky někde úplně jinde.

Otto potáhl z cigarety, zavřel oči a díval se na zářící okna, slyšel vítr, jak šustí suchými listy, a cítil, jak mu adrenalin klesá, když zatáhli záclony. Druhá plechovka ležela odhozená v příkopu. Nils odjel domů.

Ottovi došly cigarety, ale vyžebral si další od toho policejního kreténa jménem Harry. Harry půl hodiny po Waalerově odchodu vytáhl z kapsy krabičku camelek. Dobrá volba. Zapálili si, Falkeid se na ně opovržlivě podíval, ale neřekl nic. Teď se jeho obličej chvěl za modrým oparem, který zahalil smířlivým závojem také drásavě nehybné záběry z chodeb a schodišť.

Harry si posunul židli vedle Ottovy židle, aby byl blíž monitorům. Pomalu kouřil, přitom nepřítomně zíral na záběry a jeden po druhém si je prohlížel. Jako by na nich mohlo být něco, co ještě neviděl.

„Co je tady tohle?“ zeptal se Harry a ukázal na jeden záběr na levém monitoru.

„Tady?“

„Ne, výš. Ve čtvrtém patře.“

Otto zíral na záběr další prázdné chodby s bledě žlutými stěnami.

„Nevidím nic zvláštního,“ prohlásil.

„Nad třetími dveřmi vpravo. V omítce.“

Otto zamžoural. Byly tam nějaké bílé čáry. Nejdřív uvažoval, že by mohly být od nepodařeného pokusu namontovat tam jednu z kamer, ale nevzpomínal si, že by vrtali do omítky právě na tomhle místě.

Falkeid se předklonil. „Co máte?“

„Nevím,“ odpověděl Harry. „Pane Tangene, jde zvětšit právě…“

Otto Tangen najel myší na záběr a nakreslil s ní nad dveřmi malý čtvereček. Pak na něj dvakrát klikl. Výřez stěny nad dveřmi do pokoje teď zabíral celý jednadvacetipalcový monitor.

„Dobré nebe,“ šeptl Harry.

„Ano, není to žádná šunka,“ prohlásil Otto hrdě a láskyplně pohladil ovládací pult. Začínal cítit k téhle figurce jménem Harry jisté sympatie.

„Pentagram,“ dodal.

„Cože?“

Ale policista se už otočil k Falkeidovi.

„Dejte Deltě jedna nebo jak se sakra jmenují, rozkaz, aby se připravili k akci na čtyřistašestce. Počkejte, dokud mě neuvidíte na monitoru.“

Policista vstal a vytáhl pistoli, kterou Otto poznal podle pozdního nočního surfování na síti a hledání výrazu „handguns“. Glock 21. Bylo mu jasné, že se něco děje, ačkoli nechápal co, něco, co možná bude znamenat, že přece jenom získá svého sólokapra.

Policista už byl ze dveří.

„Alfa Deltě jedna,“ zahlásil Falkeid a pustil tlačítko vysílačky.

Šum. Nádherný praskavý sférický šum.

Harry se zastavil před dveřmi výtahu. Na vteřinu zaváhal. Uchopil madlo dveří a dveře otevřel. Srdce se mu zastavilo, když uviděl černou mříž. Zatahovací mříž.

Pustil dveře, jako by se spálil, a nechal je, aby se zavřely. Stejně je pozdě, tohle je jen patetický závěrečný spurt, kdy člověk běží po nástupišti, ačkoli ví, že vlak už odjel, ale rád by ho ještě zahlédl, než úplně zmizí.

Harry vyrazil po schodech. Snažil se jít klidně. Kdy tady ten muž byl? Před dvěma dny? Před týdnem?

Už to nevydržel, a když se rozběhl, vydávaly podrážky jeho bot na stupních schodiště zvuk jako brusný papír. Rád by viděl ty jiskry.

Ve stejném okamžiku, kdy zahýbal do chodby vlevo ve čtvrtém patře, vyšly z úplně nejvzdálenějšího pokoje tři černě oděné postavy.

Harry se zastavil pod vyrytou hvězdou zářící bíle na žluté stěně.

Pod číslem pokoje – 406 – bylo jméno. VELAND. A pod ním ještě list papíru přilepený dvěma kousky izolepy:

„VRÁTÍM SE ZA ČTYŘI TÝDNY. MARIUS.“

Pokývl Deltě jedna, že můžou zahájit akci.

Za šest vteřin byly dveře otevřené.

Harry ostatní policisty požádal, aby počkali venku, a vešel dovnitř sám. Prázdno. Přejel pohledem pokoj. Byl čistý a uklizený. Až moc uklizený. Neodpovídalo to potrhanému plakátu s Iggym Popem na stěně nad rozkládacím gaučem. Na polici nad uklizeným stolem pár ohmataných paperbacků. Vedle knih pět šest klíčů na svazku s přívěskem ve tvaru lebky. Fotografie usmívající se opálené dívky. Přítelkyně nebo sestra, tipoval Harry. Mezi knížkou od Bukowského a kazeťákem stál bíle natřený, jakoby voskový palec ukazující přímo vzhůru v optimistickém gestu. Jednička. Všechno v pohodě. Nebo ne?

Harry se podíval na Iggyho Popa, na jeho nahý, vyzáblý trup, naběhlé žíly, ostrý pohled vycházející z hlubokých očních důlků, muž, který vypadal, jako by byl jednou nebo spíš dvakrát ukřižován. Harry se dotkl palce na polici. Byl příliš měkký na to, aby byl ze sádry nebo z plastu, vypadal skoro jako pravý prst. Studený, ale pravý. Vzpomněl si na vibrátor u Barliových a přitom si k bílému palci přičichl. Byl cítit směsí formalínu a malířského nátěru. Sevřel ho mezi dvěma prsty a stiskl. Malířský nátěr praskl. Harry uskočil, když ucítil štiplavý zápach.

„Beáta Lønnová.“

„Tady je Harry. Jak to jde u vás?“

„Ještě pořád čekáme. Waaler zaujal pozici v chodbě a vyhnal mě a slečnu Sivertsenovou do kuchyně. Tolik co se týče emancipace.“

„Volám ze studentského pokoje 406. Byl tady.“

„Byl tam?“

„Vyryl nad dveře pentagram. Kluk, co tu bydlí, nějaký Marius Veland, je pryč. Ostatní obyvatelé ho už několik týdnů neviděli. A na dveřích visí papír, ze kterého vyplývá, že na čtyři týdny odjel.“

„No, třeba možná opravdu odjel?“

Harry si všiml, že Beáta začíná používat jeho způsob vyjadřování.

„To sotva,“ namítl. „Jeho palec je ještě pořád v pokoji. V jakémsi balzamovaném stavu.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

„Zavolal jsem tvoje kolegy z technického. Jedou sem.“

„Ale já to nechápu,“ divila se Beáta. „Copak jste nesledovali celou budovu?“

„To jo. Jenže ne před dvaceti dny.“

„Dvacet dní? Jak to víš?“

„Protože jsem našel telefonní číslo jeho rodičů a zavolal jsem jim. Dostali od něj dopis, že jede do Maroka. Otec tvrdí, že to je snad poprvé, co dostali od Maria dopis, vždycky telefonuje. Na dopise je razítko staré dvacet dní.“

„Dvacet dní…,“ šeptla Beáta.

„Dvacet dní. To znamená přesně pět dní před první vraždou Camilly Loenové. Takže…“

Slyšel, jak Beáta vydechla do sluchátka.

„… před tím, o čem jsme si zatím mysleli, že to je první vražda,“ dodal.

„Proboha.“

„Ještě jsem neskončil. Shromáždili jsme obyvatele a zeptali jsme se jich, jestli si z toho dne něco nepamatují, a dívka z třistatrojky tvrdí, že si vzpomíná, že se ten den odpoledne opalovala na trávníku před domovem. A na cestě zpátky potkala cyklokurýra. Pamatuje si to, protože kurýra tady člověk běžně nepotká a protože o tom s někým na chodbě vtipkovala, když noviny začaly o pár týdnů později psát o vraždícím kurýrovi.“

„Takže fixloval s pořadím?“

„Ne,“ odvětil Harry. „To jenom já jsem blbec. Vzpomínáš si, jak jsem uvažoval o tom, že to, jaký prst uřízne oběti, je také svým způsobem šifra? No. Je to naprosto jednoduché. Palec. Začal u první oběti na levé ruce zprava a propracovává se doleva. Člověk nemusí být génius, aby mu došlo, že Camilla Loenová byla číslo dvě.“

„Hm.“

Už mě zase napodobuje, pomyslel si Harry.

„Takže teď už chybí jen číslo pět,“ konstatovala Beáta. „Malíček.“

„Je ti jasné, co to znamená, viď?“

„Že jsme na řadě my. Že jsme byly na řadě celou dobu. Proboha, opravdu má v plánu…, však víš…“

„Sedí jeho matka vedle tebe?“

„Ano. Pověz mi, co udělá, Harry.“

„Netuším.“

„Já vím, že netušíš, ale přesto to řekni.“

Harry zaváhal.

„O. K. Podstatnou hybnou silou u mnoha sériových vrahů je sebeopovržení. A vzhledem k tomu, že pátá vražda je poslední, konečná, existuje vysoká pravděpodobnost, že má v plánu připravit o život toho, kdo ho zrodil. Nebo sebe. Nebo obojí. Nemá to nic společného s jeho vztahem k matce, ale s jeho vztahem k sobě samému. Nicméně výběr místa činu je logický.“

Odmlka.

„Jsi tam, Beáto?“

„Ano. Měl německého otce.“

„Kdo?“

„Ten, co sem míří.“

Další odmlka.

„Proč čeká Waaler v chodbě sám?“

„Proč se ptáš?“

„Protože normální by bylo, abyste ho zatkli společně. Je to jistější než sedět v kuchyni.“

„Možná,“ přikývla Beáta. „S tímhle typem práce v terénu mám málo zkušeností. Snad ví, co dělá.“

„Ano,“ souhlasil Harry.

Něco ho napadlo. Myšlenka, kterou se pokusil zaplašit.

„Děje se něco, Harry?“

„Jo, došly mi cigarety.“

Kapitola 29.

Sobota. Utopit se.

Harry zastrčil mobil zpátky do kapsy u bundy a opřel se o opěradlo rozkládacího gauče. Technici budou mít možná řeči, ale tady sotva může zničit nějaké důkazy. Vrah tu i tentokrát po sobě očividně důkladně uklidil. Harry dokonce ucítil slabý závan dezinfekce, když přiložil obličej k podlaze, aby se blíže podíval na několik černých gumovitých chuchvalců přilepených k linu.

Ve dveřích se zjevil obličej.

„Bjørn Holm, kriminalisticko-technické oddělení.“

„Fajn. Máte cigarety?“

Harry vstal a postavil se k oknu, Holm a jeho kolega se zatím pustili do práce. Šikmé večerní světlo zalévalo zlatem domy, ulice a stromy na Kampenu a Tøyenu. Harry neznal za takových večerů krásnější město než Oslo. Určitě nějaké existovalo. Ale on je neznal.

Harry se podíval na palec na polici. Vrah ho namočil do malířského nátěru a přilepil ho k polici, aby držel zpříma. Obojí si nejspíš přinesl, Harry v každém případě nenašel v zásuvkách psacího stolu žádné lepidlo ani malířský nátěr.

„Chtěl bych, abyste prozkoumali, co jsou tyhle černé chuchvalce.“

Harry ukázal na podlahu.

„Jasně,“ přitakal Holm.

Harrymu bylo nevolno. Vykouřil osm cigaret po sobě. To zklidnilo jeho žízeň. Zklidnilo, ale nezahnalo. Zíral na palec. Nejspíš odštípnutý kombinačkami. Malířský nátěr a lepidlo. Dláto a majzlík k vytvoření pentagramu nad dveřmi. Tentokrát si přinesl hodně nářadí.

Pentagram chápal. A prst také. Ale proč lepidlo?

„Vypadá to jako roztavená guma,“ prohlásil Holm. Seděl na bobku na podlaze.

„Jak se dá roztavit guma?“ zeptal se Harry.

„No. Dá se zapálit. Nebo se dá použít žehlička. Nebo tepelná pistole.“

„K čemu se roztavená guma používá?“

Holm pokrčil rameny.

„Vulkanizace,“ vložil se do toho jeho kolega. „Používá se k zalepení nebo utěsnění. Třeba pneumatik. Nebo k zapečetění něčeho, co má být vzduchotěsné. Takové věci.“

„A to je?“

„Netuším. Sorry.“

„Díky.“

Palec ukazoval do stropu. Kdyby radši mohl ukazovat na rozluštění šifry, pomyslel si Harry. Protože to samozřejmě je šifra. Vrah jim pověsil bulíky na nos a vodí si je jako pitomá telata tam, kam chce, a proto má tahle šifra také své rozluštění. Úplně jednoduché rozluštění, jestli je určená pro tak průměrně inteligentní tele, jako je Harry.

Zíral na palec. Ukazuje vzhůru. O. K. Jednička. Všechno v pohodě.

Večerní světlo neustále zlatě zářilo.

Harry drsně potáhl z cigarety. Nikotin mu běžel cévami a mířil úzkými kapilárami z plic směrem vzhůru. Otrávené, poškozené, zmanipulované, připravené. Sakra!

Harry ztěžka zakašlal.

Ukazuje do stropu. Místnosti 406. Strop nad čtvrtým patrem. Samozřejmě. Tele, tele.

Harry otočil klíčem, otevřel dveře a na stěně hned za nimi našel vypínač. Překročil práh. Půda byla vysoká a vzdušná a neměla okna. Podél stěn stály vedle sebe kóje o velikosti dva krát dva metry. Za pletivem byly vyrovnány věci na cestě mezi majitelem a kontejnerem na odpadky. Děravé matrace a nemoderní nábytek, papírové bedny s oblečením a elektrickými spotřebiči, které ještě fungují, a proto je zatím škoda je vyhodit.

„Do pekla,“ zamumlal Falkeid, když vešel spolu se dvěma chlapíky ze zásahovky dovnitř.

Harrymu to připadalo jako dost trefné vyjádření. Přestože slunce venku stálo nízko na západě a už nemělo takovou sílu, celý den rozpalovalo střešní tašky, které teď fungovaly jako elektrické radiátory a proměňovaly půdu v saunu.

„Zdá se, že kóje ke čtyřistašestce je tímhle směrem,“ prohlásil Harry a vydal se doprava.

„Proč jste si jistý tím, že je na půdě?“

„No, protože vrah sám poukázal na tu očividnou skutečnost, že přímo nad čtvrtým patrem leží páté. V tomhle případě tedy půda.“

„Poukázal?“

„Takový rébus.“

„Je vám jasné, že tady prostě žádná mrtvola být nemůže?“

„Proč ne?“

„Byli jsme tady včera se psy. Mrtvola, která by tu ležela čtyři týdny v tomhle vedru… Když psí smyslový aparát připodobním k našemu, je to asi tak, jako bychom tu měli hledat ječící tovární sirénu. I mizerný čokl by ji musel dokázat najít. A ten, co tu byl včera, je špička.“

„Předpokládejme, že mrtvola je do něčeho zabalená právě proto, aby nebyla cítit.“

„Molekuly pachu jsou velice prchavé a pronikají dokonce i mikroskopickými otvory. Je prostě nemožné…“

„Vulkanizace,“ prohlásil Harry.

„Cože?“

Harry se zastavil před jednou kójí. Oba uniformovaní policisté byli okamžitě na místě s páčidly.

„Zkusíme nejdřív tohle, chlapci.“

Harry jim před obličeji zahoupal svazkem klíčů s přívěskem ve tvaru lebky.

Nejmenší klíč se do visacího zámku hodil.

„Jdu tam sám,“ informoval je. „Technici nejsou rádi, když jim ničíme stopy.“

Vypůjčil si kapesní svítilnu a postavil se před velkou, širokou a bílou šatní skříň s dvoukřídlými dveřmi, která zabírala většinu místa v kóji. Položil ruku na jednu kliku a zapřel se, pak dveře s trhnutím přitáhl k sobě. Vyvalil se proti němu pach zatuchliny, prachu a dřeva. Zapnul svítilnu. Vypadalo to, že Marius Veland zdědil tři generace obleků, které tu visely vyrovnané na tyči. Harry si posvítil dovnitř a pohladil rukou látku. Hrubá vlna. Jeden z obleků byl přetažen slabým igelitem. Úplně vzadu visel šedý obal na šaty.

Harry dovolil dveřím skříně, aby se zase přibouchly, a otočil se k zadní stěně kóje, kde visely na sušáku záclony – vypadaly, že jsou šité doma. Harry je strhl. Němě se na něj cenil otvor s drobnými ostrými dravými zuby. Zbytek kožešiny byl šedý a hnědé kuličkové oči by potřebovaly vyčistit.

„Kuna,“ prohlásil Falkeid.

„Hm.“

Harry se rozhlédl. Víc míst, kde by se dalo hledat, tu nebylo. Opravdu se tedy mýlil?

Vtom si všiml smotaného koberce. Byl to perský koberec – přinejmenším tak alespoň vypadal. Stál opřený o pletivo a sahal do poloviny výšky kóje. Harry si k němu přisunul rozbitou proutěnou židli, vylezl na ni a posvítil si do koberce. Policisté venku na něj napjatě zírali.

„No,“ konstatoval Harry, slezl ze židle a zhasl svítilnu.

„Tak co?“ zeptal se Falkeid.

Harry zavrtěl hlavou. Najednou ho popadl vztek. Kopl z boku do šatní skříně, takže se rozhoupala jako břišní tanečnice. Psi se rozštěkali. Drink. Jeden drink, bezbolestný okamžik. Otočil se, že vyjde z kóje ven, a vtom zaslechl škrábavý zvuk. Jako by něco klouzalo po stěně. Automaticky se otočil a jen stihl zahlédnout, jak se dveře skříně rozskočily a obal na šaty na něj padl a složil ho k zemi.

Harry pochopil, že musel být chvíli mimo sebe, protože když znovu otevřel oči, ležel na zádech a v zátylku si uvědomoval tupou bolest. Nadechl se v oblaku prachu, který se zvedl ze suché dřevěné podlahy. Tíha obalu na šaty z něj vymáčkla vzduch a on měl pocit, že se musí utopit, že leží uvnitř velkého plastového pytle naplněného vodou. V panice rozhodil rukama a ucítil, že jeho pěst zasáhla hladký povrch a – uvnitř – něco měkkého, co povolilo.

Harry ztuhl a ležel naprosto tiše. Pomalu zaostřil. Stejně pomalu ustupoval pocit, že se topí. A byl vystřídán pocitem, že už se utopil.

Zpoza šedého plastu na něj zíral skelný pohled.

Našli Maria Velanda.

Kapitola 30.

Sobota. Zatčení.

Venku projel letištní expres, stříbřitě lesklý a tichý jako opatrný nádech. Beáta se dívala na Olaug Sivertsenovou. Olaug držela hlavu zpříma a hleděla z okna, přitom neustále mrkala. Její vrásčité a šlachovité ruce na kuchyňském stole vypadaly jako krajina viděná z velké výšky. Vrásky představovaly údolí, modročerné žíly řeky a klouby horská pásma, přes něž byla jako bílá plachtovina natažená kůže. Beáta se podívala na vlastní ruce. Pomyslela si, kolik toho takový pár rukou stihne za život udělat. A kolik toho nestihne. Nebo nezvládne.

Ve 21.56 zaslechla Beáta, že se otevřela branka a na štěrkové cestičce zaskřípaly kroky.

Vstala, srdce jí tlouklo rychle a lehce jako Geigerův počítač.

„To je on,“ prohlásila Olaug.

„Jste si jistá?“

Stará paní se smutně usmála. „Slýchávala jsem jeho kroky na té štěrkové cestičce od doby, kdy byl malý chlapec. Když už byl dost starý na to, aby mohl chodit večer sám ven, probouzela jsem se při druhém kroku. Trvá mu to dvanáct kroků. Počítejte.“

Waaler se najednou zjevil v kuchyňských dveřích.

„Někdo jde. Chci, abyste zůstaly tady. Ať se děje, co se děje. O. K.?“

„To je on,“ řekla Beáta a pokývla směrem k Olaug Sivertsenové.

Waaler přikývl. A pak zmizel.

Beáta položila svou ruku na stařenčinu.

„Dopadne to dobře.“

„Museli jste se zmýlit,“ zopakovala Olaug, aniž opětovala Beátin pohled.

Jedenáct, dvanáct. Beáta uslyšela, jak se dveře dole otevřely.

Pak zaslechla, jak Waaler vykřikl:

„Policie! Můj služební průkaz leží na podlaze přímo před vámi. Odhoďte tu pistoli, nebo vás zastřelím!“

Cítila, jak stará dáma cukla rukou.

„Policie! Položte tu pistoli, nebo budu střílet!“

Proč křičí tak nahlas? Nemůžou od sebe přece stát víc než pět šest metrů?

„Poslední varování!“ zařval Waaler.

Beáta vstala a vytáhla z pouzdra, které měla na opasku na zádech, revolver.

„Beáto,“ zatřásl se staré dámě hlas.

Beáta vzhlédla a střetla se se stařenčiným prosebným pohledem.

„Odložte tu zbraň! Míříte na policistu!“

Beáta popošla čtyři kroky ke dveřím, otevřela je a vyšla s pozdviženou zbraní do chodby. Tom Waaler stál dva metry před ní obrácený zády. Ve dveřích se tyčil muž v šedém obleku. V jedné ruce držel kufr. Beáta učinila rozhodnutí na základě toho, co očekávala, že uvidí. Proto byl její první reakcí úžas.

„Vystřelím!“ zařval Waaler.

Beáta viděla otevřená ústa v ochromeném obličeji muže ve vchodových dveřích a také to, jak Waaler vystrčil rameno, aby zachytil zpětný ráz, až stiskne spoušť.

„Tome…“

Pronesla to tiše, ale záda Toma Waalera ztuhla, jako by ho zezadu střelila.

„Žádnou pistoli nedrží, Tome.“

Beáta měla dojem, že sleduje nějaký film. Absurdní scénu, kde někdo stiskl tlačítko Pauza a obraz se zastavil, zamrzl a teď se chvěje a poskakuje v čase. Očekávala výstřel z pistole, ale ten nezazněl. Samozřejmě že ne. Tom Waaler nebyl blázen. Ne v klinickém smyslu slova. Dokázal ovládat svoje impulzy. Právě to ji nejspíš tenkrát vyděsilo. To chladné sebeovládání při zneužití.

„Když už jsi tady,“ pronesl Waaler konečně a jeho hlas zněl naléhavě, „tak bys možná mohla nasadit našemu zatčenému pouta.“

Kapitola 31.

Sobota. „Není skvělé mít někoho, koho může člověk nenávidět?“

Byla skoro půlnoc, když se Bjarne Møller podruhé postavil před vstupními dveřmi policejního ředitelství před zástupce tisku. Oparem z horka vznášejícím se nad Oslem pronikaly jen nejzářivější hvězdy, ale Møller si musel zastínit oči před blesky a světly kamer. Létaly k němu krátké, úsečné dotazy.

„Vždycky jen jeden,“ usměrnil je Møller a ukázal na jednu ze zdvižených paží. „A laskavě se představte.“

„Roger Gjendem, Aftenposten. Přiznal se Sven Sivertsen k činu?“

„Právě teď podezřelého vyslýchá muž, který vedl pátrání, vrchní komisař Tom Waaler. Dokud s výslechem neskončí, nemůžu na tuto otázku odpovědět.“

„Je pravda, že jste našli v Sivertsenově kufru jak zbraň, tak diamanty? A že ty diamanty jsou shodné s těmi, které jste nalezli na obětech?“

„To můžu potvrdit. Támhle vzadu, prosím.“

Mladý ženský hlas: „Při předchozím setkání s tiskem dnes večer jste tvrdil, že Sven Sivertsen bydlí v Praze, a mně se podařilo najít jeho oficiální adresu. Je to penzion, ale tvrdí tam, že se před víc než rokem odstěhoval, a nezdá se, že by kdokoli jiný věděl, kde bydlí. Vy to víte?“

Ostatní novináři si začali dělat poznámky, ještě než Møller odpověděl:

„Prozatím ne.“

„Mně se v podstatě podařilo od několika lidí, se kterými jsem mluvila, získat svědectví,“ pokračoval ženský hlas se špatně skrývanou pýchou. „Sven Sivertsen tam prý má mladou milenku. Nevěděli, jak se jmenuje, ale jeden z nich nepokrytě naznačoval, že by to měla být prostitutka. Je tato skutečnost policii známa?“

„Prozatím ne,“ odpověděl Møller. „Ale děkujeme za pomoc.“

„To my taky,“ vykřikl kdosi z chumlu hlasů, načež propukl všeobecný hyenistický smích. Žena se zmateně usmála.

Østfoldský dialekt: „Dagbladet. Jak se k tomu staví jeho matka?“

Møller vyhledal žurnalistu očima a kousl se do rtu, aby ve vzteku něco nevyštěkl.

„O tom nemám žádné informace. Další.“

„Dagsavisen. Chtěli bychom vědět, jak je možné, že Marius Veland ležel na půdě studentského domu v historicky nejteplejším létě čtyři týdny, a nikdo si toho nevšiml?“

„S výhradami k přesnému časovému údaji to vypadá, že vrah patrně použil plastový vak, do něhož se obvykle ukládají šaty nebo obleky, svařil ho gumou, aby byl vzduchotěsný, a teprvé poté…“ Møller hledal správné slovo, „… ho pověsil do skříně na půdě.“

Chumlem proběhlo tiché zamumlání a Møller rozvažoval, jestli nezašel při popisu podrobností příliš daleko.

Roger Gjendem se na něco zeptal.

Møller viděl, jak se mu pohybují ústa, přitom naslouchal melodii, která mu dokola hrála v hlavě. I just called to say I love you. Zpívala ji v Beat for Beat tak pěkně, ta její sestra, ta, co má hrát hlavní roli v tom muzikálu, jak ona se to jenom jmenuje?

„Promiňte,“ omluvil se Møller. „Mohl byste to zopakovat?“

Harry a Beáta seděli na okraji zdi kus od chumlu novinářů, přihlíželi a kouřili. Beáta Harrymu vysvětlila, že je příležitostná kuřačka, kouří jen, pokud je co slavit, a vzala si cigaretu z Harryho právě zakoupené krabičky.

Harry sám necítil žádnou potřebu cokoli slavit. Jenom spát.

Viděli, jak Tom Waaler vyšel hlavním vchodem a usmál se do spršky blesků. Na zdi policejního ředitelství tančily mraky vítězný tanec.

„Teď se z něj stane hvězda,“ prorokovala Beáta. „Muž, který vedl pátrání a který vlastnoručně zatkl vraždícího kurýra.“

„Se dvěma pistolemi a tak vůbec?“ usmál se Harry.

„Jo, byl to úplný Divoký západ. A můžeš mi vysvětlit, proč někdo žádá jiného člověka, aby odložil zbraň, když dotyčný žádnou nemá?“

„Waaler nejspíš myslel zbraň, kterou měl Sivertsen u sebe. Udělal bych totéž.“

„No jo, ale víš, kde jsme tu pistoli našli? V kufru.“

„Waaler nemohl vědět, jestli Sivertsen není nejrychlejší vytahovač pistole z kufru na světě.“

Beáta se rozesmála. „Půjdeš pak s námi taky na pivo, ne?“

Podíval se na ni. Úsměv jí ztuhl na tváři a po krku a obličeji se jí začala šířit červeň…

„Nechtěla jsem…“

„To je v pořádku. Oslav to za nás za oba, Beáto. Já už jsem svoje udělal.“

„Ale stejně bys s námi mohl jít, co?“

„Myslím, že ne. Tohle byl můj poslední případ.“

Harry luskl prsty a nedopalek odlétl tmou jako světluška.

„Příští týden už nebudu policajtem. Možná bych měl cítit, že to je důvod k oslavě, ale ani to necítím.“

„Co budeš dělat?“

„Něco jiného.“ Harry vstal. „Něco úplně jiného.“

Waaler dostihl Harryho na parkovišti.

„Mizíte nějak brzo, Harry.“

„Únava. Jak vám zatím chutná sláva?“

Waalerovi zasvítily ve tmě zuby.

„Je to jen pár fotek do novin. Však jste taky byl v novinách, tak to nejspíš víte.“

„Jestli máte na mysli tenkrát v Sydney, tak tam mě prezentovali jako kovboje, protože jsem svého muže zastřelil. Vy jste dokázal toho svého chytit živého. Jste takový policejní hrdina, jaké si představuje sociální demokracie.“

„Tuším v tom správně jistý sarkasmus?“

„Ani v nejmenším.“

„O. K. Protože mně je jedno, z koho udělají hrdinu. Pokud to vylepší pověst sboru, ať si klidně malují falešné idealizované obrázky týpků, jako jsem já. My na ředitelství stejně víme, kdo byl tentokrát hrdinou.“

Harry vylovil klíčky od auta a zastavil se před svým bílým escortem.

„To jsem vám chtěl říct, Harry. Jménem všech, co se na tom případu podíleli. Vyřešil jste ho vy, ne já ani nikdo jiný.“

„Dělal jsem jen svoji práci.“

„Svoji práci, ano. A to je ta druhá věc, o které jsem s vámi chtěl mluvit. Nesedneme si na chvilku do auta?“

V autě to sladce páchlo benzínem. Harry to tipoval někde na nějakou prorezlou dírku. Waaler odmítl nabízenou cigaretu.

„Váš první úkol je stanoven,“ prohlásil Waaler. „Není jednoduchý a není bez rizika. Ale když ho zvládnete, dosáhnete rovnocenného partnerství.“

„O co jde?“ zeptal se Harry a vyfoukl kouř do zpětného zrcátka.

Waaler přejížděl špičkami prstů po jednom z kabelů trčících z otvoru v palubní desce, kde kdysi bývalo rádio.

„Jak vypadal Marius Veland?“ zeptal se.

„Čtyři týdny v plastovém pytli – jak byste řekl?“

„Bylo mu čtyřiadvacet, Harry. Čtyřiadvacet. Pamatujete si, v co jste doufal, když vám bylo čtyřiadvacet, co jste očekával od života?“

Harry si to pamatoval.

Waaler se ušklíbl.

„Toho léta, kdy mi bylo dvaadvacet, jsem vyrazil s Interrailem na cestu společně s Geirem a Limem. Skončili jsme na italské Riviéře, ale hotely tam byly tak drahé, že jsme neměli na to v nich bydlet. Přestože Limo s sebou vzal v den odjezdu celý obsah pokladny z kiosku svého otce. Takže jsme si vždycky v noci postavili stan na pláži a přes den jsme se tam jen potulovali a očumovali jsme ženské a auta a lodě. Zvláštní bylo, že jsme si připadali jako boháči. Protože nám bylo dvaadvacet. Takže jsme si mysleli, že všechno je tu pro nás, že všechno to jsou balíčky, které na nás čekají pod vánočním stromkem. Camilla Loenová, Barbara Svendsenová, Lisbeth Barliová, všechny byly mladé. Možná ani nestihly zažít zklamání, Harry. Možná ještě pořád čekaly na Štědrý večer.“

Waaler přejel rukou po palubní desce.

„Právě jsem dokončil výslech Svena Sivertsena, Harry. Můžete si jeho výpověď přečíst později, ale všechno, co vám teď povím, je to, co se stane. Je to chladný, inteligentní ďábel. Bude předstírat šílenství, bude se snažit obalamutit porotu a uvést psychology v pochybnost, aby se neodvážili poslat ho do vězení. Zkrátka skončí na psychiatrickém oddělení, kde předvede natolik obdivuhodné pokroky, že za několik málo let bude moct být propuštěn. Takhle to teď je, Harry. Tohle děláme s tím lidským odpadem, co nás obklopuje. Neodklízíme ho, nevyhazujeme ho, jen ho vždycky trochu přesuneme. A nechápeme, že pokud už byl dům infikován a proměnil se v páchnoucí krysí hnízdo, je pozdě. Bohužel žijeme v zemi, která je momentálně natolik bohatá, že se politici předhánějí v tom, kdo bude velkorysejší. Jsme tak jemní a hodní, že se už nikdo neodváží nést odpovědnost za nepříjemnosti. Chápete?“

„Zatím ano.“

„A právě tady přicházíme na scénu my, Harry. My na sebe bereme tu odpovědnost. Pohlížíme na to jako na renovační práci, kterou se společnost neodvažuje provést.“

Harry potáhl, až cigaretový papír zapraskal.

„Co tím myslíte?“ zeptal se, když vdechoval kouř do plic.

„Sven Sivertsen,“ vyhlédl Waaler z okna. „Lidský odpad. Odklidíte ho.“

Harry se na předním sedadle předklonil a vykašlával kouř.

„Tak tohle děláte? Co to ostatní? Pašování…“

„Veškeré ostatní aktivity provozujeme kvůli financování tohohle.“

„Vaše katedrála?“

Waaler pomalu přikývl. Pak se naklonil k Harrymu a Harry cítil, že mu vsunul cosi do kapsy u bundy.

„Ampulka,“ vysvětlil Waaler. „Říká se tomu Joseph’s Blessing. Vyvinula to KGB během války v Afghánistánu pro použití při atentátech, ale známější je to jako sebevražedná metoda čečenských vojáků, kteří padli do zajetí. Ochromuje to dýchací ústrojí, ale na rozdíl od kyseliny kyanovodíkové je to bez chuti a bez zápachu. Ampulka se dá dobře schovat v konečníku nebo pod jazykem. Když Sivertsen vypije její obsah rozpuštěný ve vodě, zemře za několik vteřin. Rozuměl jste úkolu?“

Harry se napřímil. Už nekašlal, ale v očích měl slzy.

„Takže to má vypadat jako sebevražda?“

„Svědkové z vězeňské služby potvrdí, že při přijetí nebyl bohužel vězni zkontrolován konečník. Je to zařízené, na to nemyslete.“

Harry se zhluboka nadechl. Výpary benzínu mu zvedaly žaludek. V dálce stoupala a klesala kvílející siréna.

„Měl jste v úmyslu ho zastřelit, že?“

Waaler neodpověděl. Harry viděl, jak před vchod budovy s celami předběžného zadržení vjíždí policejní auto.

„Neměl jste vůbec v úmyslu ho zatknout. Měl jste dvě pistole, protože jste plánoval, že mu druhou nastrčíte do ruky potom, co ho zastřelíte tak, aby to vypadalo, že vás tou druhou pistolí ohrožoval. Beátu a matku jste posadil do kuchyně a pak jste křičel, aby později mohly dosvědčit, že jste jednal v sebeobraně. Jenže Beáta se objevila v chodbě příliš brzo a váš plán krachnul.“

Waaler si ztěžka povzdechl.

„Uklízíme, Harry. Tak jako vy jste odklidil toho vraha v Sydney. Legislativa nefunguje, byla vytvořena pro jinou, nevinnější dobu. A než se změní, nemůžeme připustit, aby město ovládly kriminální živly. Ale tohle všechno přece vy, který to zblízka vídáte denně, musíte chápat, ne?“

Harry si prohlížel žhnoucí konec cigarety. Pak přikývl.

„Chtěl jsem si jen udělat celkový obrázek,“ vysvětlil.

„O. K., Harry. Poslouchejte mě. Sven Sivertsen bude umístěn v cele předběžného zadržení číslo devět ještě i celou zítřejší noc. Takže do pondělního rána. Pak ho přestěhují do bezpečnější cely v Ullersmo, kde na něj nebudeme moct. Klíče k cele číslo devět visí za recepčním pultem vlevo. Máte čas do zítřejší půlnoci, Harry. Pak tam zavolám a oni mi potvrdí, že vraždícímu kurýrovi se dostalo zaslouženého trestu. Je to jasné?“

Harry znovu přikývl.

Waaler se usmál.

„Víte co, Harry? I když jsem rád, že jsme konečně ve stejném týmu, cítí maličký kousek mého já smutek. Víte proč?“

Harry pokrčil rameny. „Protože jste si myslel, že existují věci, které se za peníze koupit nedají?“

Waaler se zasmál.

„Tak to bylo dobré, Harry. Je to proto, že cítím, že jsem ztratil dobrého nepřítele. Jsme stejní. Vy dobře chápete, o čem mluvím, viďte?“

„Není skvělé mít někoho, koho může člověk nenávidět? “

„Cože?“

„Michael Krohn. Raga Rockers.“

„Čtyřiadvacet hodin, Harry. Hodně štěstí.“

ČÁST V.

.

Kapitola 32.

Neděle. Vlaštovky.

Ráchel stála v ložnici a pozorovala se v zrcadle. Okno bylo otevřené, takže by uslyšela auto nebo kroky na štěrku vedoucím k domu. Podívala se na otcovu fotografii na toaletním stolku před zrcadlem. Vždycky ji překvapilo, jak mladě a nevinně na ní otec vypadá.

Vlasy si upevnila jednoduchou sponou tak, jak byla zvyklá. Měla by si je učesat jinak? Šaty měla po matce, červené, mušelínové, nechala si je přešít a doufala, že není příliš vyfintěná. Když byla malá, otec často vyprávěl o tom, jak viděl matku v těchhle šatech poprvé, a Ráchel nikdy neomrzelo to poslouchat, znělo to jako pohádka.

Ráchel si uvolnila sponu a pohodila hlavou, takže jí tmavé vlasy zakryly obličej. Ozval se zvonek u dveří. Uslyšela Olegovy rychlé kroky dole v hale. Zaslechla jeho nadšený hlas a Harryho tichý smích. Pak vrhla poslední pohled do zrcadla. Cítila, jak se jí maličko rozbušilo srdce. Vyšla ze dveří.

„Mami, Harry už při…“

Oleg se zarazil uprostřed výkřiku, když se Ráchel zjevila nahoře na schodech. Opatrně položila nohu na první schod, vysoké podpatky jí najednou připadaly vratké a nestabilní. Ale pak našla rovnováhu a pozvedla zrak. Oleg stál u paty schodiště a zíral na ni s otevřenou pusou. Harry stál vedle něj. Oči mu zářily tak, až jí připadalo, že se jí teplo z nich vpaluje do tváří. V ruce držel kytici růží.

„Jsi nádherná, mami,“ šeptl Oleg.

Ráchel zavřela oči. Obě okénka byla stažená a vítr ji hladil po vlasech a po kůži, zatímco Harry opatrně řídil escort zatáčkami z Holmenkollenského kopce. Auto bylo slabě cítit saponátem. Ráchel si sklopila sluneční clonu, aby si mohla zkontrolovat rtěnku, a všimla si, že dokonce i zrcátko na její vnitřní straně je vyčištěné.

Usmála se při pomyšlení na jejich první setkání. Harry se nabídl, že ji odveze do práce, a ona mu musela pomáhat auto roztlačit.

Je vlastně neuvěřitelné, že má pořád tutéž rachotinu jako tehdy.

Koutkem oka na něj mrkla.

A pořád tentýž ostrý nos. A tytéž jemně tvarované, skoro ženské rty kontrastující s ostatními maskulinními, tvrdými rysy. A oči. Nedalo se o něm říct, že by byl krásný, ne v tradičním smyslu toho slova. Ale má – jak zní ten správný výraz? – něco do sebe. Má něco do sebe. A můžou za to ty oči. Ne, oči ne. Ten pohled.

Otočil se, jako by jí četl myšlenky.

Usmál se. A tady to je. Ta dětská měkkost v pohledu, jako by tam někde vzadu byl ukrytý chlapec a usmíval se na ni. Bylo v tom cosi bezelstného. Nezkažená upřímnost. Čestnost. Bezúhonnost. Byl to pohled člověka, na kterého se můžeš spolehnout. Nebo se chceš spolehnout.

Ráchel úsměv opětovala.

„Na co myslíš?“ zeptal se a musel se dál věnovat řízení.

„Na všechno možné.“

V posledních týdnech měla na přemýšlení času dost. A to natolik, aby jí došlo, že jí Harry nikdy neslíbil nic, co by nedodržel. Nikdy jí neslíbil, že do toho zase nespadne. Nikdy jí neslíbil, že práce přestane být v jeho životě to nejdůležitější. Nikdy jí neslíbil, že to bude jednoduché. Všechno to byly sliby, které si dala sama, teď je jí to jasné.

Když přijeli k domu na Oppsalu, stáli Olav Hole a Ses u vrat a čekali na ně. Harry jí o tom domku tolik vyprávěl, že Ráchel mívala občas pocit, jako by v něm vyrostla sama.

„Ahoj, Olegu,“ pozdravila Ses a tvářila se dospěle, jako starší sestra. „Udělali jsme těsto na koblihy.“

„Vážně?“ Oleg netrpělivě strčil do opěradla Ráchelina sedadla, aby se dostal ven.

Cestou do města se Ráchel pohodlně opřela a prohlásila, že jí Harry připadá krásný, ale že si nemá nic namlouvat. Odpověděl jí, že ona jemu připadá krásnější a že si může klidně namlouvat cokoli. Když vyjeli nahoru na Ekeberg a měli město pod sebou, uviděla, jak pod nimi prořezávají vzduch drobná černá véčka.

„Vlaštovky,“ podotkl Harry.

„Létají nízko,“ řekla. „Neznamená to, že bude pršet?“

„Jo. Hlásili déšť.“

„Á, to bude paráda. Létají právě proto? Ohlašují déšť?“

„Ne,“ vysvětlil jí Harry. „Dělají mnohem užitečnější práci. Odklízejí ze vzduchu hmyz. Škůdce a tak.“

„Ale proč mají tak naspěch? Zdá se, že úplně šílí.“

„Protože na to mají jen krátkou dobu. Hmyz je venku teď, a až slunce zapadne, hon skončí.“

„Chceš tím říct, že už skončil?“

Obrátila se k němu. Zíral nepřítomně přímo před sebe.

„Harry?“

„Máš pravdu. Trochu jsem se zamyslel.“

Premiérové publikum se rozmístilo po nyní stinném prostranství před Národním divadlem. Celebrity hovořily s celebritami, novináři se hemžili, kamery vrčely. Kromě šeptandy o nějakém tom letním románku se hovor točil kolem jediného: dnešního zatčení vraždícího kurýra.

Harry položil Ráchel ruku zlehla na bedra a přitom ji směroval ke vchodu; přes tenkou látku cítila teplo z konečků jeho prstů. Zjevil se před nimi obličej.

„Roger Gjendem z Aftenposten. Promiňte, ale provádíme průzkum, co si lidé myslí o tom, že muž, který unesl ženu, co měla dneska večer hrát hlavní roli, byl konečně dopaden.“

Zastavili se a Ráchel ucítila, jak ruka z jejích zad náhle zmizela.

Novinářův úsměv byl pevný, avšak pohled těkavý.

„Už jsme se viděli, pane Hole. Mám na starosti kriminální případy. Mluvili jsme spolu párkrát, když jste se vrátil domů po té záležitosti v Sydney. Jednou jste prohlásil, že jsem jediný novinář, který vás cituje správně. Vzpomínáte si na mě?“

Harry zamyšleně pohlédl na Rogera Gjendema a přikývl.

„Hm… S kriminálními případy jste už skončil?“

„Ne, kdepak!“ Novinář zuřivě vrtěl hlavou. „Jsem tady jenom jako záskok kvůli dovoleným. Poskytne mi policista Harry Hole vyjádření?“

„Ne.“

„Ne? Ani pár slov?“

„Míním tím, že už nejsem policista,“ vysvětlil Harry.

Novinář se zatvářil překvapeně.

„Ale vždyť jsem vás viděl…“

Harry se rychle rozhlédl a pak se k němu naklonil.

„Máte vizitku?“

„Ano…“

Gjendem mu podal bílou kartičku s modrým nápisem Aftenposten vyvedeným gotickým písmem a Harry si ji zastrčil do zadní kapsy.

„Mám uzávěrku v jedenáct.“

„Uvidíme,“ pokrčil rameny Harry.

Roger Gjendem tam zůstal stát s tázavým výrazem v obličeji, zatímco Ráchel kráčela po schodech s Harryho teplými prsty opět na místě.

U vchodu stál muž s plnovousem a usmíval se na ně uslzenýma očima. Ráchel poznala jeho tvář podle novinových článků. Byl to Willy Barli.

„Jsem tak rád, že vás vidím přicházet spolu,“ zabručel a rozevřel náruč. Harry zaváhal, ale byl lapen.

„Vy musíte být Ráchel.“

Barli na ni zamrkal přes Harryho rameno a přitom svíral vysokého muže jako znovunalezeného plyšového medvídka.

„Co to bylo?“ zeptala se Ráchel, když našli svá sedadla uprostřed čtvrté řady.

„Mužská afektovanost,“ vysvětlil Harry. „Je to umělec.“

„Tohle ne. Myslím to, že už nejsi policista.“

„Včera byl můj poslední pracovní den na policejním ředitelství.“

Pohlédla na něj. „Proč jsi mi nic neřekl?“

„Řekl. Tehdy na zahradě.“

„A co budeš dělat teď?“

„Něco jiného.“

„Co?“

„Něco úplně jiného. Dostal jsem nabídku od jednoho kamaráda a přijal jsem ji. Doufám, že teď budu mít víc času. Povím ti o tom později.“

Opona se zvedla.

Poté, co opona spadla, rozduněly se salvy potlesku a trvaly s neztenčenou intenzitou téměř deset minut.

Herci vybíhali na jeviště v neustále nových formacích, dokud všechna nacvičená seskupení nevyčerpali; pak tam jen stáli. Výkřiky „Bravo!“ zaznívaly pokaždé, když Toya Harangová popošla o krok vpřed, aby se znovu uklonila, a nakonec byli na jeviště pozváni všichni, kdo měli s představením co do činění. Toye se dostalo objetí od Willyho Barliho a slzy tekly jak na jevišti, tak v sále.

Dokonce i Ráchel musela vytáhnout kapesník; přitom pevně svírala Harryho ruku.

„Vypadáte tak divně,“ prohlásil Oleg ze zadního sedadla. „Stalo se něco?“

Ráchel a Harry jako na povel zavrtěli hlavami.

„Už spolu zase kamarádíte, je to tak?“

Ráchel se usmála. „Nikdy jsme se nepřestali kamarádit, Olegu.“

„Harry?“

„Ano, šéfe?“ Harry pohlédl do zrcátka.

„Znamená to, že spolu budeme moct jít brzo zase do kina? Na nějaký film pro chlapy?“

„Možná. Když to bude pořádný film pro chlapy.“

„No ne?“ podivila se Ráchel. „A co budu dělat já?“

„Ty si můžeš hrát s Olavem a se Ses,“ vysvětlil jí Oleg vzrušeně. „To je fakt dobrý, mami. Olav mě naučil hrát šachy.“

Harry zabočil na místo před domem a zastavil, ale motor nechal běžet. Ráchel podala Olegovi klíče od domu a pustila ho ven. Dívali se za ním, jak běží po štěrku.

„Bože, ten ale vyrostl,“ prohlásil Harry.

Ráchel položila hlavu Harrymu na rameno. „Půjdeš dovnitř?“

„Teď ne. Musím ještě v práci vyřídit poslední věc.“

Pohladila ho po tváři. „Můžeš přijít později. Pokud budeš chtít.“

„Hm… Promyslela sis to dobře, Ráchel?“

Vzdychla, zavřela oči a položila mu čelo na krk.

„Ne. Vlastně jo. Je to trochu jako vyskočit z hořícího domu. Padat k zemi je lepší než uhořet.“

„Každopádně dokud nedopadneš.“

„Došla jsem k závěru, že padat k zemi a žít vykazuje jisté podobnosti. Mimo jiné je obojí nanejvýš dočasný stav.“

Mlčky se na sebe dívali a přitom poslouchali nepravidelný chod motoru. Pak Harry položil Ráchel prst pod bradu a políbil ji. A ona měla dojem, že ztrácí půdu pod nohama, ztrácí rovnováhu, ztrácí rozum a že existuje jediná věc, které se může pevně chytit, a že on v ní dokáže vyvolat pocit, že hoří a padá současně.

Nevěděla, jak dlouho ten polibek trval, když se jí opatrně vymanil.

„Nechám dveře otevřené,“ zašeptala.

Měla vědět, že je to nerozum.

Měla vědět, že je to nebezpečné.

Jenže přemýšlela celé týdny. Už měla přemýšlení dost.

Kapitola 33.

Noc na pondělí. Josefovo požehnání.

Na parkovišti před budovou s celami předběžného zadržení nestála téměř žádná auta a nebyli tam vůbec žádní lidé.

Harry vypnul zapalování a motor se smrtelným zachroptěním zhasl.

Podíval se na hodinky. 23.10. Má padesát minut.

Jeho kroky se mezi zdmi z dílny Telje Torp Aasen ARCHITEKTI rozléhaly.

Harry se dvakrát zhluboka nadechl a teprve pak vstoupil dovnitř.

Za recepčními pulty bylo prázdno a v místnosti panovalo naprosté ticho. Harry postřehl pohyb vpravo. Na služebně se pomalu otočilo opěradlo židle. Harry zahlédl polovinu obličeje s růžovou jizvou probíhající jako slza od oka, které na něj bezvýrazně zíralo. Pak se židle otočila zpátky a obrátila se k němu zády.

Groth. Je tu sám. Zvláštní. Nebo vlastně ne.

Harry našel klíč k cele předběžného zadržení číslo devět za recepčním pultem vlevo. Pak vešel do prostoru cel. Ze služebny bachařů se ozývaly hlasy, ale číslo devět bylo vhodně situováno tak, aby nemusel projít kolem.

Harry strčil klíč do zámku a otočil jím. Vteřinu počkal, uvnitř zaslechl pohyb. Pak dveře otevřel.

Muž, který na něj zíral z pryčny, nevypadal jako vrah. Harry věděl, že to nic neznamená. Stávalo se, že vypadali na to, čím jsou. A stávalo se, že na to nevypadali.

Tenhle muž byl pěkný. Čisté rysy, husté nakrátko střižené tmavé vlasy a modré oči, které se možná kdysi podobaly očím matčiným, ale které s léty získaly vlastní výraz. Harrymu bude brzy čtyřicet, Svenovi Sivertsenovi je hodně přes padesát. Harry si pomyslel, že většina lidí by to tipovala obráceně.

Sivertsen vyfasoval z nějakého důvodu červené vězeňské kalhoty i bundu.

„Dobrý večer, pane Sivertsene. Jsem vrchní komisař Hole. Prosím vstaňte a otočte se.“

Sivertsen povytáhl obočí. Harry zachrastil pouty.

„Předpisy.“

Sivertsen beze slova vstal, Harry zacvakl pouta a postrčil ho zpátky na pryčnu.

V cele nebyla žádná židle ani žádné volně stojící předměty, které by se daly použít k sebepoškození nebo k útoku na příchozí, tady uvnitř měl monopol na trest právní stát. Harry se opřel o stěnu a vylovil z kapsy pomačkanou krabičku cigaret.

„Spustíte požární alarm,“ upozornil ho Sivertsen. „Je velice citlivý.“

Hlas měl překvapivě jasný.

„To je fakt, vždyť už jste tady seděl.“

Harry si zapálil cigaretu, stoupl si na špičky, odšrouboval víčko alarmu a vytáhl z něj baterii.

„A co říkají předpisy o tomhle?“ zeptal se Sven Sivertsen kysele.

„Nevzpomínám si. Dáte si?“

„Co to jako má být? Trik s hodným policajtem?“

„Ne.“ Harry se usmál. „Máme toho na vás tolik, že nepotřebujeme hrát divadlo, pane Sivertsene. Nepotřebujeme objasňovat detaily, nepotřebujeme mrtvolu Lisbeth Barliové, nepotřebujeme přiznání. Prostě nepotřebujeme vaši pomoc, pane Sivertsene.“

„A proč jste teda přišel?“

„Ze zvědavosti. Nahodili jsme udici a já se chci mrknout, cože jsem to tentokrát chytil na háček.“

Sivertsen se krátce zasmál.

„Krásná obrazotvornost, vrchní komisaři Hole, ale budete zklamán. Možná to vypadá jako velká ryba, ale já se obávám, že to je jenom děravá holina.“

„Mluvte prosím trochu tišeji.“

„Bojíte se, že nás někdo uslyší?“

„Dělejte prostě, co říkám. Působíte dost klidně na to, že jste byl právě zatčen pro čtyři vraždy.“

„Jsem nevinný.“

„Hm… Dovolte mi, abych shrnul vaši situaci, pane Sivertsene. Ve vašem kufru jsme našli červený diamant, který není právě tuctovým zbožím a který byl nalezen na všech zavražděných obětech. Plus jedna pistole CZ, v Norsku poměrně zřídka vídaná zbraň, ale stejné značky, jakou byla zavražděna Barbara Svendsenová. Vy sám tvrdíte, že jste byl ve dnech vražd v Praze, jenže my jsme si to ověřili u leteckých společností a ukázalo se, že jste ve všech příslušných dnech včetně včerejška byl na krátké návštěvě v Oslu. Jak je to s vaším alibi v oněch pěti dnech kolem páté hodiny, pane Sivertsene?“

Sven Sivertsen neodpověděl.

„To jsem si myslel. Tak mi netvrďte, že jste nevinný.“

„Mně je fuk, co si myslíte, vrchní komisaři. Ještě něco?“

Harry si sedl na bobek, stále zády ke zdi.

„Ano. Znáte Toma Waalera?“

„Koho?“

Odpověděl rychle. Příliš rychle. Harry si dal načas, vyfukoval kouř do stropu. Soudě podle výrazu obličeje se Sven Sivertsen nevýslovně nudí. Harry se už setkal s vrahy s tvrdou skořápkou na povrchu a uvnitř s duší jako třesoucí se rosol. Ale i s „hlubokomraženou“ variantou, která byla tvrdá skrz naskrz. Uvažoval, jak moc drsný je vlastně tady ten.

„Nemusíte předstírat, že si nepamatujete jméno člověka, který vás zatkl a vyslýchal, pane Sivertsene. Já chci vědět, jestli ho znáte z dřívějška.“

Harry zahlédl v jeho pohledu nepatrné zatěkání.

„Kdysi jste byl odsouzen za pašování. Jak zbraň, která byla nalezena ve vašem kufru, tak ostatní pistole nesou specifické známky pocházející ze stroje používaného na vypilovávání sériových čísel. Tytéž známky nacházíme v posledních letech na stále větším počtu neregistrovaných zbraní tady ve městě. Myslíme si, že je za tím nějaký pašerácký gang.“

„Zajímavé.“

„Pašoval jste zbraně pro Waalera, pane Sivertsene?“

„No ne, děláte i do tohohle?“

Sven Sivertsen ani nemrkl. Pod hustou kšticí se mu však houpala maličká kapka potu.

„Vedro, pane Sivertsene?“

„Tak akorát.“

„Hm.“

Harry vstal, došel k umyvadlu, zády k Sivertsenovi vytáhl ze zásobníku bílý plastový pohárek a otočil kohoutkem tak, že voda zahučela.

„Víte co, pane Sivertsene? Nenapadlo mě to, dokud mi kolegyně nevylíčila, jakým způsobem vás Waaler zatkl. Tehdy jsem si vzpomněl, jak Waaler zareagoval na to, když jsem mu pověděl, že Beáta Lønnová zjistila, kdo jste. Obvykle je to chladnokrevný ďábel, ale v tu chvíli úplně zbledl a vypadal na okamžik naprosto ochromeně. Myslel jsem si, že je to proto, že mu došlo, že jsme naletěli a že riskujeme, že budeme mít na krku další vraždu. Ale když mi slečna Lønnová pověděla o tom, že měl Waaler dvě pistole a křičel, abyste na něj nemířil, začalo mi svítat. Neroztřásl se kvůli hrozbě další vraždy. Bylo to kvůli tomu, že jsem vyslovil vaše jméno. Zná vás. Jste totiž jeden z jeho kurýrů. A samozřejmě pochopil, že pokud budete obviněn z vraždy, vyjde všechno najevo. Všechno o zbraních, které jste používal, o důvodech vašich častých cest do Osla, všechno o kontaktech, které jste využíval. Soudce by možná zvážil i nižší trest, pokud byste byl ochoten spolupracovat. Právě proto měl v úmyslu vás zastřelit.“

„Zastřel…“

Harry naplnil pohárek vodou, otočil se a došel ke Svenu Sivertsenovi. Postavil pohárek před něj na zem a odemkl mu pouta. Sivertsen si promnul zápěstí.

„Vypijte to,“ vyzval ho Harry. „Pak si můžete zakouřit, než vám znovu nasadím pouta.“

Sivertsen zaváhal. Harry se podíval na hodinky. Ještě má půl hodiny.

„No tak, pane Sivertsene.“

Sivertsen popadl pohárek, zaklonil hlavu a vyprázdnil ho, přitom pozoroval Harryho.

Harry si strčil cigaretu mezi rty, zapálil ji a pak ji podal Sivertsenovi.

„Vy mi nevěříte, že?“ zeptal se Harry. „Naopak si myslíte, že Tom Waaler vás z téhle – jak to nazvat? – nepříjemné situace dostane. Že kvůli vám zariskuje na oplátku za dlouhé a věrné služby, které jste poskytoval jeho peněžence… V nejhorším případě vám prostě bude muset pomoct za všechno to, co na něj víte.“

Harry pomalu zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem si, že jste chytrý chlap, pane Sivertsene. Ty rébusy, které jste připravil, způsob, jakým jste všechno zinscenoval, to, že jste byl neustále o krok napřed. Kvůli tomu všemu jsem si představoval člověka, co přesně ví, jak budeme uvažovat a co uděláme. A vy přitom ani nedokážete pochopit, jak operuje žralok typu Toma Waalera.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Sivertsen a s přivřenýma očima vyfoukl kouř do stropu. „Nevěřím vám.“

Sivertsen odklepl popel z cigarety. Ten minul prázdný plastový pohárek, který Sivertsen držel.

Harry uvažoval, jestli tohle, co vidí, je trhlina. Jenže trhliny viděl už dřív a mýlil se.

„Víte, že hlásí ochlazení?“ zeptal se Harry.

„Nesleduju norské zprávy.“ Sivertsen se ušklíbl. Chlapík si očividně myslí, že vyhrál.

„Déšť,“ dodal Harry. „Mimochodem, jak vám chutnala ta voda?“

„Jako voda.“

„Takže Josefovo požehnání je opravdu takové, jak slibuje reklama.“

„Josefovo co?“

„Požehnání. Blessing. Bez chuti a bez zápachu. Zdá se, že už jste o tom výrobku slyšel. Možná jste mu ho dokonce propašoval vy? Čečna, Praha, Oslo?“ zašklebil se Harry. „To je ale ironie osudu.“

„O čem to mluvíte?“

Harry vyhodil něco vysokým obloukem do vzduchu, Sivertsen to chytil a pohlédl na to. Vypadalo to jako larva. Byla to bílá kapsle.

„Je prázdná…“ Podíval se tázavě na Harryho.

„Dobré chutnání.“

„Cože?“

„Pozdrav od našeho společného šéfa Toma Waalera.“

Harry vyfoukl nosem kouř a přitom sledoval Sivertsena. Viděl mimovolný záškub na čele. Poskočení ohryzku. Prsty, které se náhle musely podrbat na bradě.

„Jako podezřelý ze čtyř vražd byste měl sedět v přísně střežené věznici, pane Sivertsene. Napadlo vás to? Místo toho sedíte v obyčejné cele předběžného zadržení, kde se může libovolně promenovat každý, kdo má policejním průkaz. Jako vyšetřovatel bych si vás mohl odvést s sebou, nahlásit na recepci, že vás beru k výslechu, zaručit se za vás naškrabaným podpisem a pak vám dát letenku do Prahy. Nebo – jako v tomhle případě – do pekla. Kdo si myslíte, že zařídil, abyste seděl tady, pane Sivertsene? Mimochodem, jak se cítíte?“

Sivertsen polkl. Trhlina. Obří trhlina.

„Proč mi tohle povídáte?“ zašeptal.

Harry pokrčil rameny.

„Waaler není ke svým žoldákům příliš sdílný, a jak jste asi pochopil, já jsem od přírody zvědavý. Nechcete si stejně jako já udělat celkový obrázek, pane Sivertsene? Nebo patříte k těm, co si myslí, že se vám plného pochopení dostane po smrti? No. Můj problém je, že já mám docela daleko do…“

Sivertsen zbledl.

„Ještě cigaretu?“ zeptal se ho Harry. „Nebo vám už začíná být špatně?“

Jako na povel otevřel Sivertsen ústa, trhl hlavou a v dalším okamžiku začaly o cihlovou podlahu pleskat žluté zvratky. Sivertsen lapal po dechu.

Harry se znechuceně díval na několik kapek, které se mu odrazily na kalhoty, došel k umyvadlu, utrhl z ruličky kousek toaletního papíru, kalhoty si osušil, utrhl další kus a podal ho Sivertsenovi. Sivertsen si otřel ústa. Pak mu hlava padla ztěžka vpřed a on skryl obličej v dlaních. Hlas měl plačtivý, když z něj konečně vypadlo: „Jakmile jsem vešel do chodby…, úplně jsem strnul, ale bylo mi jasné, že hraje divadlo. Mrkal na mě a vrtěl hlavou tak, abych pochopil, že to, co křičí, je určeno pro někoho jiného. Trvalo mi pár vteřin, než mi došlo, jaký má plán. Nebo to, o čem jsem si myslel, že je to plán. Myslel jsem… Myslel jsem si, že chce, aby to vypadalo, že jsem ozbrojený, a on tím mohl ospravedlnit to, proč mě nechal utéct. Měl dvě pistole. Myslel jsem si, že ta druhá je pro mě. Abych byl ozbrojený pro případ, že by nás někdo zahlédl. Takže jsem tam jenom stál a čekal jsem, až mi tu pistoli dá. Pak přišla ta ženská a všechno pokazila.“

Harry opět zaujal pozici zády ke stěně.

„Přiznáváte tedy, že jste věděl, že vás policie honí v souvislosti s kurýrními vraždami?“

Sivertsen zavrtěl hlavou.

„Ne, to ne, já nejsem vrah. Myslel jsem si, že jsem byl zatčen za pašování zbraní. A diamantů. Věděl jsem, že Waaler to tu má pod palcem, že proto to jde tak hladce. A že proto se mě snaží přimět k útěku. Potřebuju…“

Na podlahu dopadly další zvratky, tentokrát zelené.

Harry mu podal další papír.

Sivertsen se rozplakal.

„Kolik času mi zbývá?“

„To záleží na různých okolnostech,“ odpověděl Harry.

„Na jakých třeba?“

Harry típl cigaretu o podlahu, strčil ruku do kapsy a vytáhl trumf.

„Vidíte tohle?“

Mezi palcem a ukazovákem držel bílou tabletu. Sivertsen přikývl.

„Pokud si tohle vezmete do deseti minut od chvíle, co jste polkl Josefovo požehnání, existuje vysoká šance, že přežijete. Opatřil jsem si to u kamaráda, který dělá do léčiv. Určitě přemýšlíte proč. No. Protože s vámi chci uzavřít obchod. Chci, abyste svědčil proti Tomovi Waalerovi. Pověděl všechno, co víte o jeho aktivitách týkajících se pašování zbraní.“

„Ano, ano. Jen mi dejte tu tabletu.“

„Můžu vám ale věřit, pane Sivertsene?“

„Přísahám.“

„Potřebuju promyšlenou odpověď. Jak můžu vědět, že nepřeběhnete na druhou stranu, jakmile budu z dohledu?“

„Cože?“

Harry zastrčil tabletu zpátky do kapsy.

„Vteřiny ubíhají. Proč bych vám měl věřit, pane Sivertsene? Přesvědčte mě.“

„Teď?“

„Josefovo požehnání ochromuje dýchací systém. Podle těch, co viděli lidi, kteří to spolkli, je to prý dost bolestivé.“

Sivertsen dvakrát mrkl a pak začal mluvit:

„Musíte mi věřit, protože je to logické. Jestliže dneska večer neumřu, pochopí Tom Waaler, že jsem odhalil jeho plány a došlo mi, že mě chtěl zabít. A pak už není cesta zpátky, pak musí dostat on mě dřív, než dostanu já jeho. Prostě nemám jinou volbu.“

„Správně, pane Sivertsene. Pokračujte.“

„Tady uvnitř nemám šanci, budu vyřízený dávno předtím, než si pro mě zítra ráno přijdou. Moje jediná šance je, že Waaler bude odhalen a dostane se co nejrychleji pod zámek. A jediný, kdo mi v tom může pomoct, jste… vy.“

„Gratuluju k jackpotu,“ prohlásil Harry a vstal. „Ruce za záda, prosím.“

„Ale…“

„Dělejte, co vám říkám, mizíme odsud.“

„Tu tabletu…“

„Ta tableta se jmenuje Flunipam a pomáhá akorát proti nespavosti.“

Sivertsen zíral na Harryho nedůvěřivě.

„Vy…“

Harry byl připraven na útok, udělal úkrok stranou a tvrdě a tiše udeřil. Sivertsen vydal zvuk, asi jako když se otevře ventilek nafukovacího míče, a zhroutil se.

Harry ho jednou rukou zvedl a druhou mu nasadil pouta.

„Nedělal bych si přílišné starosti, pane Sivertsene. Obsah té Waalerovy ampule, kterou jste viděl, jsem včera večer vylil do umyvadla. Na případnou pachuť vody si stěžujte u Osloských vodovodů a kanalizací.“

„Ale… já…“

Oba pohlédli na zvratky.

„Přejedení,“ okomentoval to Harry. „Nikomu to nepovím.“

Opěradlo židle na služebně se pomalu otočilo. Objevilo se přimhouřené oko. Pak zareagovalo a ochablé záhyby kůže se stáhly z oční bulvy, která se zvětšila a vytřeštila. „Pláč“ Groth překvapivě rychle zvedl tlusté tělo ze židle.

„Co to má znamenat?“ vyštěkl.

„Vězeň z cely číslo devět,“ odpověděl Harry a pokývl směrem k Sivertsenovi. „Jde k výslechu do šestky. Kde vám to podepíšu?“

„Výslech? O výslechu mi nikdo nic neříkal.“

Pláč se postavil kousek od pultu s rukama zkříženýma a nohama rozkročenýma.

„Pokud vím, obvykle vás o tom neinformujeme, Grothi,“ namítl Harry.

Mužův pohled skákal zmateně od Harryho k Sivertsenovi a zpět.

„Uklidněte se,“ vyzval ho Harry. „Jen drobná změna plánu. Vězeň nechtěl spolknout svůj lék. Najdeme něco jiného.“

„Netuším, o čem mluvíte.“

„Jasně že ne, a jestli se nechcete dozvědět něco dalšího, navrhuju, abyste teď hned vytáhl na pult to potvrzení, které vám mám podepsat, Grothi. Spěcháme.“

Pláč na ně zíral plačtivým okem, druhé přitom přivřel.

Harry se soustředil na dýchání a doufal, že jeho tlukoucí srdce není zvnějšku vidět. Celý jeho záměr se mohl zhroutit jako domeček z karet už tady. Správná karta. Zatracený domeček. Bez jediného esa. Jediné, v co mohl doufat, bylo to, že Grothův krysí mozek bude pracovat podle předpokladu. Ten předpoklad byl vágně založen na Auneho tvrzení, že schopnost člověka myslet racionálně, je-li ve hře vlastní prospěch, je nepřímo úměrná jeho inteligenci.

Pláč zachrochtal.

Harry doufal, že to znamená, že mu došla pointa. Že pochopil, že pro něj samotného je menší riziko nechat Harryho převzít vězně podle předpisů. Pak totiž bude moci vyšetřovatelům přesně popsat to, co se stalo. A nebude muset riskovat, že bude přistižen při lži, když bude tvrdit, že v době záhadného úmrtí v cele předběžného zadržení číslo devět nikdo nepřišel ani neodešel. Harry doufal, že Groth právě teď uvažuje o tom, že ho Harry může mávnutím kouzelného proutku zbavit bolesti hlavy, že tohle je dobrá zpráva. Není důvod to ověřovat, Waaler přece sám prohlásil, že tenhle idiot je teď s nimi na jedné lodi.

Pláč si odkašlal.

Harry naškrábl na tečkovanou čáru své jméno.

„Alou,“ postrčil Sivertsena před sebou.

Noční vzduch na parkovišti před budovou s celami předběžného zadržení mu v krku připadal jako studené pivo.

Kapitola 34.

Noc na pondělí. Ultimátum.

Ráchel se probudila.

Dole bouchly dveře.

Převrátila se v posteli a podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na jednu.

Protáhla se a naslouchala. Cítila, jak pocit ospalé blaženosti pomalu střídá chvění naplněné očekáváním. Až vklouzne do postele, bude předstírat, že spí. Věděla, že je to dětinská hra, ale měla ji ráda. On tam bude jen ležet a dýchat. A až se ona ve spánku otočí a ruka jí jakoby náhodně spočine na jeho břiše, uslyší, jak se mu dech zrychlí a prohloubí. Ale dál tam bude nehybně ležet a čekat, kdo vydrží déle, něco jako soutěž. A on prohraje.

Možná.

Zavřela oči.

Po chvíli je znovu otevřela. Pod kůži se jí začal plížit neklid.

Vstala, otevřela dveře do ložnice a naslouchala.

Žádný zvuk.

Došla ke schodišti.

„Harry?“

Její hlas zněl úzkostně a jen jí nahnal ještě větší strach. Vzchopila se a sešla dolů.

Nikdo tam nebyl.

Rozhodla se, že nezamčené vchodové dveře nebyly dobře zavřené a že ji vzbudilo to, jak je vítr přibouchl.

Poté, co zamkla, se usadila v kuchyni se sklenicí mléka. Poslouchala, jak vila z kulatin vrže, jak si staré zdi povídají.

V půl druhé vstala. Harry odjel k sobě domů. A nikdy se nedozví, že dnes večer mohl vyhrát.

Cestou do ložnice ji něco napadlo a na okamžik propadla naprosté panice. Otočila se. A s ulehčením vydechla, když od dveří Olegova pokoje uviděla, že Oleg leží v posteli a spí.

Přesto ji o hodinu později vzbudila noční můra a ona se zbytek noci v posteli jen převalovala.

Bílý Ford Escort klouzal letní nocí jako rachotící stará ponorka.

„Økernská ulice,“ mumlal Harry. „Sonská ulice.“

„Cože?“ zeptal se Sivertsen.

„Jen si něco trénuju.“

„A co?“

„Nejkratší cestu.“

„Proč?“

„Brzo uvidíte.“

Zaparkovali na konci jednosměrky s několika vilami ztracenými mezi výškovými domy. Harry se naklonil přes Sivertsena a strčil do dveří na straně pasažéra, aby se otevřely. Po jednom vloupání před několika lety se už nedaly otevřít zvenčí. Ráchel o tom vtipkovala, o autech a osobnosti majitele. Nebyl si jistý, jestli pochopil podtext. Harry obešel auto, došel k místu spolujezdce, vytáhl Sivertsena ven a požádal ho, aby se tiše postavil zády k němu.

„Jste levák?“ zeptal se Harry, když odemykal pouta.

„Co?“

„Máte lepší úder levačkou nebo pravačkou?“

„To nevím. Já nikoho netluču.“

„Fajn.“

Harry připevnil pouta k Sivertsenovu pravému zápěstí a ke svému levému zápěstí. Sivertsen se na něj tázavě podíval.

„Nechci vás ztratit,“ vysvětlil Harry.

„Nebylo by snazší, kdybyste na mě mířil pistolí?“

„To jistě, ale musel jsem ji nedávno poslušně odevzdat. Tak jdeme.“

Kráčeli přes pole ke skupině věžáků, které vytvářely na nočním nebi těžké černé profily.

„Je to prima vrátit se do starých známých končin?“ zeptal se Harry, když zastavili před vchodovými dveřmi studentského domova.

Sivertsen pokrčil rameny.

Vešli dovnitř a Harry zaslechl to, co si vůbec slyšet nepřál. Kroky na schodech. Rychle se rozhlédl, uviděl světlo v malém kulatém okénku ve dveřích výtahu, bokem do něj naskočil a Sivertsena stáhl s sebou. Výtah se pod jejich tíhou zahoupal.

„Můžete zkusit hádat, do jakého patra pojedeme,“ vyzval ho Harry.

Sivertsen obrátil oči v sloup, když mu Harry zahoupal před obličejem svazkem klíčů s příveskem lebky.

„Nemáte chuť si hrát? O. K., tak vzhůru do čtyřky, pane Sivertsene.“

Sivertsen stiskl černé tlačítko s číslicí čtyři a vzhlédl tak, jak to lidé dělávají, když očekávají, že se výtah rozjede. Harry pozoroval jeho obličej. Je to zatraceně dobrý herec, to se mu musí nechat.

„Zatahovací mříž,“ poznamenal Harry.

„Cože?“

„Výtah se nerozjede, dokud není mříž zatažená. Víte to moc dobře.“

„Tadyta?“

Harry přikývl. Železo zarachotilo, když Sivertsen zatáhl mříž doprava. Výtah se stále nerozjížděl.

Harry ucítil na čele perličku potu.

„Musíte ji úplně dotáhnout.“

„Takhle?“

„Přestaňte s tou komedií,“ rozzlobil se Harry a polkl. „Musí se úplně dotáhnout. Pokud se nedotkne kontaktního bodu v podlaze úplně u rámu dveří, výtah se nerozjede.“

Sivertsen se usmál.

Harry sevřel pravou ruku v pěst.

Výtah sebou trhl a bílá zeď za černě se lesknoucí železnou mříží se dala do pohybu. Minuli jedny výtahové dveře a kulatým okénkem zahlédl Harry čísi zátylek na cestě po schodech. Snad někdo z obyvatel, Bjørn Holm v každém případě prohlásil, že kriminalisticko-technické oddělení už tady svoji práci skončilo.

„Vy nemáte rád výtahy, co?“

Harry neodpověděl, jen se díval na neustále ubíhající zeď.

„Taková malá fobie?“

Výtah zastavil tak prudce, že Harry musel udělat úkrok, aby neztratil rovnováhu. Podlaha se pod ním houpala. Harry zíral do zdi.

„Co to sakra děláte?“ zašeptal.

„Jste úplně zbrocený potem, vrchní komisaři. Připadalo mi, že tohle je dobrý okamžik, jak vám vysvětlit jednu věc.“

„Tohle není dobrý okamžik pro cokoli. Uhněte, nebo…“

Sivertsen se postavil před tlačítka a nezdálo se, že by měl v úmyslu uhnout. Harry zvedl pravou ruku. A tehdy to uviděl. Dláto v Sivertsenově levé ruce. Se zelenou rukojetí.

„Leželo mezi opěradlem a sedákem,“ vysvětlil Sivertsen a téměř lítostivě se usmál. „Měl byste si v autě uklidit. Budete mě teď poslouchat?“

Ocel se zaleskla. Harry se snažil přemýšlet. Snažil se nepodlehnout panice.

„Poslouchám.“

„Fajn, protože to, co vám chci povědět, vyžaduje kapku soustředění. Jsem nevinný. Tím chci říct, že jsem pašoval zbraně a diamanty. To jsem dělal léta. Ale nikdy jsem nikoho nezabil.“

Harry pohnul rukou, Sivertsen pozvedl dláto. Harry nechal ruku opět klesnout.

„Pašování zbraní probíhá prostřednictvím osoby, která se jmenuje Princ, a už chvíli je mi jasné, že je shodná s vrchním komisařem Tomem Waalerem. A co je zajímavější: můžu dokázat, že to je Tom Waaler. A jestli jsem situaci správně pochopil, jste závislý na mém svědectví a mých důkazech, abyste Toma Waalera dostal. Pokud vy nedostanete jeho, dostane on vás. Správně?“

Harry sledoval dláto.

„Pane Hole?“

Harry přikývl.

Sivertsenův smích byl vysoký jako dívčí smích.

„Není to roztomilý paradox, vrchní komisaři? Stojíme tu, pašerák zbraní a policajt, spoutaní a naprosto závislí jeden na druhém, a přesto uvažujeme, jak bychom se vzájemně mohli připravit o život…“

„Pravdivé paradoxy neexistují,“ namítl Harry. „Co chcete?“

„Chci,“ začal Sivertsen, vyhodil dláto do vzduchu a chytil ho tak, aby rukojeť ukazovala na Harryho, „abyste zjistil, kdo zařídil, aby to vypadalo, že jsem zabil čtyři lidi. Jestli to dokážete, naservíruju vám Waalerovu hlavu na stříbrném podnose. Vy pomůžete mně, já pomůžu vám.“

Harry se na Sivertsena dlouze díval. Jejich pouta se o sebe třela.

„O. K.,“ souhlasil Harry. „Ale vezmeme to ve správném pořadí. Nejdřív dostaneme Waalera pod zámek. Až to bude vyřízené, budeme mít klid na práci tak, abych vám mohl pomoct.“

Sivertsen zavrtěl hlavou.

„Vím, jak si stojím. Měl jsem možnost přemýšlet o tom celý den a celou noc, pane Hole. Důkazy proti Waalerovi jsou to jediné, s čím můžu vyjednávat, a vy jste jediný, s kým můžu vyjednávat. Policie už slízla smetanu a tam u vás se nebude nikdo chtít dívat na celý případ jinýma očima a riskovat, že se triumf století změní v blamáž století. Ten blázen, co zavraždil ty ženy, touží po tom, aby vina padla na mě. Byl jsem vlákán do pasti. A bez pomoci nemám šanci.“

„Je vám jasné, že Tom Waaler a jeho spolupracovníci už po nás v tuhle chvíli pilně pátrají? A že s každou hodinou, která uplyne, budou blíž a blíž? A až – ne když – nás najdou, budeme vyřízení oba dva?“

„Ano.“

„Tak proč to riskovat? Vycházejme z toho, že to, co tvrdíte o policii, je pravda, že beztak nebudou chtít vyšetřovat ten případ znovu. Není pak dvacet let vězení lepší než přijít o život?“

„Dvacet let vězení je volba, kterou už nemám.“

„Proč ne?“

„Protože jsem se právě dozvěděl něco, co mi radikálně změní život.“

„A to je?“

„Budu otcem, vrchní komisaři.“

Harry dvakrát zamrkal.

„Musíte najít pravého vraha dřív, než Waaler najde nás. Nic složitějšího na tom není.“

Sivertsen podal Harrymu dláto.

„Věříte mi?“

„Ano,“ zalhal Harry a strčil dláto do kapsy u bundy.

Ocelová lana zaskřípěla a výtah se opět rozjel.

Kapitola 35.

Noc na pondělí. Úchvatný nonsens.

„Doufám, že máte rád Iggyho Popa,“ prohlásil Harry a připoutal Svena Sivertsena pevně k radiátoru pod oknem pokoje 406. „Je to jediný výhled, který tu chvíli budeme mít.“

„Mohlo by to být horší,“ okomentoval to Sivertsen a podíval se na plakát. „Byl jsem na Iggym a The Stooges v Berlíně. Nejspíš předtím, než se narodil ten, co tu bydlel.“

Harry se podíval na hodinky. Jedna hodina a deset minut. Waaler a jeho lidé už pravděpodobně prohledali jeho byt v Sofiině ulici a dělají tradiční kolečko po hotelích. Nedalo se odhadnout, kolik času Harry a Sivertsen mají. Harry klesl na gauč a oběma dlaněmi si promnul obličej.

Zatracený Sivertsen!

Plán byl tak jednoduchý. Prostě se dostat na bezpečné místo a odsud zavolat Bjarnemu Møllerovi a šéfovi kriminálky a nechat je vyslechnout po telefonu svědectví Svena Sivertsena proti Tomovi Waalerovi. Povědět jim, že mají tři hodiny na to, aby Toma Waalera zatkli, pak Harry zavolá do novin a odpálí nálož. Jednoduchá volba. Pak už by jen zbývalo sedět tiše jako pěna, dokud nebudou mít potvrzeno, že je Tom Waaler za mřížemi. Potom by Harry vytočil číslo Rogera Gjendema z Aftenposten a požádal by ho, aby zavolal šéfovi kriminálky a požadoval po něm vyjádření k tomu zatčení. Teprve tehdy – až by to bylo zveřejněno – by se Harry a Sivertsen vyplížili ze své nory.

Celkem jistá hra, kdyby Sivertsen nevyrukoval s tím svým ultimátem.

„Co kdyby…“

„Nezkoušejte to, vrchní komisaři.“

Sivertsen se na něj ani nepodíval.

K čertu s ním!

Harry znovu mrkl na hodinky. Věděl, že s tím musí přestat, že musí prvek času vytěsnit a mobilizovat myšlenky, přeskupit je, improvizovat, prozkoumat možnosti, které situace nabízí. Krucinál!

„O. K.,“ přikývl Harry a zavřel oči. „Povězte mi svůj příběh.“

Pouta zachrastila, jak se Sven Sivertsen předklonil.

Harry stál u otevřeného okna a kouřil, přitom naslouchal vysokému hlasu Svena Sivertsena. Začal od okamžiku, kdy mu bylo sedmnáct let, tehdy se poprvé setkal se svým otcem.

„Moje matka si myslela, že jsem v Kodani, ale já jsem jel do Berlína a vyhledal jsem ho. Bydlel ve velikém domě s hlídacími psy ve velvyslanecké čtvrti u parku Tiergarten. Přiměl jsem zahradníka, aby mě doprovodil ke vchodovým dveřím, a zazvonil jsem. Když otec otevřel, bylo to jako dívat se na svůj vlastní obraz v zrcadle. Jen jsme tam oba stáli a zírali, ani jsem nemusel říkat, kdo jsem. Nakonec se rozplakal a objal mě. Bydlel jsem tam čtyři týdny. Byl ženatý a měl tři děti. Neptal jsem se ho, co dělá, a on mi to nepověděl. Randi, jeho žena, byla v nějakém drahém sanatoriu v Alpách s jakousi nevyléčitelnou srdeční chorobou. Znělo to jako z červené knihovny a já jsem občas uvažoval, jestli právě láska ho přiměla ji tam poslat. Nebylo pochyb o tom, že ji miloval. Nebo možná lépe řečeno, že do ní byl zamilovaný. Když mluvil o tom, že zemře, znělo to jako příběh z ženského časopisu. Jednoho odpoledne přijela na návštěvu jedna její přítelkyně, pili jsme čaj a otec prohlásil, že mu Randi do cesty seslal osud, ale že se milovali tak bezohledně a intenzivně, že je osud potrestal tím, že ji nechal z jeho života zmizet v plném rozkvětu. Prohlašoval podobné věci bez začervenání. Já jsem pak v noci nemohl spát, šel jsem tedy dolů občíhnout jeho bar, a uviděl jsem, jak se Randina přítelkyně plíží z jeho ložnice.“

Harry přikývl. Je teď noční vzduch trochu chladnější nebo si to jenom namlouvá? Sivertsen si přesedl.

„Ve dne jsem měl celý dům pro sebe. Měl dvě dcery, čtrnáctiletou a šestnáctiletou. Bodil a Alici. Pro ně jsem byl samozřejmě neodolatelně vzrušující. Starší neznámý nevlastní bratr, který sem vplul z velkého světa. Obě byly do mě zamilované, ale já jsem se rozhodl pro Bodil, tu mladší. Jednoho dne se vrátila brzo ze školy a já jsem ji vzal do otcovy ložnice. Když pak chtěla odstranit zakrvácené prostěradlo, vyhnal jsem ji ven, zamkl jsem dveře a klíč jsem dal zahradníkovi s pokynem, aby ho předal otci. Druhý den ráno se mě otec u snídaně zeptal, jestli bych pro něj chtěl pracovat. Tak jsem začal pašovat diamanty.“

Sivertsen se odmlčel.

„Čas běží,“ upozornil ho Harry.

„Pracoval jsem z Osla. Kromě několika prvotních přehmatů, které mi vynesly dva podmínečné tresty, se mi dařilo. Mojí specialitou byl průchod celnicí na letištích. Bylo to úplně jednoduché. Stačilo se obléct jako vážená osoba a tvářit se nebojácně. A já jsem se nebál, bylo mi to fuk. Používal jsem obvykle kolárek. To je samozřejmě natolik známý trik, že může vzbudit pozornost celníků. Takže člověk musí navíc vědět, jak kněz chodí, jak se stříhá, jaké nosí boty, jak drží ruce a jaký výraz mívá v obličeji. Pokud se tohle naučíte, skoro nikdy vás nezastaví. Protože i kdyby vás celník podezříval, zastavit kněze si nedovolí. Celník, který se přehrabuje knězi v kufru a nic nenajde, zatímco kolem procházejí dlouhovlasí hipíci, si zaručeně koleduje o to, že si na něj bude někdo stěžovat. A celní správa je jako ostatní úřady, záleží jí na tom, aby veřejnost měla pozitivní – i když mylný – dojem, že dělá svoji práci dobře. V roce 1985 umřel otec na rakovinu. Randina nevyléčitelná srdeční choroba zůstávala nadále nevyléčitelná, nicméně to nebylo natolik zlé, aby se nemohla přestěhovat domů a převzít obchody. Nevím, jestli se dozvěděla, že jsem připravil Bodil o panenství, ale najednou jsem byl bez práce. Norsko už pro nás není atraktivní, prohlásila, avšak nenabídla mi nic jiného. Po několika letech bez práce v Oslu jsem se přestěhoval do Prahy, kde panovalo po pádu železné opony v pašování úplné eldorádo. Mluvil jsem dobře německy a bleskově jsem se zorientoval. Vydělával jsem rychle peníze, ovšem stejně rychle jsem je utrácel. Měl jsem přátele, ale na nikoho jsem se nevázal. Ani na ženy. Neměl jsem tu potřebu. Protože víte co, pane Hole? Zjistil jsem, že mám po otci dar – schopnost být zamilovaný.“

Sivertsen pokývl k plakátu s Iggym Popem.

„Pro ženy neexistuje silnější afrodisiakum než zamilovaný muž. Zaměřil jsem se na vdané ženy, ty mi pak dělaly méně problémů. V obdobích, kdy jsem měl málo peněz, mi byly také vítaným, i když krátkodobým zdrojem příjmů. A tak ubíhaly roky, aniž na mně zanechávaly stopy. Když mi bylo přes třicet, rozdával jsem zdarma úsměvy, moje postel byla veřejným prostorem a můj penis štafetovým kolíkem.“

Sivertsen si opřel hlavu o zeď a zavřel oči.

„Zní to nepochybně cynicky. Ale věřte mi, každé vyznání lásky, které mi vyšlo z úst, bylo stejně pravé a upřímné jako to, kterého se dostalo mé nevlastní matce od mého otce. Dával jsem jim všechno, co jsem měl. Dokud se nenaplnil čas a já jsem je nepustil k vodě. Sanatorium jsem si nemohl dovolit. Tak to končilo pokaždé a já jsem si myslel, že to tak bude i pokračovat. Dokud jsem jednoho podzimního dne před dvěma roky nevešel do baru Grandhotelu Evropa na Václavském náměstí, kde seděla ona. Eva. Ano, jmenovala se tak a není pravda, že paradoxy neexistují. První, co mě uhodilo do očí, bylo to, že nebyla žádná kráska, jen se tak tvářila. Ale lidé, kteří jsou přesvědčení o tom, že jsou krásní, skutečně zkrásní. Já dokážu ženy okouzlit, tak jsem za ní šel. Neposlala mě k šípku, ovšem chovala se ke mně se zdvořilým odstupem, který mě doháněl k šílenství.“

Sivertsen se ušklíbl.

„Protože pro muže neexistuje silnější afrodisiakum než žena, která není zamilovaná. Byla o dvacet šest let mladší než já, měla víc stylu, než kolik ho kdy budu mít já, a – to bylo nejdůležitější – nepotřebovala mě. Mohla pokračovat ve své práci, o které se domnívá, že o ní nevím. Bičovat a kouřit německé obchodníky.“

„Tak proč v tom nepokračovala?“ zeptal se Harry a vyfoukl kouř směrem k Iggymu.

„Byla bez šance. Protože já jsem byl zamilovaný. Dost zamilovaný za nás oba. Chtěl jsem ji mít sám pro sebe a Eva byla jako většina žen, které nejsou zamilované – oceňovala ekonomickou jistotu. Takže abych na ni získal exkluzivní právo, musel jsem si obstarat dost peněz. Pašovat krvavé diamanty ze Sierry Leone nebylo příliš riskantní, ale také to nevynášelo tolik, abych byl neodolatelně bohatý. Naopak drogy byly příliš riskantní. Tak jsem se dostal k pašování zbraní. A k Princovi. Dvakrát jsme se sešli v Praze, abychom si dohodli strategii a podmínky. Podruhé jsme se setkali na zahrádce jedné restaurace na Václavském náměstí. Požádal jsem Evu, aby si zahrála na fotografující turistku a stůl s Princem a se mnou se náhodou objevil na většině snímků. Lidem, co mi nechtějí zaplatit za práci, kterou jsem pro ně provedl, posílám poštou kopie takových fotek společně s upomínkou. Funguje to. Ale Princ byl přesnost sama, v tomhle ohledu s ním nikdy nebyly problémy. A až později jsem zjistil, že je policajt.“

Harry zavřel okno a posadil se na gauč.

„Na jaře mi někdo zatelefonoval,“ pokračoval Sivertsen. „Byl to Nor. Østlandský dialekt. Netuším, kde splašil moje číslo. Zdálo se, že toho o mně dost ví, bylo to skoro děsivé. Ne, bylo to děsivé. Věděl, kdo je moje matka. Věděl, za co jsem byl odsouzen. Věděl o krvavých diamantech ve tvaru pentagramu, které byly po celá léta mojí specialitou. Ale co bylo nejhorší – věděl, že jsem začal pašovat zbraně. Chtěl obojí. Jeden diamant a jednu pistoli CZ s tlumičem. Nabídl mi neuvěřitelně vysokou částku. Zbraň jsem mu dodat odmítl, řekl jsem mu, že si ji musí obstarat prostřednictvím jiných kanálů, ale on na tom trval, že to musí být přímo ode mě, žádní prostředníci. A zvýšil nabídku. Eva je – jak jsem říkal – náročná žena a já jsem si nemohl dovolit ji ztratit. Tak jsme se dohodli.“

„Na čem přesně jste se dohodli?“

„Měl velice specifické požadavky na dodání. Dodávka se měla uskutečnit ve Frognerském parku u Fontány, hned pod Monolitem. První dodávka proběhla před pěti týdny a pár dny. Mělo to být v pět hodin, kdy je tam nejvíc turistů a lidé přicházejí do parku po práci. Tvrdil, že díky tomu se oba snadno dostaneme nepozorovaně na místo. Riziko, že by mě někdo poznal, bylo ovšem beztak minimální. Před mnoha lety jsem potkal ve svém oblíbeném baru v Praze jednoho norského chlapíka, co mě jako kluk ve škole mlátil. Byl jsem pro něj vzduch. On – a ještě jedna žena, s níž jsem se vyspal, když byla v Praze na svatební cestě – jsou jediní dva lidé z Osla, které jsem viděl od doby, co jsem se odsud odstěhoval, víte?“

Harry přikývl.

„Nicméně,“ pokračoval Sivertsen, „zákazník nechtěl, abychom se sešli, a mně to nevadilo. Měl jsem mít zboží v hnědé igelitce, tu jsem měl položit do zeleného odpadkového koše před Fontánou a pak ihned místo opustit. Bylo velice důležité, abych byl přesný. Domluvená částka byla převedena na můj účet ve Švýcarsku předem. Vysvětlil mi, že počítá s tím, že už sama prostá skutečnost, že mě našel, způsobí, že mě ani nenapadne se ho snažit napálit. Měl pravdu. Mohl byste mi dát cigaretu?“

Harry mu ji zapálil.

„Den po první dodávce mi znovu zavolal a objednal si na následující týden Glock 23 a další krvavý diamant. Stejné místo, stejná doba, stejný postup. Byla neděle, ale v parku bylo plno lidí jako minule.“

„Stejný den a stejná doba jako u první vraždy Maria Velanda.“

„Cože?“

„Nic. Pokračujte.“

„Takhle se to opakovalo třikrát. S pětidenním odstupem. Ale naposledy to bylo trochu jiné. Objednal si dvě dodávky. Jednu na tuhle sobotu a jednu na neděli, tedy na včerejšek. Požádal mě, abych ze soboty na neděli přenocoval u své matky, aby věděl, kde mě zastihne, kdyby došlo ke změně plánu. Mně to bylo jedno, stejně jsem měl v úmyslu tam přespat. Na setkání s matkou jsem se těšil, měl jsem pro ni dobré zprávy.“

„Že bude babička?“

Sivertsen přikývl.

„A že se budu ženit.“

Harry típl cigaretu.

„Takže tvrdíte, že ten diamant a ta pistole, které jsme našli ve vašem kufru, byla dodávka na neděli?“

„Ano.“

„Hm.“

„Tak co?“ zeptal se Sivertsen, když už ticho trvalo příliš dlouho.

Harry si založil ruce za hlavou, zaklonil se na gauči a zívl.

„Jako fanoušek Iggyho jste jistě slyšel Blah-Blah-Blah? Dobré album. Úchvatný nonsens.“

„Úchvatný nonsens?“

Sven Sivertsen praštil loktem do radiátoru. Uvnitř to dutě a prázdně zadunělo.

Harry vstal. „Musím si trochu provětrat hlavu. Tady o kousek níž v ulici je benzínka, co má otevřeno čtyřiadvacet hodin denně. Mám vám něco přinést?“

Sivertsen zavřel oči.

„Poslouchejte, vrchní komisaři. Jsme na stejné lodi. Na lodi, co se potápí. Jasné? Jste nejenom ošklivý, ale i hloupý.“

Harry se zazubil a vstal.

„Budu o tom přemýšlet.“

Když se Harry za dvacet minut vrátil, spal Sivertsen vsedě na podlaze, opřený o radiátor, s připoutanou rukou nahoře, pozvednutou jakoby k pozdravu.

Harry položil na stůl dva hamburgery, hranolky a velkou colu.

Sivertsen si promnul oči.

„Tak jste si to promyslel?“

„Jo.“

„A o čem jste přemýšlel?“

„O těch fotkách, na kterých vaše přítelkyně zachytila Waalera a vás v Praze.“

„Co ty s tím mají společného?“

Harry odemkl pouta.

„Nemají s tím společného nic. Přemýšlel jsem o tom, jak si hrála na turistku. A dělala to, co turisté dělávají.“

„A to je?“

„To, co jsem povídal. Pořizují fotky.“

Sivertsen si promnul zápěstí a podíval se na jídlo na stole.

„A co nějaké skleničky na pití?“

Harry ukázal na láhev.

Sivertsen odšrouboval víčko a přitom mžoural přivřenýma očima na Harryho.

„Takže se nebojíte pít ze stejné láhve spolu se sériovým vrahem?“

Harry odpověděl s ústy plnými hamburgeru:

„Stejná láhev. Stejná loď, Svene.“

Olaug Sivertsenová seděla v obývacím pokoji a zírala tupě před sebe. Nerozsvítila v naději, že si budou myslet, že není doma a vzdají to. Volali, zvonili u dveří, povykovali ze zahrady a házeli do kuchyňského okna kamínky. „Bez komentáře,“ prohlásila a vytáhla telefon ze zásuvky. Nakonec jen stáli venku a čekali tam s těmi svými dlouhými černými objektivy. Jednou došla k oknu, aby zatáhla záclony, a už slyšela bzučení jejich aparátů. Zzzz, Zzzz, cvak. Zzzz, Zzzz, cvak.

Uplynul skoro celý den a policie ještě neodhalila svůj omyl. Je víkend. Možná čekají s vyřízením takové záležitosti na pondělí a na běžnou pracovní dobu.

Kdyby si jen o tom měla s kým promluvit. Jenže Ina se nevrátila z výletu na chatu s oním tajemným přítelem. Možná by měla zavolat té policistce, Beátě. Nebyla to její vina, že Svena zatkli. Vypadala, že chápe, že její syn nemůže být osobou, která zabíjí lidi. Dokonce jí dala své telefonní číslo a řekla jí, ať jí zavolá, kdyby jim chtěla něco povědět. Cokoli.

Olaug Sivertsenová vyhlédla z okna. Silueta mrtvé hrušně, jejíž větve se skláněly nad zahradou a domem přednosty, vypadala jako prsty natahující se po měsíci. Ještě nikdy takhle měsíc neviděla. Vypadal jako obličej mrtvého muže. Na bílé kůži prosvítaly modré žíly.

Kde jenom je ta Ina? Slíbila, že se vrátí nejpozději v neděli odpoledne. A Olaug si myslela, že to bude fajn, že si pak vypijí čaj a Ina se seznámí se Svenem. Ta Ina, která byla tak spolehlivá, co se týkalo času a podobně.

Olaug počkala, až hodiny dvakrát odbijí.

Pak našla telefonní číslo.

Hlas se ozval po třetím zazvonění.

„Beáta,“ zamumlal hlas ospale.

„Dobrý večer, tady je Olaug Sivertsenová. Velice se omlouvám, že volám tak pozdě.“

„To je v pořádku, slečno Sivertsenová.“

„Olaug.“

„Olaug. Omlouvám se, ještě jsem se úplně neprobudila.“

„Volám, protože mám strach o Inu, svoji podnájemnici. Měla už být dávno doma, a když se stalo to všechno, tak…, no, prostě mi to dělá starosti.“

Když stará dáma nedostala okamžitě odpověď, pomyslela si, že Beáta možná znovu usnula. Ale pak Beáta promluvila a její hlas už nebyl ospalý.

„Vy mi říkáte, že máte podnájemnici, Olaug?“

„No ano. Inu. Bydlí v pokojíku pro služebnou. Ach ano, ten jsem vám neukázala. To proto, že je na opačné straně zadního schodiště. Celý víkend byla pryč.“

„Kde? S kým?“

„To kdybych věděla. Má celkem novou známost, já jsem ho ještě neviděla. Říkala jen, že pojedou k němu na chatu.“

„Tohle jste nám měla povědět dřív, Olaug.“

„Měla? Tak to se moc omlouvám…, já…“

Olaug si všimla, jak se jí do hlasu vkrádá pláč, ale nedokázala ho přemoci.

„Ne, nemyslela jsem to tak, Olaug,“ dodala rychle Beáta. „Nezlobím se na vás. To je moje práce prověřovat takovéhle věci, nemohla jste vědět, že je to pro nás důležitá informace. Zavolám na operační centrálu a oni se vám ozvou, abyste jim Inu popsala a oni po ní mohli vyhlásit pátrání. Určitě se jí nic nestalo, ovšem raději se o tom ujistíme, že? A potom byste se měla zkusit trochu prospat a já vám ráno zavolám. Domluveno, Olaug?“

„Ano,“ odpověděla stařenka a snažila se, aby její hlas zněl optimističtěji. Ráda by se zeptala, jestli Beáta ví něco o tom, jak se daří Svenovi, ale nedokázala to ze sebe vypravit.

„Domluveno. Na shledanou, Beáto.“

Zavěsila a slzy se jí koulely po tvářích.

Beáta se snažila znovu usnout. Naslouchala zvukům v domě. Dům mluvil. Matka v jedenáct vypnula televizi a teď dole panovalo naprosté ticho. Beáta uvažovala, jestli matka také myslí na otce. Mluvily o něm málokdy. Stálo je to příliš mnoho sil. Beáta se začala poohlížet po vlastním bytě v centru, v posledním roce jí začalo být v patře nad matkou trochu těsno. Zvlášť poté, co začala chodit s Halvorsenem, solidním strážmistrem ze Steinkjeru, kterému říkala příjmením a který s ní jednal s jakýmsi úzkostným respektem, jejž z nějakého důvodu oceňovala. Ve městě bude mít méně místa. A budou jí chybět zvuky tohoto domu, monology beze slov, s nimiž celý svůj život usínala.

Telefon začal znovu zvonit. Beáta vzdychla a natáhla po něm ruku.

„Ano, Olaug?“

„Tady Harry. Zdá se, že jsi vzhůru.“

Posadila se na posteli.

„No, jsem tu dneska v noci jak na telefonní ústředně. Co je?“

„Potřebuju pomoct. A ty jsi jediná, komu se odvažuju věřit.“

„Vážně? Jak tě tak znám, znamená to pro mě problémy.“

„Spoustu problémů. Pomůžeš mi?“

„A když odmítnu?“

„Nejdřív si poslechni, co ti chci říct, pak můžeš odmítnout.“

Kapitola 36.

Pondělí. Fotografie.

V pondělí ráno ve tři čtvrtě na pět osvětlovaly sluneční paprsky zešikma Ekeberský kopec. Strážný z bezpečnostní agentury v recepci policejního ředitelství hlasitě zívl a vzhlédl od Aftenposten, když první ranní ptáče zasunulo do čtečky služební průkaz.

„Píšou, že přijde déšť,“ prohlásil strážný, rád, že konečně vidí člověka.

Vysoký, zachmuřeně vypadající muž na něj krátce pohlédl, ale neodpověděl.

Během následujících deseti minut přišli další tři muži, stejně málomluvní a zachmuření.

V šest hodin seděli ti čtyři společně v kanceláři policejního ředitele v šestém patře.

„Takže,“ ujal se slova policejní ředitel. „Jeden z našich vrchních komisařů s sebou odvedl možného vraha z cely předběžného zadržení a teď nikdo neví, kde se nacházejí.“

Jednou z věcí, díky níž se policejní ředitel hodil na své místo, byla jeho schopnost stručně shrnout daný problém. Tou další byla schopnost stručně formulovat to, co je třeba udělat.

„V tom případě navrhuju, abychom je sakra rychle našli. Co jste zatím podnikli?“

Šéf kriminálky mrkl směrem k Møllerovi a Waalerovi, pak si odkašlal a odpověděl:

„Nasadili jsme na to malou, ale zkušenou skupinu vyšetřovatelů. Vybral je tady vrchní komisař Waaler, který vede pátrání. Tři jsou od tajné služby. Dva z oddělení vražd. Začali pátrat už v noci, jen hodinu potom, co z cel předběžného zadržení přišlo hlášení, že Sivertsen nebyl přiveden zpět.“

„Rychlá práce. Ale proč nebyly informovány pořádkové hlídky? A výjezdová hlídka?“

„Chtěli jsme počkat, jak dopadne tahle schůzka, Larsi. Poslechnout si tvůj názor.“

„Můj názor?“

Šéf kriminálky si přejel prstem po horním rtu.

„Vrchní komisař Waaler slíbil, že najdou Holea a Sivertsena do čtyřiadvaceti hodin. Zatím se ta informace dál nerozšířila. Jen my čtyři a Groth víme, že Sivertsen zmizel. Kromě toho jsme zavolali do Ullersmo a zrušili jsme jeho převoz a umístění do tamní cely. Jako důvod jsme uvedli, že jsme obdrželi informaci, podle níž se důvodně domníváme, že Sivertsen by tam nebyl v bezpečí, a proto bude převezen na jiné místo, které je prozatím tajné. Zkrátka – máme velkou šanci udržet to pod pokličkou, dokud Waaler a jeho skupina celou záležitost nevyřeší. Ale rozhodnout o tom musíš samozřejmě ty, Larsi.“

Policejní ředitel spojil prsty a přemýšlivě přikývl. Pak vstal a došel k oknu, kde zůstal stát zády k nim.

„Minulý týden jsem jel taxíkem. Taxikář měl na sedadle spolujezdce položené otevřené noviny. Zeptal jsem se ho, co si myslí o vraždícím kurýrovi. Vždycky je zajímavé vědět, co si myslí obyčejní lidé. Odpověděl mi, že s vraždícím kurýrem je to jako se Světovým obchodním centrem, že se otázky kladou v nesprávném pořadí. Všichni se ptají ‚kdo‘ a ‚jak‘. Ale pro vyluštění té hádanky je třeba položit si nejprve jinou otázku. A víš, jak zní, Torleife?“

Šéf kriminálky neodpověděl.

„Zní ‚proč‘, Torleife. Tenhle taxikář nebyl hloupý. Pánové, položil si někdo z vás tuhle otázku?“

Policejní ředitel se pohupoval na patách a čekal.

„Se vší úctou k taxikářům,“ promluvil nakonec šéf kriminálky, „nejsem si jistý, jestli v tomhle případu existuje nějaké ‚proč‘. Přinejmenším ne racionální ‚proč‘. Všichni tady vědí, že Hole je psychicky labilní a alkoholik. Proto dostal výpověď.“

„I blázni mívají motiv, Torleife.“

Ozvalo se diskrétní zakašlání.

„Ano, Waalere?“

„Batouti.“

„Batouti?“

„Ten egyptský pilot, který se úmyslně zřítil s letadlem plným lidí jen proto, aby se pomstil letecké společnosti za to, že ho degradovala.“

„Kam tím míříte, Waalere?“

„V sobotu večer, poté, co jsme dostali Sivertsena, jsem vyběhl za Harrym a mluvil jsem s ním na parkovišti. Nechtěl se zúčastnit oslavy. Byl očividně roztrpčený. Nejen kvůli výpovědi, ale i proto, že se domníval, že jsme mu upřeli podíl na Sivertsenově zatčení.“

„Batouti…“

Policejní ředitel si zastínil oči, když první sluneční paprsky dosáhly k jeho oknu.

„Tys ještě nic neřekl, Bjarne. Co si myslíš ty?“

Bjarne Møller zíral na siluetu u okna. Tak strašně ho bolel žaludek, že se nejen obával, nýbrž i doufal, že mu brzy praskne. A už od té doby, co ho v noci probudili a oznámili mu tu zprávu o únosu, čekal, až ho někdo probudí doopravdy a řekne mu, že je to jenom noční můra.

„Nevím,“ vzdychl. „Upřímně řečeno nechápu, co se tu děje.“

Policejní ředitel pomalu přikývl.

„Jestli vyjde najevo, že jsme se to snažili udržet pod pokličkou, ukřižují nás,“ prohlásil.

„Výstižné shrnutí, Larsi,“ okomentoval to šéf kriminálky. „Ale jestli vyjde najevo, že nám utekl sériový vrah, ukřižují nás také. I kdybychom ho znovu našli. Ještě pořád máme možnost vyřešit tenhle problém ve vší tichosti. Waaler má – jestli tomu dobře rozumím – jistý plán.“

„A ten zní, Waalere?“

Tom Waaler si sevřel levou rukou pravou pěst.

„Řekněme to takhle,“ začal. „Je mi jasné, že si nemůžeme dovolit šlápnout vedle. Možná budu muset použít několik nekonvenčních metod. Vzhledem k případné možné dohře mi proto připadá vhodné, abyste můj plán neznali.“

Policejní ředitel se s mírně udiveným výrazem otočil.

„To je od vás nadmíru velkorysé, Waalere. Ale obávám se, že tohle nemůžeme…“

„Trvám na tom.“

Policejní ředitel svraštil čelo.

„Trváte na tom? Jste si vědom toho, co riskujete, Waalere?“

Waaler otevřel dlaně a pohlédl do nich.

„Ano. Jenže tohle je moje odpovědnost. Já jsem vedl vyšetřování a spolupracoval jsem úzce s Holem. Jako vedoucí týmu jsem měl včas zachytit varovné signály a něco podniknout. V každém případě po tom rozhovoru na parkovišti.“

Policejní ředitel se na Waalera pátravě zahleděl. Otočil se opět k oknu a zůstal nehnutě stát. Po podlaze se plížil obdélník světla. Poté policejní ředitel povytáhl ramena a otřásl se, jako by mu byla zima.

„Máte lhůtu do půlnoci,“ prohlásil do okenního skla. „Pak dostane tisk zprávu o tom zmizení. A tahle schůzka se nikdy nekonala.“

Cestou z místnosti si Møller všiml, že policejní ředitel stiskl Waalerovi ruku a věnoval mu vřelý, vděčný úsměv. Takhle se děkuje spolupracovníkům za loajalitu, pomyslel si Møller. Takhle se oběti dává slib. Takhle se v tichosti jmenuje korunní princ.

Strážmistr Bjørn Holm z kriminalisticko-technického oddělení se cítil jako naprostý idiot, když se s mikrofonem v ruce díval na japonské obličeje, které na něj do jednoho zíraly s očekáváním. Dlaně měl zpocené a nebylo to vedrem. Naopak, teplota v klimatizovaném luxusním autobuse, zaparkovaném před hotelem Bristol, byla výrazně nižší než na ranním slunci venku. Bylo to kvůli tomu, že měl mluvit do mikrofonu. Anglicky.

Průvodkyně ho představila jako a Norwegian police officer a jeden starší usmívající se muž vytáhl fotoaparát, jako by byl Bjørn Holm součástí okružní jízdy. Holm se podíval na hodinky. Sedm. Musí stihnout několik skupin, takže se do toho bude muset vrhnout. Nadechl se a začal chrlit věty, které si cestou nacvičil: „We have checked the schedules with all the tour operators here in Oslo. And this is one of the groups that visited Frognerparken around five o’clock on Saturday. What I want to know is: who of you took pictures there?“

Žádná reakce.

Holm váhavě pohlédl na průvodkyni.

Ta se mu s úsměvem uklonila, převzala si od něj mikrofon a sdělila pasažérům to, o čem Holm mohl jen předpokládat, že to je přibližně totéž sdělení. Japonsky. Projev zakončila drobnou úklonou. Holm se rozhlédl po zvednutých pažích. Ve fotolaboratoři budou mít co dělat.

Roger Gjendem zamykal auto a přitom si notoval písničku o nezaměstnanosti od skupiny Tre Små Kinesere – Tři Číňánci. Cesta od podzemních garáží k novým kancelářím Aftenposten v Postgirobygget byla krátká, přesto věděl, že ji proběhne poklusem. Ne proto, že by šel do práce pozdě, naopak. Důvodem byl fakt, že Roger Gjendem patřil k těm šťastlivcům, kteří se každý den těší na to, až budou v práci, kteří se nemůžou dočkat, až budou obklopeni všemi známými věcmi, jež jim práci připomínají: kancelář s telefonem a počítačem, stoh denního tisku, bzučení hlasů kolegů, chrchlání kávovaru, tlachání v kuřárně, napjatá atmosféra na ranních poradách. Včerejší den strávil před domem Olaug Sivertsenové prakticky bez výsledku, pořídil jen snímek staré dámy v okně. Ale to stačí. Má rád překážky. A těch mívá v kriminalistické rubrice dost. Závislák na kriminálních činech. Tak mu říkala Devi. Nelíbilo se mu, že používá slovo závislák. Thomas, jeho mladší bratr, je závislák. Roger je řádný občan, který vystudoval politologii a náhodou se mu líbí psát do novin o kriminálních případech. Nicméně ona tím samozřejmě myslela skutečnost, že jeho práce má jisté stránky, jež mohou připomínat drogovou závislost. Roger nejdřív pracoval na politických tématech, ale pak krátce zaskakoval v kriminalistické rubrice a po pouhých několika týdnech si uvědomil, že ho to pohltilo tak, jak jen člověka dokážou pohltit denní dávky adrenalinu z příběhů o životě a smrti. Téhož dne si promluvil se šéfredaktorem a byl bez řečí přesunut do kriminalistické rubriky na stálý úvazek. Šéfredaktor už nejspíš tohle u někoho zažil. A od toho dne běhával Roger od auta do práce poklusem.

Jenže dnes byl zastaven, ještě než se stihl rozběhnout.

„Dobré ráno,“ pozdravil ho muž, který se vynořil odnikud a najednou stál před ním. Měl na sobě krátkou černou koženou bundu a letecké sluneční brýle, ačkoli v podzemních garážích panovalo pološero. Roger viděl už dost policistů na to, aby poznal, že před ním jeden z nich stojí.

„Dobré ráno,“ odpověděl.

„Mám pro vás zprávu, pane Gjendeme.“

Muž měl paže svěšené podél těla. Ruce mu pokrývaly černé chlupy. Roger si pomyslel, že by bylo mnohem přirozenější, kdyby měl ruce v kapsách kožené bundy. Nebo za zády. Nebo sepjaté před sebou. Takhle to vypadalo, že se je chystá k něčemu použít, jen se nedalo odhadnout k čemu.

„Ano?“ vyčkával Roger Gjendem. Slyšel, jak mezi stěnami rezonuje ozvěna jeho vlastního „o“ a zvuk otazníku.

Muž se naklonil dopředu.

„Váš mladší bratr sedí v Ullersmo,“ řekl muž.

„No a?“

Roger věděl, že venku svítí na město ranní slunce, ale tady v automobilových katakombách bylo najednou mrazivě chladno.

„Jestli vám leží na srdci jeho osud, musíte nám prokázat službičku. Posloucháte mě, pane Gjendeme?“

Roger Gjendem strnule přikývl.

„Jestliže vám zavolá vrchní komisař Harry Hole, chci, abyste udělal následující. Zeptáte se ho, kde je. Pokud vám to nebude chtít říct, snažte se domluvit si s ním schůzku. Řekněte, že jeho příběh neotisknete, pokud se s ním nebudete moct setkat tváří v tvář. K té schůzce musí dojít do dnešní půlnoci.“

„Jaký příběh?“

„Patrně vznese neodůvodněná obvinění vůči jednomu vrchnímu komisaři, kterého nechci jmenovat. Jméno vás stejně nemusí zajímat, do novin se to nikdy nedostane.“

„Ale…“

„Posloucháte mě? Až spolu domluvíte, zavoláte na tohle číslo a povíte, kde Hole je nebo kde a na kdy jste si domluvili schůzku. Je to jasné?“

Strčil do kapsy levou ruku a podal Rogerovi papírek.

Roger se na něj podíval a zavrtěl hlavou. Přestože měl strach, cítil, jak v něm bublá smích. Nebo možná právě proto.

„Vím, že jste policajt,“ pronesl a potlačil úsměv. „Pochopte, tohle nejde. Já jsem novinář, nemůžu…“

„Pane Gjendeme.“

Muž si sundal sluneční brýle. Ačkoli byla tma, byly jeho zorničky v šedých duhovkách jen mrňavými tečkami.

„Váš mladší bratr sedí v cele A107. Každé úterý mu tam – podobně jako všem ostatním feťákům – pašují jeho denní dávky. Rovnou si je píchá, materiál nikdy nekontroluje. Prozatím bylo všechno v pořádku. Rozumíte?“

Rogera ani nenapadlo, že by mohl slyšet špatně. Věděl, že slyšel dobře.

„Fajn,“ prohlásil muž. „Nějaké otázky?“

Roger si musel olíznout ústa, aby dokázal odpovědět.

„Proč si myslíte, že mi Harry Hole zavolá?“

„Protože je to šílenec,“ odpověděl muž a znovu si nasadil sluneční brýle. „A protože jste mu dal včera před Národním divadlem vizitku. Pěkný den, pane Gjendeme.“

Roger tam stál, dokud muž nezmizel. Dýchal vlhký dusivý vzduch podzemních garáží. A když kráčel ten kousek k Postgirobygget, šel pomalu a zdráhavě.

Na monitoru před Klausem Torkildsenem v kontrolní místnosti Provozního centra regionu Oslo telefonní společnosti Telenor poskakovala a tancovala telefonní čísla. Torkildsen nakázal kolegům, že ho nesmí nikdo rušit, a zamkl dveře.

Košili měl úplně propocenou. Ne proto, že by do práce utíkal. Mířil do své kanceláře – nijak zvlášť rychle ani pomalu, když ho recepční zastavila tím, že na něj zavolala. Příjmením. Dával přednost příjmení.

„Návštěva,“ ukázala na muže sedícího na pohovce v recepci.

Klaus Torkildsen strnul údivem. Strnul proto, že jeho funkce neslibovala, že by za ním mohly chodit nějaké návštěvy. Nebyla to náhoda, volba jeho povolání i soukromého života byla vedena přáním, aby se musel přímo stýkat s jinými lidmi jen v nejnutnějších případech.

Muž se zvedl z pohovky, prohlásil, že je od policie, a požádal Torkildsena, aby se posadil. A Klaus Torkildsen klesl na židli a klesal dál a dál a přitom cítil, jak mu po celém těle vyráží pot. Policie. Neměl s nimi co do činění už patnáct let, a i když šlo tehdy jen o pokutu, reagoval dodnes paranoidně, jakmile jen zahlédl na ulici uniformu. Od chvíle, kdy muž otevřel ústa, zůstaly Torkildsenovy potní žlázy otevřené.

Muž šel rovnou k věci a prohlásil, že potřebuje, aby jim vypátral jeden mobilní telefon. Klaus už kdysi podobnou práci pro policii dělal. Bylo to poměrně jednoduché. Zapnutý mobilní telefon vysílá každou půlhodinu signál, který registrují základní stanice rozmístěné po městě. Navíc samozřejmě základní stanice zachycují a evidují veškeré uživatelovy přijaté a odchozí hovory. Díky tomu se podle oblasti pokrytí jednotlivých základních stanic mohou dopracovat k tomu, kde ve městě se daný telefon nachází, zpravidla to bývá v oblasti menší než jeden kilometr čtvereční.

Klaus Thorkildsen odpověděl, že případný odposlech by musel schválit šéf, ale muž prohlásil, že to spěchá, že nemají čas dodržovat služební postupy. Kromě sledování jednoho konkrétního čísla (Klaus zjistil, že patří jistému Harrymu Holeovi) po něm muž chtěl, aby sledoval příchozí a odchozí hovory několika osob, které by mohl hledaný kontaktovat. Předal mu seznam telefonních čísel a e-mailových adres.

Klaus se zeptal, proč přišli právě za ním, jsou tady přece zkušenější kolegové. Pot mu na zádech ztuhl a v klimatizované recepci mu pomalu začínala být zima.

„Protože víme, že to nebudete nikde vytrubovat, pane Torkildsene. Stejně tak, jako my nebudeme vašim nadřízeným a kolegům vytrubovat, že jste byl v lednu 1987 přistižen v Stensparku doslova a do písmene se staženými kalhotami. Naše informátorka tvrdila, že jste byl pod kabátem úplně nahý. To vám muselo být sakra zima…“

Klaus Torkildsen polkl. Tvrdili, že po několika letech to vymažou z rejstříku přestupků.

Ještě stále polykal.

Protože najít ten mobilní telefon bylo absolutně nemožné. Byl zapnutý, každou půlhodinu z něj přišel signál. Ale pokaždé z jiného místa ve městě, jako by ho ten telefon systematicky tahal za nos.

Soustředil se na ostatní jména na seznamu. Jedno číslo byla interní linka v Kjølberské ulici 21. Prověřil ho. Bylo to číslo na kriminalisticko-technické oddělení.

Beáta vzala telefon hned po prvním zazvonění.

„Tak co?“ zeptal se hlas na druhém konci.

„Zatím to vypadá bledě,“ odpověděla.

„Hm.“

„Mám tu dva muže, co vyvolávají fotky a průběžně mi je dodávají na stůl.“

„A Sven Sivertsen nikde?“

„Jestli byl u Fontány ve Frognerském parku v době, kdy byla zavražděna Barbara Svendsenová, měl smůlu. V každém případě není na žádné z fotek, které jsem viděla, a to zatím mluvíme tak o stovce snímků.“

„Bílá košile s krátkými rukávy a modré…“

„To všechno už jsi mi povídal, Harry.“

„Ani žádný podobný obličej?“

„Mám na obličeje pamatováka, Harry. Není na žádné z těch fotek.“

„Hm.“

Mávla na Bjørna Holma, který právě přinášel novou hromádku fotografií, ještě páchnoucích po chemikáliích na vyvolávání. Mrskl je na psací stůl, ukázal na jeden snímek, zvedl palec a zmizel.

„Počkej,“ vykřikla Beáta. „Něco mi sem teď přišlo. Jsou to fotky od skupiny, co tam byla teď v sobotu kolem páté. A tady…“

„Sem s tím.“

„Jo. Je to tam… Hádej, na koho se tu teď dívám?“

„Vážně?“

„Jo. Sven Sivertsen osobně. Z profilu přímo před Vigelandovými šesti obry. Vypadá to, že právě odchází.“

„Má v ruce hnědou igelitku?“

„Ta fotka je oříznutá tak, že to není poznat.“

„O. K., ale každopádně tam byl.“

„To jo, jenže v sobotu se nestala žádná vražda, Harry. Takže to není vůbec žádné alibi.“

„Přinejmenším to znamená, že aspoň něco z toho, co říká, je pravda.“

„No… Nejlepší lži jsou z devadesáti procent pravdivé.“

Beáta ucítila, jak jí zrudly uši, když ji najednou napadlo, že to je přímý citát z Harryho evangelia. Dokonce to pronesla i jeho tónem.

„Kde jsi?“ zeptala se rychle.

„Jak už jsem ti vysvětlil, bude pro nás oba lepší, když to nebudeš vědět.“

„Promiň, zapomněla jsem se.“

Odmlka.

„Ještě… pořád prohlížíme ty fotky,“ dodala Beáta. „Bjørn sehnal seznamy skupin turistů, které byly ve Frognerském parku v době těch ostatních vražd.“

Harry zavěsil se zachrochtnutím, které si Beáta interpretovala jako „díky“.

Harry si opřel ukazováčky vedle očních koutků a palce o kořen nosu a pevně semkl víčka. Pokud započítá ty dvě hodiny dneska ráno, spal za poslední tři dny šest hodin. A věděl, že než si bude smět dopřát další spánek, může to trvat dlouho. Zdálo se mu o ulicích. Před očima se mu míhala mapa z jeho kanceláře a zdálo se mu o jménech osloských ulic. Sonská ulice, Nittedalská, Sørumská, Skedsmoská, všechny ty komplikované uličky na Kampenu. A pak sklouzl do snu, kde byla tma, kde padal sníh a on šel jednou ulicí ve čtvrti Grünerløkka (Markveien? Tofteho ulice?), stál tam zaparkovaný červený sporťák a v něm dva lidi. A když se přiblížil, uviděl, že jedním z nich je žena s prasečí hlavou oblečená do starodávných šatů, zavolal její jméno, zavolal Ellen, ale když se k němu otočila a otevřela ústa, aby mu odpověděla, měla je plné štěrku, který jí vypadl ven. Harry si prohnětl strnulý zátylek.

„Poslouchejte,“ snažil se zaostřit pohled na Svena Sivertsena, ležícího na matraci na podlaze. „Holka, se kterou jsem teď telefonoval, právě kvůli mně a vám rozjela akci, která jí může přivodit pěkný průšvih. Mohla by nejen přijít o práci, ale dokonce být obviněna ze spoluviny. Potřebuju něco, co by jí mohlo vnést do duše trochu klidu.“

„Co tím myslíte?“

„Chci, aby se mohla podívat na kopii jednoho z těch snímků, na kterém jste vy a Waaler v Praze.“

Sivertsen se zasmál.

„Vy jste snad tupej, Harry. To je jediná karta, se kterou můžu vyjednávat. Pokud ji vynesu teď, můžete záchrannou akci Sivertsen klidně ukončit.“

„Možná k tomu dojde dřív, než si myslíte. Našli vaši fotku ve Frognerském parku ze soboty. Ale žádnou z toho dne, kdy byla zavražděna Barbara Svendsenová. Je to dost zvláštní vzhledem k tomu, že Japonci tam fotí Fontánu jako šílení celé léto, nemyslíte? To jsou pro vaši historku v každém případě špatné zprávy. Proto chci, abyste zavolal své přítelkyni a řekl jí, aby odmailovala nebo odfaxovala tu fotku Beátě Lønnové z kriminalisticko-technického oddělení. Ať klidně začerní Waalerův obličej, jestli si myslíte, že si musíte nechat ten svůj domnělý trumf. Ale já chci vidět fotku vás a nějakého jiného chlapíka na tom náměstí. Nějakého chlapíka, co může být Tom Waaler.“

„Na Václavském náměstí.“

„To je fuk. Má na to odteď hodinu. Když ne, naše dohoda padá. Je to jasné?“

Sivertsen se dlouho díval na Harryho, než odpověděl.

„Nevím, jestli je doma.“

„Nechodí do práce,“ namítl Harry. „Těhotná přítelkyně, která si dělá starosti. Je doma a čeká, až jí zavoláte, není to tak? Už jenom kvůli vám v to doufám. Ještě devětapadesát minut.“

Sivertsen těkal pohledem po pokoji, ale nakonec se znovu zahleděl na Harryho. Zavrtěl hlavou.

„Nemůžu, Harry. Nemůžu ji do tohohle zatáhnout. Je nevinná. Prozatím o ní Waaler neví, ani netuší, kde v Praze bydlíme, ale jestli tohle krachne, vím, že si to zjistí. A pak půjde i po ní.“

„A co si tak asi bude myslet o tom, když zůstane sama s dítětem, jehož otec dostal doživotí za čtyři vraždy? Skylla, nebo Charybda, Svene. Padesát osm.“

Sivertsen složil obličej do dlaní.

„Kurva…“

Když opět vzhlédl, podával mu Harry mobilní telefon.

Kousl se do rtu. Pak popadl mobil. Vytočil číslo. Přitiskl si červený přístroj k uchu. Harry se podíval na hodinky. Vteřinovka na nich poskakovala. Sivertsen si neklidně přesedl. Harry napočítal dvacet vteřin.

„Tak co?“

„Možná odjela k matce do Brna,“ prohlásil Sivertsen.

„Tak to máte smůlu,“ odvětil Harry s pohledem stále upřeným na hodinky. „Padesát šest.“

Zaslechl, jak telefon dopadl na podlahu, vzhlédl a stihl zahlédnout Sivertsenův zkřivený obličej, než ucítil, jak se mu Sivertsenova ruka sevřela kolem krku. Harry rozhodil rukama, praštil Sivertsena do zápěstí a ten ho pustil. Pak Harry vymrštil ruku k obličeji před sebou a něco zasáhl. Znovu udeřil, ucítil, jak mu mezi prsty teple a vazce protéká krev, a stihla se mu vybavit bizarní asociace: že je to jako babiččina čerstvě uvařená jahodová marmeláda na bílém chlebu. Pozvedl ruku, aby udeřil ještě jednou. Viděl, jak se připoutaný a bezbranný muž snaží krýt, ale to ho jen ještě víc rozzuřilo. Unavený, bojící se a vzteklý.

„Wer ist da?“

Harry ztuhl. Se Sivertsenem na sebe zírali. Nikdo z nich nepromluvil. Nosový hlas vycházel z mobilu ležícího na podlaze.

„Sven? Bist du es, Sven?“

Harry popadl telefon a zvedl ho k uchu.

„Sven is here,“ pronesl pomalu. „Who are you?“

„Eva,“ odpověděl podrážděný ženský hlas. „Bitte, was ist passiert?“

„Beáta Lønnová.“

„Harry. Chci…“

„Polož to a zavolej mi na mobil.“ Zavěsila.

Za deset vteřin ji měl na tom, čemu nadále zarytě říkal drát.

„Co se děje?“

„Sledují nás.“

„Jak?“

„Máme tu bezpečnostní software proti hackerům, který ukazuje, že naše telefonní hovory a maily sleduje třetí osoba. Je to kvůli ochraně proti kriminálním živlům, ale Bjørn tvrdí, že to vypadá, že za tím je sám telefonní operátor.“

„Odposlech?“

„To asi ne. Ale zaznamenávají se všechny příchozí a odchozí hovory a maily.“

„To je Waaler a jeho maníci.“

„Já vím. Takže teď vědí, žes mi volal, což znamená, že už ti nemůžu pomáhat, Harry.“

„Sivertsenova přítelkyně ti pošle fotku ze schůzky mezi Sivertsenem a Waalerem, která proběhla v Praze. Na fotce je Waaler zezadu a nedá se to použít jako důkaz pro cokoli, ale já chci, aby ses na to podívala a řekla mi, jestli to vypadá věrohodně. Přítelkyně má tu fotku v počítači, takže ti ji může odmailovat. Jakou máš adresu?“

„Ty neslyšíš, co ti říkám, Harry? Vidí všechny odesílatele a volající. Co si myslíš, že se stane, když mi teď přijde z Prahy mail nebo fax? Nemůžu to udělat, Harry. A musím si vymyslet nějakou věrohodnou výmluvu, proč jsi mi volal, a mně to nemyslí tak rychle jako tobě. Proboha, co jim řeknu?“

„Uklidni se, Beáto. Nemusíš říkat nic. Nevolal jsem ti.“

„Co to povídáš? Už jsi mi volal třikrát.“

„Jo, ale to oni nevědí. Používám mobil, který jsem si vyměnil s jedním kámošem.“

„Takže ty jsi tohle předpokládal?“

„Ne, tohle ne. Udělal jsem to proto, že mobily vysílají signály k základním stanicím, které ukazují, v jaké části města se telefon nachází. Jestli má Waaler lidi na telefonní síti, kteří se mě snaží vypátrat za pomoci mého mobilu, budou si mít čím lámat hlavu. Protože ten můj se více méně konstantně pohybuje po celém městě.“

„O tomhle toho chci vědět co možná nejmíň, Harry. Ale nic sem neposílej. O. K.?“

„O. K.“

„Omlouvám se, Harry.“

„Už jsi mi podala jednu ruku, Beáto. Nemusíš se omlouvat, že mi nemůžeš podat druhou.“

Zaklepal. Pět krátkých ťuknutí přímo pod štítkem s číslem 303. Snad dost hlasitě na to, aby to přehlušilo hudbu. Čekal. Chtěl zaklepat znovu, ale pak uslyšel, že hudba byla ztlumena a že ke dveřím ťapají nahá chodidla. Dveře se otevřely. Vypadalo to, že spala.

„Ano?“

Ukázal jí služební průkaz, který byl formálně falešný vzhledem k tomu, že už nebyl policista.

„Omlouvám se za tu sobotní událost,“ řekl Harry. „Doufám, že vás to moc nevyděsilo, když vtrhli dovnitř.“

„To je v pořádku,“ ušklíbla se. „Dělali prostě jen svou práci.“

„Ano.“ Harry se pohupoval na podpatcích a rychle se rozhlédl po chodbě. „Já a jeden kolega z technického hledáme v bytě Maria Velanda stopy. Měl nám zrovna teď přijít mailem jeden dokument, ale kleknul mi laptop. Je to dost důležité a mě napadlo, že vy jste tady v sobotu zrovna surfovala na síti, a tak jsem si myslel…“

Naznačila, že další vysvětlování je zbytečné, a otevřela.

„Počítač mám zapnutý. Asi bych se měla omluvit za ten nepořádek a tak, ale doufám, že vám nevadí, když se na to vykašlu.“

Usadil se před počítačem, otevřel si poštovní program, vytáhl papírek s adresou Evy Marvanové a vyťukal ji na umaštěných klávesách. Zpráva byla krátká. Ready. This address. Odeslat.

Otočil se na židli a podíval se na dívku, která si právě na gauči natahovala úzké džíny. Vůbec si předtím nevšiml, že má na sobě jen spodní kalhotky, možná kvůli tomu tričku s velkou rostlinou konopí.

„Dneska sama?“ zeptal se, hlavně proto, aby něco během čekání na Evu řekl. Z obličeje jí vyčetl, že to nebyl zrovna podařený pokus o konverzaci.

„Šukám jenom o víkendech,“ odpověděla, a než si oblékla ponožku, přičichla k ní. A spokojeně se zazubila, když konstatovala, že Harry nemá v úmyslu to dál rozvíjet. On konstatoval, že by si měla zajít k zubaři.

„Přišel vám mail,“ upozornila ho.

Otočil se k monitoru. Mail byl od Evy. Bez textu, jen příloha. Dvakrát na ni klikl. Obrazovka zčernala.

„Je starej a pomalej,“ zazubila se dívka ještě šířeji. „Otevře se vám to, akorát musíte chvíli počkat.“

Obrázek na monitoru před Harrym začal nabíhat, nejdřív modrá glazura – a pak, když už tam nebylo víc nebe, šedá zeď a černozelená socha. Potom se objevilo náměstí. A tady jsou stolky. Sven Sivertsen. A muž v kožené bundě zády k aparátu. Tmavé vlasy. Silný zátylek. Jako důkazní materiál to pochopitelně nestačí, ale Harry ani na okamžik nezapochyboval, že to je Tom Waaler. Jenže tohle nezpůsobilo, že zůstal sedět a dlouze zíral na tu fotografii.

„Sorry, ale musim na hajzl,“ ozvala se dívka. Harry netušil, jak dlouho tam seděl. „A tady je všechno děsně slyšet a já se dost stydim, chápete. Takže kdybyste moh…“

Harry vstal, zamumlal poděkování a odešel.

Na schodech mezi třetím a čtvrtým patrem se zastavil.

Ta fotka.

To nemůže být náhoda. To je teoreticky nemožné.

Nebo ne?

Beztak to prostě nemůže být pravda. Tohle by nikdo neudělal.

Nikdo.

Kapitola 37.

Pondělí. Zpověď.

Oba muži stojící naproti sobě ve shromažďovací místnosti náboženské společnosti Apoštolské kněžny svaté Olgy byli stejně vysocí. Vlhký teplý vzduch byl cítit sladkým kadidlem a štiplavým kouřem. Slunce svítí na Oslo každý den už skoro pět týdnů a Nikolaji Loebovi teď stékal pot v pramíncích pod slabými vlněnými šaty, přitom četl modlitbu uvádějící zpověď.

„Hle, přišel jsi na místo uzdravení, neviditelný Kristus zde přijímá tvou zpověď.“

Snažil se sehnat si ve Welhavenově ulici lehčí, modernější šaty, ale tvrdili, že pro ruské ortodoxní kněze žádné nemají. Poté, co dokončil modlitbu, odložil knihu vedle kříže na stolek mezi sebou a druhým mužem. Muž před ním si brzy odkašle. Vždycky si před zpovědí odkašlávají, jako by hříšníci byli zapouzdřeni do hlenů a slin. Nikolaji matně připadalo, že už toho muže někde viděl, ale nevzpomínal si kde. A jméno mu nic neříkalo. Muž vypadal trochu překvapeně, když pochopil, že zpověď se má odehrát tváří v tvář a že musí dokonce uvést své jméno. A Nikolaj měl popravdě řečeno dojem, že muž neuvedl své skutečné jméno. Možná je z nějaké jiné náboženské společnosti. Občas se stávalo, že sem přicházeli se svými tajemstvími, protože to byl malý, anonymní kostel, kde nikoho neznali. Nikolaj několikrát udělil rozhřešení členům Norské státní církve. Jestliže o něj požádali, dostali ho, milost Boží je veliká.

Muž si odkašlal. Nikolaj zavřel oči a sám sobě slíbil, že jakmile dojde domů, očistí si tělo lázní a uši Čajkovským.

„Stojí psáno, že chtíč – stejně jako voda – si hledá nejnižší bod, otče. Jestliže ve tvém charakteru existuje otvor, škvíra nebo prasklina, chtíč ji najde.“

„Všichni jsme hříšníci, synu. Máš nějaké hříchy, ze kterých by ses chtěl vyznat?“

„Ano. Byl jsem nevěrný ženě, kterou miluju. Spal jsem se ženou lehkých mravů. Přestože ji nemiluju, nedokážu se k ní nevracet.“

Nikolaj potlačil zívnutí. „Pokračuj.“

„Já… Byl jsem jí úplně posedlý.“

„Byl, říkáš. Znamená to, že už se s ní nestýkáš?“

„Zemřeli.“

Nejen to, co muž řekl, ale i něco v jeho hlase Nikolaje zarazilo.

„Oni?“

„Byla těhotná. Aspoň myslím.“

„Lituji tvé ztráty, synu. Ví o tom tvoje žena?“

„Nikdo to neví.“

„Na co zemřela?“

„Na kulku v hlavě, otče.“

Pot na kůži připadal Nikolaji Loebovi najednou jako led. Polkl.

„Chceš se vyznat ještě z dalších hříchů, synu?“

„Ano. Je tu jedna osoba. Policista. Viděl jsem ženu, kterou miluju, jak za ním jde. V hlavě se mi honí myšlenky, že ho chci…“

„Ano?“

„Hřích. To je vše, otče. Mohl byste teď přečíst rozhřešení?“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Já…,“ spustil Nikolaj.

„Už musím jít, otče. Budete tak laskav?“

Nikolaj opět zavřel oči. Pak začal odříkávat známý text. A otevřel je teprve, když došel k „Tvé hříchy jsou ti odpuštěny. Ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého“.

Udělal muži nad hlavou křížek.

„Děkuju,“ šeptl muž, otočil se a rychlými kroky opustil malou místnost.

Nikolaj stál nehybně na místě a naslouchal ozvěně slov vznášející se mezi stěnami. Říkal si, že už si vzpomíná, kde toho muže viděl. V komunitním centru Gamle Aker. Přinesl tam novou betlémskou hvězdu namísto té zničené.

Jako kněz byl Nikolaj vázán slibem mlčenlivosti a neměl vůbec v úmyslu ho porušit kvůli tomu, co právě vyslechl. Jenže mužův hlas, způsob, jímž prohlásil, že se mu v hlavě honí myšlenky, že ho chce… chce co?

Nikolaj vyhlédl z okna. Kde jsou mraky? Teď je takové dusno, že se brzy musí něco stát. Déšť. Ale nejdřív blesky a hromy.

Zamkl dveře, poklekl před malým oltářem a modlil se. Modlil se s vroucností, jakou už po léta necítil. Modlil se za radu a sílu. A za odpuštění.

Ve dvě hodiny se zjevil Bjørn Holm ve dveřích Beátiny kanceláře a prohlásil, že mají něco, na co by se měla podívat.

Beáta vstala a následovala ho do fotolaboratoře, kde Bjørn ukázal na snímek sušící se ještě na šňůře.

„Je z minulého pondělka,“ ozřejmil Bjørn. „Byl pořízen kolem půl šesté, tedy asi půl hodiny poté, co byla Barbara Svendsenová zastřelena na náměstí Carla Bernera. Za tu dobu se dá do Frognerského parku snadno dojet na kole.“

Na snímku byla usmívající se dívka před Fontánou. Vedle ní byl vidět kousek sochy. Beáta věděla, jaká socha to je. Dívka padající ze stromu. Sama si stoupala před tuhle sochu, když se s otcem a matkou vydávali dolů do města na nedělní procházku Frognerským parkem. Otec jí vysvětloval, že podle Gustava Vigelanda má padající dívka symbolizovat strach mladé dívky ze života dospělých a z mateřství.

Dnes se ale Beáta nedívala na padající dívku. Dívala se na záda muže úplně v rohu fotografie. Stál před zeleným odpadkovým košem. V ruce držel hnědou igelitku. Byl oblečený do přiléhavého žlutého trikotu a černých cyklistických šortek. Na hlavě měl černou helmu, na očích sluneční brýle a na ústech roušku.

„Vraždící kurýr,“ zašeptala Beáta.

„Možná,“ odvětil Bjørn Holm. „Nicméně bohužel maskovaný.“

„Možná.“ Zaznělo to jako ozvěna. Beáta natáhla ruku, aniž odtrhla pohled od fotografie.

„Lupu…“

Holm ji našel na stole mezi sáčky s chemikáliemi a podal jí ji.

Beáta lehce přimhouřila jedno oko, přitom přiblížila konvexní sklíčko k fotografii.

Bjørn Holm se díval na svou šéfku. Samozřejmě slyšel historky o Beátě Lønnové z dob, kdy pracovala na oddělení loupežných přepadení. O tom, že vysedávala celé dny v House of Pain, v té hermeticky uzavřené videomístnosti, a přehrávala si záznamy z loupežných přepadení okénko po okénku a přitom zkoumala detailně tělesnou stavbu, řeč těla a kontury obličejů za maskami a nakonec odhalila identitu lupiče, protože ho viděla na jiné nahrávce, například z přepadení pošty před patnácti lety, z doby, kdy ještě ani nebyla v pubertě, na nahrávce uložené na harddisku, který obsahoval milion obličejů a každé loupežné přepadení v Norsku spáchané od zavedení bezpečnostních kamer. Někteří tvrdili, že za to může Beátin neobvykle rozvinutý gyrus fusiformis, část mozku rozpoznávající obličeje, a že je to vrozená schopnost. Proto se Bjørn Holm nedíval na fotografii, nýbrž na oko Beáty Lønnové prozkoumávající snímek a hledající veškeré drobné detaily, které se sám nikdy nedokáže naučit, protože k tomu je potřeba citlivost pro identifikaci a tu on nikdy nezíská.

Proto si také všiml toho, že pod lupou nezkoumá mužův obličej.

„Koleno,“ prohlásila. „Vidíš to?“

Bjørn Holm popošel blíž.

„Co je s ním?“ zeptal se.

„Na levém koleni. Vypadá to jako náplast.“

„Chceš snad říct, že máme hledat osoby s náplastí na koleni?“

„Vtipné, Bjørne. Než dokážeme zjistit, kdo je na té fotografii, musíme zjistit, jestli právě on může být vraždícím kurýrem.“

„A jak to uděláme?“

„Navštívíme jediného muže, o kterém víme, že viděl vraždícího kurýra zblízka. Udělej kopii té fotky, já zatím dojdu pro auto.“

Sven Sivertsen zíral jako spadlý z višně, když mu Harry prezentoval svou teorii. Tu nemožnou teorii.

„To mě vážně ani nenapadlo,“ zašeptal Sivertsen. „Neviděl jsem v novinách žádné fotky obětí. Během výslechů zmiňovali jména, ale ta mi nic neříkala.“

„Prozatím je to jen teorie,“ prohlásil Harry. „Nevíme, jestli právě on je vraždící kurýr. Potřebujeme konkrétní důkaz.“

Sivertsen se zašklebil.

„Měl byste mě radši přesvědčit o tom, že už toho máte dost na to, abyste mě mohl osvobodit. Abych pak mohl souhlasit s tím, že se udáme a vy získáte moje důkazy proti Waalerovi.“

Harry pokrčil rameny.

„Můžu zavolat svému šéfovi Bjarnemu Møllerovi a požádat ho, aby sem poslal hlídkový vůz a dostal nás bezpečně odsud.“

Sivertsen zavrtěl rozhodně hlavou.

„Musí to být někdo, kdo je výš než Waaler. Nikomu nevěřím. Nejdřív musíte sehnat důkazy.“

Harry sevřel a otevřel pěst. „Máme jednu možnost, která může dát jistotu nám oběma.“

„A to je?“

„Jít s tím do novin a poskytnout jim to, co víme. Jak o vraždícím kurýrovi, tak o Waalerovi. Pak už bude pozdě na to, aby s tím kdokoli něco udělal.“

Sivertsen se na něj pochybovačně podíval.

„Ubývá nám času,“ vysvětlil Harry. „Waaler už se blíží. Vy to necítíte?“

Sivertsen si promnul zápěstí.

„O. K.,“ souhlasil. „Tak do toho.“

Harry strčil ruku do zadní kapsy a vytáhl pomačkanou vizitku. Na okamžik zaváhal. Možná proto, že tušil důsledky toho, co se právě chystá udělat. Nebo spíš proto, že je netušil. Vyťukal číslo do práce. Překvapivě rychle se ozvalo: „Roger Gjendem.“

Harry slyšel v pozadí bzučení hlasů, ťukání do počítačů a vyzvánějící telefony.

„Tady je Harry Hole. Dobře mě poslouchejte, pane Gjendeme. Mám informace o vraždícím kurýrovi. A o pašování zbraní, do kterého je zapletený jeden z mých kolegů od policie. Rozumíte?“

„Myslím, že ano.“

„Fajn. Získáte exkluzivitu výměnou za to, že to co nejrychleji zveřejníte na internetových stránkách Aftenposten.“

„Samozřejmě. Odkud voláte, pane Hole?“

Gjendem působil méně překvapeně, než Harry předpokládal.

„To není důležité. Mám informace, které dokazují, že Sven Sivertsen není vraždící kurýr a že jeden z předních policistů je součástí pašeráckého gangu, který operuje v Norsku už několik let.“

„To je skvělé. Ale předpokládám, že chápete, že tohle nemůžu napsat na základě jednoho telefonického hovoru.“

„Co tím myslíte?“

„Žádné seriózní noviny neotisknou obvinění, že jistý vrchní komisař od policie pašuje zbraně, aniž by si ověřily věrohodnost svého zdroje. Já sice nepochybuju o tom, že jste tím, za koho se vydáváte, ale jak můžu vědět, jestli nejste opilý nebo blázen nebo obojí…? Pokud tohle pořádně neprověřím, hrozí novinám žaloba. Navrhuju schůzku, pane Hole. Pak napíšu všechno tak, jak řeknete. To slibuju.“

V pauze, která následovala, slyšel Harry, jak se někdo v pozadí směje. Bezstarostný perlivý smích.

„Do jiných novin volat nemusíte, řeknou vám úplně totéž. Věřte mi, pane Hole.“

Harry se nadechl.

„O. K. V Underwater v Dalsberské uličce. V pět. Jen vy sám, jinak zmizím. A nikomu ani slovo, jasné?“

„Jasné.“

„Tak na viděnou.“

Harry stiskl tlačítko Ukončit hovor a kousl se do rtu.

„Doufám, že to byl dobrý tah,“ okomentoval to Sivertsen.

Bjørn Holm a Beáta odbočili z rušné Bygdøyské třídy a v následujícím okamžiku se ocitli v tiché ulici s přerostlými vilami ze dřeva na jedné straně a moderními zděnými obytnými domy na straně druhé. Obě krajnice lemovala výhradně auta německých značek.

„Snobárna,“ pronesl Bjørn.

Zastavili před domem žluťoučkým jako kuřátko.

Teprve po druhém zazvonění se v domácím telefonu ozval hlas:

„Ano?“

„André Clausen?“

„To bych byl.“

„Beáta Lønnová, policie. Pustíte nás dovnitř?“

André Clausen na ně čekal mezi dveřmi v županu, který mu sahal po stehna. Škrabal si strup na tváři a přitom se chabě pokusil potlačit zívnutí.

„Omlouvám se, vrátil jsem se pozdě v noci.“

„Nejspíš ze Švýcarska?“

„Ne, byl jsem jenom na chatě. Pojďte dál.“

Clausenův obývací pokoj byl pro sbírku uměleckých předmětů příliš malý a Bjørn Holm konstatoval, že Clausen si libuje spíš v přeplácanosti než v minimalismu. V jednom rohu, kde se nahá bohyně natahovala k sixtinským malbám na stropě, zurčela fontánka.

„Ráda bych, abyste se soustředil a vybavil si ten okamžik, kdy jste viděl vraždícího kurýra v recepci advokátní kanceláře,“ vysvětlila mu Beáta. „A pak se podíval na tohle.“

Clausen si vzal fotografii a prohlížel si ji, přitom si špičkou prstu přejížděl po strupu na tváři. Bjørn Holm se rozhlížel po pokoji. Slyšel za dveřmi ťapání a pak zvuk škrábajících tlapek.

„Možná,“ připustil Clausen.

„Možná?“ Beáta seděla na krajíčku židle.

„Je to dost možné. Oblečení má stejné. I helmu a sluneční brýle.“

„Fajn. A náplast na koleni, měl náplast?“

Clausen se tiše zasmál.

„Jak už jsem říkal, nemám ve zvyku si prohlížet mužská těla tak podrobně. Ale jestli vám to udělá radost, můžu říct, že můj prvotní dojem je, že tohle je muž, kterého jsem viděl. Mimo to…“

Rozhodil paže.

„Děkuju,“ pronesla Beáta a vstala.

„Není zač,“ odpověděl Clausen a doprovodil je ke dveřím, kde jim podal ruku. To je trochu zvláštní, pomyslel si Holm, ale potřásl mu s ní. Ale když Clausen napřáhl ruku k Beátě, zavrtěla s pousmáním hlavou.

„Promiňte, ale máte na prstech krev. A krvácí vám tvář.“

Clausen si sáhl na obličej.

„Opravdu,“ usmál se. „To Truls. Můj pes. O víkendu jsme spolu dost intenzivně laškovali na chatě.“

Díval se na Beátu a usmíval se stále víc.

„Na shledanou,“ rozloučila se Beáta.

Bjørn Holm nevěděl, proč se otřásl, když vyšel opět do tepla.

Klaus Torkildsen si natočil oba ventilátory v místnosti na obličej, ale připadalo mu, že proti němu foukají jen teplý vzduch vycházející z přístrojů. Ťukal prstem na silné sklo monitoru. Na interní linku v Kjølberské ulici. Uživatel právě zavěsil. Už počtvrté dneska dotyčný mluvil právě s tímhle mobilním číslem. Krátké hovory.

Dvakrát klikl na příslušné mobilní telefonní číslo, aby zjistil, komu patří. Na monitoru se objevilo jméno. Opět na ně dvakrát klikl, aby zjistil adresu a povolání. Údaje se objevily a Klaus Torkildsen se díval na povolání. Pak vytočil číslo, na které měl zavolat, pokud něco zjistí.

Kdosi zvedl sluchátko.

„Haló?“

„Tady je Torkildsen z Telenoru. S kým mluvím?“

„To vás nemusí zajímat, pane Torkildsene. Co pro nás máte?“

Klaus Torkildsen cítil, jak se mu mokré paže lepí k trupu.

„Trošku jsem zapátral. Ten Holeův mobilní telefon se neustále pohybuje a nedá se najít. Ale na interní linku do Kjølberské ulice několikrát volal jiný mobil.“

„Ano? A kdo?“

„Je registrovaný na jméno Øystein Eikeland. Mám tu, že je to taxikář.“

„Cože?“

Torkildsen vyšpulil ret a snažil se ofouknout si zamlžené brýle.

„Jen jsem si myslel, že by tu mohla být spojitost mezi telefonem, který se neustále přesouvá po celém městě, a taxikářem.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

„Haló?“ zavolal.

„Rozumím,“ odpověděl hlas. „Pokračujte ve sledování, pane Torkildsene.“

Když Bjørn Holm a Beáta spěchali recepcí v Kjølberské ulici, pípl Beátě mobil.

Vytáhla ho z opasku, podívala se na displej a jediným rychlým pohybem si ho přiložila k uchu.

„Harry? Požádej Sivertsena, aby si vytáhl levou nohavici. Máme fotku maskovaného cyklisty před Fontánou v půl šesté minulé pondělí s náplastí na koleni. A v ruce drží hnědou igelitku.“

Bjørn musel prodloužit krok, aby drobné ženě spěchající chodbou stačil. Slyšel v telefonu praskání hlasu.

Beáta zahnula do kanceláře.

„Žádná náplast ani poranění? Ne, já vím, že to nic nedokazuje. Ale pro tvou informaci, André Clausen právě více méně identifikoval cyklistu na snímku jako toho člověka, kterého viděl ve firmě Halle, Thune a Wetterlid.“

Posadila se za psací stůl.

„Cože?“

Bjørn Holm uviděl, jak svraštila čelo.

„Dobře.“

Odložila telefon a zírala na něj, jako by nevěděla, jestli má věřit tomu, co právě slyšela.

„Harry si myslí, že ví, kdo je vraždící kurýr.“

Bjørn neodpověděl.

„Podívej se, jestli je laboratoř volná,“ přikázala mu. „Dostali jsme od Harryho nový úkol.“

„Jaký?“ zeptal se Bjørn.

„Pěkně odporný.“

V taxíku na stanovišti pod čtvrtí St. Hanshaugen seděl Øystein Eikeland s přivřenýma očima a mžoural přes ulici na dlouhonohou dívku dopřávající si kofein v křesílku na chodníku před Javou. Bzučení klimatizace přehlušila pomalá písnička, která se vyplížila z reproduktorů.

„Faith has been broken, tears must be cried…“

Zlé jazyky tvrdily, že to je písnička Grama Parsonse, že Keith a Stouni ji ukradli ve Francii pro album Sticky Fingers, když končila šedesátá léta a oni se snažili profetovat se ke genialitě.

„Wild, wild horses couldn’t drag me away…“

Otevřely se jedny ze zadních dveří. Øystein sebou skoro trhl. Dotyčný musel přijít zezadu, z parku. V zrcátku zahlédl opálený obličej s mohutnými čelistmi a se zrcadlovými slunečními brýlemi.

„K Maridalskému jezeru.“

Hlas byl měkký, ale tón rozkazovačný.

„Jestli to není problém…“

„Kdepak,“ zamumlal Øystein, ztlumil hudbu a naposledy potáhl z cigarety, než ji vyhodil otevřeným okénkem.

„Kam k Maridalskému jezeru…?“

„Prostě jeďte. Já vám řeknu.“

Jeli nahoru po Ullevålské ulici.

„Hlásí déšť,“ pokusil se navázat konverzaci Øystein.

„Já vám řeknu,“ zopakoval hlas.

To je teda rito, pomyslel si Øystein.

Po deseti minutách jízdy opustili obydlenou oblast a najednou tu byla pole, statky a Maridalské jezero, tak náhlý přechod z města na venkov, že se kdysi jeden americký pasažér Øysteina zeptal, jestli snad přijeli do nějakého skanzenu.

„Támhle vpředu zatočte doleva,“ pronesl hlas.

„K lesu?“ zeptal se Øystein.

„Jistě. Znervózňuju vás?“

Ta myšlenka Øysteina nenapadla. Do téhle chvíle. Podíval se znovu do zrcátka, ale muž si přesedl k okénku tak, aby Øystein viděl jen polovinu jeho obličeje.

Øystein přibrzdil, vyhodil blinkr doleva a odbočil. Štěrková cesta před nimi byla úzká a hrbolatá, s pruhem trávy uprostřed.

Øystein zaváhal.

Z každé strany cesty visely větve se zelenými listy, které se ve světle leskly a vypadaly, jako by je máváním zvaly dál. Øystein zabrzdil. Štěrk mu pod pneumatikami zaskřípěl a auto zastavilo.

„Sorry,“ prohlásil do zrcátka. „Ale právě jsem si nechal za čtyřicet táců opravit podvozek. A nejsme povinni jezdit po takovýchhle cestách. Můžu zavolat jiné auto, jestli chcete.“

Muž na zadním sedadle vypadal, že se usmívá, v každém případě ta polovina, kterou Øystein viděl.

„A z jakého telefonu máte v úmyslu zavolat, pane Eikelande?“

Øystein ucítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku.

„Ze svého vlastního telefonu?“ zašeptal hlas.

Øysteinův mozek hledal možné alternativy.

„Nebo z telefonu Harryho Holea?“

„Nejsem si úplně jistý, jestli rozumím tomu, o čem mluvíte, pane, ale naše cesta tady končí.“

Muž se zasmál.

„Pane? To bych do vás neřekl, pane Eikelande.“

Øystein cítil, že potřebuje polknout, ale dokázal tomu pokušení odolat.

„Poslyšte, nemusíte mi nic platit, když jsem vás nedokázal dovézt úplně na místo. Vystupte si a počkejte tady, zajistím vám jiné auto.“

„Váš trestní rejstřík říká, že jste chytrý, pane Eikelande. Takže předpokládám, že víte, o co mi jde. Nerad používám to klišé, ale na vás záleží, jestli to uděláme snazším nebo složitějším způsobem.“

„Vážně nechápu, co… au!“

Muž udeřil Øysteina do zátylku přímo nad opěrkou hlavy, a když se Øystein automaticky předklonil, ke svému údivu ucítil, jak se mu oči plní slzami. Ne proto, že by to tak bolelo. Rána byla toho typu, jaké si dávají děti na základní škole, mírná, jako úvodní ponížení. Ale slzné kanálky už očividně pochopily zbytek, který se mozek stále zdráhal přijmout. Tedy to, že je v pěkné bryndě.

„Kde máte Harryho telefon, pane Eikelande? V přihrádce u spolujezdce? V kufru? Nebo snad v kapse?“

Øystein neodpověděl. Tiše seděl a pohledem skenoval okolí. Les na obou stranách. Něco mu říkalo, že muž na zadním sedadle je vytrénovaný, že by ho dostihl během několika vteřin. Je muž sám? Má stisknout alarm, který dá znamení ostatním vozům? Má právo zatáhnout do toho ostatní?

„Chápu,“ ucedil muž. „Takže složitější způsob. A víte co?“

Øystein nestihl ani zareagovat, pouze ucítil, jak se mu mužova ruka sevřela kolem krku a přitiskla ho k hlavové opěrce.

„Vlastně jsem v to doufal.“

Øysteinovi spadly brýle. Natáhl ruku k volantu, ale nedosáhl na něj.

„Jestli stisknete alarm, zabiju vás,“ zašeptal mu muž do ucha. „A to nemyslím obrazně, pane Eikelande, myslím tím, že vás připravím o život.“

Navzdory tomu, že se mozku nedostávalo kyslíku, Øystein Eikeland slyšel, viděl i cítil nadmíru dobře. Viděl síť žil na vnitřní straně svých očních víček, cítil vůni mužovy vody po holení a současně slyšel pískavý podtón radosti – jako volný hnací řemen – v mužově hlase.

„Kde je, pane Eikelande? Kde je Harry Hole?“

Øystein otevřel ústa a muž uvolnil sevření.

„Netuším, co po mně…“

Pak se ruka znovu sevřela.

„Poslední pokus, pane Eikelande. Kde je váš kámoš z mokré čtvrti?“

Øystein cítil, jak přichází bolest, cítil nepříjemnou chuť žít. Ale také věděl, že brzy bude po všem. Už se mu tohle stalo, je to jen přechod, stadium, než nastoupí mnohem příjemnější lhostejnost. Vteřiny ubíhaly. Mozek začal zavírat své pobočky. Nejdřív zrak.

Pak sevření znovu povolilo a do mozku začal proudit kyslík. Zrak se vrátil. A bolesti také.

„Najdeme si ho i tak,“ zasyčel hlas. „Můžete si vybrat, jestli to bude předtím, než nás opustíte, nebo potom.“

Øystein ucítil na spánku něco chladného a tvrdého. Pak nad kořenem nosu. Viděl dost westernů, ale nikdy neviděl zblízka pistoli ráže 45.

„Otevřete pusu.“

Nikdy ji také neochutnal.

„Počítám do pěti, pak vystřelím. Kývněte, jestli mi budete chtít něco povědět. Pokud možno než řeknu pět. Jedna…“

Øystein se snažil bojovat se strachem ze smrti. Snažil se sám sobě namluvit, že lidé jsou racionální a že ten muž ničeho nedosáhne, jestliže ho zabije.

„Dva…“

Logiku mám na své straně, pomyslel si Øystein. Ústí pistole chutnalo odporně po kovu a krvi.

„Tři. A nemějte strach o potahy, pane Eikelande. Důkladně tu po sobě uklidím.“

Øystein cítil, jak se mu tělo roztřáslo, neovladatelná reakce, jíž mohl pouze přihlížet; vzpomněl si na raketu, kterou viděl v televizi, třásla se přesně tak několik vteřin předtím, než měla být vyslána do chladného prázdného vesmíru nicoty.

„Čtyři.“

Øystein přikývl. Energicky a opakovaně.

Pistole zmizela.

„Je v přihrádce u spolujezdce,“ zalapal po dechu. „Řekl mi, že ho mám nechat zapnutý a nebrat ho, kdyby zvonil. Dostal můj.“

„Telefony mě nezajímají,“ odvětil hlas. „Zajímá mě, kde je Hole.“

„To nevím. Nic mi neřekl. Jo, tvrdil, že bude pro nás oba nejlepší, když to nebudu vědět.“

„Lhal,“ prohlásil muž.

Mluvil pomalu a klidně a Øystein nedokázal určit, jestli zuří nebo se baví.

„Je to nejlepší jen pro něj, pane Eikelande. Pro vás ne.“

Chladné ústí pistole pálilo Øysteina na tváři jako žhavá žehlička.

„Počkejte! Harry něco povídal. Už si vzpomínám. Povídal, že se schová doma.“

Slova tryskala z Øysteina tak rychle, že měl pocit, že je ze sebe pumpuje zpola formulované tvářemi a jazykem.

„Tam jsme byli, vy idiote,“ ucedil hlas.

„Nemyslím doma tam, kde bydlí. Doma na Oppsalu. Doma, kde vyrostl.“

Muž se zasmál a Øystein ucítil bodavou bolest, když se mu ústí pistole pokusilo zavrtat do nosní dírky.

„Sledovali jsme teď několik hodin váš telefon, pane Eikelande. Víme, v jaké části města se nachází. A na Oppsalu to není. Prostě lžete. Nebo jinak řečeno: Pět.“

Ozvalo se pípnutí. Øystein semkl víčka. Pípání nepřestávalo. Je už mrtvý? Pípání vytvářelo melodii. Něco známého. Purple Rain. Prince. Digitální tóny mobilního telefonu.

„Ano, co je?“ ozval se hlas za ním.

Øystein se neodvažoval otevřít znovu oči.

„V Underwater? V pět hodin? O. K., okamžitě všechny shromážděte, hned přijedu.“

Øystein uslyšel, jak za ním zašustily šaty. Ona chvíle nastala. Slyšel venku zpívat ptáka. Roztomilé vysoké trylkování. Nevěděl, co je to za ptáka. Měl by to vědět. A měl by vědět proč. Měl si zjistit, proč zpívají. Teď už se to nikdy nedozví. Pak ucítil na rameni ruku.

Otevřel opatrně oči a zamžoural do zrcátka.

Záblesk bílých zubů a poté hlas se stejným radostným podtónem:

„Do centra. Rychle.“

Kapitola 38.

Pondělí. Mrak.

Ráchel prudce otevřela oči. Srdce jí bilo rychle a silně. Usnula. Naslouchala pravidelnému výskotu koupajících se dětí na Frognerském koupališti. Na sliznici cítila hořkou chut trávy a horko na zádech jí připadalo jako teplá peřina. Zdálo se jí něco? Tohle ji vzbudilo?

Náhlý chladný závan vzduchu peřinu nadzvedl a nahnal jí husí kůži.

Zvláštní, jak sny občas prostě odplynou jako mazlavé kousky mýdla, pomyslela si a otočila se. Oleg byl pryč. Nadzvedla se na loktech a rozhlédla se.

V následujícím okamžiku už byla na nohou.

„Olegu!“

Rozběhla se.

Našla ho u skokanského bazénu. Seděl na okraji a mluvil s nějakým klukem, měla dojem, že už ho někdy viděla. Možná spolužák.

„Ahoj, mami.“ Usmál se a zamžoural na ni.

Ráchel ho popadla za ruku, drsněji, než měla v úmyslu.

„Říkala jsem ti, že nemáš nikam chodit bez dovolení!“

„Jenže ty jsi spala, mami. Nechtěl jsem tě budit!“

Oleg se tvářil udiveně a mírně rozpačitě. Spolužák o kousek poodešel.

Pustila ho. Povzdechla si a pohlédla k horizontu. Nebe bylo modré, až na jediný bílý mráček, který vypadal, jako by mířil vzhůru, jako by tam někdo právě vystřelil raketu.

„Za chvíli bude pět, pojedeme domů,“ prohlásila a hlas měla zastřený. „Bude večeře.“

V autě cestou domů se Oleg zeptal, jestli přijde Harry.

Ráchel zavrtěla hlavou.

Když čekali na zelenou na Smestadské křižovatce, Ráchel se předklonila, aby se znovu podívala na nebe a na ten mrak. Nepohnul se, ale trochu se zvětšil a na spodním okraji byl našedlý.

Připomněla si, že až dojedou domů, nesmí zapomenout zamknout dveře.

Kapitola 39.

Pondělí. Schůzky.

Roger Gjendem se zastavil a zíral na vodu bublající v akváriu výlohy Underwater. Kolem se mihl obrázek. Sedmiletý kluk plavající proti němu rychlými staccatovitými tempy se zřetelnou panikou v obličeji, jako by on, Roger, starší bratr, byl jediný člověk na světě, který ho může zachránit. Roger na něj se smíchem zavolal, ale Thomas nepochopil, že už je dávno na mělčině, že stačí se jen postavit na nohy. Rogera občas napadlo, že sice dokázal naučit svého mladšího bratra plavat ve vodě, ale že se Thomas potopil na zemi.

Na několik vteřin se zastavil ve dveřích Underwater, aby si oči přivykly na tmu. Kromě barmana viděl v lokále jen jedinou osamělou osobu, rusovlasou ženu, která k němu seděla zpola obrácená zády, s plným půllitrem před sebou a cigaretou mezi prsty. Roger sešel po schodech do suterénu a rozhlédl se. Ani živáčka. Rozhodl se, že počká na baru v přízemí. Podlahová prkna mu pod nohama vrzala a rusovlasá žena vzhlédla. Na obličej jí dopadaly stíny, ale něco na způsobu, jakým seděla, cosi v držení těla, v něm vyvolalo dojem, že je hezká. Nebo že byla hezká. Všiml si, že má vedle stolu odložený batoh. Možná také na někoho čeká.

Objednal si pivo a podíval se na hodinky.

Několikrát obešel blok, aby nepřišel dřív než před pátou, jak bylo domluveno. Nechtěl vypadat příliš horlivě, to by mohlo vzbudit podezření. Ačkoli kdo by se u novináře mohl divit přílišné horlivosti, jestliže jsou ve hře informace, které by mohly obrátit vzhůru nohama největší případ letošního léta? Jen kdyby šlo skutečně o tohle.

Jak se toulal po ulicích, rozhlížel se kolem sebe. Jestli nezahlédne nějaké auto, které stojí tam, kde by stát nemělo, jestli si na rohu nějaké ulice nečte kdosi noviny, jestli někde na lavičce neleží spící povaleč. Jenže neviděl nic. Samozřejmě jsou to profíci. Právě to ho děsilo nejvíc. Vědomí, že dokážou provést něco takového a zmizet. Slyšel jednoho kolegu, jak v opilosti mumlá, že v posledních letech se na policejním ředitelství dějí věci, jimž by veřejnost nevěřila, kdyby o nich někdo napsal. Ovšem Roger sdílel názor veřejnosti.

Znovu pohlédl na hodinky. Sedm minut po páté.

Vtrhnou dovnitř, jakmile Harry Hole přijde? Nepověděli mu nic, nakázali mu jen, že má přijít na schůzku tak, jak bylo domluveno, a chovat se, jako by tu byl pracovně. Roger se pořádně napil v naději, že alkohol mu otupí nervy.

Deset minut po páté. Barman se posadil do rohu baru a začal si prohlížet katalog nábytkové firmy Fjords.

„Promiňte,“ oslovil ho Roger.

Barman sotva pozvedl zrak.

„Nebyl tady náhodou zrovna jeden chlapík? Vysoký, světlovlasý s…“

„Sorry,“ odpověděl barman, naslinil si palec a otočil stránku. „Začala mi služba, akorát než jste přišel. Zeptejte se té, co sedí támhle.“

Roger zaváhal. Upil z půllitru až k okraji nápisu Ringnes a vstal.

„Promiňte…“

Žena k němu vzhlédla s náznakem úsměvu.

„Ano?“

Tehdy to uviděl. To, že nemá na obličeji stíny. Byly to modřiny. Na čele. Na lícních kostech. A na krku.

„Měl jsem se tu sejít s jedním člověkem, ale obávám se, že už možná odešel. Vysoký přes metr devadesát a úplně nakrátko ostříhané blond vlasy.“

„Aha? Mladý?“

„No… Tak kolem pětatřiceti, řekl bych. Vypadá trochu… vyžile.“

„Červený nos a modré oči, které vypadají staře a mladě zároveň?“

Stále se usmívala, spíš sama pro sebe, takže pochopil, že ten úsměv není určen jemu.

„To by mohl být on, ano,“ odpověděl Roger nejistě. „Byl…“

„Ne, sama tu na něj čekám.“

Roger se na ni podíval. Je opravdu jednou z nich? Zmlácená přiopilá ženská kolem třicítky? Vypadalo to nepravděpodobně.

„Myslíte, že přijde?“ zeptal se Roger.

„Ne,“ pozvedla půllitr. „Ti, u nichž si přejete, aby přišli, nikdy nepřijdou. Přijdou ti ostatní.“

Roger se vrátil na bar. Jeho půllitr už na pultu nestál. Objednal si další.

Barman pustil hudbu. Kapela Gluecifer se maximálně snažila rozzářit pološero.

„I got a war, baby, I got a war with you!“

Nepřišel. Harry Hole nepřišel. Co to znamená? Krucinál, není to jeho vina.

V půl šesté se otevřely dveře.

Roger s nadějí vzhlédl.

Ve dveřích stál muž v kožené bundě a díval se na něj.

Roger zavrtěl hlavou.

Muž se rozhlédl po lokále. Hranou ruky si přejel po krku. A byl pryč.

Rogerova první myšlenka byla vyběhnout za ním. Zeptat se ho, co to znamenalo. Že končí operaci? Nebo že Thomas… Zazvonil mu mobil. Vzal ho.

„No show?“ zeptal se hlas.

Nebyl to muž v kožené bundě a rozhodně to nebyl ani Harry Hole. Přesto zněl ten hlas povědomě.

„Co mám dělat?“ otázal se Roger tiše.

„Zůstanete tam do osmi,“ přikázal hlas. „A jestli se objeví, zavoláte na to číslo, které jste dostal. My musíme dál.“

„Thomas…“

„Vašemu bratrovi se nic nestane, dokud budete plnit naše rozkazy. A nic z toho se nesmí dostat ven.“

„Samozřejmě. Já…“

„Pěkný večer, pane Gjendeme.“

Roger zastrčil telefon do kapsy a ponořil se do svého piva. Zalapal po dechu, když se opět vynořil. Do osmi hodin. Dvě a půl hodiny.

„Co jsem říkala?“

Roger otočil hlavu. Stála přímo za ním a ukazováčkem mířila na barmana, který se neochotně zvedl ze židle.

„Co jste myslela těmi ostatními?“ zeptal se.

„Jakými ostatními?“

„Prohlásila jste, že místo těch, u nichž si přejete, aby přišli, přijdou ti ostatní.“

„Ti, kterými musíte vzít zavděk, zlato.“

„Aha?“

„Takoví jako vy a já.“

Roger se úplně otočil. Kvůli způsobu, jakým to řekla. Bez dramatičnosti, bez závažnosti, ale s mírně rezignovaným úsměvem v hlase. Něco v tom poznal, jakousi spřízněnost. A viděl teď víc. Oči. Rudé rty. Určitě bývala pěkná.

„Zmlátil vás váš partner?“ zeptal se.

Zvedla hlavu a vystrčila bradu, podívala se na barmana čepujícího pivo.

„Myslím, že do toho vám vážně nic není, hochu.“

Roger na chviličku zavřel oči. Je to zvláštní den. Jeden z nejzvláštnějších. Žádný důvod, proč by to tady mělo skončit.

„Možná je,“ namítl.

Obrátila se a ostře na něj pohlédla.

Pokývl k jejímu stolu.

„Soudě podle velikosti batohu, který máte s sebou, je to už teď bývalý partner. Jestli dneska v noci potřebujete někde bezpečně přistát, mám velký byt s ložnicí navíc.“

„Vážně?“

Tón zněl odmítavě, ale viděl, že výraz ve tváři se jí změnil. Byl teď tázavý, zvědavý.

„Od zimy je pro mě najednou moc velký,“ dodal. „Mimochodem, rád vám zaplatím pivo, pokud mi budete dělat společnost. Chvíli tady ještě posedím.“

„No,“ odpověděla. „Tak bychom snad mohli čekat spolu.“

„Na toho, kdo nepřijde?“

Její smích zněl smutně, ale byl to v každém případě smích.

Sven Sivertsen seděl na židli a zíral z okna na pole venku.

„Možná jste měl přece jen jít,“ přemýšlel nahlas. „Ze strany toho novináře to nemuselo být vědomé.“

„To si nemyslím,“ namítl Harry.

Ležel na gauči a pozoroval cigaretový kouř vznášející se ve spirále k šedému stropu nad nimi.

„Myslím si, že mě nevědomky varoval.“

„Jenom to, že jste o Waalerovi mluvil jako o ‚předním policistovi‘ a ten novinář ho nazval ‚vrchním komisařem‘, nemusí přece znamenat, že už věděl, že jde o Waalera. Mohl hádat.“

„V tom případě udělal pěknou botu. Tím spíš, jestli ho odposlouchávali a on se snažil mě varovat.“

„Jste paranoidní, Harry.“

„Možná, jenže to nemusí znamenat…“

„… že po vás nejdou. To jste už říkal. Snad byste mohl zavolat nějakému jinému novináři?“

„Nikomu jinému nevěřím. A navíc si myslím, že už bychom tímhle mobilem neměli moc volat. Vlastně si myslím, že bychom ho měli úplně vypnout. Podle signálu by nás mohli vypátrat.“

„Cože? Waaler přece nemůže vědět, jaký telefon používáte.“

Zelený displej ericssonu zhasl a Harry nechal telefon vklouznout do kapsy.

„Očividně vám ještě nedošlo, co Tom Waaler dokáže, Svene. Dohoda s mým kámošem taxikářem zněla, že mi zavolá z automatu mezi pátou a šestou, pokud bude všechno O. K. Je šest deset. Slyšel jste, že by telefon zazvonil?“

„Ne.“

„To znamená, že už o tomhle telefonu vědí. Waaler se blíží.“

Sven zasténal.

„Už vám někdo řekl, Harry, že máte sklon se opakovat? A mimochodem mě napadlo, že pro to, abyste nás dostal z tohohle srabu, zas tak moc neděláte.“

Harry vyfoukl v odpověď do stropu tlustou nulu.

„Skoro mi připadá, že chcete, aby nás našel. A že tohle všechno je jenom hra pro diváky na galerii. Má to vypadat, jako že se hrozně snažíme se ukrývat, abyste si mohl být jistý, že se nechá nalákat a přijde za námi.“

„Zajímavá teorie,“ zamumlal Harry.

„Odborník z Norských mlýnů a pekáren potvrdil, že je to tak, jak sis myslel,“ prohlašovala právě Beáta do telefonu a mávala na Bjørna Holma, aby vypadl z kanceláře.

Podle cvakání poznala, že Harry volá z automatu.

„Dík za pomoc,“ odpověděl. „Přesně to jsem potřeboval.“

„Je to ono?“

„To doufám.“

„Právě jsem mluvila s Olaug Sivertsenovou, Harry. Je strachy bez sebe.“

„Hm.“

„Nejen kvůli synovi. Má strach i o svou podnájemnici, která jela na víkend někam na chatu a nevrátila se. Nevím, co jí mám říct.“

„Moc jí toho neříkej. Brzo to skončí.“

„Slibuješ?“

Harryho smích zazněl jako krátká dávka ze samopalu: „Jo, tak přesně to ti slíbit můžu.“

V intercomu to zachrastilo.

„Máte návštěvu,“ ozval se nosový hlas z recepce. Protože je po čtvrté hodině, bude to nejspíš strážná z bezpečnostní agentury, ale Beáta si všimla, že po nějaké době strávené za recepčním pultem začínají všichni strážní mluvit nosově.

Beáta stiskla tlačítko na mírně zastaralé krabičce před sebou.

„Požádejte prosím dotyčného, aby chviličku počkal, mám nějakou práci.“

„Ano, jenže…“

Beáta intercom vypnula.

„Pořád někdo otravuje.“

V pozadí za Harryho praskajícím dechem ve sluchátku slyšela, jak zastavilo auto a řidič vypnul motor. A současně si všimla toho, že světlo dopadá do místnosti jinak.

„Musím už jít,“ řekl Harry. „Začíná to spěchat. Možná ti zavolám potom. Jestli to půjde tak, jak doufám. O. K.? Beáto?“

Beáta zavěsila. Pohled upírala na dveře.

„Copak?“ pronesl Tom Waaler. „Ty se ani nerozloučíš s dobrým přítelem?“

„Neřekla ti recepční, že máš počkat?“

„Řekla.“

Tom Waaler zavřel dveře a zatáhl za šňůrku, takže bílé žaluzie na dveřích sjely dolů a zakryly výhled z chodby do kanceláře. Pak obešel psací stůl, postavil se vedle její židle a podíval se na desku stolu.

„Co to je?“ zeptal se a ukázal na dvě skleněné destičky spojené k sobě.

Beáta rychle vydechla nosem.

„Podle laboratoře je to semeno.“

Položil jí ruku na zátylek. Ztuhla.

„Mluvila jsi s Harrym?“

Přejel jí prstem po kůži.

„Přestaň,“ procedila s nuceným sebeovládáním. „Dej tu ruku pryč.“

„Copak, tobě se to nelíbí?“

Waaler zvedl obě ruce do vzduchu dlaněmi obrácenými k ní a přitom se usmíval.

„Dřív se vám to přece líbilo, slečno Lønnová.“

„Co chceš?“

„Dát ti šanci. Zdá se mi, že ti ji dlužím.“

„Zdá se ti? A za co?“

Naklonila hlavu ke straně a podívala se na něj. Olízl si rty a sklonil se k ní.

„Za ochotu a snaživost. A podřízení. A za těsnou a studenou kundu.“

Chtěla ho prašit, ale on ji chytil ve vzduchu za zápěstí, jediným pohybem jí zkroutil ruku za záda a tlačil ji vzhůru. Zalapala po dechu, padla vpřed a téměř se udeřila do čela o desku stolu. Jeho hlas jí vzrušeně šeptal do ucha.

„Dávám ti šanci udržet si místo. Víme, že Harry ti volal z telefonu toho svého kámoše taxikáře. Kde je?“

Zasténala. Waaler jí zatlačil ruku ještě výš.

„Vím, že to bolí. A vím, že bolest tě nepřinutí mi cokoli prozradit. Takže tohle je jenom pro moje osobní potěšení. A tvoje.“

Přitiskl se k ní podbřiškem. Krev jí hučela v uších. Beáta zamířila a vrhla se vpřed. Hlavou trefila krabičku intecomu, takže tvrdý plast zapraskal.

„Ano?“ zeptal se nosový hlas.

„Okamžitě sem pošlete Holma,“ zasténala Beáta s bradou přitisknutou k psací podložce.

„Ano.“

Waaler váhavě pustil její ruku. Beáta se narovnala.

„Ty hajzle,“ zasyčela. „Nevím, kde je. Nikdy by ho nenapadlo uvést mě do tak prekérní situace.“

Tom Waaler se na ni dlouze díval. Prohlížel si ji. Přitom si Beáta všimla něčeho zvláštního. Že už se ho nebojí. Rozum jí napovídal, že je nebezpečnější než kdykoli předtím, ale v pohledu měl něco, co tam nikdy neviděla – úzkost. A právě se přestal ovládat. Jen na několik vteřin, ale bylo to poprvé, co Beáta viděla, že vypadl z role.

„Já si tě najdu,“ zašeptal jí. „To ti slibuju. A ty víš, že svoje sliby plním.“

„Co se…?“ vyhrkl Bjørn Holm ve dveřích a rychle uskočil stranou, když kolem něj Tom Waaler prolétl.

Kapitola 40.

Pondělí. Déšť.

Bylo půl osmé, slunce dopadalo na Ullernský kopec a ze své verandy v ulici Thomase Heftyeho konstatovala vdova Danielsenová, že nad Osloský fjord připlachtilo několik bílých mraků. Na ulici pod ní procházeli André Clausen a Truls. Vdova Danielsenová neznala muže ani jeho zlatého retrívra jménem, ale často je vídávala, jak přicházejí od Gimleských teras. Zastavili se na červené na semaforu vedle stanoviště taxíků na Bygdøyské třídě. Vdova Danielsenová předpokládala, že mají namířeno do Frognerského parku.

Zdálo se jí, že oba vypadají trochu unaveně. Pes by navíc očividně potřeboval vykoupat.

Nakrčila nos, když uviděla, jak se pes, jdoucí půl kroku za svým pánem, nahrbil a vydělal se na chodník. A když se majitel ani náznakem neměl k tomu, že by exkrementy sebral, nýbrž naopak táhl psa za sebou přes přechod, jakmile naskočil zelený panáček. Vdovu Danielsenovou to pohoršilo a trochu potěšilo zároveň. Pohoršilo proto, že jí vždy na srdci leželo blaho města. No ano, v každém případě blaho této části města. A potěšilo proto, že tak získala materiál na nový čtenářský příspěvek do Aftenposten, kde už jí delší chvíli nic neotiskli.

Dívala se na místo činu, zatímco pes a jeho pán se rychle a očividně provinile vzdalovali Frognerskou ulicí. A tak se stala bezmocným svědkem toho, jak žena, která přiběhla v opačném směru, aby stihla zelenou, padla za oběť absolutnímu nedostatku odpovědnosti některých obyvatel města. Žena byla očividně tak zaujatá máváním na jediný taxík na stanovišti, že si nevšimla, kam šlape.

Vdova Danielsenová si hlasitě odfrkla, vrhla poslední pohled na armádu mraků a šla dovnitř, aby se pustila do čtenářského příspěvku.

Kolem projel jako dlouhý měkký závan dechu vlak. Olaug Sivertsenová otevřela oči a všimla si, že stojí v zahradě.

Zvláštní. Nedokázala si vzpomenout, že by vyšla z domu. Jenže tam stála, mezi kolejemi a s posledním závanem sladké mrtvolné vůně růží a šeříků v nose. Tlak ve spáncích nepovolil, naopak. Vzhlédla. Zatáhlo se, proto je taková tma. Olaug se podívala na své nohy. Bílá kůže, modré žíly, nohy starého člověka. Věděla, proč si stoupla právě sem. Tady – přesně tady – stáli. Ernst a Randi. Ona sama stála v okně pokojíku pro služebnou a shlížela na ně do pološera u rododenronů, které už tu nerostou. Slunce právě zapadalo, on něco tiše mumlal německy a utrhl růži, kterou zastrčil své ženě za ucho. A ona se rozesmála a přitiskla mu nos na krk. Pak se otočili k západu, objali se kolem ramen a tiše tam setrvávali. Ona si položila hlavu na manželovo rameno a všichni tři se dívali na západ slunce. Olaug nevěděla, na co mysleli, ale ona myslela na to, že slunce možná ještě někdy vyjde. Tak mladá.

Olaug se automaticky podívala do okna pokojíku pro služebnou. Žádná Ina, žádná mladá Olaug, jen černá plocha odrážející nadýchaná oblaka.

Bude plakat do konce léta. Možná o trochu déle. A pak začne zbytek života tak jako vždycky. To je plán. Člověk potřebuje plán.

Něco za ní se pohnulo. Olaug se začala ztěžka a pomalu obracet. Jak otáčela chodidla, cítila, že chladná tráva pod nimi vstává. Pak – uprostřed pohybu – ztuhla.

Pes.

Díval se na ni pohledem, jako by ji chtěl požádat o odpuštění za něco, co se ještě nestalo. V témže okamžiku cosi nehlasně vyklouzlo zpoza mraků pod ovocnými stromy a postavilo se to vedle psa. Muž. Měl velké a černé oči, stejně jako pes. Připadalo jí, jako by jí někdo nacpal do krku malé zvířátko a ona nemohla dýchat.

„Byli jsme uvnitř, ale vy jste tam nebyla,“ promluvil muž, naklonil hlavu ke straně a podíval se na ni tak, jako se člověk dívá na zajímavý hmyz.

„Vy nevíte, kdo jsem, paní Sivertsenová, ale já jsem se těšil na to, až vás poznám.“

Olaug otevřela ústa a znovu je zavřela. Muž popošel blíž. Olaug se mu dívala přes rameno.

„Proboha,“ zašeptala a rozpřáhla náruč.

Ina seběhla po schodišti, se smíchem přeběhla štěrkovou cestičku a vběhla Olaug do náruče.

„Tolik jsem se o vás bála.“

„Vážně?“ zeptala se Ina udiveně. „Zůstali jsme na chatě jen o trochu déle, než jsme měli v úmyslu. Vždyť jsou dovolené.“

„To ano,“ odvětila Olaug a sevřela ji pevněji.

Psa, anglického setra, nakazila také radost ze shledání, vyskočil a položil packy Olaug na záda.

„Theo, sedni!“ přikázal muž.

Thea si sedla.

„A tohle?“ zeptala se Olaug a konečně pustila Inu.

„Tohle je Terje Rye.“ Ininy tváře v šeru žhnuly. „Můj snoubenec.“

„Božíčku,“ spráskla Olaug ruce.

Muž jí podal ruku a zeširoka se usmál. Nebyl žádný krasavec. Ohrnutý nos, rozcuchané vlasy a blízko posazené oči. Ale měl jasný přímý pohled, který by se mohl Olaug líbit.

„Těší mě,“ pronesl.

„Nápodobně,“ odpověděla Olaug a doufala, že tma skryje její slzy.

Toya Harangová si zápachu nevšimla, dokud nebyli daleko v Josefinině ulici.

Podezřívavě se podívala na řidiče. Měl tmavou pleť, ale rozhodně to nebyl Afričan, to by nenašla odvahu k němu nastoupit. Ne že by byla rasistka, šlo prostě o jednoduchou pravděpodobnost.

Ale co ten zápach?

Všimla si řidičova pohledu ve zpětném zrcátku. Je příliš vyzývavě oblečená? Je červený výstřih příliš hluboký, sukně s rozparkem nad kovbojskými botami příliš krátká? Napadla ji jiná a mnohem příjemnější myšlenka. Totiž že ji poznal podle prvních stránek dnešních novin, kde byly otištěny její velké fotky. Toya Harangová. Dědička muzikálového královského trůnu, stálo tam. Recenzent v Dagbladet ji sice nazval „nemotorně okouzlující“ a prohlásil, že je věrohodnější jako květinářka Líza než jako dáma z lepší společnosti, v kterou ji profesor Higgins proměnil, ale všichni recenzenti se shodli na tom, že by dokázala z kohokoli vyzpívat a vytancovat duši. Podívejme se. Co by na to řekla Lisbeth?

„Na oslavu?“ zeptal se řidič.

„Tak nějak,“ odpověděla Toya.

Oslava pro dva, pomyslela si. Oslava pro Venuši a… Jak to jenom bylo, to druhé jméno, které jí řekl? No, Venuše je každopádně ona. Přišel za ní během oslavy premiéry včera večer a zašeptal jí do ucha, že je její tajný obdivovatel. A pozval ji na dnešek večer k sobě domů. Nepokoušel se zakrýt své úmysly a ona měla odmítnout. Ve vší slušnosti měla odmítnout.

„Tak to se máte,“ prohlásil řidič.

Slušnost. A odmítnutí. Ještě pořád cítila pach siláže a slámy a viděla, jak otcův míhající se pásek proráží paprsky světla dopadající škvírami mezi prkny do stodoly, když se tahle slova do ní pokoušel natlouct. Slušnost a odmítnutí. A cítila matčinu ruku, jak ji pak v kuchyni hladí po vlasech a ptá se jí, proč nemůže být jako Lisbeth. Hodná a pilná. A jednoho dne se Toya vzbouřila a prohlásila, že je taková, jaká je, a že to musí mít po otci, vždyť ho viděla, jak vzadu ve chlévě kryje Lisbeth jako vepř prasnici – nebo o tom snad matka neví? Toya si všimla, jak se matčin obličej změnil, ne proto, že matka nevěděla, že to je lež, ale proto, že se její dcera neštítila žádných prostředků, jen aby jim mohla ublížit. A pak Toya vykřikla tak hlasitě, jak jen uměla, že je všechny nenávidí, a otec přišel z obýváku s novinami v ruce, a ona jim na obličejích poznala, že je jim jasné, že teď nelže. Nenávidí je ještě pořád, i teď, když už jsou všichni pryč? Nevěděla. Ne. Dneska už necítí nenávist k nikomu. Kvůli tomu ale neudělala to, co udělala. Udělala to pro zábavu. Ze vzdoru. A proto, že zakázané ovoce nejlíp chutná.

Dala řidiči dvě stovky, věnovala mu úsměv a řekla mu, ať si drobné navzdory zápachu v autě nechá. Až když taxík odjel, došlo jí, proč řidič zíral do zrcátka. Ten zápach nevycházel z něj, ale z ní.

„Krucinál!“

Oškrabávala si koženou podrážku vysokých kovbojských kozaček o okraj chodníku, na kterém se objevily hnědé proužky. Rozhlížela se po kaluži, ale ty už pět týdnů v Oslu vůbec nebyly. Vzdala to, došla k vratům a zazvonila.

„Ano?“

„Tady je Venuše,“ zacvrlikala.

Sama pro sebe se usmála.

„A tady je Pygmalion,“ odpověděl hlas.

To je ono!

Zámek ve vratech zabzučel. Na okamžik zaváhala. Poslední možnost úniku. Pak pohodila vlasy vzad a vrata otevřela.

Stál ve dveřích s drinkem v rukou a čekal na ni.

„Udělala jsi to tak, jak jsem ti řekl?“ zeptal se jí. „Nikomu jsi neprozradila, kam jdeš?“

„Jasně, jsi blázen?“

Obrátila oči v sloup.

„Možná,“ odpověděl a otevřel dveře dokořán. „Pojď dál a seznam se s Galateou.“

Zasmála se, ačkoli nechápala, co tím myslí. Zasmála se, přestože věděla, že se stane něco strašlivého.

Harry našel místo k zaparkování kousek dál v Markveien, vypnul motor a vystoupil z auta. Zapálil si cigaretu a rozhlédl se. Ulice byly liduprázdné, vypadalo to, že se lidé uchýlili dovnitř. Nevinně bílé mraky z odpoledne se rozložily po obloze jako modrošedý koberec ode zdi ke zdi.

Kráčel kolem posprejovaných fasád blokových domů, až zastavil před vraty. Všiml si, že z cigarety mu zbývá jen filtr, a odhodil ho. Zazvonil a čekal. Bylo takové parno, že se mu potily dlaně. Nebo to bylo strachy? Podíval se na hodinky a zapamatoval si čas.

„Ano?“ hlas zněl podrážděně.

„Dobrý večer, tady je Harry Hole.“

Žádná odpověď.

„Od policie,“ dodal.

„Samozřejmě. Omlouvám se, jsem myšlenkami jinde. Pojďte dál.“

Domácí telefon zabzučel.

Harry se ubíral po schodech dlouhými pomalými kroky.

Čekaly na něj ve dveřích obě dvě.

„Brrr,“ řekla Ruth. „Za chvíli to vypukne.“

Harry se zastavil na podestě před nimi.

„Déšť,“ dodala Trondheimská letka na vysvětlenou.

„Aha, jasně.“ Harry si otřel dlaně o kalhoty.

„S čím vám můžeme pomoct, pane Hole?“

„Chytit vraždícího kurýra,“ odpověděl Harry.

Toya ležela v prenatální poloze uprostřed postele a zírala na sebe v odšroubovaných zrcadlových dveřích opřených o zeď. Naslouchala sprše o patro níž. Smývá ji ze sebe. Otočila se. Podložka se jemně vytvarovala podle jejího těla. Podívala se na fotografii. Usmívali se do aparátu. Na dovolené. Možná ve Francii. Pohladila chladný povlak peřiny. Jeho tělo bylo také chladné. Chladné a tvrdé a svalnaté na to, že je tak starý. Zvlášť zadek a stehna. Tvrdil, že je to proto, že byl tanečník. Trénoval svaly každý den patnáct let a ty mu nikdy nezmizí.

Toya se podívala na černý pásek jeho kalhot ležících na zemi.

Patnáct let. Ty nikdy nezmizí.

Převrátila se na záda, posunula se v posteli výš a slyšela, jak voda uvnitř gumové matrace šplouchá. Jenže teď se všechno změní. Toya je odteď pilná. Hodná. Přesně taková, jakou ji chtěli tatínek a maminka mít. Stala se z ní Lisbeth.

Toya si opřela hlavu o zeď, aby klesla ještě hlouběji. Mezi lopatkami ji něco zašimralo. Bylo to jako ležet ve člunu na vodě. Kde se ta myšlenka jen vzala…

Willy se jí zeptal, jestli by mohla použít vibrátor a on že by se přitom díval. Pokrčila rameny. Hodná. Otevřel box s nářadím. Zavřela oči, ale přesto viděla na vnitřní straně víček proužky světla dopadající mezerami mezi prkny stodoly. A když se jí udělal do pusy, chutnalo to po siláži. Ale neřekla nic. Pilná.

Tak jako byla pilná, když ji Willy učil, jak má mluvit a zpívat jako sestra. Chodit a usmívat se jako ona. Willy dal maskérce Lisbethinu fotografii a vysvětlil jí, že takhle má Toya vypadat. Jediné, co nedokázala, bylo smát se jako Lisbeth, a tak ji Willy požádal, aby se nesmála. Občas si nebyla jistá, nakolik jde o roli Lízy Doolittleové a nakolik o Willyho zoufalý stesk po Lisbeth. A teď tu leží. A možná tady jde také o Lisbeth, jak z jeho strany, tak z její. Cože to Willy povídal? Chtíč si hledá nejnižší bod?

Mezi lopatkami ji opět píchlo. Podrážděně se obrátila.

Toya sama – pokud měla být upřímná – Lisbeth nijak zvlášť nepostrádala. Ne že by nebyla v šoku tak jako všichni ostatní, když přišla zpráva o jejím zmizení. Jenže jí to otevřelo dost nových dveří. Toya poskytovala rozhovory a Spinnin‘ Wheel právě dostali nabídku připravit sérii dobře zaplacených vzpomínkových koncertů na Lisbeth. A teď hlavní role v My Fair Lady. Která navíc vypadala, že bude úspěšná. Willy jí na oslavě premiéry řekl, že se teď musí připravit na to, že bude celebrita. Hvězda. Diva. Sáhla si rukou pod záda. Co ji to tam tlačí? Nějaká boule. Pod prostěradlem. Zmizelo to, když na to máčkla. Ale už je to tu zase. Musí zjistit, co to je.

„Willy?“

Chtěla zakřičet hlasitěji, aby přehlušila sprchu dole, jenže pak si vzpomněla, že jí Willy přísně přikázal, že si musí šetřit hlas. Protože od dnešního pátku budou hrát každý večer po zbytek týdne. Když přišla, požádal ji, aby prostě vůbec nic neříkala. Ačkoli jí předem vysvětlil, že s ní chce přezkoušet pár výměn replik, které úplně nezněly, a požádal ji, aby se pro větší věrohodnost nalíčila jako Líza.

Toya uvolnila v rohu vodní matrace strečové prostěradlo a odhrnula ho. Nebyla pod ním žádná podložka, jen modrá, zpola průhledná gumová matrace. Ale co to tam trčí? Přiložila na matraci ruku. Tady to je, pod gumou. Jenže nic neviděla. Natáhla se ke straně, rozsvítila lampičku na nočním stolku a natočila ji tak, aby svítila přímo na dané místo. Boule znovu zmizela. Přiložila ruku na gumu a čekala. A už se to zase objevilo, pomalu. Pochopila, že to musí být něco, co klesne, když do toho strčí, a pak to zase vyplave. Posunula ruku.

Nejdřív viděla jen obrysy odrážející se od gumy. Jako profil. Ne, ne jako profil. Profil. Toya ležela na břiše. Přestala dýchat. Protože už to cítí. Od břicha dolů až k prstům na nohou. To, že tam uvnitř je celé tělo. Tělo, které vztlak tiskne k ní současně s tím, jak ji zemská přitažlivost táhne dolů, jako by byli dva lidé, kteří se snaží splynout v jedno. A možná už splynuli. Protože jí připadalo, že se dívá do zrcadla.

Chtěla vykřiknout. Chtěla si zničit hlas. Nechtěla být hodná. Ani pilná. Chtěla být zase Toyou. Jenže to nedokázala. Dokázala jen zírat do sestřina bledého, modrého obličeje, který na ni třeštil oči, jimž chyběly panenky. A slyšela sprchu šumící jako televize po skončení vysílání. A kapky na parketách za ní, v nohách postele, které jí prozradily, že Willy už není v koupelně.

„To nemůže být on,“ namítla Ruth. „To… to… není možné.“

„Když jsem tu byl naposledy, prozradily jste mi, že jste si pohrávaly s myšlenkou, že se vydáte po střeše k Barliovým na průzkum,“ řekl Harry. „A že dveře na jeho terasu jsou celé léto pootevřené. Jste si tím jisté?“

„Ano, ale nemůžete u něj prostě zazvonit?“ zeptala se Trondheimská letka.

Harry zavrtěl hlavou.

„Vzbudilo by to v něm podezření a my nemůžeme riskovat, že by nám unikl. Musím ho dostat dnes večer, jinak bude pozdě.“

„Pozdě na co?“ zeptala se Trondheimská letka znovu a semkla jedno oko.

„Poslyšte, žádám vás o jediné – abyste mi dovolily dostat se z vašeho balkonu na střechu.“

„Víc vás tady vážně není?“ ptala se Trondheimská letka svým příšerným trønderským dialektem dál. „A nemáte povolení k domovní prohlídce nebo tak něco?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Oprávněné podezření,“ prohlásil. „Není to potřeba.“

Harrymu zaduněl nad hlavou nízko a varovně hrom. Okap nad balkonem byl natřený nažluto, ale většina barvy se oloupala a odhalila velké rezavé skvrny. Harry popadl okap oběma rukama a opatrně za něj zatáhl, aby zjistil, jestli drží pevně. Okap se zaúpěním povolil, ze zdi se uvolnil jeden šroub a se zacinkáním dopadl dolů do dvora. Harry okap pustil a zaklel. Stejně nemá na výběr, takže se vyhoupl na zábradlí balkonu a napřímil se. A podíval se dolů. Automaticky zalapal po dechu. Prostěradlo na sušáku dole vypadalo jako malá bílá poštovní známka třepotající se ve větru.

Vykopl nohy do vzduchu, zapřel se chodidly, a i když byla střecha příkrá, přilnavost mezi střešními taškami a solidními podrážkami martensek se zdála dostatečná na to, aby mu umožnila popojít o dva kroky ke komínu. Udělal to a komín objal jako dlouho postrádaného přítele. Narovnal se a rozhlédl. Kdesi nad Nesoddenem se zablýsklo. A vzduch, který se při jeho příchodu ani nepohnul, ho opatrně tahal za bundu. Harry sebou škubl, když mu najednou kolem obličeje proplul černý stín. Stín zamířil nad dvůr. Vlaštovka. Harry stihl zahlédnout, jak hledá útočiště pod okapem.

Doplazil se po čtyřech na vrchol střechy, zaostřil na černého větrného kohouta, který stál o patnáct metrů dál, zhluboka se nadechl a začal balancovat na hřebeni střechy, ruce měl přitom rozpažené jako provazochodec.

Byl v polovině, když se to stalo.

Harry uslyšel zasvištění, o kterém si nejprve myslel, že přichází z korun stromů pod ním. Zvuk začal stoupat a klesat spolu s tím, jak se sušák dole na dvoře roztočil a rozječel. Ale vítr ještě necítil, zatím ne. Pak ho zasáhl. Sucho skončilo. Vítr udeřil Harryho do prsou – náraz vzduchu tlačeného vpřed padajícími vodními masami. Harry se zapotácel vzad, zůstal stát a kymácel se. Slyšel, jak k němu něco přibíhá po drnčících střešních taškách. Déšť. Potopa. Třísklo to a v další vteřině bylo všechno mokré. Harry se snažil získat znovu rovnováhu, ale veškerá přilnavost byla pryč, bylo to jako šlapat po mýdle. Podrážka mu sklouzla a Harry se vrhl zoufale vpřed směrem ke kohoutovi. Ruce rozpažené, prsty propnuté. Pravá ruka škrábala o mokré tašky, hledala něco, čeho by se zachytila, nenašla nic. Zemská přitažlivost ho táhla, škrábající nehty vydávaly stejně drsný zvuk jako ostří kosy o brousek. Klouzal dolů. Slyšel, jak ječení sušáku dole ustalo, ucítil pod koleny okap, věděl, že je na cestě k okraji, a natáhl tělo v zoufalém pokusu, snažil se ho prodloužit, proměnit se v anténu… Anténa. Levá ruka ji popadla, sevřela. Kov povolil, ohnul se, naklonil se. Hrozil, že bude Harryho následovat dolů do dvora. Ale vydržel.

Harry se ho chytil oběma rukama a vytáhl se opět vzhůru. Přitáhl si gumové podrážky pod tělo, přitiskl je co nejsilněji k podkladu a zapřel se. V dešti, který mu zuřivě bičoval obličej, se dostal na hřeben střechy, posadil se na něj obkročmo a vydechl. Zkroucený kovový stožár pod ním mířil šikmo dolů. Někdo bude mít dneska večer problémy s příjmem reprízy pořadu Beat for Beat.

Harry počkal, dokud se mu pulz trochu nezklidnil. Pak vstal a pokračoval jako provazochodec dál. Větrný kohout dostal pusu.

Terasa Barliových byla zapuštěná do střechy, takže mohl snadno seskočit na červené terakotové dlaždice. Jak dopadl, pod nohama se mu rozstříkla voda, ten zvuk však přehlušilo šumění a chrchlání v přeplněných okapech.

Židle byly uklizené. Gril stál černě a mrtvě v rohu. Ale dveře na terasu byly pootevřené.

Harry se k nim doplížil a naslouchal.

Nejdřív neslyšel nic jiného než déšť bubnující do střechy, ovšem když opatrně překročil práh a vešel do bytu, identifikoval další zvuk, který také vydávala voda. Přicházel z koupelny o patro níž. Sprcha. Konečně trochu štěstí. Harry si sáhl na kapsu promočené bundy, kde měl dláto. Rozhodně by však dal přednost nahému a neozbrojenému Barlimu, zejména pokud má Barli ještě stále tu pistoli, kterou mu v sobotu dodal do Frognerského parku Sivertsen.

Harry viděl, že dveře do ložnice jsou otevřené. Vedle postele ležel předtím v boxu na nářadí lovecký nůž. Harry se doplížil ke dveřím a vklouzl rychle dovnitř.

Místnost byla tmavá a jen matně osvětlená lampičkou na nočním stolku. Harry se postavil k nohám postele a pohled mu padl nejprve na stěnu, na fotografii smějící se Lisbeth a Willyho na svatební cestě před starou majestátní budovou a jezdeckou sochou. O níž už Harry věděl, že nebyla pořízena ve Francii. Podle Sivertsena by měl každý aspoň trochu vzdělaný člověk poznat sochu českého národního světce svatého Václava před Národním muzeem na Václavském náměstí v Praze.

Harryho oči přivykly tmě. Harry přelétl pohledem k posteli a ve stejném okamžiku ztuhl. Přestal dýchat a stál nehybně jako sněhulák. Peřina byla shozená na zemi a prostěradlo bylo zpola odhrnuté tak, že byla vidět modrá guma. Na ní ležel na břiše nahý člověk opírající se o lokty. Zdálo se, že pohled upírá na bod, kde kužel světla z lampičky dopadá na modrou matraci.

Déšť na střeše naposledy zabubnoval a pak náhle ustal. Ten člověk očividně neslyšel Harryho vejít do místnosti, ale Harry měl stejný problém jako většina sněhuláků v létě. Teklo z něj. Voda mu kapala z bundy a dopadala na parkety se zvukem, který Harrymu připadal jako hlasité dunění.

Člověk na posteli ztuhl. A otočil se. Nejprve hlavu. Pak celé nahé tělo.

Jako první si Harry všiml ztopořeného penisu kývajícího se sem a tam jako metronom.

„Proboha! Harry?“

V hlase Willyho Barliho byl slyšet děs a ulehčení zároveň.

Kapitola 41.

Pondělí. Happy ending.

„Dobrou noc.“

Ráchel políbila Olega na čelo a důkladně mu utěsnila peřinu. Pak sešla po schodech, posadila se v kuchyni a dívala se na padající déšť.

Má déšť ráda. Čistí vzduch a smývá všechno staré. Nový začátek. To člověk potřebuje. Nový začátek.

Došla ke vchodovým dveřím a přesvědčila se, že jsou zamčené. Dnes večer to udělala už potřetí. Čeho se vlastně tak bojí?

Pak si zapnula televizi.

Dávali nějaký hudební pořad. Tři lidé na stejné stoličce u klavíru. Usmívali se na sebe. Jako rodinka, pomyslela si Ráchel.

Když zahřmění hromu proťalo vzduch, schoulila se.

„Nemáte tušení, jak strašně jste mě právě teď vyděsil.“

Willy Barli zavrtěl hlavou a jeho pomalu ustupující erekce pohyb zopakovala.

„Dokážu si to představit,“ odvětil Harry. „Vzhledem k tomu, že jsem ke vstupu použil dveře na terasu, mám na mysli.“

„Ne, Harry. Opravdu nemáte tušení.“

Barli se natáhl přes okraj postele, sebral z podlahy peřinu a přetáhl si ji přes sebe.

„Zdá se, že se sprchujete,“ prohodil Harry.

Barli zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Já ne,“ odpověděl.

„A kdo tedy?“

„Mám návštěvu. Dámskou…“

Zašklebil se a pokývl k velké židli, kde ležela semišová sukně, černá podprsenka a jedna černá punčocha s elastickým okrajem.

„Osamělost nás muže oslabuje. Viďte, Harry? Hledáme útěchu tam, kde si myslíme, že ji najdeme. Někdo v láhvi. Jiný…“

Willy Barli pokrčil rameny.

„Děláme vědomě chyby, není to tak…? Ano, mám špatné svědomí, Harry.“

Harryho oči si přivykly na tmu a teď je viděl. Stopy po slzách na Barliho tvářích.

„Slibte mi, Harry, že to nikomu neřeknete. Šlápl jsem vedle.“

Harry došel k židli, pověsil osamělou punčochu přes opěradlo a posadil se.

„Komu bych to měl říkat, Willy? Vaší ženě?“

Místnost najednou osvětlil záblesk světla následovaný praskavým zahřměním.

„Brzo to bude přímo nad námi,“ okomentoval to Barli.

„Ano.“ Harry si rukou přejel po mokrém čele.

„Co tedy chcete?“

„Myslím, že to víte, Willy.“

„Přesto to řekněte.“

„Přišli jsme si pro vás.“

„Ne my. Jste tu sám, že? Úplně sám.“

„Co vás k té domněnce vede?“

„Váš pohled. Řeč těla. Znám lidi, Harry. Vplížíte se ke mně, jste závislý na momentu překvapení. Takhle lidé neútočí, když loví ve smečce, Harry. Proč jste sám? Kde jsou ostatní? Ví někdo, že jste tady?“

„To není důležité. Řekněme, že jsem sám. Přesto se budete zodpovídat z vraždy čtyř lidí.“

Barli si položil ukazováček na rty, a když Harry vypočítával jména, tvářil se, jako by přemýšlel. „Marius Veland. Camilla Loenová. Lisbeth Barliová. Barbara Svendsenová.“

Barli chvíli němě zíral před sebe. Pak pomalu přikývl a ukazováček ze rtů stáhl.

„Jak jste na to přišel, Harry?“

„Když jsem pochopil proč. Žárlivost. Chtěl jste se pomstít jim oběma, že? Zjistil jste, že Lisbeth potkala během vaší svatební cesty do Prahy Svena Sivertsena a vyspala se s ním.“

Barli zavřel oči a zaklonil hlavu. V matraci to zašplouchalo.

„To, že fotografie Lisbeth a vás je z Prahy, mi došlo, až když jsem uviděl stejnou sochu na fotce, která mi dneska přišla z Prahy mailem.“

„A v té chvíli jste všechno pochopil?“

„No. Když mě ta myšlenka napadla, nejdřív jsem ji zaplašil jako absurdní. Ale pak začala vypadat rozumně. Nebo tak rozumně, jak rozumné může být šílenství. Že vraždící kurýr není sexuálně frustrovaný sériový vrah, nýbrž někdo, kdo to celé zinscenoval, aby to tak vypadalo. A aby to vypadalo, že vrahem je Sven Sivertsen. Připravit něco takového, to mohl dokázat jen jediný člověk. Profesionál. Někdo, pro koho je inscenování prací i vášní.“

Willy Barli otevřel jedno oko.

„Jestli vám dobře rozumím, míníte tím tedy, že tahle osoba měla naplánovat vraždu čtyř lidí proto, aby se pomstila jednomu jedinému člověku?“

„Z těch pěti zvolených obětí byly jen tři vybrány náhodně. Podařilo se vám naaranžovat místa činu tak, aby to vypadalo, že jde o vrcholy náhodně umístěného pentagramu, ale ve skutečnosti jste při malování pentagramu vycházel ze dvou bodů. Ze své vlastní adresy a z vily Sivertsenovy matky. Mazaná, a přitom jednoduchá geometrie.“

„Vážně téhle své teorii věříte, Harry?“

„Sven Sivertsen nikdy neslyšel o žádné Lisbeth Barliové. Ale víte co, Willy? Velmi dobře si na ni vzpomněl, když jsem mu před chvíli prozradil její dívčí jméno. Lisbeth Harangová.“

Barli neodpověděl.

„Jediné, čemu nerozumím,“ pokračoval Harry, „je to, proč jste s pomstou vyčkával tolik let.“

Barli se v posteli překulil.

„Vycházejme z toho, že nechápu, z čeho mě tu obviňujete, Harry. Nechtěl bych vás ani sebe uvést do obtížné situace tím, že vám poskytnu přiznání. Ale protože jsem ve výhodě a vím, že mi nemůžete cokoli dokázat, nemám nic proti tomu vám něco povědět. Vždyť víte, že si vážím lidí, kteří umějí naslouchat.“

Harry si neklidně poposedl.

„Ano, Harry, opravdu jsem věděl, že Lisbeth měla poměr s tímhle mužem. Jenže jsem to zjistil až letos na jaře.“

Opět se trochu rozpršelo, kapky jemně ťukaly na střešní okna.

„Prozradila vám to ona sama?“

Barli zavrtěl hlavou. „To by nikdy neudělala. Pocházela z rodiny, kde se všechno zatloukalo. Nejspíš by to nevyšlo najevo, kdybychom se nepustili do renovování bytu. Našel jsem dopis.“

„Vážně?“

„Vnější zeď její pracovny je neomítnutá. Je to původní zeď z doby kolem přelomu devatenáctého století, kdy se tenhle dům stavěl. Solidní, ale v zimě bývá ledová. Chtěl jsem ji obložit zevnitř izolací. Lisbeth byla proti. Připadalo mi to zvláštní, protože je to praktická žena, vyrostla na statku, není ten typ, který by byl sentimentální kvůli staré zdi. Takže jednou, když byla pryč, jsem zeď prozkoumal. Nenašel jsem nic, dokud jsem neodsunul její psací stůl. Na první pohled nebylo stále nic vidět, ale já jsem poklepal na všechny cihly. Jedna z nich lehce povolila. Zatáhl jsem za ni a ona se uvolnila. Zakamuflovala spáry kolem šedou maltou. Uvnitř jsem našel dva dopisy. Na obálce stálo Lisbeth Harangová a adresa poštovní přihrádky, o které jsem ani netušil, že ji má. Moje první reakce byla, že bych měl dopisy nepřečtené vrátit zpátky a sám sebe přesvědčit o tom, že jsem je nikdy neviděl. Jenže jsem slaboch. Nedokázal jsem to. ‚Lásko, neustále na tebe myslím. Stále cítím tvé rty na svých, tvou kůži na své.‘ Tak začínal jeho dopis.“

Postel zašplouchala.

„Ta slova mě pálila jako rány bičem, přesto jsem četl dál. Bylo to zvláštní, protože to znělo, jako bych každé slovo, které tam stálo, napsal já. Když skončil s líčením toho, jak moc ji miluje, přešel k detailnímu popisu toho, co spolu dělali v hotelovém pokoji v Praze. Mě ovšem nezranil nejvíc popis milování. Zranilo mě to, že citoval věci, které mu očividně prozradila o našem vztahu. Že pro ni je to jen ‚praktické řešení života bez lásky‘. Dokážete si představit, jak se tohle člověka dotkne, Harry? Když jednoho dne vyjde najevo, že žena, kterou milujete, vás nejen podvedla, ale navíc vás nikdy nemilovala? Nebýt milován – není to sama definice nepodařeného života?“

„Ne,“ namítl Harry.

„Ne?“

„Pokračujte, prosím.“

Barli se pátravě zadíval na Harryho.

„U dopisu byla přiložená jeho fotka, Lisbeth ho nejspíš požádala, aby jí ten snímek poslal. Poznal jsem ho. Byl to ten Nor, kterého jsme potkali v jedné kavárně v Perlové ulici, v pochybné pražské ulici plné kurev a více či méně maskovaných bordelů. Když jsme tam vešli, seděl na baru. Všiml jsem si ho, protože vypadal jako jeden z těch zralých distinguovaných mužů, které Boss používá jako své modely. Elegantně oblečený a vlastně docela starý. Ale s jaksi mladýma, hravýma očima, kvůli nimž si muži musí trochu víc hlídat své manželky. Proto jsem nebyl nijak zvlášť překvapený, když po chvíli přišel k našemu stolu, norsky se představil a nabídl nám k prodeji řetízek. Přestože jsem zdvořile odmítl, vytáhl tu cetku z kapsy a ukázal ji Lisbeth, ona pro ni samozřejmě zahořela a prohlásila, že je kouzelná. Přívěsek tvořil červený diamant ve tvaru pěticípé hvězdy. Zeptal jsem se ho, kolik za ten šperk chce, a když uvedl cenu tak směšně vysokou, že to musela být prostě provokace, vyzval jsem ho, ať odejde. Usmál se na mě, jako by právě vyhrál, napsal na papírek adresu jiné kavárny a řekl, že kdybychom si to rozmysleli, můžeme tam přijít zítra ve stejnou dobu. Papírek samozřejmě podal Lisbeth. Vzpomínám si, že jsem měl po zbytek dopoledne špatnou náladu. Ale pak jsem na to všechno zase zapomněl. Lisbeth je šikovná, dokáže člověka snadno přimět, aby zapomněl. Občas to dokáže…“

Barli si přejel ukazováčkem pod okem.

„… jen pouhou svou přítomností.“

„Hm. A co stálo v tom druhém dopise?“

„To byl dopis, který napsala ona sama a který se mu očividně pokoušela poslat. Na obálce bylo razítko nedoručeno. Psala mu, že se ho snažila všemožně zastihnout, ale že nebere telefon, jehož číslo od něj dostala, a že ho nedokázali vypátrat ani na informacích o telefonních číslech, ani v rejstříku pražských adres. Psala, že doufá, že mu dopis nějakým způsobem dojde, a ptala se ho, jestli se nemusel z Prahy odstěhovat. Možná se nedostal z finančních potíží, které způsobily, že si od ní musel půjčit peníze…“

Barli se dutě zasmál.

„V tom případě ji má kontaktovat, psala. Ráda mu zase pomůže. Protože ho miluje. Nemyslí na nic jiného, odloučení ji dohání k šílenství. Doufala, že to časem přejde, jenže místo toho se to rozšířilo jako nemoc, která rozbolavěla každý centimetr jejího těla. A některé centimetry bolí nepochybně víc než jiné, protože psala, že když dovoluje svému muži – tedy mně –, aby se s ní miloval, začala při tom zavírat oči a představuje si, že je to on. Byl jsem samozřejmě v šoku. Ano, ochromený. Ale dorazilo mě teprve to, když jsem se podíval na razítko na obálce.“

Barli opět pevně semkl víčka.

„Dopis byl odeslán v únoru. Letošního roku.“

Nový záblesk světla vrhl stíny na zdi. Ty tam zůstaly, jako duchové světla.

„Co člověk v takovém případě udělá?“ zeptal se Barli.

„Ano, co udělá?“

Barli se pousmál.

„Já jsem jí naservíroval foie gras a sladké bílé víno. Pokryl jsem postel růžemi a milovali jsme se celou noc. Když k ránu usnula, ležel jsem a díval se na ni. Věděl jsem, že bez ní nedokážu žít. Ale věděl jsem taky, že aby byla zase moje, musím ji nejdřív dokázat ztratit.“

„A tak jste to celé naplánoval. Zinscenoval jste to, jak zabijete svou ženu a současně zajistíte, aby vina padla na muže, kterého milovala.“

Barli pokrčil rameny.

„Pustil jsem se do díla, jako by to měla být běžná divadelní inscenace. Jako divadelník vím, že nejdůležitější je iluze. Lež musí vypadat natolik pravdivě, aby se pravda jevila jako nanejvýš nepravděpodobná. Možná se zdá, že je složité toho dosáhnout, ovšem v mém povolání člověk rychle zjistí, že to zpravidla bývá snazší než opačně. Lidi jsou spíš zvyklí na lež než na pravdu.“

„Hm. Povězte mi, jak jste to udělal.“

„Proč bych měl tohle riskovat?“

„Z toho, co mi teď prozradíte, beztak nemůžu u soudu nic použít. Nemám svědky a do vašeho bytu jsem se dostal nezákonným způsobem.“

„Jistě, ale jste chytrý chlap, Harry. Mohl bych vám prozradit něco, co byste mohl použít při vyšetřování.“

„Možná. Jenže já myslím, že budete ochotný to risknout.“

„Proč?“

„Protože máte chuť vyprávět. Toužíte po tom. Jen se poslouchejte.“

Willy Barli se hlasitě zasmál.

„Tak vy si myslíte, že mě znáte, Harry?“

Harry zavrtěl hlavou a přitom hledal krabičku cigaret. Marně. Možná ji ztratil, jak na střeše upadl.

„Já vás neznám, Willy. Ani takové, jako jste vy. Pracuju s vrahy už patnáct let, a přesto vím jedinou věc. Totiž to, že všichni touží po někom, komu by to mohli povědět. Vzpomínáte si, co jste mě přiměl vám slíbit v divadle? Že najdu pachatele. No a já jsem svůj slib splnil. Navrhuju, abychom spolu uzavřeli dohodu. Vy mi povíte jak a já vám prozradím svoje důkazy proti vám.“

Barli se pátravě zahleděl na Harryho. Jednou rukou hladil gumovou matraci.

„Máte pravdu, Harry. Chci vyprávět. Lépe řečeno chci, abyste to pochopil. Jak vás tak znám, myslím si, že toho jste schopen. Sledoval jsem vás totiž celou dobu od začátku toho případu.“

Barli se zasmál, když uviděl Harryho výraz.

„To jste nevěděl, co?“

Harry pokrčil rameny.

„Najít Svena Sivertsena trvalo déle, než jsem si myslel,“ pustil se Barli do vyprávění. „Udělal jsem si kopii fotky, kterou od něj Lisbeth dostala, a odjel jsem do Prahy. Obcházel jsem kavárny a bary na Můstku a v Perlové, ukazoval jsem fotku a vyptával jsem se, jestli někdo zná Nora jménem Sven Sivertsen. Marně. Přitom bylo zřejmé, že někteří z nich věděli víc, než chtěli prozradit. Takže jsem po několika dnech změnil taktiku. Začal jsem se vyptávat, jestli mi někdo může sehnat červené diamanty, které se prý dají v Praze pořídit. Vydával jsem se za dánského sběratele diamantů jménem Peter Sandmann a naznačoval jsem, že jsem ochotný dobře zaplatit za speciální variantu vybroušenou do tvaru pěticípé hvězdy. Uvedl jsem, v jakém hotelu bydlím. Po dvou dnech mi v pokoji zazvonil telefon. Jakmile jsem uslyšel ten hlas, okamžitě jsem poznal, že je to on. Svůj hlas jsem změnil a mluvil jsem anglicky. Vysvětlil jsem mu, že právě jednám o jiném nákupu diamantů, a požádal jsem ho, jestli bych mu mohl zavolat později večer. Má nějaký telefon, kde je vždy k zastižení? Slyšel jsem, jak se snaží, aby jeho hlas nezněl příliš horlivě, a pochopil jsem, jak snadné by bylo domluvit si s ním na tentýž večer schůzku v nějaké temné postranní uličce. Ale musel jsem se ovládnout, jako se musejí ovládnout lovci, když mají kořist na mušce, ale zkušenost jim velí vyčkat, až bude všechno perfektně sedět. Chápete?“

Harry pomalu přikývl. „Chápu.“

„Dal mi číslo na mobil. Den poté jsem odjel domů do Osla. Trvalo mi týden, než jsem o Sivertsenovi zjistil, co jsem potřeboval. Identifikovat ho bylo nejsnazší. V rejstříku obyvatel bylo jednadvacet Svenů Sivertsenů, devět z nich odpovídalo věkem a z nich jen jeden neměl trvalé bydliště v Norsku. Poznamenal jsem si jeho poslední známou adresu, na informacích jsem si zjistil číslo a zavolal jsem tam. Telefon zvedla starší žena. Pověděla mi, že Sven je její syn, ale že už doma mnoho let nebydlí. Namluvil jsem jí, že se s několika spolužáky ze základní školy snažíme zorganizovat třídní sraz. Prozradila mi, že bydlí v Praze, ale že hodně cestuje a nemá stálou adresu ani telefon. A silně pochybovala o tom, že by měl právě chuť setkat se se svými bývalými spolužáky. Jakže se to vlastně jmenuju? Odpověděl jsem, že jsem s ním chodil do třídy jen půl roku, a tak není jisté, jestli si mě pamatuje. A pokud ano, bude to možná proto, že jsem měl tenkrát nějaké oplétačky s policií. Mimochodem je pravda, co se povídá, že to měl Sven taky? Matčin hlas dostal sarkastický nádech a prohlásila, že už je to dávno a že není divu, že byl Sven tolik vzpurný, když jsme se k němu tak chovali. Jménem třídy jsem se omluvil, zavěsil jsem a zavolal jsem na soud. Představil jsem se jako novinář a zeptal jsem se, jestli mi můžou vyhledat rozsudky vynesené nad Svenem Sivertsenem. Za hodinu jsem už měl poměrně jasnou představu, čím se v Praze zabývá. Pašování diamantů a zbraní. V hlavě se mi začal utvářet plán. Spřádal se okolo věcí, které jsem teď věděl. Že je pašerák. Pěticípé diamanty. Zbraně. A adresa jeho matky. Už vidíte ty souvislosti?“

Harry neodpověděl.

„Když jsem Svenu Sivertsenovi znovu zavolal, uplynuly od mé poslední návštěvy v Praze už tři týdny. Mluvil jsem norsky svým běžným hlasem, šel jsem přímo k věci a prohlásil jsem, že hledám člověka, který by mi mohl bez prostředníka obstarat jak zbraně, tak diamanty, a že se domnívám, že jsem konečně jednoho našel. Totiž jeho, Svena Sivertsena. Zeptal se mě, jak jsem získal jeho jméno a telefonní číslo. Odpověděl jsem, že moje diskrétnost mu bude také k užitku, a navrhl jsem, abychom si vzájemně nekladli další zbytečné otázky. Ta slova nepadla úplně na úrodnou půdu a náš hovor se zadrhl, dokud jsem se nezmínil, jakou částku jsem ochoten za zboží zaplatit. Předem a klidně na švýcarské konto. Dokonce mezi námi proběhl klasický filmový dialog, kdy se mě on zeptal, jestli mám na mysli koruny, a já jsem mohl mírně udiveně odpovědět, že samozřejmě mluvíme o eurech. Věděl jsem, že samotná částka vyloučí podezření, že bych mohl být policista. Na vrabce jako Sivertsen se nechodí s takovými kanóny. Prohlásil, že by se to mělo dát realizovat. Pověděl jsem mu, že se mu ještě ozvu.

A zatímco jsme naplno zkoušeli My Fair Lady, dopiloval jsem svůj plán. Stačí to, Harry?“

Harry zavrtěl hlavou. Šumění sprchy. Jak dlouho tam vlastně hodlá stát?

„Chci znát detaily.“

„Jsou to většinou technické věci,“ odpověděl Barli. „Není to nuda?“

„Pro mě ne.“

„Very well. Jako první jsem musel vytvořit pro Svena Sivertsena charakter. Když má člověk odkrýt něčí charakter před publikem, je nejdůležitější ukázat, co danou osobu motivuje, jaká má přání a sny, stručně řečeno, co dotyčného vede a žene. Rozhodl jsem se, že ho musím prezentovat jako vraha bez racionálního motivu, ale se sexuálním nutkáním k rituálním vraždám. Možná trochu ploché, ale nejdůležitější bylo, aby to vypadalo, že všechny oběti s výjimkou Sivertsenovy matky jsou vybrané náhodně. Četl jsem si o sériových vrazích a našel jsem pár roztomilých detailů, které jsem se rozhodl použít. Například to se vztahem sériového vraha k matce a výběr místa činu ve stylu Jacka Rozparovače, o němž si kriminalisté mysleli, že to je šifra. Takže jsem se vydal na Úřad plánování rozvoje města, kde jsem koupil přesný plán osloského centra. Po návratu domů jsem nakreslil čáru od našeho vlastního domu v Sannerské ulici k domu Sivertsenovy matky. Na základě této jedné čáry jsem narýsoval přesný pentagram a našel jsem si adresy ležící nejblíže vrcholům ostatních cípů hvězdy. A přiznávám, že přiložit hrot tužky k mapě a vědět, že tady – přesně tady – bydlí osoba, jejíž osud je v tomto okamžiku zpečetěn, mi zvedalo adrenalin.

Během prvních nocí jsem si představoval, kdo to asi tak může být, jak ti lidé vypadají a jaký byl doposud jejich život. Ale rychle jsem na ně zapomněl, protože nebyli důležití, byli jen kulisami, statisty bez replik.“

„Stavební materiál.“

„Co prosím?“

„Nic. Pokračujte.“

„Věděl jsem, že bude možné vystopovat krvavé diamanty a vražedné zbraně ke Svenu Sivertsenovi, až ho chytnou. Abych posílil iluzi, že jde o rituální vraždy, zakomponoval jsem do toho vodítka v podobě těch odříznutých prstů, pětidenních rozestupů mezi jednotlivými vraždami, doby vraždy kolem páté a pátého podlaží.“

Barli se usmál.

„Chtěl jsem, aby to nebylo příliš jednoduché, ale ani příliš složité. A aby to bylo trochu zábavné. V dobrých tragédiích je vždycky humor, Harry.“

Harry sám sobě nakázal, že musí sedět naprosto tiše.

„První zbraň jste dostal několik dní před první vraždou Maria Velanda, souhlasí?“

„Ano. Pistole ležela v odpadkovém koši ve Frognerském parku, jak bylo domluveno.“

Harry se nadechl: „A jaké to bylo, Willy? Jaké to bylo někoho zavraždit?“

Willy Barli vysunul spodní ret a zatvářil se, jako by přemýšlel.

„Mají pravdu ti, co tvrdí, že napoprvé je to nejtěžší. Nebyl problém dostat se do studentského domova, ale svařit tepelnou pistolí gumový pytel, do kterého jsem ho uložil, mi trvalo déle, než jsem si myslel. A přestože jsem půl života zvedal dobře živené norské baletky, byla dřina dostat toho kluka na půdu.“

Odmlka. Harry si odkašlal.

„A pak?“

„Pak jsem vyrazil na kole do Frognerského parku, abych si vyzvedl další pistoli a diamant. Poloviční Němec Sven Sivertsen byl přesně tak dochvilný a chtivý peněz, jak jsem doufal. Režisérský záměr umístit ho do Frognerského parku v době každé vraždy byl dost dobře promyšlený, nemyslíte? Přece jen páchal zločin, takže si samozřejmě dával pozor, aby ho nikdo nepoznal a aby nikdo nevěděl, kde byl. Prostě jsem to zařídil tak, aby se sám postaral o to, že nebude mít žádné alibi.“

„Bravo,“ odtušil Harry suše a přejel si ukazováčkem mokré obočí.

Měl dojem, že se všechno rosí a vlhne, jako by se sem voda valila zdmi a střechou z terasy i ze sprchy.

„Všechno, co jste mi zatím vyprávěl, jsem si už domyslel, Willy. Povězte mi to, co nevím. Povězte mi o své ženě. Co jste s ní udělal? Sousedé vás viděli na terase v pravidelných intervalech, tak jak jste ji dokázal dostat z bytu a schovat ji, než jsme přišli?“

Barli se usmál.

„Mlčíte.“

„Jestliže má kus nadále působit trochu mysticky, musí jeho autor ovládat umění neprozradit příliš.“

Harry si povzdechl.

„O. K., ale vysvětlete mi laskavě alespoň tohle: Proč jste to provedl tak složitě? Proč jste prostě nemohl jenom zabít Svena Sivertsena? V Praze jste k tomu měl příležitost. Bylo by to mnohem jednodušší a méně riskantní než zabít tři nevinné lidi a k tomu vlastní ženu.“

„Za prvé jsem potřeboval obětního beránka. Kdyby Lisbeth zmizela, aniž by se případ vyřešil, všichni by si mysleli, že jsem za tím já. Protože vždycky je za tím manžel, že, Harry? Ale především jsem to tak provedl proto, že láska je žíznivá, Harry. Potřebuje napájet. Vodu. Žízní po pomstě, to je pěkné spojení, co? Vy víte, o čem mluvím, Harry. Smrt není pomsta. Smrt je osvobození, happy ending. To, co jsem chtěl připravit Svenu Sivertsenovi, byla skutečná tragédie, utrpení bez konce. A podařilo se mi to. Sven Sivertsen se stal jednou z těch duší, které bez oddechu putují po břehu podél řeky Styx, a já jsem převozník Charón, který ho odmítá převézt do říše stínů. Rozumíte? Není to snad odplata hodná antického dramatu? Odsoudil jsem ho k životu, Harry. Měl se užírat tak, jako jsem se užíral já. Nenávist, u níž člověk neví, koho by měl nenávidět, nakonec způsobí, že ji obrátí proti sobě, proti svému vlastnímu prokletému osudu. Tohle se stává, když člověka zradí ten, koho miloval. Nebo když člověk sedí ve vězení na doživotí, odsouzen za něco, o čem ví, že to nespáchal. Dokážete si představit lepší pomstu, Harry?“

Harry se pohmatem přesvědčil, že má dláto stále v kapse.

Barli se zasmál. Následující věta vyvolala v Harrym déjà vu.

„Nemusíte odpovídat, Harry, vidím to na vás.“

Harry zavřel oči a slyšel, jak Barliho hlas dál hučí:

„Nelišíte se ode mě, i vás žene chtíč. A chtíč si vždycky hledá…“

„… nejnižší bod.“

„Nejnižší bod. Ale myslím, že teď jste na řadě vy, Harry. O jakém důkazu to mluvíte? Je to něco, co by mě mělo znepokojovat?“

Harry znovu otevřel oči.

„Nejdřív mi musíte prozradit, kde je, Willy.“

Barli se tiše zasmál a přiložil si ruku na srdce.

„Je tady.“

„To je nesmysl,“ namítl Harry.

„Jestliže byl Pygmalion schopen milovat Galateu, sochu ženy, s níž se nikdy nesetkal, proč bych neměl být schopen milovat sochu své ženy?“

„Nerozumím vám, Willy.“

„To není potřeba. Vím, že pro ostatní není snadné to pochopit.“

V tichu, které následovalo, slyšel Harry, jak voda ve sprše dopadá s nezmenšenou silou. Jak má dostat tuhle ženu z bytu a přitom neztratit vládu nad situací?

Barliho tichý hlas se vmísil do šumu zvuků:

„Chyba byla, že jsem si myslel, že sochu lze znovu probudit k životu. Ale ta, která to měla udělat, to nechtěla pochopit. To, že iluze je silnější než to, čemu říkáme skutečnost.“

„O kom to mluvíte?“

„O té druhé. O žijící Galatee, nové Lisbeth. Zpanikařila a vyhrožovala mi, že všechno zničí. Mně teď dochází, že se budu muset spokojit s tím, že žiju se sochou. Ale to nevadí.“

Harry cítil, jak v něm něco míří vzhůru. Bylo to studené a vycházelo to ze žaludku.

„Sáhl jste si někdy na nějakou sochu, Harry? Je vážně fascinující dotknout se kůže mrtvého člověka. Není ani teplá, ani studená.“

Barli přejel rukou po modré matraci.

Harry cítil, jak ho chlad zevnitř ochromuje, jako by mu někdo píchl injekci s ledovou vodou. Hlas měl sevřený, když pronesl:

„Je vám jasné, že jste vyřízený?“

Barli se v posteli protáhl.

„Proč bych měl být, Harry? Já jsem jenom vypravěč, který vám právě pověděl jeden příběh. Nemáte vůbec žádné důkazy.“

Natáhl se po něčem na nočním stolku. Zableskl se kov a Harry strnul. Barli věc zdvihl. Náramkové hodinky.

„Už je pozdě, Harry. Myslím, že tu návštěvu ukončíme. Stejně by asi bylo lepší, kdybyste odešel, než se dosprchuje.“

Harry zůstal sedět. „To, že najdu pachatele, je jenom polovina slibu, který jste chtěl, abych vám dal, Willy. Ta druhá polovina zněla, že ho mám potrestat. Tvrdě. A mám dojem, že jste to myslel vážně. Protože část vašeho já touží po trestu, nebo ne?“

„Freud už dneska není v kurzu, Harry. Stejně jako tahle návštěva.“

„Nechcete slyšet nejdřív ten důkaz?“

Barli si podrážděně povzdechl:

„Jestli pak odejdete, tak ano.“

„Vlastně mi to mělo dojít, už když nám přišel poštou Lisbethin prst s diamantovým prstenem. Třetí prst na levé ruce. Vena amoris. To, že byla ženou, u níž si vrah přál, aby ho milovala. Paradoxně vás tenhle prst také odhalil.“

„Odhalil…“

„Přesněji řečeno výkaly pod nehtem.“

„S mou krví. Ano, ale tohle jsou včerejší zprávy, Harry. Už jsem vám přece vysvětlil, že jsme s oblibou…“

„Ano, a když nám to došlo, prozkoumali jsme ty výkaly detailněji. Většinou se tam toho moc nenajde. Jídlu, které sníme, trvá dvanáct až dvacet čtyři hodin, než se dostane z úst do konečníku, a v průběhu té doby ho žaludek a trávicí systém přemění v neidentifikovatelný biologický odpadní produkt. Natolik neidentifikovatelný, že i pod mikroskopem je obtížné určit, co daná osoba jedla. Ale přesto existuje něco, co dokáže bez porušení projít trávicím systémem. Zrníčka z hroznového vína a…“

„Nemohl byste tu přednášku zkrátit, Harry?“

„… semínka. Našli jsme dvě semínka. Na tom by nebylo nic zvláštního. Proto jsem až dneska, když mi došlo, kdo by mohl být vrah, požádal laboratoř, aby je prozkoumala blíž. A víte, co zjistili?“

„Nemám tušení.“

„Byla to celá fenyklová semínka.“

„No a co?“

„Mluvil jsem se šéfkuchařem v Theatercafé. Měl jste pravdu, když jste mi tvrdil, že to je jediné místo v Norsku, kde pečou fenyklový chleba s celými semínky. Hodí se moc dobře ke…“

„Ke slanečkovi,“ dodal Willy Barli. „O kterém víte, že ho tam jídám. Kam tím míříte?“

„Předtím jste mi vyprávěl, že v tu středu, kdy Lisbeth zmizela, jste jako obvykle snídal v Theatercafé slanečka. Někdy mezi devátou a desátou ranní. A mě by zajímalo, jak se mohlo to semínko stihnout dostat z vašeho žaludku pod Lisbethin nehet.“

Harry čekal, aby si byl jistý, že Barli všechno pochopil.

„Tvrdil jste, že Lisbeth odešla z bytu kolem páté. Tedy přibližně osm hodin poté, co jste snědl tu slanečkovou snídani. Tvrdil jste, že poslední činností, kterou jste se zabývali před jejím odchodem, bylo, že jste se milovali a ona vás prstem dráždila v konečníku. Ale bez ohledu na to, jak efektivně pracují vaše střeva, nedokázala by dopravit fenyklové semínko do vašeho konečníku za osm hodin. To je z medicínského hlediska nemožné.“

Harry zahlédl, jak Barlimu při vyslovení výrazu „nemožné“ v udiveném obličeji cuklo.

„Fenyklové semínko se mohlo dostat do konečníku nejdříve kolem deváté večer. Takže jste musel mít Lisbethin prst v sobě někdy později večer, v noci nebo následující den. Každopádně po tom, co jste ohlásil její zmizení. Rozumíte tomu, co říkám, Willy?“

Barli zíral na Harryho. Tedy zíral směrem k Harrymu, ale pohled měl upřený kamsi do prázdna.

„Tomu se říká biologický důkaz,“ vysvětlil Harry.

„Chápu.“ Barli pomalu pokývl. „Biologický důkaz.“

„Ano.“

„Konkrétní a nezvratný fakt?“

„Přesně tak.“

„Soudci a porota mají rádi takové věci, že? Je to lepší než přiznání, viďte, Harry?“

Policista přikývl.

„Fraška, Harry. Naaranžoval jsem to jako frašku. S lidmi, kteří běhají neustále dovnitř a ven. Zařídil jsem to tak, abychom se zdržovali na terase, a sousedé nás tedy mohli vidět, pak jsem Lisbeth požádal, aby se mnou šla do ložnice, kde jsem vytáhl z boxu na nářadí pistoli a ona zírala – ano, přesně jako ve frašce – velkýma očima na její ústí, na tlumič.“

Willy Barli vytáhl ruku zpod peřiny. Harry zíral na pistoli s velkým tlumičem přišroubovaným na ústí hlavně. Která mířila na něj.

„Zase si sedněte, Harry.“

Harry ucítil, jak ho dláto píchlo do boku, když dosedl na židli.

„To nejkomičtější nepochopila. A určitě by to bylo poetické. Nechat ji rajtovat na své ruce a přitom ejakulovat žhavé olovo tam, kam by mu dovolila dojít.“

Barli vstal z postele, která za ním zašplouchala a zabublala.

„Jenže základem frašky je tempo, tempo, takže jsem byl nucen rozloučit se rychle.“

Nahý se postavil před Harryho a pozvedl pistoli.

„Přiložil jsem jí ústí k čelu, které svraštila v údivu, tak jak to dělávala, když se jí zdálo, že je svět nespravedlivý nebo prostě jen nepochopitelný. Jako toho večera, kdy jsem jí vyprávěl o divadelní hře Bernarda Shawa Pygmalion, z níž My Fair Lady vychází. Tam se Líza Doolittleová neprovdá za profesora Higginse, muže, který jí dal vychování a proměnil ji z pouliční prodavačky ve vzdělanou mladou dámu. Místo toho uteče s mladíkem Freddym. Lisbeth z toho byla bez sebe. Domnívala se, že Líza to přece profesorovi dluží a že Freddy je nezajímavý lehkovážník. Víte co, Harry? Rozplakal jsem se.“

„Vy jste blázen,“ zašeptal Harry.

„Očividně,“ souhlasil Barli vážně. „To, co jsem udělal, je nehorázné, naprosto to postrádá sebeovládání, kterým se vyznačují lidé vedení nenávistí. Já jsem jenom prostý muž, co poslechl diktát svého srdce. A to diktuje lásku, tu lásku, kterou nám dal Bůh a která z nás činí Boží nástroj. Nebyli snad proroci a Ježíš považováni také za blázny? Jasně že jsme blázni, Harry. Blázni a zároveň nejzdravější lidi na světě. Protože pokud někdo soudí, že můj čin je šílený, že musím mít zakrnělé srdce, pak se ptám: Čí srdce je zakrnělejší, srdce toho, kdo nedokáže přestat milovat, nebo srdce toho, který miluje, ale jehož láska není opětována?“

Následovalo dlouhé mlčení. Harry si odkašlal.

„A pak jste ji zastřelil?“

Barli pomalu přikývl.

„Byla to jen malá tečka na čele,“ prohlásil s údivem v hlase. „A malý černý otvor. Tak jako když do plechovky zarazíte hřebík.“

„A pak jste ji ukryl. Na jediné místo, o kterém jste věděl, že ji tam nenajde ani policejní pes.“

„V bytě je horko.“ Barli upřel pohled kamsi nad Harryho hlavu. „Na okenním parapetu bzučela moucha a já jsem si svlékl všechny šaty, abych si je neušpinil od krve. V boxu na nářadí bylo všechno připravené. Levý prostředníček jsem jí odštípl kombinačkami. Pak jsem ji svlékl, vytáhl jsem sprej se silikonovou pěnou a rychle jsem s ní utěsnil díru po kulce, ránu na ruce a všechny ostatní tělesné otvory. Už předtím jsem vypustil vodní matraci, aby byla plná jen zpola. Když jsem ji strkal dovnitř otvorem, který jsem do matrace vyřízl, neukápla mi ani kapka. Pak jsem matraci opět utěsnil lepidlem, gumou a tepelnou pistolí. Šlo to snáz než poprvé.“

„A od té doby ji tu máte? Pohřbenou ve vlastní vodní posteli?“

„Ne, ne,“ odpověděl Barli zíraje zamyšleně na bod nad Harryho hlavou. „Nepohřbil jsem ji. Naopak. Vložil jsem ji do dělohy. To byl začátek znovuzrození.“

Harry věděl, že by se měl bát. Že by bylo nebezpečné se teď nebát, že by měl mít sucho v ústech a cítit, jak mu buší srdce. Neměl by cítit, jak se ho zmocňuje tahle únava.

„A ten odříznutý prst jste si strčil do konečníku,“ dodal Harry.

„Hm,“ souhlasil Barli. „Perfektní schovávačka. Jak říkám, počítal jsem s tím, že nasadíte psy.“

„Existují i jiné schovávačky, které nevydávají pach. Ale možná vás to perverzně uspokojovalo, ne? Co jste udělal například s prstem Camilly Loenové? S tím, který jste odřízl, než jste ji zabil.“

„Camilla, ano…“

Barli s úsměvem přikývl, jako by v něm Harry vyvolal příjemnou vzpomínku.

„Zůstane to ale vaše a moje tajemství, Harry.“

Barli odjistil pistoli. Harry polkl.

„Dejte mi tu pistoli, Willy. Je konec. Nemá to smysl.“

„Samozřejmě to má smysl.“

„A tím smyslem má být co?“

„To co vždycky, Harry. Aby mělo představení pořádný konec. Snad si nemyslíte, že by se publikum spokojilo s tím, že se klidně nechám zatknout a odvést? Potřebujeme velké finále, Harry. Happy ending. Pokud to nemá happy ending, tak si ho vytvořím. To je moje…“

„Životní motto,“ šeptl Harry.

Barli se usmál a přiložil pistoli Harrymu k čelu. „Chtěl jsem říct smrtelné motto.“

Harry zavřel oči. Měl chuť spát. Být nesen šplouchající řekou. Na druhý břeh.

Ráchel sebou trhla a otevřela oči.

Zdálo se jí o Harrym. Byli na palubě lodi.

Ložnice tonula ve tmě. Zaslechla něco? Stalo se něco?

Naslouchala dešti bubnujícímu chlácholivě do střechy. Pro jistotu zkontrolovala mobil, který ležel zapnutý na nočním stolku. Pro případ, že by zavolal.

Pak oči znovu zavřela. Plula dál.

Harry ztratil pojem o čase. Když oči znovu otevřel, zdálo se, že světlo dopadá do prázdné místnosti jinak, a on netušil, jestli uplynula vteřina nebo minuta.

Postel byla prázdná. Willy Barli zmizel.

Zvuk vody se vrátil. Déšť. Sprcha.

Harry se vrávoravě postavil na nohy a zíral na modrou matraci. Měl dojem, jako by se mu něco plazilo pod oblečením. Ve světle noční lampičky uviděl uvnitř obrysy lidského těla. Obličej vyplul nahoru a jevil se jako sádrový odlitek.

Harry vyšel z ložnice. Dveře na terasu byly doširoka otevřené. Harry došel k zábradlí a pohlédl do dvora. Když scházel o patro níž, zanechával na bílých schodech mokré šlápoty. Otevřel dveře do koupelny. Proti oknu se za šedým závěsem rýsovala silueta ženského těla. Harry závěs odhrnul. Zátylek Toyi Harangové byl ohnutý k proudu vody, brada se téměř dotýkala prsou. Kolem krku měla uvázanou černou punčochu připevněnou k nejhořejší části baterie. Oči měla zavřené a na dlouhých černých řasách jí visely kapky vody. Ústa měla pootevřená a plná žluté hmoty, která vypadala jako zatuhlá pěna. Stejný materiál vyplňoval nosní dírky, uši a malý otvor ve spánku.

Než vyšel ven, sprchu vypnul.

Na schodišti nebylo nikoho vidět.

Harry opatrně kladl nohy před sebe. Cítil se ochromený, jako by se mu tělo proměňovalo v kámen.

Bjarne Møller.

Musí zavolat Bjarnemu Møllerovi.

Harry prošel průjezdem a vešel do dvora. Déšť mu měkce dopadal na kůži, ale on ho necítil. Brzy bude úplně paralyzovaný. Sušák na prádlo už nekvílel. Nepodíval se na něj. Na asfaltu si všiml žluté krabičky a došel k ní. Otevřel ji, vytáhl z ní cigaretu a strčil si ji do úst. Snažil se ji zapalovačem zapálit, ale pak si všiml, že je z poloviny mokrá. Do krabičky se musela dostat voda.

Zavolat Bjarnemu Møllerovi. Zařídit, aby sem přijeli. Odjet s Møllerem do studentského domova. Vyslechnout tam Svena Sivertsena. Okamžitě nahrát svědectví proti Tomovi Waalerovi. Slyšet, jak Møller dává příkaz k zatčení vrchního komisaře Waalera. Pak odjet domů. Domů k Ráchel.

V koutku zorného pole viděl sušák.

Zaklel, cigaretu rozpůlil, vsunul si filtr mezi rty a na druhý pokus ji zapálil. Proč je tak vystresovaný? Už není třeba nic stihnout. Je po všem, skončilo to.

Otočil se k sušáku.

Byl nakloněný k jedné straně, ale zabetonovaný sloupek očividně nesl většinu tíhy. Jen jedna z plastových šňůr, na kterých Willy Barli visel, praskla. Ruce měl Barli rozpažené do stran, mokré vlasy se mu lepily k obličeji a pohled měl zvednutý vzhůru, jako při modlitbě. Harryho napadlo, že je to obdivuhodně krásná podívaná. S nahým tělem částečně zabaleným do mokrého prostěradla se podobal nejvíc galionové figuře na přídi lodě. Dotáhl vše tak, jak chtěl. Velké finále.

Harry vytáhl z kapsy mobil a naťukal PIN. Prsty ho sotva poslouchaly. Brzy zkamení. Vyťukal číslo Bjarneho Møllera. Chystal se stisknout tlačítko pro volání, jenže telefon varovně vyjekl. Harry se tak lekl, až ho málem upustil. Na displeji svítilo, že má v hlasové schránce zprávu. No a co? Není to jeho telefon. Zaváhal. Vnitřní hlas mu radil, že by měl nejdřív zavolat Møllerovi. Zavřel oči. A stiskl tlačítko.

Ženský hlas mu oznámil, že má jednu hlasovou zprávu. Po pípnutí následovalo několikavteřinové ticho. Pak mu hlas zašeptal:

„Ahoj, Harry. To jsem já.“

Byl to Tom Waaler.

„Vypnul sis telefon, Harry. To nebylo chytré. Protože já s tebou potřebuju mluvit, jasné?“

Tom mluvil do sluchátka tak zblízka, až měl Harry pocit, že stojí těsně vedle něj.

„Omlouvám se, že šeptám, ale nechceme ho přece vzbudit, nebo ano? Uhádneš, kde právě jsem? Myslím, že ano. Měl jsi to možná dokonce předvídat.“

Harry potáhl z cigarety, aniž si všiml, že zhasla.

„Je tu trochu tma, ale má nad postelí fotku fotbalového mužstva. Copak to je… Tottenham? Na jeho nočním stolku leží taková malá herní konzole. Gameboy. A dobře poslouchej, protože teď držím telefon nad jeho postelí.“

Harry si tiskl telefon k uchu, tiskl ho tak tvrdě, až ho bolela hlava.

Slyšel pravidelné tiché oddechování malého chlapce klidně spícího v černé vile v Holmenkollenské ulici.

„Máme oči a uši všude, Harry, takže se nesnaž nikam volat ani s kýmkoli mluvit. Udělej jen to, co ti říkám. Zavolej na tohle číslo a promluv si se mnou. Pokud uděláš cokoli jiného, je ten kluk mrtvej. Rozumíš?“

Srdce začalo Harrymu do zkamenělého těla pumpovat krev a ochromení pomalu vystřídala téměř nesnesitelná bolest.

Kapitola 42.

Pondělí. Pentagram.

Stěrače šelestily a pneumatiky svištěly.

Escort klouzal vodou přes křižovatku. Harry jel tak rychle, jak si jen troufal, ale déšť se před ním táhl po asfaltu jako čára tužkou a on věděl, že zbytek vzorku, který ještě má na pneumatikách, je spíše kosmetického charakteru.

Přidal plyn a po vzoru taxikářů projel následující křižovatku na oranžovou. Naštěstí na ulicích nebyla žádná auta. Stihl pohlédnout na hodinky.

Zbývá dvanáct minut. Uplynulo osm minut od doby, kdy stál na dvoře v Sannerské ulici s telefonem v ruce a vytáčel číslo, které musel vytočit. Osm minut od doby, kdy mu hlas do ucha zašeptal:

„Konečně.“

A Harry řekl to, co nechtěl, ale co nedokázal neříct:

„Jestli mu zkřivíš vlásek, zabiju tě.“

„No tak, no tak. Kde jsi a kde je Sivertsen?“

„Netuším,“ odpověděl Harry a zíral na sušák. „Co chceš?“

„Jenom se s tebou setkat. Poslechnout si, proč jsi porušil dohodu, kterou jsme spolu uzavřeli. Jestli jsi nespokojený s něčím, co bychom mohli napravit. Ještě není pozdě, Harry. Jsem ochoten zajít daleko, jen abych tě měl na své straně.“

„O. K.,“ odtušil Harry. „Tak se sejdeme. Přijedu za vámi.“

Tom Waaler se tiše zasmál.

„Rád bych se setkal i se Svenem Sivertsenem. A myslím, že bude lepší, když já přijedu tam, kde jste vy. Takže mi dej adresu. Teď.“

Harry zaváhal.

„Už jsi slyšel ten zvuk, když člověk někomu podřízne krk? Nejdřív drobné zaskřípnutí, jak ocel prořízne kůži a chrupavku, a pak syčivý zvuk, asi jako odsávačka slin u zubaře. To je z proříznuté průdušnice. Nebo hltanu, já to nikdy nepoznám.“

„Studentský domov. Pokoj 406.“

„Jasně. Místo činu. To mě mělo napadnout.“

„To mělo.“

„O. K. Ale jestli máš v úmyslu někomu zavolat nebo tam na mě připravit past, tak na to zapomeň, Harry. Vezmu s sebou toho kluka.“

„Ne! Ne… Tome… Buď tak hodný.“

„Hodný? Řekl jsi hodný?“

Harry neodpověděl.

„Vytáhl jsem tě z příkopu a dal ti novou šanci. A tys byl tak hodný, žes mi vrazil kudlu do zad. Není to moje vina, že musím jednat takhle. Je to tvoje vina. To si pamatuj, Harry.“

„Poslouchej…“

„Za dvacet minut. Nech dveře otevřené dokořán a seďte oba na podlaze tak, abych vás viděl, s rukama nad hlavou.“

„Tome!“

Waaler zavěsil.

Harry trhl volantem a cítil, jak pneumatiky podklouzly. Klouzaly podélně po vodě a na chvíli to vypadalo, jako by se Harry a auto nacházeli v jakémsi stavu snového vznášení, kde neplatí fyzické zákony. Trvalo to jen chviličku, ale stačilo to, aby Harryho naplnil osvobozující pocit, že všechno skončilo, že je příliš pozdě s tím něco udělat. Pak pneumatiky opět zabraly a Harry se ocitl zpátky.

Vůz zajel před studentským domovem k obrubníku a zastavil před vchodovými dveřmi. Harry vypnul zapalování. Zbývá devět minut. Vystoupil a obešel auto. Otevřel kufr, vyházel poloprázdné nádoby s kapalinou do ostřikovačů a hadry od oleje a popadl kotouč černé kobercové pásky. Když kráčel po schodech, vytáhl zpoza pasu pistoli a odšrouboval tlumič. Nestihl pistoli zkontrolovat, nicméně předpokládal, že česká kvalita vydrží pád z pětimetrové terasy. Před dveřmi výtahu do čtvrtého patra se zastavil. Madlo bylo takové, jak si ho pamatoval: kovové se solidním okrouhlým kouskem dřeva na konci. Dost velké na to, aby na jeho vnitřní stranu mohl přilepit páskou pistoli bez tlumiče a ta přitom nebyla vidět. Natáhl závěr a připevnil zbraň dvěma kousky pásky. Jestli půjdou věci od začátku tak, jak si naplánoval, nebude ji potřebovat. Otevřel dvířka do odpadové šachty vedle výtahu, panty zavrzaly, ale tlumič dopadl do tmy nehlučně. Zbývají čtyři minuty.

Odemkl pokoj 406.

O radiátor zacinkala ocel.

„Dobré zprávy?“

Sivertsenův hlas zněl téměř prosebně. Jeho dech páchl, když mu Harry odemykal pouta.

„Ne,“ odpověděl Harry.

„Ne?“

„Jede sem s Olegem.“

Harry a Sivertsen seděli na podlaze chodby a čekali.

„Má zpoždění,“ podotkl Sivertsen.

„Ano.“

Ticho.

„Písničky Iggyho Poppa od cé,“ řekl Sivertsen. „Začněte.“

„Nechte toho.“

„China Girl.“

„Teď ne.“

„Pomáhá to. Candy.“

„Cry For Love.“

„China Girl.“

„Tu už jste říkal, Svene.“

„Existují dvě verze.“

„Cold Metal.“

„Máte strach, Harry?“

„Šílený.“

„Já taky.“

„Fajn. To zvyšuje šance na přežití.“

„Ale o kolik? O deset procent? Dvac…“

„Psst!“ sykl Harry.

„To je výtah…? zašeptal Sivertsen.

„Už jedou. Dýchejte zhluboka a klidně.“

Slyšeli, jak výtah se slabým zasténáním zastavil. Uplynuly dvě vteřiny. Pak zachrastila mříž. Protáhlé zavrzání, které Harrymu prozradilo, že Waaler otevírá dveře výtahu opatrně. Tiché mumlání. Zvuk otevíraných dvířek do odpadové šachty. Sivertsen se tázavě podíval na Harryho.

„Zvedněte ruce nad hlavu, aby je viděl,“ pošeptal mu Harry.

Jediným synchronizovaným pohybem zvedli ruce, pouta zachrastila. Pak se otevřely skleněné dveře do chodby.

Oleg měl na sobě pantofle a přes pyžamo šusťákovou bundu. Harrymu najednou zavířily hlavou obrazy. Chodba. Pyžamo. Zvuk šourajících se pantoflí. Máma. Nemocnice.

Tom Waaler kráčel hned za Olegem. Ruce měl v kapsách krátké bundy, ale Harry viděl, jak se pod černou kůží boulí ústí pistole.

„Stůj,“ přikázal Waaler, když je od Harryho se Sivertsenem dělilo pět metrů.

Oleg zíral na Harryho černýma ustrašenýma očima. Harry se na něj podíval tím, o čem doufal, že to je uklidňující pevný pohled.

„Proč jste se k sobě připoutali, kluci? Stala se z vás nerozlučná dvojka?“

Waalerův hlas se odrážel od stěn a Harry pochopil, že si Waaler prošel seznam, který vypracovali před akcí, a zjistil to, co Harry dávno věděl. Že ve čtvrtém patře není nikdo doma.

„Došli jsme k závěru, že jsme v podstatě na stejné lodi,“ odpověděl Harry.

„A proč nesedíte v pokoji, jak jsem nařídil?“

Waaler se postavil tak, aby Oleg stál mezi nimi.

„Proč jsi chtěl, abychom seděli uvnitř?“ zeptal se Harry.

„Ty tady otázky nekladeš, Hole. Jděte do pokoje. Hned.“

„Sorry, Tome.“

Harry otočil ruku, která nebyla připoutaná k Sivertsenově ruce. Mezi prsty držel dva klíče. Jeden značky Yale a druhý menší.

„Od pokoje a od pout,“ vysvětlil.

Pak otevřel ústa, položil si oba klíče na jazyk a ústa zavřel. Mrkl na Olega a polkl.

Tom Waaler nedůvěřivě zíral na Harryho ohryzek pohybující se nahoru a dolů.

„Budeš muset změnit plán, Tome,“ zachraptěl Harry.

„A jaký to je plán?“

Harry si přitáhl nohy k tělu a zpola se napřímil, zády ke zdi. Waaler vytáhl ruku z kapsy. Pistole mířila přímo na Harryho. Harry se ušklíbil a dvakrát se praštil do prsou, než spustil:

„Nezapomeň, že jsem tě sledoval několik let, Tome. Vím tedy něco o tom, jak operuješ. Jak jsi zabil Sverreho Olsena doma v jeho pokoji a naaranžoval to tak, aby to vypadalo jako sebeobrana. A jak jsi udělal totéž tehdy u Havnelageret. Takže tipuju, že jsi měl v plánu zastřelit v pokoji mě i Svena Sivertsena, naaranžovat to tak, aby to vypadalo, že jsem ho zastřelil já a pak jsem zabil sebe, a potom opustit místo činu a nechat na kolezích, aby mě našli. Možná anonymně zavolat na tísňovou linku, že někdo slyšel ze studentského domova výstřel…“

Tom Waaler se netrpělivě rozhlédl chodbou.

Harry pokračoval:

„A vysvětlení by se nabízelo samo. Nakonec toho bylo na Harryho Holea, toho psychotického alkoholika, moc. Opustila ho milenka, dostal padáka od policie. Unesl vězně. Sebedestruktivní vztek, který vyústil v horor. Osobní tragédie. Téměř – ale jen téměř – nepochopitelná. Neměls to takhle nějak vymyšlené?“

Waaler se pousmál.

„To není špatné. Ale zapomněl jsi na jeden detail, totiž že jsi kvůli zlomenému srdci dojel v noci do domu své bývalé přítelkyně, dostal ses nepozorovaně dovnitř a unesl jsi jejího syna. Který byl nalezen společně s vámi.“

Harry se soustředil na dýchání.

„Vážně si myslíš, že ti tuhle historku spolknou? Møller? Šéf kriminálky? Média?“

„Samozřejmě,“ odvětil Waaler. „Copak nečteš noviny? Nedíváš se na televizi? Tahle historka bude aktuální pár dní, nejvýš týden. Pokud se mezitím nestane něco jiného. Něco, co si skutečně zasluhuje pozornost.“

Harry neodpověděl.

Waaler se usmál. „Jediné, co si tady zasluhuje pozornost, je to, že sis myslel, že tě nenajdu.“

„Jsi si tím tak jistý?“

„Čím?“

„Že jsem nevěděl, že sem najdeš cestu?“

„V tom případě bych na tvém místě utekl. Teď už není úniku, Harry.“

„To je fakt,“ odpověděl Harry a strčil ruku do kapsy bundy.

Waaler pozvedl pistoli. Harry vytáhl mokrou krabičku cigaret.

„Sedím v pasti. Otázka ovšem zní, pro koho ta past je.“

Vyklepl z krabičky cigaretu.

Waalerovi se zúžily oči. „Jak to myslíš?“

„No,“ začal Harry, rozlomil cigaretu v půli a vsunul si filtr mezi rty. „Dovolené jsou na hovno, nemyslíš? Nikdy není dost lidí na vyřízení různých věcí, takže všechno hrozně trvá. Jako například montáž bezpečnostních kamer ve studentském domově. Nebo demontáž.“

Harry zahlédl, jak se kolegovi mírně zachvělo oční víčko. Ukázal palcem přes rameno. „Podívej se do pravého rohu, Tome. Vidíš?“

Waaler přeskočil pohledem tam, kam Harry ukazoval, a pak zase zpátky.

„Jak jsem řekl, vím, jak pracuješ, Tome. Věděl jsem, že nás tady dřív nebo později najdeš. Jen jsem ti to musel ztížit natolik, abys neměl podezření, že jsi byl vlákán do pasti. V neděli ráno jsem si dlouho povídal s tím chlapíkem, kterého znáš. Ten od té doby sedí v autobuse a čeká na to, aby mohl tuhle seanci nahrát. Zamávej Ottovi Tangenovi.“

Tom Waaler zuřivě mrkal, jako by mu něco spadlo do oka.

„Blufuješ, Harry. Znám Tangena, nikdy by si netroufl jít do něčeho takového.“

„Poskytl jsem mu všechna práva prodat nahrávku dál. Promysli si to sám, Tome. Nahrávka zúčtování mezi domnělým vraždícím kurýrem, šíleným kriminalistou a zkorumpovaným vrchním komisařem. Televize z celého světa se o to poperou.“

Harry popošel o krok vpřed.

„Možná bys mi měl dát tu pistoli, než všechno ještě zhoršíš, Tome.“

„Zůstaň tam, kde jsi, Harry,“ zašeptal Waaler a Harry zahlédl, jak se ústí pistole téměř neznatelně zhouplo k Olegovým zádům. Zastavil se. Tom Waaler přestal mrkat. Čelistní svaly mu tvrdě a soustředěně pracovaly. Nikdo z nich se nehýbal. V domově panovalo takové ticho, až Harrymu připadalo, že slyší zvuk zdí, dlouhé, téměř neslyšitelné vibrace, které ucho registrovalo jako nepatrné změny tlaku vzduchu. A zatímco stěny zpívaly, uplynulo deset vteřin. Deset nekonečných vteřin, kdy Waaler ani nemrkl. Øystein kdysi Harrymu vyprávěl, kolik dat dokáže lidský mozek zpracovat za jedinou vteřinu. Nepamatoval si to číslo, ale Øystein mu vysvětlil, že to znamená, že člověk snadno dokáže za deset takových vteřin prolétnout očima průměrnou lidovou knihovnu.

Waaler konečně mrkl a Harry viděl, jak se mu ve tváři rozhostil zvláštní klid. Nevěděl, co to znamená, pochopil však, že je to patrně špatná zpráva.

„Zajímavé na vraždách je to,“ spustil Waaler, „že je člověk nevinný, dokud mu není prokázán opak. A prozatím nevidím, že by mě nějaká kamera zachytila, jak dělám něco nezákonného.“

Došel k Harrymu a Sivertsenovi a prudce trhl za pouta, aby se Sivertsen postavil. Waaler jim oběma prošátral volnou rukou bundy a kalhoty, přitom nespouštěl pohled z Harryho.

„Naopak jen dělám svoji práci. Zadržuju policistu, který unesl vězně.“

„Právě ses před kamerou doznal,“ upozornil ho Harry.

„Vám, to ano,“ usmál se Waaler. „Ale pokud si dobře vzpomínám, snímají tyhle kamery jen obraz, ne zvuk. Tohle je regulérní zatčení. Jděte k výtahu.“

„A co únos desetiletého kluka?“ zeptal se Harry. „Tangen má záběry toho, jak míříš pistolí přímo na něj.“

„Jo, tenhle,“ pronesl Waaler a šťouchl Harryho do zad tak, že zavrávoral vpřed a strhl Sivertsena s sebou.

„Ten očividně vstal uprostřed noci a odjel na policejní ředitelství, aniž o tom pověděl své matce. Už to přece jednou udělal, že? Řekněme, že jsem toho kluka potkal před dveřmi, když jsem šel hledat tebe a Sivertsena. Kluk zřejmě pochopil, že se něco děje. Vysvětlil jsem mu situaci a on se nabídl, že mi pomůže. Vlastně on navrhl tuhle hru, že ho mám použít jako rukojmí, abys neudělal nějakou hloupost a sám si neublížil, Harry.“

„Desetiletý kluk?“ zasténal Harry. „Copak si vážně myslíš, že ti to někdo uvěří?“

„Uvidíme,“ odpověděl Waaler. „Tak jo, lidi, jdeme a zastavíme se u výtahu. Ten, kdo se o něco pokusí, dostane kulku jako první.“

Waaler došel ke dveřím výtahu a stiskl přivolávač. V hloubi výtahové šachty to zarachotilo.

„Zvláštní, jaké ticho je v takovém studentském domově o prázdninách, že?“

Usmál se na Sivertsena.

„Skoro jako ve strašidelném domě.“

„Nech toho, Tome.“

Harry se musel soustředit na to, aby ta slova vyslovil, připadalo mu, že má ústa plná písku.

„Už je pozdě. Musí ti být jasné, že ti nebudou věřit.“

„Začínáš se opakovat, milý kolego,“ ušklíbl se Waaler a vrhl pohled na šikmou ručičku, která se pomalu otáčela pod kruhovým sklem jako střelka kompasu.

„Budou mi věřit, Harry. Z jednoho prostého důvodu…“

Přejel si prstem po horním rtu.

„Že nebude nikdo, kdo by mohl svědčit proti mně.“

Harrymu teď došel jeho plán. Výtah. Ve výtahu kamery nejsou. Právě tam se to má stát. Nevěděl, jak to pak hodlá Waaler naaranžovat – jestli došlo k souboji nebo jestli se Harry nějak dostal k pistoli –, ale nepochyboval o tom: ve výtahu mají zemřít všichni.

„Tati…,“ začal Oleg.

„To se vyřeší, chlapče,“ odpověděl mu Harry a pokusil se usmát.

„Ano,“ přitakal Waaler. „To se vyřeší.“

Uslyšeli cvakavé kovové mlaskání. Výtah se blížil. Harry se podíval na okrouhlé dřevěné madlo na výtahových dveřích. Připevnil pistoli tak, aby ji mohl chytit za pažbu, přiložit prst na spoušť a jediným pohybem ji strhnout.

Výtah před nimi se zaduněním zastavil a lehce se otřásl.

Harry se nadechl a natáhl ruku. Prsty mu klouzaly po odštípaném povrchu vnitřní strany. Čekal, že nahmatá špičkami prstů studenou tvrdou ocel. Nic. Vůbec nic. Jen dřevo. A uvolněný kus pásky.

Tom Waaler si povzdechl.

„Obávám se, že jsem ji hodil do odpadové šachty, Harry. Vážně sis myslel, že nebudu hledat ukrytou zbraň?“

Waaler jednou rukou odtáhl železné dveře a přitom na ně ukázal pistolí.

„Kluk půjde první.“

Harry odvrátil zrak, když k němu Oleg vzhlédl. Nedokázal se střetnout s jeho tázavým pohledem, o kterém věděl, že prosí o ujištění. Místo toho Harry němě pokývl ke dveřím. Oleg nastoupil a postavil se ve výtahu úplně dozadu. Ze stropu dopadalo bledé světlo na hnědé stěny obložené imitací palisandru s mozaikou vyrytých vyznání lásky, sloganů, pohlavních orgánů a pozdravů.

„SCREW U,“ stálo nad Olegovou hlavou.

Pohřební komora, napadlo Harryho. Je to pohřební komora.

Strčil volnou ruku do kapsy bundy. Jak už bylo řečeno, neměl rád výtahy. Cuknutí pouty, když si Harry přitáhl levou ruku, způsobilo, že Sivertsen ztratil rovnováhu a padl bokem na Waalera. Waaler se otočil k Sivertsenovi a Harry současně zdvihl pravou ruku nad hlavu. Zamířil jako matador mečem, věděl, že má jen jeden pokus a že přesnost je důležitější než síla.

Pak nechal ruku dopadnout.

Ostří dláta prošlo s trhavým zvukem kůží bundy. Kov zajel do měkké tkáně přímo nad pravou klíční kostí, proťal venu jugularis, vnikl do pletiva nervů v plexu brachialis a paralyzoval motorické nervy vedoucí do paže. Pistole se zaduněním dopadla na betonovou podlahu a s rachotem dál sjížděla po schodech. Waaler se strnulým výrazem zíral na své pravé rameno. Pod trčící malou zelenou rukojetí mu podél těla ochable visela paže.

Tom Waaler měl za sebou dlouhý a svinský den. To svinstvo začalo tím, že ho vzbudili se zprávou, že Harry se Sivertsenem vzali roha. A pokračovalo, když se ukázalo, že najít Harryho bude obtížnější, než předpokládal. Tom vysvětloval ostatním z gangu, že budou muset použít toho kluka, a oni byli proti. Namítali, že je to příliš riskantní. Tom v hloubi duše celou dobu věděl, že poslední kousek cesty bude muset ujít sám. Vždycky to tak bylo. Nikdo mu nebude bránit, ale nikdo mu ani nepomůže. Loajalita je otázka toho, co se vyplatí, a všem šlo jen o vlastní prospěch. A svinstvo se valilo dál. Teď nemá cit v paži. Jediné, co cítí, je teplý pramínek stékající po hrudi, který mu prozrazuje, že má někde ránu, která hodně krvácí.

Otočil se opět k Harrymu, natolik včas, aby uviděl, jak se mu před očima zvětšuje jeho obličej a v dalším okamžiku mu hlavu naplnil praskavý zvuk, jak ho Harryho čelo trefilo nad kořen nosu. Tom se zapotácel. Harry mu chtěl zasadit pravý hák, kterému se Tom vyhnul. Harry chtěl přiskočit blíž, ale zůstal viset za levou ruku na Sivertsenovi. Tom se lačně nadechl ústy a přitom cítil, jak bolest způsobuje, že mu do žil proudí žhavý životadárný vztek. Znovu nalezl rovnováhu. Ve všech ohledech. Odhadl vzdálenost, pokrčil se v kolenou, lehce vykopl a otočil se na jedné noze s druhou nohou zdviženou do výšky. Byl to perfektní hákový kop a zasáhl Harryho do spánku tak, že padl na bok a stáhl Sivertsena s sebou.

Tom se otočil a rozhlédl se po pistoli. Ležela na podestě schodiště pod nimi. Chytil se zábradlí a dvěma skoky byl u ní. Pravá paže ho stále neposlouchala. Zaklel, popadl pistoli levou rukou a sprintoval vzhůru.

Harry a Sivertsen zmizeli.

Otočil se právě včas, aby viděl, jak se dveře výtahu tiše zavírají. Strčil si pistoli mezi zuby, popadl levou rukou madlo dveří a zatáhl. Připadalo mu, jako by se mu měla paže vykloubit. Zavřeno. Waaler přiložil obličej k okénku ve dveřích. Už zatáhli kovovou mříž a on slyšel uvnitř vzrušené hlasy.

Fakt svinskej den. Jenže teď tomu bude konec. Teď se to napraví. Tom pozvedl pistoli.

Harry se udýchaně opřel o zadní stěnu a čekal, až se výtah rozjede. Jen tak tak stačil zavřít mříž a stisknout tlačítko SKLEP, když Waaler venku trhl výtahovými dveřmi a zaklel.

„Ten zatracenej krám se nechce rozjet!“ zachraptěl Sivertsen. Klesl na kolena vedle Harryho.

Výtah sebou trhl, jako by škytl, ale stále se nehýbal.

„Jestli je ten sráč tak pomalej, může to Waaler vzít dolů po schodech a přivítat nás, až tam dorazíme!“

„Držte hubu,“ sykl Harry tiše. „Dveře mezi chodbou a sklepem jsou zamčené.“

Harry zahlédl, jak se za okénkem pohnul stín.

„Sehnout!“ zařval a smýkl Olegem k mříži.

Ozval se zvuk, jako kdyby někdo vytáhl korek z láhve, a nad Harryho hlavou se do falešného palisandrového obložení zavrtala kulka. Harry stáhl k Olegovi i Svena.

Ve stejné chvíli sebou výtah znovu trhl a s kvílením se rozjel.

„Kurva,“ zašeptal Sven.

„Harry…,“ začal Oleg.

Ozvala se rána a Harry stihl zahlédnout nad Olegovou hlavou sevřenou pěst mezi příčkami zatahovací mříže, pak automaticky zavřel oči před padajícími střepy.

„Harry!“

Olegův výkřik Harryho zcela naplnil. Naplnil mu uši, nos, ústa, krk, topil ho. Harry znovu otevřel oči a zíral přímo do Olegových doširoka rozevřených očí, otevřených úst zkřivených bolestí a strachem. A na dlouhé černé vlasy, které držela velká bílá ruka. Oleg vlál nad podlahou.

„Harry!“

Pak Harry oslepl. Otevíral dokořán oči, ale nic neviděl. Jen bílou oponu paniky. Ale slyšel. Slyšel křičet Ses.

„Harry!“

Slyšel křičet Ellen. Křičet Ráchel. Všechny křičely jeho jméno.

„Harry!“

Zíral do běloby, která se pomalu měnila v černotu. Omdlel? Výkřiky byly tišší, jako doznívající ozvěna. Odplouval. Mají pravdu. Když dojde na věc, vždycky zmizí. Postará se o to, aby nebyl na místě. Sbalí si kufr. Otevře láhev. Zamkne dveře. Bojí se. Nevidí. Vždycky mají pravdu. A jestli ji nemají, budou ji mít.

„Tati!“

Harryho zasáhla do prsou noha. Opět viděl. Oleg se před ním houpal a kopal nohama, s hlavou pevně vrostlou do Waalerovy ruky. Výtah zastavil. Okamžitě viděl proč. Mříž vyskočila ze správné polohy. Harry se podíval na Sivertsena, který seděl na podlaze vedle něj s vytřeštěným pohledem.

„Harry!“ ozval se zvenčí Waalerův hlas. „Vyjeď výtahem nahoru, nebo toho kluka zastřelím!“

Harry vstal a okamžitě se znovu sehnul, zahlédl však to, co potřeboval. Dveře čtvrtého patra se nacházely o půl metru výš než výtah.

„Pokud vystřelíš tamodtud, bude mít Tangen vraždu na záznamu,“ upozornil ho Harry.

Uslyšel Waalerův tichý smích.

„Řekni mi, Harry: Jestliže ta tvoje kavalerie opravdu existuje, neměla sem už dávno vtrhnout?“

„Tati…,“ sténal Oleg.

Harry zavřel oči.

„Poslouchej, Tome. Výtah se nerozjede, dokud nebude mříž pořádně dotažená. Máš ruku mezi příčkami, takže abychom mříž mohli dotáhnout, musíš pustit Olega.“

Waaler se znovu zasmál.

„Myslíš si, že jsem hlupák, Harry? Tu mříž musíte popotáhnout jen o pár centimetrů. To zvládnete, i když budu kluka držet.“

Harry se podíval na Svena, ale ten mu věnoval jen nezaostřený nepřítomný pohled.

„O. K.,“ souhlasil Harry. „Ale máme na ruce pouta, takže potřebuju, aby mi Sivertsen pomohl. A zdá se, že zrovna teď je úplně mimo.“

„Sivertsene!“ vykřikl Waaler. „Slyšíš mě?“

Sivertsen sotva pozvedl hlavu.

„Vzpomínáš si na Lodina, Sivertsene? Svého předchůdce v Praze?“

Ozvěna se valila dolů po schodech. Sven polkl.

„Hlava v soustruhu, Sivertsene? Máš chuť si to vyzkoušet?“

Sven se kolébavě postavil. Harry ho popadl za límec a přitáhl ho úplně k sobě. „Je vám jasné, Svene, co máte udělat?“ zařval do bledého, náměsíčného obličeje, přitom strčil ruku do zadní kapsy a vylovil klíč.

„Musíte zajistit, aby mříž znovu nevyskočila. Slyšíte? Musíte mříž pevně držet, až se rozjedeme.“

Harry ukázal na jedno z černých, okrouhlých a ohmataných tlačítek na ovládání.

Sven se dlouze díval na Harryho, který strčil klíč do zámku pout a otočil jím. Pak přikývl.

„O. K.,“ zavolal Harry. „Jsme připraveni. Dotáhneme mříž.“

Sven se postavil k mříži zády. Rukama ji popadl a táhl doprava. Waaler zasténal, když mu příčky rvaly paži stejným směrem. Ozvalo se hladké zacvaknutí – kontaktní body v podlaze a v mříži se spojily.

„Teď!“ vykřikl Harry.

Čekali. Harry o krok popošel a vzhlédl. V mezírce mezi okénkem a Waalerovým ramenem se na něj kabonily dvě oči. Jedno Waalerovo doširoka otevřené, vzteklé. A černé, slepé oko pistole.

„Pojeďte nahoru,“ vyzval je Waaler.

„Když ušetříš Olega,“ odvětil Harry.

„Platí.“

Harry pomalu přikývl. Pak stiskl tlačítko výtahu.

„Věděl jsem, že nakonec uděláš to, co je správné, Harry.“

„Většinou to tak bývá,“ odpověděl Harry.

Viděl, jak Waalerovi jedno obočí najednou pokleslo. Možná to bylo proto, že si právě všiml, že se Harrymu na jednom zápěstí houpají pouta. Možná to bylo kvůli Harryho tónu. Nebo to možná sám cítil. Že nastal ten okamžik.

Ocelová lana varovně vyjekla, výtah sebou škubl. Ve stejném okamžiku Harry rychle popošel vpřed a natáhl se na špičky. Ozvalo se suché zacvaknutí, jak se pouta zaklapla kolem Waalerova zápěstí.

„Dopr…“ otevřel ústa Waaler.

Harry se celou vahou zavěsil na řetízek pout. Pouta se oběma zařízla do zápěstí a Harryho devadesát pět kilo stahovalo Waalera dolů. Waaler se pokoušel se vzepřít, ale Harry táhl jeho ruku dovnitř okénkem, dokud se okénko neucpalo Waalerovým ramenem.

Svinskej den.

„Pusť mě, ty hajzle!“

Waaler řval s bradou přitisknutou k chladným železným dveřím. Snažil se škubat rukou k sobě, ale závaží bylo příliš těžké. Zařval vzteky a vší silou praštil pistolí do železných dveří. Takhle to být nemělo. Všechno zničili. Zničili, rozkopali jeho hrad z písku a teď tam stojí a chechtají se. Ještě ale uvidí, jednou ještě všichni uvidí. Vtom si toho všiml. Že se příčky mříže dotkly jeho předloktí, že se výtah rozjel. Ale špatným směrem. Dolů. Cítil, jak se mu svírá hrdlo, když mu to došlo. Že ho výtah rozdrtí. Že se proměnil ve zpomalenou gilotinu. Že prokletí zasáhne i jeho.

„Držte pevně tu mříž, Svene!“ zařval Harry.

Waaler pustil Olega a snažil se přitáhnout ruku k sobě. Jenže Harry byl příliš těžký. Waaler zpanikařil. Znovu zoufale škubl. A ještě jednou. Nohy mu na hladké betonové podlaze uklouzly. Cítil, jak mu vnitřní strana madla dveří tlačí na rameno. Rozum ho opustil.

„Ne, Harry! Zastav!“

Měl v úmyslu to zakřičet, ale pláč ta slova zastřel.

„Milost…“

Kapitola 43.

Noc na úterý. Rolexky.

Tik tak.

Harry seděl se zavřenýma očima a naslouchal vteřinové ručičce, přitom počítal. Říkal si, že to musí být sakra přesný časový údaj, když ten zvuk vychází ze zlatých rolexek.

Tik tak.

Jestliže počítá správně, sedí už ve výtahu čtvrt hodiny. Patnáct minut. Devět set vteřin od chvíle, kdy stiskl tlačítko Stop mezi přízemím a sklepem a prohlásil, že jsou v bezpečí a musejí jen čekat. Devět set vteřin tam seděli tiše jako pěny a poslouchali. Jestli neuslyší kroky. Hlasy. Zvuk otevíraných nebo zavíraných dveří. Zatímco Harry se zavřenýma očima počítal devět set odtikání rolexek na zápěstí krvavé paže, která ležela na podlaze výtahu a k níž byl ještě pořád připoután.

Tik tak.

Harry otevřel oči. Odemkl pouta a přitom uvažoval, jak se dostane do kufru svého auta, když spolkl klíč.

„Olegu,“ zašeptal a opatrně zatřásl spícím chlapcem. „Potřebuju tvoji pomoc.“

Oleg vstal.

„O co tady jde?“ zeptal se Sivertsen, když uviděl, jak Oleg stojí Harrymu na ramenou a uvolňuje zářivky ve stropě.

„Vezměte je od něj,“ vyzval ho Harry.

Sivertsen natáhl ruce k Olegovi a ten mu podal jednu ze dvou zářivek.

„Za prvé to dělám proto, aby si moje oči zvykly na tmu ve sklepě, než vyjdu ven,“ vysvětlil Harry. „A za druhé proto, abychom tu nestáli jako osvětlené terče, až se dveře výtahu otevřou.“

„Waaler? Ve sklepě?“ Sivertsenův hlas zněl nedůvěřivě. „Ale no tak, tohle nikdo nemůže přežít.“

Ukázal zářivkou na bledou voskovitou paži na podlaze.

„Jenom ta ztráta krve. A šok.“

„Snažím se neponechat nic náhodě,“ odvětil Harry.

Pak se rozhostila tma.

Tik tak.

Harry vystoupil z výtahu, rychle uskočil stranou a skrčil se. Slyšel, jak se za ním dveře zavřely. Čekal, dokud neuslyšel, že se výtah rozjel. Dohoda zněla, že ho zastaví mezi sklepem a přízemím, kde budou v bezpečí.

Harry zadržel dech a naslouchal. Zatím žádné známky zmrtvýchvstání. Narovnal se. Na druhém konci sklepa pronikalo okénkem ve dveřích bledé světlo. Za pletivem zahlédl zahradní nábytek, staré komody a špičky lyží. Šátral podél zdi. Našel dveře a otevřel je. Sladce to tu páchlo po odpadcích. Došel na správné místo. Šlapal po roztržených pytlích s odpadky, vaječných skořápkách a prázdných krabicích od mléka a přitom se v lepivém hnilobném teple prodíral vpřed. Pistole ležela u zdi. Jeden z kusů pásky na ní byl stále nalepený. Harry se ujistil, že je pistole pořád nabitá, a pak vyšel ven.

Sklonil se a zamířil ke dveřím, odkud sem dopadalo světlo. To musí být dveře na schodiště.

Když se přiblížil, uviděl za sklem temný obrys. Byl to obličej. Harry se automaticky přikrčil, než mu došlo, že dotyčný ho ve tmě nemůže vidět. Pistoli držel v obou napřažených rukou, přitom pomalu popošel o dva kroky. Obličej byl přilepený na skle, takže se všechny jeho rysy slily. Harry zacílil na obličej tak, že ho měl přímo na mušce. Byl to Waaler. Jeho doširoka otevřené oči zíraly strnule do tmy.

Harrymu tak bušilo srdce, že nedokázal udržet pistoli v klidu.

Čekal. Vteřiny ubíhaly. Nic se nedělo.

Pak sklonil pistoli a narovnal se.

Došel ke sklu a zíral do matného pohledu Toma Waalera. Oči už byly potažené modrobílou blankou. Harry se otočil a pohlédl do tmy. Ať už Waaler zíral na cokoli, bylo to pryč.

Harry stál tiše a cítil, jak mu vlastní pulz paličatě a naléhavě buší ve spáncích. Tik tak, hlásal. Nevěděl vlastně, co to znamená. Kromě toho, že to signalizovalo, že je naživu. Protože muž na druhé straně dveří je mrtvý. Může otevřít dveře, položit mu ruku na kůži a ucítit, jak ho teplo opouští, jak kůže mění charakter, ztrácí životnost a stává se pouhým obalem.

Harry přiložil své čelo k čelu Toma Waalera. Chladné sklo ho na kůži pálilo jako led.

Kapitola 44.

Noc na úterý. Mumlání.

Stáli na červené u náměstí Alexandra Kiellanda.

Stěrače máchaly napravo i nalevo. Za půl druhé hodiny se objeví první náznak svítání. Ale prozatím byla noc a mraky ležely nad městem jako šedočerná plachta.

Harry seděl na zadním sedadle a objímal Olega.

Po prázdném chodníku v ulici Waldemara Thraneho proti nim vrávorali žena a muž. Uplynula hodina od chvíle, kdy Harry, Sven a Oleg vystoupili z výtahu a vyšli do deště a na pole, našli velký dub, který Harry viděl z okna, a usadili se na suchou trávu. Odsud Harry zavolal nejprve do kanceláře editora v Dagbladet a promluvil si s člověkem držícím právě službu. Pak zavolal Bjarnemu Møllerovi, vysvětlil mu, co se stalo, a požádal ho, aby našli Øysteina Eikelanda. Nakonec zavolal Ráchel a vzbudil ji. O dvacet minut později osvětlovaly prostor před studentským domovem blesky fotografů od tisku a modré policejní majáčky v té vždycky tak krásné jednotě.

Harry, Oleg a Sivertsen seděli pod dubem a pozorovali policisty, jak běhají dovnitř a ven.

Pak Harry típl cigaretu.

„Jo jo,“ prohlásil Sven.

„Character,“ pronesl Harry.

Sven přikývl a odvětil: „Na tu jsem si nevzpomněl.“

Potom došli před studentský domov, kde se k nim přiřítil Bjarne Møller a naložil je do jednoho z policejních vozů.

Nejdřív zajeli na policejní ředitelství ke krátkému výslechu. Nebo „k vyhodnocení akce“, jak to Møller eufemisticky nazval. Když měl být Sivertsen převezen do cely předběžného zadržení, trval Harry na tom, aby dva policisté od zásahovky seděli dnem i nocí před jejími dveřmi. Møller se poněkud udiveně Harryho zeptal, jestli si myslí, že riziko, že Sivertsen uteče, je opravdu tak vysoké. Harry potřásl hlavou. Møller tedy jeho přání vyslyšel a dál se už neptal.

Pak přivolali jeden vůz pořádkové hlídky, aby odvezl domů Olega.

Semafor ostře pípal v tiché noci, když pár přecházel Uelandovu ulici. Žena si očividně vypůjčila mužovu bundu a držela si ji nad hlavou. Muži se košile lepila k tělu, něčemu se hlasitě smál. Harrymu připadali nějak povědomí.

Na semaforu naskočila zelená.

Než zmizeli, zahlédl Harry pod bundou rusé vlasy.

Minuli Vinderen a najednou přestalo pršet. Mraky se roztáhly jako opona a z černého nebe nad Osloským fjordem na ně zasvítil měsíc.

„Konečně,“ vydechl Møller a otočil se s úsměvem na sedadle spolujezdce.

Harry předpokládal, že má na mysli déšť.

„Konečně,“ pronesl i Harry, ale neodtrhl oči od měsíce.

„Jsi moc statečný kluk,“ poklepal Møller Olegovi na koleno. Chlapec se slabě usmál a vzhlédl k Harrymu.

Møller se otočil a díval se zase vpřed.

„Bolesti žaludku zmizely jako pára nad hrncem.“

Øysteina Eikelanda našli na stejném místě, kam odvezli Svena Sivertsena. V cele přeběžného zadržení. Podle dokladů „Pláče“ Grotha ho tam přivezl Tom Waaler kvůli podezření na řízení v opilosti. Krevní zkouška, kterou podstoupil, také ukázala nepatrné promile. Møller přikázal, že mají vynechat veškeré formality a Eikelanda okamžitě propustit. „Pláč“ Groth překvapivě nic nenamítal, naopak se tvářil nadmíru vstřícně.

Když policejní auto zabočilo na štěrkové prostranství před domem, stála Ráchel ve dveřích a čekala na ně.

Harry se natáhl přes Olega a otevřel mu dveře. Oleg vyskočil a běžel k Ráchel.

Møller a Harry zůstali sedět v autě a dívali se na ty dva, kteří se k sobě na schodech mlčky tiskli.

Møllerovi zazvonil mobil a on ho zvedl k uchu. Řekl dvakrát „ano“ a jednou „aha“ a zavěsil.

„To byla Beáta. V popelnici ve dvoře Barliho domu našli úplnou výbavu kurýra.“

„Hm.“

„Bude to peklo,“ prohlásil Møller. „Všichni si z vás budou chtít urvat aspoň kousek, Harry. Akerská ulice, NRK, TV2. I zahraniční média. Představte si, o vraždícím kurýrovi vědí i ve Španělsku. No, už jste to jednou zažil, tak to znáte.“

„Přežiju to.“

„To nepochybně. Máme přece i záznam toho, co se dneska v noci stalo ve studentském domově. Jen by mě zajímalo, jak mohl Tangen dokázat zapnout ve svém autobusu v neděli odpoledne nahrávací přístroje, pak je zapomenout vypnout a odjet vlakem domů do Hønefossu.“

Møller se pátravě zadíval na Harryho, který neodpověděl.

„A navíc jste měl to štěstí, že právě vymazal na harddisku tolik místa, aby se tam vešly nahrávky z několika dní. Dost neuvěřitelné. Skoro bych věřil, že to bylo předem naplánované.“

„Skoro,“ zamumlal Harry.

„Proběhne interní šetření. Kontaktoval jsem policejní inspekci a informoval je o Waalerových aktivitách. Bereme v úvahu i to, že ten případ mohl prorůst do řad sboru. První schůzku mám s nimi zítra ráno. Podíváme se tomu na zoubek, Harry.“

„Dobře, šéfe.“

„Dobře? Nezdá se, že byste o tom byl přesvědčený.“

„No… Vy snad ano?“

„Proč bych neměl být?“

„Protože ani vy nevíte, komu můžete věřit.“

Møller dvakrát mrkl, aniž se zmohl na odpověď, a rychle pohlédl na policistu za volantem.

„Počkáte chvíli, šéfe?“

Harry vystoupil z auta. Ráchel pustila Olega a ten zmizel rychle uvnitř domu. Zkřížila ruce na prsou a poté, co k ní Harry došel, upřela pohled na jeho košili.

„Jsi mokrý,“ konstatovala.

„No. Když prší…“

„… člověk zmokne.“ Smutně se usmála a položila mu dlaň na tvář.

„Už je konec?“ zašeptala.

„Prozatím ano.“

Zavřela oči a nahnula se vpřed. Zachytil ji.

„Zvládne to,“ snažil se ji uklidnit.

„Já vím. Tvrdí, že se nebál. Protože jsi tam byl ty.“

„Hm.“

„Jak se máš?“

„Dobře.“

„A je to pravda? Že je konec?“

„Konec,“ zamumlal jí do vlasů. „Poslední den v práci.“

„Fajn,“ odvětila.

Cítil, jak se k němu její tělo tiskne, vyplňuje veškeré mezírky mezi nimi.

„Příští týden začnu v nové práci. Bude to prima.“

„V té, co ti zařídil ten kámoš?“ zeptala se a položila mu ruku na zátylek.

„Ano.“ Její vůně mu naplnila chřípí. „Øystein. Vzpomínáš si na Øysteina?“

„Toho taxikáře?“

„Ano. V úterý se dělají taxikářské zkoušky. Vrčel jsem se denně nazpaměť osloské ulice.“

Zasmála se a políbila ho na ústa.

„Co ty na to?“ zeptal se.

„Jsi blázen.“

Její smích mu šuměl v uších jako potůček. Osušil jí z tváře slzu.

„Už musím jít,“ řekl.

Pokusila se o úsměv, ale Harry viděl, že to nedokáže.

„Nezvládnu to,“ stihla vyhrknout, než jí pláč rozerval hlas na kusy.

„Zvládneš,“ namítl Harry.

„Nezvládnu to… bez tebe.“

„To není pravda,“ řekl Harry a přitáhl si ji k sobě. „Zvládneš to beze mě skvěle. Otázka je, jestli to zvládneš se mnou.“

„Je to otázka?“ zašeptala.

„Já vím, že si to musíš rozmyslet.“

„Nevíš nic.“

„Nejdřív si to rozmysli, Ráchel.“

Zaklonila se a on ucítil, jak se prohnula v zádech. Prohlížela si jeho obličej. Hledá změny, pomyslel si.

„Nechoď, Harry.“

„Mám něco domluveno. Jestli chceš, přijdu zítra ráno. Můžeme…“

„Ano?“

„Nevím. Nemám žádné plány. Žádné nápady. Zní to dostatečně dobře?“

Usmála se.

„Zní to skvěle.“

Pohlédl na její rty. Zaváhal. Pak je políbil a odešel.

„Tady?“ zeptal se policista za volantem a podíval se do zrcátka. „Nemají zavřeno?“

„Ve všední den od dvanácti do tří ráno,“ odvětil Harry.

Řidič zajel k okraji chodníku před Boxerem.

„Půjdete se mnou, šéfe?“

Møller zavrtěl hlavou.

„Chce s vámi mluvit sám.“

Výčep už byl dávno zavřený a poslední hosté právě opouštěli lokál.

Šéf kriminálky seděl u stejného stolu jako posledně. Tmavé oční důlky měl zastíněné. Půllitr před ním byl skoro prázdný. Jeho obličej působil téměř lidsky.

„Gratuluju, Harry.“

Harry se vsunul mezi lavici a stůl.

„Vážně dobrá práce. Ale musíte mi povědět, jak jste přišel na to, že Sven Sivertsen není vraždící kurýr.“

„Dostala se mi do rukou fotka Sivertsena z Prahy a došlo mi, že jsem viděl Willyho a Lisbeth Barliovy na fotce ze stejného místa. Plus na technickém prozkoumali zbytky výkalů pod nehtem…“

Šéf kriminálky se naklonil přes stůl a položil Harrymu ruku na paži. Dech mu byl cítit pivem a tabákem.

„Já nemyslím důkazy, Harry. Myslím ten nápad. Podezření. To, díky čemu jste spojil indicie se správným mužem. Co vás k tomu inspirovalo, co vás přimělo, že vás ta myšlenka napadla?“

Harry pokrčil rameny. „Člověk pořád o něčem přemýšlí. Ale…“

„Ano?“

„Všechno to sedělo až moc dokonale.“

„Co tím myslíte?“

Harry se podrbal na bradě. „Věděl jste, že Duke Ellington žádal ladiče klavírů, aby neladili klavír úplně perfektně?“

„Ne.“

„Jestliže je klavír naprosto perfektně naladěný, nezní to dobře. Není to špatně, ale zvuk ztrácí něco z vřelosti, pocitu opravdovosti.“

Harry dloubal do kousku uvolněného laku na desce stolu.

„Vraždící kurýr nám dodal perfektní šifru, která nám přesně prozrazovala, kdy a kde. Ale ne proč. Tak nás donutil, abychom se soustředili přímo na činy místo na motiv. A každý lovec ví, že když má uvidět kořist ve tmě, nesmí zaostřovat přímo na ni, nýbrž kousek vedle. Až když jsem přestal zírat přímo na fakta, uslyšel jsem to.“

„Uslyšel?“

„Ano. Tyhle takzvané sériové vraždy byly příliš dokonalé. Znělo to správně, ale ne opravdově. Vraždy probíhaly do puntíku podle plánu, poskytovaly nám vysvětlení, které bylo stejně věrohodné, jak už tak lež – ale málokdy pravda – bývá.“

„A tehdy vám to došlo?“

„Ne. Ale přestal jsem zírat přímo vpřed. Vrátilo se mi periferní vidění.“

Šéf kriminálky pokývl, přitom zíral do bachratého půllitru, kterým pomalu na stole otáčel. V tichém, téměř prázdném lokále to znělo jako brusný kámen.

Odkašlal si.

„V Tomovi Waalerovi jsem se mýlil, Harry. Za to se omlouvám.“

Harry neodpověděl.

„Chtěl jsem vám říct, že nepodepíšu vaši výpověď. Chci, abyste pokračoval ve své práci. Chci, abyste věděl, že máte moji důvěru. Moji plnou a naprostou důvěru. A doufám, Harry…“

Pozvedl obličej a v jeho spodní části se objevil otvor – náznak úsměvu.

„… že to platí i opačně.“

„Musím si to rozmyslet,“ odvětil Harry.

Otvor zmizel.

„To s tou prací,“ dodal.

Šéf kriminálky se znovu usmál. Tentokrát se mu smály i oči.

„Samozřejmě. Můžu vás pozvat na pivo, Harry? Mají už zavřeno, ale kdybych jim řekl…“

„Jsem alkoholik.“

Šéf kriminálky se na chvilku zatvářil konsternovaně. Pak se zasmál.

„Omlouvám se. To ode mě bylo bezohledné. Ale z úplně jiného soudku, Harry. Máte…“

Harry čekal, zatímco půllitr vykružoval nové kolo.

„… představu o tom, jak budeme tenhle případ prezentovat?“

„Prezentovat?“

„Ano. V hlášeních. A tisku. Budou s vámi chtít mluvit. A zaměří se na celý útvar, když vyjde najevo to s tím Waalerovým pašováním zbraní. Proto je nutné, abyste…“

Šéf kriminálky hledal slova, zatímco Harry hledal krabičku cigaret.

„Abyste jim neposkytl verzi, která by otvírala prostor pro nesprávné interpretace,“ dodal nakonec.

Harry se pousmál a pohlédl na poslední cigaretu.

Šéf kriminálky se rozhodl, dopil rezolutně zbytek piva a otřel si hřbetem ruky ústa.

„Řekl něco?“

Harry povytáhl obočí. „Máte na mysli Waalera?“

„Ano. Řekl něco, než zemřel? Něco o tom, s kým spolupracoval? Kdo do toho byl ještě zapletený?“

Harry se rozhodl, že si poslední cigaretu nechá na potom. „Ne. Neřekl nic. Vůbec nic.“

„Škoda.“ Šéf kriminálky na něj bezvýrazně hleděl. „A co ty pořízené nahrávky? Odhalují něco v tomto ohledu?“

Harry se střetl s šéfovým modrým pohledem. Pokud je Harrymu známo, pracuje šéf kriminálky u policie celý svůj produktivní život. Nos má ostrý jako břit sekyry, ústa rovná a rozhodná a ruce velké a hrubé. Patří k základům sboru – tvrdá a spolehlivá žula.

„Kdoví?“ odpověděl Harry. „Ale stejně asi není čeho se obávat. Vzhledem k tomu, že to bude verze, která nebude otevírat prostor pro…“

Harry oddloubal ze stolu suchý strup laku.

„… nesprávné interpretace.“

Jako na povel se světla v lokále rozblikala.

Harry vstal.

Pohlédli na sebe.

„Chcete svézt?“ zeptal se šéf kriminálky.

Harry zavrtěl hlavou.

„Projdu se.“

Šéf kriminálky dlouze a pevně tiskl Harrymu ruku. Harry se pak vydal ke dveřím, ale zastavil se a otočil se.

„Mimochodem, vzpomínám si na něco, co Waaler řekl.“

Bílé obočí šéfa kriminálky pokleslo.

„Ano?“ pronesl opatrně.

„Ano. Prosil o milost.“

Harry to vzal zkratkou přes hřbitov Našeho Spasitele. Ze stromů kapalo. Kapky ťukaly s lehkými povzdechy na listy, než dopadly na zem, která je žíznivě pohltila. Kráčel cestičkou mezi hroby a slyšel, jak si mrtví spolu mumlají. Zastavil se a poslouchal. Komunitní centrum Gamle Aker leželo před ním ztemnělé a spící. Šeptali si praskajícími mokrými jazyky a tvářemi. Zahnul doleva a vyšel ven vraty směrem k Telthusbakken.

Došel do bytu, strhl ze sebe šaty, stoupl si do sprchy a pustil horkou vodu. Pára se usadila na zdech a on tam stál, dokud mu kůže nezrudla a nezačala ho pálit. Vešel do ložnice. Voda se odpařila a on si lehl bez osušení na postel. Zavřel oči a čekal. Na spánek. Nebo na obrazy. Na to, co přijde jako první.

Místo toho přišlo mumlání.

Naslouchal.

Kdoví, o čem šeptají?

Kdoví, jaké plány spřádají?

Mluví v šifrách.

Posadil se. Opřel si hlavu o zeď a cítil v zátylku vyrytý pentagram.

Podíval se na hodinky. Brzy začne svítat.

Vstal a došel do chodby. Našel bundu a vytáhl z ní poslední cigaretu. Ulomil rozlepenou špičku a zapálil si. Usadil se do ušáku v obývacím pokoji a začal čekat na rozednění.

Do místnosti dopadalo měsíční světlo.

Myslel na Toma Waalera zírajícího do věčnosti. A na muže, se kterým mluvil na Starém Městě po rozhovoru s Waalerem na terase před kantýnou. Bylo snadné ho najít, protože si ponechal přezdívku a nadále pracoval v rodinném kiosku.

„Tom Brun?“ odpověděl muž za otřískaným pultem temně a projel si rukou mastně se lesknoucí vlasy. „Jo, toho si pamatuju. Chudák. Táta ho doma hrozně mlátil. Byl to nezaměstnanej zedník. Chlastal. Kamarád? Ne, nebyl jsem kámoš Toma Bruna. Jo, to mně se říká Limo. Interrail?“

Muž se rozesmál.

„Rozhodně jsem nikdy nejel vlakem dál než do Mossu. Vlastně bych řek, že Tom Brun moc kámošů neměl. Pamatuju si ho jako hodnýho kluka, takovýho toho, co vodí babičky přes ulici, tak trochu skaut. Ale jinak dost zvláštní. Mimochodem se toho dost napovídalo o smrti jeho táty. Fakt celkem zvláštní neštěstí.“

Harry přejel prsteníkem po hladké desce stolu. Cítil, jak se mu na kůži lepí drobné částečky. Věděl, že je to žlutý prášek z dláta. Červené světlo záznamníku se rozblikalo. Nejspíš novináři. Zítra to vypukne. Harry si položil špičku prstu na jazyk. Chutnalo to hořce. Zeď. Už ho napadlo, že pochází ze zdi nad dveřmi pokoje 406, kam Willy Barli vysekal pentagram. Harry mlaskl. V tom případě musel zedník použít zvláštní směs, protože v tom bylo cítit i něco jiného. Sladkého. Ne, kovového. Chutnalo to po vejcích.

Poznámka překladatelky

Úryvky ze hry Pygmalion jsou citovány v překladu Franka Tetauera. Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1956.

Edice FLEET, svazek 23.

Jo Nesbø

Pentagram

Z norského originálu Marekors přeložila Kateřina Krištůfková

Odpovědný redaktor Robert Kubánek

Typograficky upravila a obálku navrhla Lucie Mrázová

Vydalo nakladatelství Kniha Zlín,

Ing. Marek Turňa, Na Drahách 369, 760 01 Zlín,

v roce 2011

Vytisklo Studio reklamy, s. r. o.

Vydání první

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-87497-05-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai