Sněhulák

Jo Nesbø

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Sněhulák je sedmou knihou volné série krimirománů, jejichž hrdinou je vyšetřovatel Harry Hole. 

Je listopad. V Oslu napadl první sníh. Birte Beckerová přichází domů z práce a chválí manžela a syna, jakého postavili v zahradě krásného sněhuláka. Jenže oni žádného sněhuláka nepostavili. Celá rodina užasle zírá z okna. Syn si všimne, že sněhulák je obrácen tváří k domu a jeho černé oči hledí přímo dovnitř. Ráno je Birte pryč. Zmizela bez stopy. Jen sněhulák má kolem krku její šálu. Vrchní komisař Harry Hole dostává tajemný dopis s podpisem "Sněhulák" a také novou kolegyni Katrine Brattovou, která si v tajuplnosti se Sněhulákem nezadá. Harry později zjistí, že Birte Beckerová není první případ. Na povrch vyplouvá řada podobných zmizení a ukazuje se, že mají společné rysy, především to, že všechny ženy byly vdané a všechny se ztratily s prvním sněhem. Rozbíhá se vyšetřování, které je tentokrát ještě napínavější než obvykle a pro Harryho o to složitější, že se silně dotýká jeho nové kolegyně i jedné velice blízké osoby. Harry ani netuší, jakému zlu bude muset tentokrát čelit a jakým způsobem bude muset prokázat, co v něm je.

Jo Nesbø

SNĚHULÁK

Kniha Zlín / 2012

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Copyright © Jo Nesbø 2007

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Kateřina Krištůfková 2012

ISBN 978-80-87497-45-6

ISBN 978-80-7473-007-8 (ePub)

ISBN 978-80-7473-008-5 (mobi)

ČÁST I.

.

Kapitola 1

Středa 5. listopadu 1980 – Sněhulák

Toho dne napadl sníh. V jedenáct dopoledne se bez varování začaly snášet z bezbarvého nebe obří sněhové vločky a jako armáda z vesmíru si podmanily pole, zahrady a trávníky v Romerike. Ve dvě hodiny už Lillestrømem projížděly dva sněhové pluhy, a když Sára Kvineslandová v půl třetí pomalu a opatrně řídila svou Toyotu Corolla SR5 mezi vilami v ulici Kolloveien, spočíval listopadový sníh na vlnící se krajině jako prachová peřina.

Připadalo jí, že domy vypadají za denního světla jinak. Natolik jinak, až málem minula příjezd k jeho garáži. Vůz ustřelil, jak zabrzdila, a ze zadního sedadla zaslechla zasténání. V zrcátku spatřila nespokojenou tvář svého syna.

„Nebude to trvat dlouho, zlato,“ prohlásila.

Před garáží se prostírala ve vší té bělobě velká černá plocha a jí došlo, že tady parkovalo stěhovací auto. Hrdlo se jí sevřelo. Jen aby nepřišla pozdě.

„Kdo tady bydlí?“ ozvalo se ze zadního sedadla.

„Ále, jeden známý,“ odvětila Sára a automaticky si zkontrolovala v zrcátku účes. „Deset minut, zlato. Nechám klíček v zapalování, abys mohl poslouchat rádio.“

Vystoupila, aniž počkala na odpověď, docupitala na hladkých botách ke dveřím, jimiž už tolikrát vstoupila a vyšla ven, avšak nikdy takto, nikdy za bílého dne, vystavená pohledům všech zvědavých očí vilové čtvrti. Ne že by pozdní večerní návštěva působila nevinnějším dojmem, Sáře však z nějakého důvodu připadalo správnější, aby se podobné počínání odehrávalo po nástupu tmy.

Zaslechla, jak uvnitř zabzučel zvonek – jako čmelák narážející do sklenice s marmeládou. Čekala a cítila vzrůstající zoufalství, přitom pokukovala po oknech sousedních domů. Okna neprozrazovala nic, jen k ní vysílala odrazy černých holých jabloní, šedého nebe a mléčně bílé krajiny. Konečně uslyšela za dveřmi kroky a ulehčením vydechla. V následujícím okamžiku už byla uvnitř a v jeho náruči.

„Neodjížděj, lásko,“ vyhrkla a slyšela, jak jí hlasivky ovládá pláč.

„Musím,“ odpověděl tónem, jako by to byl refrén, kterého má plné zuby. Jeho ruce přitom putovaly známými cestičkami, cestičkami, kterých nikdy plné zuby neměl.

„Ne, nemusíš,“ zašeptala mu do ucha. „Jenže chceš. Už si netroufáš.“

„Tohle nijak nesouvisí s tebou a se mnou.“

Slyšela, jak se mu do hlasu vkrádá podráždění, současně jí jeho ruka, silná, ale měkká ruka, klouzala po zádech a pod okraj sukně a punčoch. Byli jako sehraný taneční pár, kde oba znají sebemenší pohyb, kroky, dech, rytmus toho druhého. Nejprve bílá láska. Ta pěkná. Potom černá. Bolest.

Rukou ji hladil přes kabát, hledal pod silnou látkou bradavku. Její bradavky ho vždycky fascinovaly, pokaždé se k nim vracel. Možná proto, že sám žádné neměl.

„Zaparkovalas před garáží?“ zeptal se a bradavku pevně zmáčkl.

Přikývla a ucítila, jak jí bolest vystřelila do hlavy jako šíp touhy. Klín se už otevřel jeho prstům, které k němu brzy doputují. „Kluk čeká v autě.“

Ruka se zprudka zastavila.

„Nic neví,“ zasténala a cítila, jak jeho ruka váhá.

„A tvůj muž? Kde teď je?“

„Co myslíš? V práci. Samozřejmě.“

Nyní zněl podrážděně její hlas. Jenom proto, že zatáhl do hovoru jejího manžela, neboť pro ni bylo těžké o něm mluvit bez podráždění. A protože její tělo si ho teď žádalo, rychle. Sára Kvineslandová mu rozepnula poklopec.

„Ne…,“ začal a chytil ji za zápěstí. Druhou rukou mu jednu vrazila. Udiveně na ni hleděl a po tváři se mu přitom šířila červená skvrna. Usmála se, popadla ho za silné černé vlasy a přitáhla jeho obličej ke svému.

„Tak si jeď,“ sykla. „Ale nejdřív mě ošukáš. Rozuměls?“

Cítila jeho dech na své tváři. Vydechoval nyní prudce. Ještě jednou ho volnou rukou uhodila a jeho penis se jí v ruce zvětšil.

Přirážel, s každým pohybem tvrději, jenže už to bylo pryč. Sára teď byla ochablá, magie vyprchala, napětí se uvolnilo a vrátila se jen beznaděj. Ztratila ho. Leží tu a přitom ho ztrácí. Všechny ty roky, kdy po něm toužila, všechny ty slzy, které vyplakala, všechny ty zoufalé věci, které ji přiměl dělat. Aniž jí to jakkoli oplatil. S jedinou výjimkou.

Postavil se do nohou postele a vzal si ji se zavřenýma očima. Sára zírala na jeho hruď. Zpočátku jí to připadalo divné, ale postupně si ten pohled na neporušenou bílou kůži pokrývající prsní svalstvo oblíbila. Připomínal jí staré sochy, které neměly bradavky, aby nebudily pohoršení.

Sténal stále hlasitěji. Věděla, že se brzy se vzteklým zařváním udělá. Milovala to zařvání. Ten vždy překvapený, extatický, téměř bolestiplný výraz obličeje, jako by orgasmus pokaždé překonal jeho nejsmělejší očekávání. Nyní jen čekala na poslední zařvání, bučivé rozloučení v jeho vymrzlé ložnici zbavené obrazů, záclon i koberců. Nato se obleče a odjede do jiné části země, kde mu podle jeho slov nabídli místo, které nemohl odmítnout. Ale tohle odmítnout může. Tohle. A přesto zařve rozkoší.

Zavřela oči. Jenže žádný řev se neozval. Zarazil se.

„Co je?“ zeptala se a oči otevřela. Obličej měl zcela správně zkroucený. Ovšem nikoli rozkoší.

„Tvář,“ šeptl.

Trhla sebou. „Kde?“

„Za oknem.“

Okno bylo u druhého konce postele, ve stěně přímo nad její hlavou. Mrskla sebou, cítila, jak z ní vyklouzl, náhle ochablý. Okno bylo příliš vysoko na to, aby ze svého místa mohla vidět ven. A příliš vysoko na to, aby se někdo mohl zvenčí dívat dovnitř. Kvůli již ubývajícímu dennímu světlu spatřila jen zdvojený odraz lustru na stropě.

„Viděls sám sebe,“ pronesla téměř prosebně.

„To jsem si nejdřív taky myslel,“ namítl a dál zíral do okna.

Sára si klekla, potom vstala a vyhlédla do zahrady. A tam, tam byl ten obličej.

S úlevou se hlasitě zasmála. Obličej byl bílý, oči a ústa měl z černého štěrku, původem pravděpodobně z příjezdové cesty. A ruce tvořily jabloňové větve.

„Bože můj,“ škytla. „Vždyť je to obyčejný sněhulák.“

Nato přešel její smích v pláč, bezmocně vzlykala, dokud neucítila kolem ramen jeho paže.

„Musím už jít,“ popotáhla.

„Ještě chvíli zůstaň,“ přemlouval ji.

Ještě chvíli zůstala.

Když kráčela ke garáži, všimla si, že uplynulo téměř čtyřicet minut.

Slíbil jí, že občas zavolá. Nikdy neuměl dobře lhát a pro jednou mu za to byla vděčná. Ještě než došla k autu, zahlédla chlapcův bledý obličej zírající na ni ze zadního sedadla. Zatáhla za dveře vozu a ke svému údivu ucítila, že jsou zamčené. Dívala se na svého syna přes zamžené tabulky. Teprve když zaklepala na sklo, otevřel.

Usedla na přední sedadlo. Rádio mlčelo a v autě byla hrozná zima. Klíček od zapalování ležel na sedadle spolujezdce. Otočila se k chlapci. Byl bledý a spodní ret se mu třásl.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Ano. Viděl jsem ho.“

V hlase mu zněl slabý pištivý tón děsu, který, pokud si dobře vzpomíná, neslyšela od doby, kdy jako malý sedával na gauči u televize vmáčknutý mezi ně a rukama si zakrýval oči. Nyní už mutoval, přestal ji na dobrou noc objímat a začal se zajímat o motory aut a dívky. Jednoho dne i on nasedne do auta s jednou z nich a odjede od ní.

„Co tím myslíš?“ Zastrčila klíček do zapalování a otočila jím.

„Toho sněhuláka…“

Motor nezareagoval a ji bez varování zachvátila panika. Čeho se bojí, však nevěděla. Zírala čelním sklem ven a znovu otočila klíčkem. Stihla se snad vybít baterie?

„A jak ten sněhulák vypadal?“ vyptávala se, sešlápla plyn až k podlaze a v zoufalství sevřela klíček tak pevně, až jí připadalo, že ho zlomí. Chlapec odpověděl, avšak odpověď byla přehlušena zařváním motoru, jenž naskočil.

Sára zařadila a uvolnila spojku, jako by najednou bylo třeba odjet odsud co nejrychleji. Kola se na měkkém, lepivém čerstvém sněhu protočila. Přidala ještě plyn, stáli však nehybně, jen zadek vozu klouzal do strany. Pak se pneumatiky zakously do asfaltu, auto vyrazilo vpřed a bokem se smeklo na silnici.

„Táta na nás čeká,“ prohlásila. „Musíme sebou hodit.“

Zapnula rádio, zvýšila hlasitost, aby promrzlý vůz naplnila jinými zvuky než vlastním hlasem. Moderátor zpráv dnes již posté informoval, že Ronald Reagan v noci porazil v amerických prezidentských volbách Jimmyho Cartera.

Chlapec opět něco pronesl a Sára mrkla do zrcátka.

„Cos povídal?“ zeptala se hlasitě.

Zopakoval to, ale stále ho neslyšela. Ztlumila rádio a přitom sjížděla dolů k hlavní silnici a k řece, které se vinuly krajinou jako dvě smuteční stuhy. Trhla sebou, jakmile pochopila, že se naklonil dopředu mezi sedadla. Jeho šepot se jí ozval suše těsně u ucha. Jako by bylo důležité, aby je nikdo jiný neslyšel.

„Umřeme.“

Kapitola 2

2. listopadu 2004, den první – Štěrkové oči

Harry Hole sebou trhl a vytřeštil oči. Místnost byla vymrzlá a ze tmy se ozýval hlas, který ho probudil. Zvěstoval, že americký lid dnes rozhodne o tom, zda se jeho prezident bude i další čtyři roky jmenovat George Walker Bush. Listopad. Harry si pomyslel, že už jsou definitivně na cestě do tmy. Odhodil peřinu a položil chodidla na podlahu. Linoleum bylo tak ledové, až pálilo. Nechal radiobudík a zprávy zapnuté a došel do koupelny. Podíval se na sebe do zrcadla. Tady taky panuje listopad: únava, šeď a zataženo. Oči měl jako obvykle krvavé a póry v pleti na nose připomínaly velké černé krátery. Váčky pod očima se světle modrými, alkoholem vymytými duhovkami zmizí, jakmile se obličeji dostane teplé vody, ručníku a snídaně. Alespoň to předpokládal. Harry si nebyl jistý, jak přesně se bude jeho obličej jevit přes den teď po čtyřicítce. Zda se vrásky vyhladí a ve tváři se mu rozhostí klid a překryje štvaný výraz, s nímž se probouzel po nocích, kdy ho přepadaly noční můry. Taková přitom byla většina nocí. Kdykoli totiž vyšel ze svého malého, spartánsky zařízeného bytu v Sofiině ulici, aby se stal vrchním komisařem Holem na oddělení vražd osloského policejního ředitelství, zrcadlům se vyhýbal. O to víc zíral do tváří jiných, aby v nich našel jejich bolest a Achillovu patu, jejich můry, motivy a důvody k sebeklamu, zatímco naslouchal jejich únavným lžím a snažil se nalézt smysl toho, co dělá: Zavírá lidi, kteří jsou už dávno zavření sami v sobě. Ve věznicích nenávisti a sebeopovržení, které tak dobře znal. Přejel si rukou tuhý, krátce střižený kartáč světlých vlasů, jež rostly přesně sto devadesát pět centimetrů nad promrzlými chodidly. Klíční kosti mu pod kůží trčely jako ramínko. Od posledního případu hodně cvičil. Freneticky, tvrdili někteří. Kromě jízdy na ergometru začal zvedat v tělocvičně v suterénu budovy policejního ředitelství činky. Líbila se mu fyzická bolest, to, jak pálila a potlačovala myšlenky. Přesto pouze hubl. Tuk mizel a mezi kostrou a kůží se mu stále výrazněji rýsovaly svalové provazce. Zatímco dříve býval široký v ramenou a měl to, čemu Ráchel říkala atletická postava, začínal se nyní podobat staženému lednímu medvědovi, kterého jednou viděl na fotografii – svalnatá, avšak neuvěřitelně vyzáblá šelma. Prostě postupně mizí. A vždyť to vlastně nijak nevadí. Harry si povzdechl. Listopad. Bude ještě větší tma.

Došel do kuchyně, vypil sklenici vody proti bolení hlavy a udiveně zamžoural směrem k oknu. Střecha domu na protější straně Sofiiny ulice byla bílá a ostré světlo odrážející se od ní ho bodalo do očí. V noci napadl první sníh. Pomyslel na ten dopis. Občas takovéhle dopisy dostával, jenže tenhle byl zvláštní. Zmiňoval se o Toowoombovi.

V rádiu začal přírodopisný pořad a rozvášněný hlas mluvil o tuleních: „Každé léto se tuleni Berhausovi shromažďují v Beringově úžině za účelem páření. Protože samci jsou v početní převaze, je soupeření o samice tak drsné, že samec, který si dokáže opatřit samici, se jí drží po celou dobu páření. Samec chrání svou družku až do chvíle, než se narodí mládě a osamostatní se. Nikoli z lásky k samici, nýbrž z lásky ke svým vlastním genům a k dědičnému materiálu. Z hlediska Darwinovy teorie to znamená, že tuleň je monogamní nikoli z morálních důvodů, nýbrž z důvodů přirozeného výběru v boji o přežití.“

No ne, pomyslel si Harry.

Hlas v rádiu téměř zapištěl nadšením: „Než se však tuleni vydají z Beringovy úžiny na otevřené moře za potravou, pokusí se samec samici zabít. Proč? Protože samice tuleně Berhausova se nikdy nepáří dvakrát se stejným samcem! Ona v tom totiž vidí biologicky rizikové šíření dědičného materiálu – je to podobné jako na akciovém trhu. Pro samici je biologicky racionální být promiskuitní, což samec ví. Tím, že ji zabije, zabrání tomu, aby jeho vlastním potomkům konkurovala v boji o potravu další mláďata.“

„Na nás se přece také vztahují Darwinovy teorie, proč tedy lidé neuvažují jako tuleni?“ ozval se druhý hlas.

„Vždyť tak uvažujeme! Naše společnost vůbec není natolik monogamní, jak to vypadá, a nikdy ani nebyla. Nedávno jeden švédský průzkum ukázal, že patnáct až dvacet procent všech dětí má jiného otce, než si myslí – a mimochodem než si myslí i domnělý otec. Dvacet procent! To je každé páté dítě, které žije ve lži! A zajišťuje biologickou rozmanitost.“

Harry začal otáčet ladicím knoflíkem ve snaze najít hudbu, která by se dala snést. Zastavil se u prastaré verze písně Desperado od Johnnyho Cashe.

V chodbě se ozvalo hlasité zabušení na dveře.

Harry došel do ložnice, natáhl si džíny, vrátil se do chodby a otevřel.

„Harry Hole?“ Muž za dveřmi měl na sobě modré montérky a hleděl na Harryho zpoza silných skel brýlí. Oči měl jasné jako dítě.

Harry přikývl.

„Máte plíseň?“ Muž položil tu otázku s neosobním výrazem. K čelu se mu napříč lepil dlouhý pramen vlasů. Pod paží svíral plastovou psací podložku s klipem držícím hustě popsaný papír.

Harry očekával vysvětlující pokračování, žádné ovšem nepřišlo. Jen ten jasný, otevřený pohled.

„No… To je snad přísně vzato soukromá věc.“

Muž naznačil úsměv, jako by uslyšel vtip, který mu už vážně leze krkem. „Plíseň v bytě.“

„Nemám důvod domnívat se, že ano,“ odpověděl Harry.

„Tak to u plísní bývá. Zřídka zavdávají důvod se domnívat, že je člověk doma má.“ Muž vtahoval vzduch přes zuby a pohupoval se na podpatcích.

„Ale?“ pronesl Harry nakonec.

„Ale má je tam.“

„Co vás k té domněnce vede?“

„Ve sklepě ji máte.“

„Aha? A vy si myslíte, že se mohla rozšířit?“

„Plíseň se nešíří. Šíří se dřevomorka.“

„Takže…?“

„Ventilace podél domovních zdí má konstrukční vadu, což zajišťuje plísni dobré podmínky k růstu. Můžu se mrknout do kuchyně?“

Harry ustoupil stranou. Muž se vřítil do kuchyně, kde okamžitě přitiskl ke zdi oranžový přístroj podobající se fénu. Přístroj dvakrát pípl.

„Měřič vlhkosti,“ vysvětlil muž a pohlédl na něco, co byl očividně jakýsi ukazatel. „Přesně jak jsem si myslel. Jste si jistý, že jste tu neviděl ani necítil nic podezřelého?“

Harry neměl jasnou představu, co by to tak asi mělo být.

„Takový povlak jako na starém chlebu,“ vysvětlil muž. „Pach hniloby.“

Harry zavrtěl hlavou.

„Míváte bolavé oči?“ zeptal se muž. „Býváte unavený? Bolí vás hlava?“

Harry pokrčil rameny. „Samozřejmě. Co si jen pamatuju.“

„Míníte tím od té doby, co bydlíte v tomhle bytě?“

„Možná. Poslyšte…“

Jenže muž neposlouchal a vytáhl zpoza opasku nůž. Harry se zarazil a zíral na ruku s nožem, která se pozdvihla a vzápětí provedla se značnou silou zásek. Když nůž prošel sádrokartonovou deskou pod tapetou, znělo to jako zasténání. Muž nůž vytáhl, opět ho zarazil do zdi a vydloubl zpola rozdrcený kousek sádrokartonu, po němž zůstala ve zdi černá díra. Poté vylovil malou tužkovou svítilnu a namířil ji do otvoru. Mezi naddimenzovanými skly brýlí se mu objevila hluboká vráska. Nato strčil nos až k otvoru a začichal.

„Přesně tak,“ pronesl. „Zdravíme.“

„Zdravíme koho?“ zeptal se Harry a přistoupil blíž.

„Aspergillus,“ odvětil muž. „Rod vřeckovýtrusných hub. Máme na výběr ze tří čtyř stovek druhů a je těžké určit s jistotou, který z nich je tadyten, protože roste na těch tvrdých deskách v tak slabé vrstvě, že je neviditelný. Zápach je ovšem nezaměnitelný.“

„A tohle znamená problém?“ zeptal se Harry a snažil se vzpomenout si, kolik peněz mu zbývá na bankovním účtu poté, co společně s otcem zasponzoroval cestu do Španělska Ses, své mladší sestře trpící tím, co sama nazývá „náznakem Downova syndromu“.

„To není jako u dřevomorky, dům se nezhroutí,“ vysvětlil muž. „Ovšem vy možná ano.“

„Já?“

„Pokud k tomu máte predispozice. Někdo může onemocnět, jestliže dýchá vzduch v místnosti, kde jsou plísně. Takoví lidé celá léta marodí a samozřejmě bývají obviňováni z toho, že jsou hypochondři, protože se nikde nic nenajde a ostatní, kteří v domě bydlí, jsou zdraví. A ty bestie zatím požírají tapety a sádrokartonové desky.“

„Hm. Co navrhujete?“

„Že té hnilobě zakroutím krkem, samozřejmě.“

„A mým osobním financím taky?“

„Tohle se platí z pojištění domu, takže vás to nebude stát ani korunu. Jediné, co potřebuju, je v příštích dnech přístup do bytu.“

Harry našel v kuchyňské zásuvce svazek náhradních klíčů a podal ho muži.

„Budu sem chodit jenom já,“ dodal muž. „Říkám to jenom pro jistotu. Venku se děje spousta podivností.“

„Vážně?“ Harry se smutně usmál a zadíval se z okna.

„Cože?“

„Nic,“ odtušil Harry. „Tady stejně není co ukrást. Už musím běžet.“

Nízké ranní slunce se odráželo ve všech sklech hlavního sídla osloského krajského policejního ředitelství, které stálo na svém místě, na vrcholu vyvýšeniny u ulice Grønlandsleiret, už téměř třicet let. Odsud to měla policie – aniž v tom byl výslovný záměr – blízko ke kriminalitou nejzatíženějším oblastem východní části středu města a současně byla jejím nejbližším sousedem osloská věznice zvaná Bayern. Budovu policejního ředitelství obklopoval trávník s hnědou povadlou trávou a javory a lipami, které v průběhu noci pokryla vrstvička šedobílého sněhu, kvůli němuž park vypadal, jako by přes něj někdo přehodil nařasenou smuteční drapérii.

Harry došel po černém proužku asfaltu k hlavnímu vchodu a vstoupil do ústřední haly, kde nástěnná porcelánová dekorace Kariho Christensena s tekoucí vodou šeptala svá věčná tajemství. Pokývl strážnému v recepci a vyjel výtahem do oddělení vražd v šestém patře. Ačkoli už téměř před půl rokem dostal novou kancelář v červené zóně, málem zamířil do stísněné místnosti bez oken, kterou původně sdílel se strážmistrem Jackem Halvorsenem. Teď v ní sedí ambiciózní strážmistr Magnus Skarre. A Jack Halvorsen leží v zemi na hřbitově Vestre Aker. Jeho rodiče nejprve chtěli, aby byl syn pochován ve svém rodišti, ve Steinkjeru, protože Jack a Beáta Lønnová, šéfka kriminalisticko-technického oddělení, nebyli sezdaní, dokonce ani neuzavřeli registrované partnerství. Jakmile se však dozvěděli, že je Beáta těhotná a v létě porodí Jackovo dítě, shodli se na tom, že Jack by měl mít hrob v Oslu.

Harry vešel do nové kanceláře, o níž věděl, že pro něj bude novou kanceláří navěky, stejně jako se padesát let starý stadion fotbalového klubu Barcelona v katalánštině nadále nazývá Camp Nou, tedy „nové hřiště“. Dosedl ztěžka na židli a pustil rádio, přitom pokývl na pozdrav fotografiím vyrovnaným na polici, opřeným jen tak o zeď, fotografiím, které jednoho dne v neznámé budoucnosti, až si vzpomene, že musí koupit hřebíčky, pověsí. Ellen Gjeltenová, Jack Halvorsen a Bjarne Møller. Tak tam stojí, v chronologickém sledu. Dead Policemen’s Society.

V rádiu se norští politici a sociologové vyjadřovali k volbě amerického prezidenta. Harry poznal hlas Arveho Støpa, majitele úspěšného časopisu Liberál, jenž je známý jako jeden z nejvzdělanějších, nejarogantnějších a nejzábavnějších dodavatelů názorů v zemi. Harry zvýšil hlasitost, až se zvuk rozhovoru rozléhal mezi stěnami, a uchopil pouta značky Peerless, ležící na novém psacím stole. Trénoval jejich bleskové zacvakávání na noze stolu, která už byla celá odřená kvůli tomuhle zlozvyku, jejž si osvojil během kurzu FBI v Chicagu a který si zdokonalil za osamělých večerů v plesnivém podnájmu v Cabrini Green za jekotu od sousedů a s Jimem Beamem coby jediným společníkem. Cílem bylo uhodit otevřenými pouty o zápěstí zatýkaného tak, aby rohatka obkroužila jeho zápěstí a zacvakla do západky s pružinou na druhé straně. Provede-li to člověk přesně a se správnou silou, dokáže se jediným prostým pohybem ruky připoutat k zatýkanému, než dotyčný stihne zareagovat. Harry to při práci zatím nevyužil a jen jednou uplatnil druhou dovednost, kterou si za mořem osvojil, tedy to, jak chytit sériového vraha. Pouta se zamkla kolem nohy stolu a hlas z rádia zabzučel:

„Z čeho podle vašeho názoru pramení norská skepse vůči Georgi Bushovi, pane Støpe?“

„Z toho, že jsme nadmíru chráněnou zemí, která vlastně nikdy nebojovala v žádné válce, nýbrž měla to štěstí, že za ni bojovali jiní. Anglie, Sovětský svaz a USA, ano, už od napoleonských válek se schováváme za záda větších bratrů. Norsko založilo svou bezpečnost na tom, že když jde do tuhého, převezmou za něj odpovědnost jiní. Takhle to chodí už tak dlouho, že jsme se přestali orientovat v realitě a myslíme si, že naše planeta je v zásadě obydlena lidmi, kteří nám – tedy jedné z vůbec nejbohatších zemí na světě – přejí jen dobro. Norsko je brebentící, úplně blbá blondýna, která se zatoulala do jakési postranní uličky v Bronxu a nyní se rozhořčuje nad tím, že její tělesná stráž jedná příliš brutálně s útočníky, kteří ji napadli.“

Harry vytočil Ráchelino číslo. Kromě Sesina čísla to bylo jediné telefonní číslo, jež znal nazpaměť. Když byl ještě mladý a nezkušený, domníval se, že špatná paměť je pro vyšetřovatele nevýhodou. Dnes věděl své.

„A tu tělesnou stráž tedy představují Bush a USA?“ zeptal se moderátor.

„Ano. Lyndon B. Johnson kdysi prohlásil, že si USA svou pozici nevybraly, nýbrž si uvědomily, že tu není nikdo jiný, a v tom měl pravdu. Naší tělesnou stráží je čerstvě pokřtěný maník, který má otcovský komplex, problémy s alkoholem a omezený intelekt a který je natolik bezpáteřný, že nedokázal ani se ctí absolvovat vojenskou službu. Zkrátka maník, u něhož můžeme být rádi, že bude dnes znovu zvolen americkým prezidentem.“

„Předpokládám, že je to míněno ironicky.“

„Vůbec ne. Tak slabý prezident naslouchá svým poradcům a v Bílém domě mají ty nejlepší, to mi věřte. Ačkoli v tomhle směšném televizním seriálu o Oválné pracovně může člověk získat dojem, že monopol na inteligenci mají demokraté, je dosti překvapivé, že nejbystřejší mozky najdete na krajně pravicovém křídle republikánů. Bezpečnost Norska je v nejlepších rukou.“

„Kamarádka mojí kamarádky s tebou spala.“

„Vážně?“ podivil se Harry.“

„Ne s tebou,“ vysvětlila Ráchel. „Mluvím k tomu druhému, ke Støpovi.“

„Promiň,“ omluvil se Harry a rádio ztišil.

„Po jedné přednášce v Trondheimu. Pozval ji k sobě na pokoj. Měla zájem, ale upozornila ho, že má amputovaný jeden prs. Na to jí odpověděl, že si to musí rozmyslet, a zamířil do baru. Potom se vrátil a odvedl si ji s sebou.“

„Hm. Doufám, že to splnilo očekávání.“

„Nic nesplňuje očekávání.“

„To je fakt,“ souhlasil Harry a uvažoval, o čem je teď vlastně řeč.

„Tak co ten dnešní večer?“ chtěla vědět Ráchel.

„Sraz v osm hodin v Palace Grill mi vyhovuje. Ale co znamená ta pitomost, že se tam nedá předem rezervovat stůl?“

„Předpokládám, že to tomu celému dodává punc exkluzivity.“

Domluvili se, že se sejdou v baru vedle. Poté, co Ráchel zavěsila, Harry chvíli přemýšlel. Její hlas zněl vesele. Nebo lehce. Byla dobře naladěná. Snažil se zjistit, jestli dokáže být rád kvůli ní, rád za to, že žena, kterou tolik miluje, je šťastná s jiným mužem. Strávil s Ráchel pěkné chvíle, dostal několik šancí. A vyčerpal je. Tak proč se netěšit z toho, že se jí daří dobře, proč se nezbavit myšlenky, že všechno mohlo být jinak, a nežít dál svůj život? Slíbil si, že se o to bude snažit ještě intenzivněji.

Ranní poradu vyřídili rychle. Gunnar Hagen – policejní náčelník a šéf oddělení vražd – prošel případy, na nichž právě pracovali. Nešlo o nic významného, neboť momentálně neprobíhalo vyšetřování žádných čerstvých vražd, a vražda přitom byla to jediné, co jim dokázalo na oddělení zvednout tep. Přítomen byl Thomas Helle, strážmistr z oddělení pohřešovaných osob pohotovostní motorizované jednotky, nazývané obvykle zjednodušeně pouze výjezdová hlídka, který objasňoval okolnosti zmizení jedné ženy, jež je už přes rok nezvěstná. Žádné stopy násilí, žádné stopy po pachateli a žádné stopy ani po ženě samotné. Byla v domácnosti a naposledy ji viděli ve školce, kam ráno přivedla svého syna a dceru. Její manžel a všichni v okruhu jejích nejbližších měli alibi a z případu byli vyloučeni. Bylo dohodnuto, že oddělení vražd se na ten případ podívá.

Magnus Skarre vyřídil pozdrav od psychologa Ståleho Auneho – stálého spolupracovníka oddělení vražd –, jehož navštívil v Ullevålské nemocnici. Harryho bodlo špatné svědomí. Ståle Aune nejenže byl jeho poradcem v kriminálních případech, nýbrž i jeho osobní oporou v boji s alkoholem a prakticky nejbližším důvěrným přítelem. Před více než týdnem byl hospitalizován s nejasnou diagnózou, avšak Harry prozatím nedokázal překonat svůj odpor k nemocnicím. Ve středu, pomyslel si. Nebo ve čtvrtek.

„Získali jsme novou posilu,“ spustil Gunnar Hagen. „Katrine Brattovou.“

V první řadě bez vyzvání povstala mladá žena, úsměv jim však nevěnovala. Byla velice pěkná. Přirozeně pěkná. Jemné vlasy, téměř chmýří, jí splývaly po obou stranách bledého obličeje, který měl pravidelné rysy a také vážný, takřka unavený výraz, jaký Harry vídával u jiných pohledných žen, které si zvykly na to být středem pozornosti natolik, že jim to už nevadí ani je to netěší. Katrine Brattová na sobě měla modrý kostým, jenž zdůrazňoval její ženskost, avšak silné černé punčochy pod lemem sukně a praktické kozačky vyvracely případné podezření, že by toho využívala. Zůstala stát a přehlížela pohledem shromážděné, jako by vstala proto, aby si prohlédla ona je, a nikoli obráceně. Harry odhadoval, že jak oblečení, tak tento drobný výstup si pro svůj první pracovní den na policejním ředitelství dobře připravila.

„Katrine Brattová pracovala čtyři roky na Krajském policejním ředitelství v Bergenu, kde se zabývala především mravnostními trestnými činy, ale určitou dobu působila i na oddělení vražd a násilných trestných činů,“ pokračoval Hagen, jenž právě vzhlédl od papíru, o němž Harry předpokládal, že to je Katrinin životopis. „V roce 1999 absolvovala Právnickou fakultu na Univerzitě v Bergenu, potom policejní akademii, a nyní je tedy strážmistryní. Prozatím nemá děti, ale je vdaná.“

Jedno Katrinino úzké obočí se téměř neznatelně pozvedlo. Hagen to buď zahlédl, anebo mu samotnému přišlo, že poslední kousek té informace byl nadbytečný, a dodal:

„To pro ty, které by to snad mohlo zajímat…“

V tísnivé a výmluvné odmlce, jež následovala, Hagen očividně pochopil, že tím vše ještě zhoršil, proto si dvakrát hlasitě odkašlal a prohlásil, že ti, kteří se ještě nepřihlásili na vánoční večírek, tak musí učinit do středy.

Ozval se zvuk odsouvaných židlí, Harry byl už na chodbě a vtom za sebou zaslechl hlas:

„Nejspíš teď patřím k vám.“

Harry se otočil a spatřil tvář Katrine Brattové. A zauvažoval o tom, jak hezká by byla, kdyby si na sobě dala trochu záležet.

„Nebo vy ke mně,“ dodala a odhalila řadu pravidelných zubů, v očích se jí však úsměv neobjevil. „Záleží na úhlu pohledu.“ Hovořila bergenskou konzervativní variantou norštiny s mírným ráčkováním, až se Harry sám se sebou sázel, že pochází z Fany, Kalfaret nebo jiné solidní měšťanské čtvrti.

Kráčel dál, Katrine pospíchala po jeho boku. „Zdá se, že vás o tom policejní náčelník zapomněl informovat.“

Pronesla to s mírně přehnaným důrazem na všechny slabiky Hagenovy služební hodnosti.

„Máte mě tu provést a pro příští dny se mě ujmout. Dokud se tu nerozkoukám a nezačnu pracovat samostatně. Myslíte, že to zvládnete?“

Harry se pousmál. Prozatím se mu líbila, ovšem samozřejmě na ni může ještě změnit názor. Harry byl vždy ochoten dát lidem novou šanci ocitnout se na černé listině.

„Nevím,“ odpověděl a zastavil se u kávovaru. „Začneme tady.“

„Nepiju kafe.“

„To nevadí. Kávovar mluví sám za sebe. Jako většina věcí u nás. Co si myslíte o tom případu zmizení?“

Harry stiskl tlačítko „americano“, což byla v tomto případě káva stejně americká, jako je italské cappuccino z automatu.

„Co jako?“ zeptala se Katrine.

„Myslíte si, že je naživu?“ Harry se snažil pronést to důvěryhodně, aby jí nedošlo, že to je zkouška.

„Myslíte si, že jsem hloupá?“ odvětila a sledovala s neskrývaným odporem, jak přístroj chrchlá a plive do bílého pohárku černou tekutinu. „Neslyšel jste policejního náčelníka povídat, že jsem pracovala čtyři roky na mravnostním?“

„Hm,“ odtušil Harry. „Mrtvá?“

„Tak mrtvá, že už mrtvější být nemůže.“

Harry zvedl bílý pohárek. Ucítil příležitost, že možná právě získal kolegyni, které si bude moci cenit.

Když Harry odpoledne kráčel domů, byl už sníh z chodníků a ulic pryč a slabé lehké vločky vířící vzduchem pohlcoval mokrý asfalt, jakmile dopadly na zem. Došel do svého oblíbeného obchodu s hudebninami v Akerské ulici a koupil si nejnovější nahrávku Neila Younga, ačkoli měl podezření, že stojí za starou belu.

Ve chvíli, kdy odemykal byt, si všiml, že něco je jinak. Něco se zvukem. Nebo snad pach. Zarazil se na prahu kuchyně. Celá jedna stěna byla pryč. Tedy tam, kde se dnes ráno nacházela světlá tapeta s květinovým vzorem a sádrokartonové desky, viděl nyní rezavě červené cihly, šedou maltu a šedožlutou dřevěnou konstrukci s dírami po hřebících. Na podlaze stál plísňařův kufr s nářadím a na kuchyňském stole ležel lísteček se vzkazem, že přijde zase zítra.

Harry došel do obýváku, vložil do přehrávače cédéčko Neila Younga, po čtvrt hodině ho deprimovaně opět vytáhl a pustil Ryana Adamse. Odnikud se vynořila myšlenka na drink. Harry zavřel oči a zíral na tančící vzor krve a černé slepoty. Opět si vzpomněl na ten dopis. První sníh. Toowoomba.

Zvonění telefonu rozdělilo Adamsovu písničku Shakedown On 9th Street vedví.

Ohlásil se ženský hlas, který se představil jako Oda Paulsenová, prohlásil, že je z redakce televizního pořadu Show Bosseho Eggena, a zeptal se, zda pan Hole ví, o koho jde. Harry si ji nepamatoval, avšak pamatoval si onen pořad. Bylo to na jaře, chtěli, aby tam přišel pohovořit o sériových vrazích, protože byl jediným norským policistou, který u FBI studoval speciálně sériové vraždy, a navíc sám skutečného sériového vraha dostal. A Harry byl tak hloupý, že souhlasil. Sám si to odůvodnil, že to dělá kvůli tomu, aby pronesl něco důležitého a jakžtakž kvalifikovaného o lidech, kteří vraždí, nikoli kvůli tomu, aby byl viděn v nejoblíbenější norské talkshow. Později si tím už tak jistý nebyl. Jenže to nebylo to nejhorší. Nejhorší bylo, že si před vysíláním dal drink. Byl přesvědčený, že vypil pouze jeden. Jenže po skončení vysílání to vypadalo, jako by jich měl pět. Hovořil s jasnou dikcí, jako vždycky. Pohled však měl zastřený, jeho analýzy byly chabé a k závěru vůbec nestihl dojít, protože moderátor pak už musel povolat dalšího hosta, jímž byl novopečený mistr Evropy v aranžování květin. Harry to nekomentoval, ovšem řečí těla jasně naznačoval, co si o tom květinovém rozhovoru myslí. Když se moderátor s pousmáním zeptal, jaký vztah má kriminalista vyšetřující vraždy k norskému aranžování květin, odvětil Harry, že přinejmenším věnce na norských pohřbech si udržují vysoký mezinárodní standard. Možná právě Harryho mírně podroušený, nonšalantní styl sklidil od publika ve studiu smích a od produkčního týmu po skončení vysílání spokojené poklepávání na rameno. Dostál očekávání, tvrdili. Se skupinkou z nich pak šel do Domu umělců, platili mu pití a druhý den se probudil a každičké vlákno v jeho těle křičelo o víc, požadovalo víc, potřebovalo víc. Byla sobota a on chlastal dál až do nedělního večera. Seděl v hostinci U Schrøderů, volal, že si dá další pivo, když vtom se rozblikala světla, přišla k němu servírka Rita a informovala ho, že jestli se rychle neodporoučí, a to nejlépe do postele, bude mu sem opět zakázán vstup. Následujícího rána se Harry objevil v práci přesně úderem osmé. Byl poněkud nepoužitelný, po ranní poradě se šel vyzvracet do umyvadla, svíral kancelářskou židli, pil kávu, kouřil a znovu zvracel, nicméně tentokrát do záchodu. To byl jeho poslední úlet, od dubna nepolkl ani kapku alkoholu.

A teď ho zase chtějí mít na obrazovce.

Žena mu vysvětlila, že tématem má být terorismus v arabských zemích a to, co nutí vzdělané lidi ze střední třídy stát se vraždícími stroji. Harry ji přerušil, ještě než stihla domluvit:

„Ne.“

„Ale my bychom vás tam rádi měli, jste takový… takový… rock’n’rollový typ!“ Zasmála se s nadšením, o němž nedokázal posoudit, zda je skutečné či nikoli, nyní však poznal její hlas. Účastnila se onoho večírku v Domě umělců. Byla pěkná mladým, nudným způsobem, mluvila mladým, nudným způsobem a dívala se na Harryho s tak chtivou žádostivostí, jako by byl exotický pokrm, u něhož se nedokáže rozhodnout, zda není exotický přespříliš.

„Zavolejte někomu jinému,“ vyzval ji Harry a zavěsil. Vzápětí zavřel oči a poslouchal, jak se Ryan Adams ptá: „Oh, baby, why do I miss you like I do?“

Chlapec vzhlédl k muži, který stál vedle něj u kuchyňské linky. Světlo ze zasněžené zahrady se odráželo v bezvousé pleti napjaté na otcově masivní lebce. Máma říkávala, že táta má tak velkou hlavu, protože je takový mozek. Ptával se, proč říká je takový mozek, a ne má takový mozek, a to se pak vždycky zasmála, pohladila ho po čele a prohlásila, že tak to u profesorů fyziky bývá. Právě teď omýval ten mozek ve výlevce brambory a dával je do hrnce.

„Neoloupeš je, tati? Máma je vždycky…“

„Tvoje máma tady není, Jonasi. Takže to uděláme podle mého.“

Nezvýšil hlas, přesto v něm zaznělo podráždění, které Jonase přimělo se přikrčit. Nikdy mu nebylo úplně jasné, co otce tak rozčiluje. A občas ani to, zda je vůbec rozčilený. Alespoň dokud nezahlédl, že mámin obličej získal v koutcích úst úzkostné rysy, což, jak se zdálo, otce iritovalo ještě víc. Doufal, že máma brzy přijde.

„Tydlety talíře nepoužíváme, tati!“

Otec zprudka přirazil dvířka skříňky a Jonas se kousl do rtu. Otcův obličej se k němu sklonil. V tenoučkých čtverhranných sklech brýlí se zablesklo.

„Neříká se tydlety, říká se tyto,“ opravil ho otec. „Kolikrát ti to budu opakovat, Jonasi?“

„Ale máma říká…“

„Máma nemluví pořádně. Chápeš? Máma pochází z takového místa a z takové rodiny, kde jim na jazyce moc nezáleží.“ Otcův dech byl cítit mořskou solí, hnijícími chaluhami.

Otevřely se vchodové dveře.

„Ahoj,“ ozvalo se zpěvavě z chodby. Jonas se k ní chtěl rozběhnout, avšak otec ho chytil za rameno, zadržel ho a ukázal na neprostřený stůl.

„Vy jste ale šikovní!“

Jonas slyšel smích v jejím udýchaném hlase, stála na prahu za jeho zády a on přitom rozdával co možná nejrychleji příbory a hrnky.

„A jakého jste postavili krásného velkého sněhuláka!“

Jonas se tázavě otočil k matce, která si právě rozepínala kabát. Byla tak hezká. Měla tmavou pleť i vlasy stejně jako on sám, a k tomu měkkost v očích, jež z nich téměř nikdy nemizela. Téměř nikdy. Nebyla tak štíhlá jako na fotografiích z doby, kdy si brala tátu, přesto si všiml, že kdykoli si vyrazili do města, muži se za ní otáčeli.

„My jsme žádného sněhuláka nepostavili,“ namítl Jonas.

„Že ne?“ Matka svraštila čelo, přitom si rozmotávala dlouhou růžovou šálu, kterou od syna dostala k Vánocům.

Otec přistoupil ke kuchyňskému oknu. „To museli být kluci od sousedů,“ prohlásil.

Jonas si vylezl na kuchyňskou židli a vyhlédl ven. Tam, na trávníku, přímo před domem, opravdu stál sněhulák. Byl, přesně jak matka tvrdila, velký. Oči měl ze štěrkových kamínků, ústa z kousků uhlí a nos tvořila mrkev. Neměl klobouk, čepici ani šálu a měl jen jednu ruku, větvičku, která, jak Jonas odhadoval, pocházela ze živého plotu. Ovšem na tom sněhulákovi bylo něco zvláštního. Stál obráceně. Jonas nevěděl proč, ale sněhulák by se přece měl dívat na cestu, do otevřeného prostoru.

„Proč…?“ začal Jonas, otec ho však přerušil:

„Promluvím si s nimi.“

„Pročpak?“ zavolala máma z chodby, kde si právě, jak Jonas slyšel, rozepínala zip vysokých černých kozaček. „To přece nevadí.“

„Nechci, aby nám na pozemek někdo lezl. Až se vrátím, vyřídím to.“

„Proč se nedívá na druhou stranu?“ zeptal se Jonas.

Matka v chodbě vzdychla. „A kdy se vrátíš, zlato?“

„Někdy během zítřka.“

„V kolik?“

„Proč se ptáš? Máš něco domluveného?“ V otcově tónu zazněla lehkost, která Jonase přiměla se otřást.

„Jen abych měla připravenou večeři,“ vysvětlila máma a současně vešla do kuchyně, přistoupila ke sporáku, zkontrolovala hrnce a u dvou plotýnek snížila teplotu.

„Prostě ji uvař,“ řekl otec a otočil se ke stohu novin na kuchyňské lince. „A já pak nějak dorazím.“

„Dobře.“ Matka došla k otcovým zádům a přitiskla se k nim. „Vážně musíš jet do Bergenu už dneska večer?“

„Mám tam přednášku zítra ráno v osm,“ odpověděl otec. „Od přistání letadla to trvá ještě hodinu, než se dostanu na univerzitu, takže bych to nestihl, ani kdybych letěl zítřejším prvním spojem.“

Jonas poznal podle svalů na otcově zátylku, že se otec poněkud uvolnil, že máma opět dokázala zvolit správná slova.

„Proč se ten sněhulák dívá na náš dům?“ zeptal se Jonas.

„Jdi si umýt ruce,“ vyzvala ho matka.

Jedli mlčky, ticho přerušovalo jen matčino vyptávání, jak bylo ve škole, a Jonasovy krátké chvějivé odpovědi. Jonas věděl, že příliš detailní líčení by mohlo vyvolat nepříjemné dotazy z otcovy strany, co se v té „mizerné škole“ zase učili nebo neučili. Či bleskový výslech týkající se někoho, o kom by se Jonas zmínil, že si s ním hrál – co dělají jeho rodiče a odkud je. Na což Jonas k otcově zlosti nikdy nedokázal uspokojivě odpovědět.

Už ležel v posteli, když zaslechl, jak se otec o patro níž loučí s matkou, zvuk zabouchávaných dveří a auta startujícího venku a mizícího v dáli. Jsou tu zase sami. Matka zapnula televizi. Jonas myslel na to, na co se ho máma zeptala. Proč si skoro nikdy nevodí domů kamarády. Nevěděl, co by na to měl odpovědět, nechtěl, aby byla smutná. Jenže teď byl místo ní smutný on. Kousl se do tváře, cítil, jak mu příjemná bolest proudí do uší, a zíral na kovové trubičky zvonkohry chvějící se pod stropem. Vstal z postele a docapkal k oknu.

Sníh v zahradě odrážel dostatek světla na to, aby mohl zahlédnout sněhuláka stojícího tam dole. Vypadal tak osaměle. Někdo by mu měl dát čepici a šálu. A možná do ruky koště. V téže chvíli se zpoza mraku vynořil měsíc. Objevila se černá řada zubů. A oči. Jonas se polekaně nadechl a ucouvl o dva kroky. Štěrkové oči se slabě zatřpytily. Nezíraly přímo do domovní zdi. Zíraly vzhůru. Sem nahoru. Jonas zatáhl závěsy a vlezl si zpátky do postele.

Kapitola 3

Den první – Košenila

Harry seděl na barové stoličce v Palace Grill a četl si plakáty s laskavými výzvami směrovanými k návštěvníkům baru, že nemají žádat pití na dluh, nestřílet na klavíristu a Be Good or Be Gone. Večer teprve začínal a jedinými dalšími hosty zde byly dvě dívky, které seděly u stolu a ťukaly každá cosi do mobilu, a dva mladíci hrající šipky s odkoukaným propracovaným postojem i způsobem míření, avšak s mizernými výsledky. Z reproduktorů kvílela s nosovým jižanským akcentem Dolly Partonová, kterou, jak Harry pochopil, vzali arbitři dobré country hudby opět na milost. Harry znovu mrkl na hodinky a uzavřel sám se sebou sázku, zda se Ráchel Faukeová zjeví ve dveřích sedm minut po osmé. Cítil chvějivé napětí jako vždy, když ji měl opět spatřit. Sám sobě vysvětlil, že to je jen podmíněná reakce, tak jako Pavlovovi psi začínali slintat, jakmile zaslechli signál provázející krmení, ačkoli žrádlo nedostali. A psi dneska večer žádnou potravu nedostanou. Tedy dostanou pouze jídlo. A milý rozhovor o tom, jak Harry a Ráchel teď žijí. Nebo lépe řečeno o tom, jak teď žije Ráchel. A jak žije Oleg, její syn, kterého má ze svazku s bývalým ruským manželem z doby, kdy pracovala na norském velvyslanectví v Moskvě. Ten citlivý a uzavřený chlapec, jehož si Harry dokázal získat a k němuž si postupně vytvořil pouto, jež bylo v mnoha ohledech silnější než pouto, jaké pojilo Harryho s vlastním otcem. A když už toho měla Ráchel nakonec dost a opustila ho, nevěděl Harry, která ztráta byla horší. Teď už mu to však bylo jasné. Protože bylo právě sedm minut po osmé a Ráchel stála ve dveřích, vzpřímeně, s prohnutím v zádech, které Harry úplně cítil v rukou, a s vysokými lícními kostmi pod žhnoucí pletí, kterou cítil na své kůži. Doufal, že nebude vypadat tak dobře. Tak šťastně.

Došla k němu a jejich tváře se dotkly. Nezapomněl ji pustit první.

„Na co se díváš?“ zeptala se a rozepínala si kabát.

„To moc dobře víš,“ odpověděl Harry a uvědomil si, že si měl nejdřív odkašlat.

Tiše se zasmála a její smích měl stejný účinek jako první hlt Jima Beama – Harry se rozehřál a uvolnil se.

„Ne,“ odvětila.

Věděl přesně, co její „ne“ znamená. Nezačínej, neztrapňuj se, tímhle směrem nepůjdeme. Pronesla to tiše, téměř neslyšně, přesto mu to připadalo jako pořádná facka.

„Jsi hubený.“

„Říkají to o mně.“

„Náš stůl…?“

„Číšník pro nás přijde.“

Posadila se na stoličku naproti němu a objednala si aperitiv. Campari, jak jinak. Harry ji dříve s oblibou nazýval Košenila, podle přírodního červeného barviva, které dodává tomuto kořeněnému sladkému nápoji charakteristickou barvu. Protože ráda nosí jasně červenou. Ačkoli tvrdí, že ji používá jako varovný signál, tak jako zvířata používají intenzivní barvy, aby tím naznačila, že je záhodno držet si od nich jistý odstup.

Harry si objednal další kolu.

„Proč jsi tak zhubl?“ zeptala se.

„Plíseň.“

„Cože?“

„Asi mě požírá. Mozek, oči, plíce, soustředění. Vysává barvy a paměť. Plíseň roste, já mizím. Stává se mnou, já se stávám jí.“

„Co to meleš?“ vykřikla s úšklebkem, který měl vyjadřovat odpor, avšak Harry zahlédl v jejích očích úsměv. Ráda poslouchala jeho vyprávění, přestože plácal hlouposti. Pověděl jí o ataku plísně v bytě.

„Jak se máte vy?“ chtěl vědět.

„Dobře. Já se mám dobře. Oleg se má dobře. Ale chybíš mu.“

„To říkal?“

„Ty víš, že ano. Měl by sis ho víc všímat.“

„Já?“ Harry na ni hleděl jako spadlý z višně. „To přece nebyla moje volba.“

„No a?“ namítla a vzala si od barmana drink. „To, že my dva už spolu nejsme, neznamená, že mezi tebou a Olegem neexistuje pouto, které je důležité pro vás pro oba. Ani jeden z vás nenavazuje snadno vztahy s jinými lidmi, takže byste měli pěstovat ty, co máte.“

Harry usrkl koly. „A co Oleg a ten tvůj doktůrek?“

„Jmenuje se Mathias,“ vzdychla Ráchel. „Pracují na tom. Jsou… různí. Mathias by rád, ale Oleg mu to zrovna neusnadňuje.“

Harry pocítil sladký záchvěv uspokojení.

„Mathias má taky hodně práce.“

„Myslel jsem si, že nemáš ráda, když tvoji muži moc pracují,“ namítl Harry a jen to vyslovil, okamžitě toho zalitoval. Jenže Ráchel se nenaštvala, jen si smutně povzdechla:

„To nebylo kvůli tomu, že bys moc pracoval, Harry, tys byl posedlý. Ty jsi tvoje práce, a přitom tě nežene ani láska, ani pocit odpovědnosti. Ani solidarita. Dokonce ani osobní ambice. Žene tě vztek. A pomstychtivost. A to není dobře, Harry, tak to být nemá. Vždyť víš, co se stalo.“

Ano, pomyslel si Harry. Dovolil jsem chorobě vstoupit i do tvého domu.

Odkašlal si: „Takže toho tvého doktůrka ženou… ty správné věci?“

„Mathias pořád bere noční služby na pohotovosti. Dobrovolně. Navíc přednáší na plný úvazek v Anatomickém ústavu.“

„A taky je dárcem krve a členem Amnesty International.“

Ráchel vzdychla: „B minus je vzácná krevní skupina, Harry. A ty taky podporuješ Amnesty, to přece vím.“

Kroužila skleničkou, v níž měla oranžovou plastovou tyčinku s koněm na konci. Červená tekutina se točila kolem kostek ledu. Košenila.

„Harry?“ začala.

Něco v jejím tónu způsobilo, že se napjal.

„Mathias a já spolu začneme bydlet. Po Vánocích.“

„Tak rychle?“ Harry zvedl jazyk k patru ve snaze vydolovat z něj trochu vlhkosti. „Vždyť se neznáte víc než rok.“

„Rok a půl. Hodláme se v létě vzít.“

Magnus Skarre si zkoumavě prohlížel teplou vodu, která mu stékala po rukou a dál do umyvadla, kde mizela. Ne. Nic nemizí, jen se to ocitá jinde. Jako ti lidé, o nichž v posledních týdnech shromažďoval informace. Kvůli tomu, že ho o to Harry požádal. Kvůli tomu, že Harry prohlásil, že za tím může něco být. A že chce mít Skarreho hlášení na stole před víkendem. Což znamenalo, že Magnus Skarre bude muset pracovat přesčas. Ačkoli věděl, že Harry jim zadává takové úkoly jen proto, aby je v téhle době, kdy se mohli válet s nohama na stole, udržel v aktivitě. Mrňavé tříčlenné oddělení pohřešovaných osob spadající pod výjezdovou hlídku se totiž odmítalo hrabat ve starých případech, mají víc než dost těch nových.

V liduprázdné chodbě při návratu do kanceláře si Magnus Skarre všiml, že dveře jeho kanceláře jsou pootevřené. Věděl, že je zavřel, a i uklízečky už tu dávno skončily, protože bylo po deváté. Přede dvěma roky tady měli problémy s vykrádáním kanceláří. Magnus Skarre dveře zprudka rozrazil.

Uvnitř stála Katrine Brattová. Otočila se k němu s povytaženým obočím, jako by snad vtrhl do její kanceláře. Nato se k němu opět obrátila zády.

„Chtěla jsem se jen podívat,“ vysvětlila a klouzala pohledem po stěnách.

„Podívat se na co?“ Skarre se rozhlédl. Jeho kancelář byla stejná jako ostatní, jen s jediným rozdílem, že neměla okno.

„Tohle byla jeho kancelář, že?“

Skarre svraštil čelo. „Co tím myslíte?“

„Harry Hole. Tohle byla celá léta jeho kancelář. I v době, kdy vyšetřoval ty sériové vraždy v Austrálii?“

Skarre pokrčil rameny. „Myslím, že ano. Proč se ptáte?“

Katrine Brattová pohladila rukou desku stolu. „Proč se přestěhoval do jiné kanceláře?“

Skarre ji obešel a dosedl na židli. „Není tu okno. A navíc je přece vrchním komisařem.“

„Taky sdílel tuhle kancelář nejdřív s Ellen Gjeltenovou a potom s Jackem Halvorsenem,“ dodala Katrine Brattová. „A oba byli zavražděni.“

Magnus Skarre sepnul ruce za hlavou. Ta nová policistka je třída. O ligu nebo dvě výš než on sám. Vsadil by se, že její manžel je šéf čehosi a pracháč. Její kostým vypadal draze. Když se však na ni člověk zadíval podrobněji, jako by měla někde chybičku. Vadu na kráse, kterou nedokázal přesně postihnout.

„Myslíte si, že slýchal jejich hlasy? Že proto se přestěhoval?“ vyptávala se Katrine Brattová dál a prohlížela si nástěnnou mapu Norska, kde Skarre zakroužkoval bydliště všech zmizelých osob v kraji Østlandet od roku 1980.

Skarre se zasmál a neodpověděl. Katrine měla úzký pas a prohnutá záda. Věděl, že ví, že se na ni dívá.

„Kde vlastně je?“ zeptala se.

„Proč to chcete vědět?“

„To snad chtějí vědět všichni, kteří právě dostali nového šéfa, ne?“

Měla pravdu. Jenže on sám nikdy nepřemýšlel o Harrym Holeovi jako o šéfovi, ne tímto způsobem. Jistě, Harry jim zadával úkoly a vedl vyšetřování, ale kromě toho po nich většinou požadoval jen to, aby se mu klidili z cesty.

„Jak asi víte, nemá zrovna dobrou pověst.“

Katrine pokrčila rameny. „Slyšela jsem o jeho alkoholismu, ano. A o tom, že práskl své kolegy. Že by ho všichni šéfové rádi vykopli, ale že předchozí policejní náčelník nad ním držel ochrannou ruku.“

„Jmenoval se Bjarne Møller,“ doplnil Skarre a hleděl na mapu, na kroužek kolem Bergenu. Právě tam byl Møller před svým zmizením spatřen naposledy.

„Taky prý lidi tady v baráku špatně nesou, že z něj média udělala jakousi hvězdu…“

Skarre vtáhl spodní ret. „Je zatraceně dobrej kriminalista. To mi stačí.“

„Vy ho máte rád?“ chtěla vědět Katrine.

Skarre se zazubil. Katrine se otočila a věnovala mu přímý pohled.

„Jak se to vezme,“ odvětil Skarre nakonec. „Neříkám tak ani tak.“

Odsunul židli vzad, položil si nohy na stůl, protáhl se a vyloudil ze sebe lhostejné zívnutí: „Na čem děláte tak pozdě večer?“

Byl to pokus získat znovu převahu. Přece jen je také pouze strážmistryně. A nováček.

Katrine Brattová se však jen usmála, jako by Skarre pronesl něco vtipného, vyšla ze dveří a byla pryč.

Zmizela. À propos zmizení. Skarre zaklel, usadil se na židli a opět zapnul počítač.

Harry se probudil, zůstal ležet v posteli na zádech a zíral do stropu. Jak dlouho spal? Otočil se a pohlédl na budík na nočním stolku. Tři čtvrtě na čtyři. Večeře byla utrpením. Sledoval Ráchelina ústa, jak mluví, jak pijí víno, jak ukusují a žvýkají maso a jak přitom vyprávějí o tom, že s Mathiasem uvažují, že stráví několik let v Botswaně, kde má místní vláda dobrý program pro boj s virem HIV, ale nedostatek doktorů. Zeptala se ho, jestli se s někým stýká. Odpověděl jí, že se stýká se svými kámoši z dětství, s Øysteinem a Dřevákem. První z nich byl alkoholik, bývalý počítačový fanatik a momentálně taxikář, druhý alkoholik a gambler, který by se mohl stát mistrem světa v pokeru, kdyby jen dokázal udržet vlastní pokerovou tvář stejně dobře, jako dokázal pokerové tváře jiných interpretovat. Dokonce jí začal vykládat o Dřevákově fatální prohře na mistrovství světa v Las Vegas, než mu došlo, že už jí to říkal. A nebyla pravda, že by se s nimi stýkal. Nestýká se s nikým.

Zahlédl, jak číšník nalévá tvrdý alkohol do sklenek na vedlejším stole, a na okamžik ho napadla absurdní myšlenka, že mu vyrve láhev z ruky a přitiskne si ji k ústům. Místo toho souhlasil s tím, že vezme Olega na koncert, který chtěl chlapec vidět a žadonil, aby mu to Ráchel dovolila. Slipknot. Harry jí raději neřekl, na jakou kapelu to hodlá svého syna pustit, protože by rád viděl Slipknot sám. Skupiny s obligátním smrtelným chroptěním, satanistickými znaky a kulometnou kadencí úderů na basový buben v něm sice vzbuzovaly spíš úsměv, ovšem Slipknot byli vážně zajímaví.

Harry odhodil peřinu a došel do kuchyně, nechal odtéct vodu z kohoutku, aby byla studená, nabral si ji do dlaně a napil se. Vždycky mu připadalo, že takhle voda chutná lépe, jestliže ji pije z vlastní ruky, z vlastní kůže. Najednou vodu prudce vychrstl do dřezu a zíral na černou zeď. Nezahlédl tam něco? Nepohnulo se tam něco? Ne, nic, jen pohyb sám o sobě, jako neviditelná vlna pod vodou přelévající se přes chaluhy. Přes mrtvá vlákna, prsty tenké tak, až nejsou vidět, spory, které se přesouvají při sebemenším pohybu vzduchu a usazují se na nových místech, kde začínají požírat a sát. Harry zapnul rádio v obýváku. Je rozhodnuto. Georgi W. Bushovi bylo dopřáno další období v Bílém domě.

Harry se vrátil do postele a přetáhl si peřinu přes hlavu.

Jonase probudil jakýsi zvuk, odhrnul si z obličeje peřinu. Přinejmenším si tedy myslel, že to byl zvuk. Zakřupání, jaké by mohl vydat mokrý sníh pod kozačkami v tichu mezi vilami jednoho nedělního rána. Muselo se mu něco zdát. Jenže usnout znovu nedokázal, ačkoli zavřel oči. Místo toho se mu vrátily útržky toho snu. Otec před ním stojí nehybně a mlčky s odleskem v brýlích, který jim dodává neproniknutelný, ledový povrch.

Musela to být noční můra, protože Jonas měl strach. Opět otevřel oči a zahlédl, jak se kovové trubičky pod stropem pohybují. Vyskočil z postele, otevřel dveře a běžel chodbou. Dokázal se nepodívat dolů do tmy na schodišti vedoucím do přízemí a zastavil se až u dveří rodičovské ložnice, kde nadmíru opatrně stiskl kliku. Pak si vzpomněl, že táta odjel a mámu že vzbudí stejně. Vklouzl dovnitř. Po podlaze se rozléval bílý čtverec měsíčního světla a sahal až k ustlané manželské posteli. Číslice na budíku proti němu zářily. 01:11. Jonas se na chviličku zmateně zastavil.

Potom vyšel zpátky do chodby. Došel ke schodišti. Na schodech tma, která tam na něj čekala jako velká otevřená jáma. Zdola nebylo slyšet ani hlásku.

„Mami!“

Okamžitě toho zalitoval, neboť v krátké hlasité ozvěně zaslechl svůj vlastní strach. Protože teď to ví i ona. Tma.

Žádná odpověď.

Jonas polkl. Nato se pustil po schodech dolů.

Na třetím stupni ucítil pod nohama cosi mokrého. Stejně tak na šestém. A osmém. Jako by tu někdo prošel v mokrých botách. Nebo s mokrýma nohama.

V obýváku se svítilo, jenže máma nikde. Došel k oknu, aby se podíval k Bendiksenovým, stávalo se, že máma občas zaběhla k Ebbě. Tam však byla všechna okna temná.

Vstoupil do kuchyně a došel k telefonu, dokázal nepřemýšlet, dokázal si tmu nepřipustit k tělu. Vytočil číslo mámina mobilu. A v nitru zajásal, když uslyšel její měkký hlas. Ovšem byl to jen záznamník s výzvou, že má zanechat zprávu, a s přáním pěkného dne.

Přitom žádný den nebyl, byla noc.

V zádveří vklouzl do otcových velkých bot, natáhl si přes pyžamo péřovou bundu a vyšel ven. Máma povídala, že sníh zase zítra zmizí, ale pořád byla zima, a v dubu u branky šeptal a mumlal lehký větřík. K domu Bendiksenových to nebylo víc než sto metrů a u silnice stály naštěstí dvě pouliční lampy. Máma musí být tam. Rozhlédl se doprava a doleva, aby se ujistil, že tu není nikdo, kdo by ho mohl zastavit. V té chvíli si všiml sněhuláka. Stál tam stejně jako předtím, nehybně, obrácený k domu, koupal se v chladném měsíčním svitu. Přesto na něm bylo něco jinak, něco téměř lidského, něco známého. Jonas pohlédl na dům Bendiksenových. Rozhodl se, že tam doběhne. Jenže se nerozběhl. Místo toho zůstal stát a cítil, jak jím zvolna projíždí ledový závan. Pomalu se znovu otočil ke sněhulákovi. Protože už přišel na to, co mu na něm připadá známé. Sněhulák má teď šálu. Růžovou šálu. Šálu, kterou dal Jonas mámě k Vánocům.

Kapitola 4

Den druhý – Zmizení

V poledne sníh v centru Osla roztál. Na Hoffu však ještě sem tam ležel v zahradách po obou stranách silnice, po níž přijížděli Harry Hole a Katrine Brattová. V rádiu zpíval Michael Stipe o tom, jaký to je pocit vědět, co se stane, že se něco pokazilo, a o chlapci ve studni. Uprostřed klidné vilové čtvrti v ještě klidnější ulici ukázal Harry na stříbřitě lesklou Toyotu Corolla, zaparkovanou u plotu.

„Skarreho auto. Zaparkujte za ním.“

Vila byla velká a žlutá. Příliš velká pro tříčlennou rodinu, pomyslel si Harry, zatímco kráčel po štěrkové cestičce. Kolem nich to kapalo a čvachtalo. V zahradě stál sněhulák v mírném náklonu a se špatnými vyhlídkami do budoucna.

Otevřel jim Magnus Skarre. Harry se sklonil a prohlédl si zámek.

„Nikde žádné stopy po vloupání,“ informoval ho Skarre.

Dovedl je do obývacího pokoje, kde na podlaze seděl zády k nim kluk a sledoval v televizi kanál vysílající animované dětské pořady. Z pohovky vstala žena, podala Harrymu ruku a představila se jako Ebba Bendiksenová, sousedka.

„Birte nikdy nic takového neudělala,“ spustila. „Přinejmenším ne, co já ji znám.“

„A to je jak dlouho?“ zeptal se Harry a rozhlédl se kolem. Před televizí stál velký těžký kožený sedací nábytek a osmihranný konferenční stolek s deskou z kouřového skla. Židle z ocelových trubek okolo světlého jídelního stolu byly lehké a elegantní, toho typu, jaký má ráda Ráchel. Na stěnách visely dva figurální obrazy, na obou byli muži podobající se bankovním ředitelům a shlíželi na Harryho s důstojnou autoritou. Vedle nich moderní abstraktní umění onoho typu, který již stihl vyjít z módy a opět do ní přijít.

„Deset let,“ odpověděla Ebba Bendiksenová. „Nastěhovali jsme se do domu přes silnici přesně v době, kdy se narodil Jonas.“ Pokývla k chlapci, jenž nadále nehybně zíral na honícího se Toma a Jerryho.

„To vy jste tedy zavolala v noci policii?“

„Ano.“

„Chlapec na ně zazvonil přibližně ve čtvrt na dvě,“ spustil Skarre a pohlédl do svých poznámek. „Výjezdová hlídka přijala telefonát v nula třicet.“

„Můj muž, já a Jonas jsme se nejprve vrátili do domu a prohledali jsme ho,“ vysvětlila Ebba Bendiksenová.

„Kde jste hledali?“ chtěl vědět Harry.

„Ve sklepě. V koupelnách. V garáži. Všude. Je přece dost podivné, že by někdo takhle utekl.“

„Utekl?“

„Zmizel. Odešel. Policista, co se mnou mluvil po telefonu, se mě zeptal, jestli se můžeme ujmout Jonase, a poradil nám, abychom obvolali všechny lidi, které Birte znala a u nichž by mohla být. A jinak abychom počkali do rána, jestli se Birte neobjeví v práci. Vysvětlil mi, že v osmi z deseti případů, jako je tenhle, se dotyčný během několika málo hodin zase objeví. Snažili jsme se taky zastihnout Filipa…“

„Jejího manžela,“ skočil jí do řeči Skarre. „Jel přednášet do Bergenu. Je profesor čehosi.“

„Fyziky.“ Ebba Bendiksenová se usmála. „Jenže měl vypnutý mobil. A my jsme nevěděli, v jakém hotelu bydlí.“

„Dnes ráno ho v Bergenu kontaktovali,“ ozval se opět Skarre. „Brzy tady bude.“

„Ano, díkybohu,“ pokračovala Ebba. „Takže ráno jsme pak zavolali k Birte do práce, a protože se tam v obvyklou dobu neobjevila, zatelefonovali jsme znovu k vám.“

Skarre souhlasně přikývl. Harry mu naznačil, aby pokračoval v hovoru s Ebbou Bendiksenovou, přistoupil k televizi a posadil se na podlahu vedle chlapce. V televizi právě kocour Tom zapaloval doutnák dynamitové patrony.

„Ahoj, Jonasi. Já jsem Harry. Pověděl ti ten druhý policajt, že takové případy jako tenhle skoro vždycky končí dobře? Že ti, co zmizeli, se zase najednou objeví?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Ale tak to je,“ pokračoval Harry. „Kdybys měl hádat, kde myslíš, že by tvoje máma mohla teď být?“

Chlapec pokrčil rameny. „Nevím, kde je.“

„Já vím, že to nevíš, Jonasi, to zrovna teď neví nikdo z nás. Co tě ale napadne jako první, jestliže není tady ani v práci? Nepřemýšlej o tom, jestli je to pravděpodobné, nebo ne.“

Chlapec neodpověděl, jen zíral na kocoura, který se marně snažil odhodit patronu dynamitu, jež se mu přilepila k ruce.

„Máte nějakou chatu nebo něco, kam pravidelně jezdíte?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Nějaké zvláštní místo, kam máma chodila, když chtěla být sama?“

„Nechtěla být sama,“ odvětil Jonas. „Chtěla být se mnou.“

„Jenom s tebou?“

Chlapec se otočil a zadíval se na Harryho. Měl hnědé oči, stejně jako Oleg. A v té hnědi zahlédl Harry jak strach, který očekával, tak vztek, který nečekal.

„Proč mizí?“ zeptal se chlapec. „Ti, co se pak zase objeví.“

Stejné oči, pomyslel si Harry. Stejné otázky. Ty důležité.

„Z nejrůznějších důvodů,“ odpověděl Harry. „Někdo zabloudí. Zabloudit se dá mnoha různými způsoby. A někdo prostě jen potřebuje oddych a schová se, aby měl chvíli klid.“

Vrzly vchodové dveře. Harry si všiml, jak se chlapec schoulil.

V téže chvíli vybuchl kocourovi v ruce dynamit a za nimi se otevřely dveře obývacího pokoje.

„Dobrý den,“ ozval se hlas za jejich zády. Ostrý a současně vyrovnaný. „Jak vypadá situace?“

Harry se otočil včas na to, aby zahlédl, jak asi padesátiletý muž v saku pospíchá ke konferenčnímu stolku a bere do rukou dálkové ovládání. V následujícím okamžiku implodoval televizní obraz v bílou tečku a současně přístroj na protest zasyčel.

„Víš, co jsem ti povídal o koukání na televizi během dne, Jonasi,“ pronesl muž rezignovaně, jako by současně chtěl ostatním v místnosti sdělit, jak beznadějnou práci mají dnešní rodiče.

Harry vstal a představil sebe, Magnuse Skarreho i Katrine Brattovou, která doposud jen stála u dveří a vše sledovala.

„Filip Becker,“ pronesl muž a posunul si brýle, ačkoli mu seděly až u kořene nosu. Harry se snažil zachytit jeho pohled, vytvořit si důležitý první dojem z potenciálního podezřelého, kdyby na to přišlo. Beckerovy oči se však skrývaly za odleskem skel brýlí.

„Obtelefonoval jsem všechny, které by mohla kontaktovat, ale nikdo nic neví,“ prohlásil Becker. „Co víte vy?“

„Nic,“ odvětil Harry. „Jako první nám můžete pomoct zjistit, jestli jsou pryč kufry, batohy nebo oblečení, abychom si mohli učinit představu…“ Harry si Beckera prohlédl, než dodal: „O tom, jestli bylo to zmizení spontánní, nebo plánované.“

Becker oplatil Harrymu zkoumavý pohled, teprve poté přikývl a vyšel po schodech do patra.

Harry si přidřepl vedle Jonase, který nadále zíral na černou obrazovku.

„Takže ty máš rád Jerryho?“ zeptal se.

Chlapec mlčky zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

Jonasův šepot byl sotva slyšet: „Je mi Toma líto.“

Po pěti minutách sešel Becker opět dolů a informoval je, že nic nezmizelo, ani cestovní tašky, ani oblečení, s výjimkou toho, co měla včera večer na sobě, plus kabát, kozačky a šála.

„Hm.“ Harry se podrbal na neoholené bradě a mrkl směrem k Ebbě Bendiksenové. „Mohli bychom jít spolu do kuchyně, pane Beckere?“

Becker mu ukázal kudy a Harry naznačil Katrine, aby šla s nimi. V kuchyni začal profesor okamžitě sypat kávu do papírového filtru a nalévat vodu do kávovaru. Katrine zůstala stát u dveří, Harry došel k oknu a vyhlédl ven. Sněhulákovi poklesla hlava mezi ramena.

„Kdy jste včera večer odjel z domova a jakým letadlem jste letěl do Bergenu?“ zeptal se Harry.

„Odjel jsem odsud kolem půl desáté,“ odpověděl Berger bez zaváhání. „Letadlo odlétalo pět minut po jedenácté.“

„Kontaktoval jste manželku po svém odjezdu z domova?“

„Ne.“

„Co si myslíte, že se stalo?“

„Nemám tušení, vrchní komisaři. Opravdu nemám tušení.“

„Hm.“ Harry vyhlédl na ulici. Od jejich příchodu neslyšel, že by kolem projelo jediné auto. Skutečně klidná čtvrť. Ovšem ten klid stál v téhle části města nejspíš pár milionů korun. „Jaké máte manželství?“

Harry slyšel, jak Filip Becker ustal v činnosti, a dodal: „Musím se zeptat, protože se stává, že jeden z manželského páru prostě vezme roha.“

Filip Becker si odkašlal. „Můžu vás ujistit, že já a moje žena máme skvělé manželství.“

„Dokážete si přesto představit, že by mohla mít vztah, o němž byste nevěděl?“

„To je vyloučeno.“

„Vyloučeno je poměrně silný výraz, pane Beckere. A mimomanželské vztahy jsou dost běžné.“

Filip Becker se pousmál. „Nejsem naivní, vrchní komisaři. Birte je přitažlivá žena a o dost mladší než já. Také pochází z relativně frivolní rodiny, což je třeba přiznat. Jenže ona sama není ten typ. A já mám dost dobrý přehled o jejích aktivitách, abych tak řekl.“

Ve chvíli, kdy Harry otevřel ústa, aby rozvinul svůj dotaz, kávovar varovně zabručel. Harry si to rozmyslel.

„Nevšiml jste si u své ženy nějakých výkyvů nálady?“

„Birte netrpí depresemi, vrchní komisaři. Nešla se do lesa oběsit ani neskočila do jezera. Je někde tam venku a je naživu. Četl jsem, že lidé mizí neustále, a pak se zase objeví a celé to mívá úplně banální vysvětlení. Není to tak?“

Harry pomalu přikývl. „Nemáte nic proti tomu, abych se trochu porozhlédl po domě?“

„K čemu vám to bude?“

Ostrost Beckerovy otázky přiměla Harryho zauvažovat nad tím, že Filip Becker je muž zvyklý stát u kormidla. Být informovaný. A to svědčí proti tomu, že by jeho žena mohla odjet a nepovědět mu to. Což Harry už stejně v duchu vyloučil. Vyrovnané, zdravé matky neodjíždějí uprostřed noci od desetiletého syna. A pak tu byla ta druhá věc. Obvykle se případy zmizení v tak raném stadiu nezabývali natolik zevrubně, pokud neexistovalo podezření na trestný čin nebo něco podobně dramatického. Právě ta druhá okolnost ho ovšem přiměla, aby se vydal na Hoff osobně.

„Občas člověk neví, co hledá, dokud to nenajde,“ vysvětlil Harry. „To je taková pracovní metoda.“

Nyní se mu podařilo zahlédnout za skly brýlí Beckerovy oči. Na rozdíl od očí synových byly světle modré, s jasným, intenzivním leskem.

„Pro mě za mě,“ pokrčil rameny Becker. „Poslužte si.“

Ložnice byla studená a uklizená a nebylo v ní nic cítit. Na manželské posteli ležel háčkovaný přehoz. Snímek na jednom nočním stolku zachycoval starší ženu. Podoba dávala Harrymu tušit, že tohle bude Beckerova polovina postele. Na druhém nočním stolku stála Jonasova fotografie. V šatní skříni s dámským oblečením to slabě vonělo parfémem. Harry zkontroloval, zda háčky ramínek visí ve stejném odstupu, jak to bývá, pokud s nimi chvíli nikdo nemanipuloval. Černé šaty s rozparkem, krátké svetříky s růžovými vzory a flitry. Ve spodní části skříně byly zásuvky. Vytáhl nejhořejší z nich. Spodní prádlo. Černé a červené. Další zásuvka. Podvazkové pásy a punčochy. Třetí zásuvka. Šperky uložené v otvorech jasně červené plsti. Všiml si velkého křiklavého prstenu s kameny, které se třpytily o sto šest. Všechno tady uvnitř bylo tak trochu ve stylu Las Vegas. V plsti nebyly žádné prázdné otvory.

Z ložnice vedly dveře do čerstvě renovované koupelny s parní sprchou a se dvěma ocelovými umyvadly.

V Jonasově pokoji se Harry posadil na židličku u stolku. Na stolku ležela kalkulačka s řadou složitých matematických funkcí. Vypadala nově a nepoužitě. Nad stolkem visel plakát s obrázkem sedmi delfínů na vlně a kalendář na celý rok. Několik dat bylo zakroužkováno a označeno krátkými hesly. Harry se dočetl, že to jsou narozeniny mámy a dědečka, dovolená v Dánsku, zubař v deset a dvě červencová data s nápisem „doktor“. Harry však nikde neviděl fotbalové zápasy, kino nebo narozeniny. Povšiml si růžové šály ležící na posteli. Barva, v jaké by žádný kluk Jonasova věku nechtěl být přistižen. Harry šálu zvedl. Byla vlhká, přesto ucítil jemnou vůni kůže, vlasů a dámského parfému. Stejného parfému jako v šatní skříni.

Sešel opět dolů. Zastavil se před dveřmi do kuchyně a naslouchal Skarreho přednášce o tom, jak se obvykle postupuje v případech zmizení. Uvnitř cinkaly šálky na kávu. Pohovka v obýváku vypadala obrovská, možná kvůli té drobné postavičce, která na ní seděla a dívala se do knihy. Harry přistoupil blíž a zahlédl fotografii Charlese Chaplina v tradičním kostýmu. Harry se posadil vedle chlapce.

„Víš, že Chaplin byl anglický rytíř?“ zeptal se. „Sir Charles.“

Jonas přikývl. „Jenže z USA ho vyhostili.“ Dál listoval knihou.

„Tys byl v létě nemocný, Jonasi?“

„Ne.“

„Ale byl jsi u doktora. Dvakrát.“

„Máma mě jenom chtěla nechat vyšetřit. Říkala…“ Hlas se mu náhle zlomil.

„Uvidíš, že se brzy vrátí,“ položil mu Harry ruku na úzké ramínko, „nevzala si s sebou přece šálu. Tu růžovou, co leží v tvém pokoji.“

„Někdo ji pověsil na krk sněhulákovi,“ vysvětlil Jonas. „Já jsem ji sundal.“

„Tvoje máma asi nechtěla, aby byla sněhulákovi zima.“

„Nikdy by svoji nejoblíbenější šálu sněhulákovi nedala.“

„Tak to byl možná táta.“

„Ne, to udělal někdo po jeho odjezdu. Dneska v noci. Ten, co unesl mámu.“

Harry pomalu pokývl. „Kdo postavil toho sněhuláka, Jonasi?“

„Nevím.“

Harry pohlédl k oknu vedoucímu do zahrady. Tohle byl důvod, proč sem přijel. Najednou mu připadalo, jako by zdí prošel ledový závan a proběhl místností.

Harry a Katrine seděli v autě a sjížděli Sørkedalskou ulicí směrem k Majorstue.

„Co vás napadlo jako první, když jsme vešli dovnitř?“ zeptal se Harry.

„Že ti, co tam spolu bydlí, nejsou zrovna spřízněné duše,“ odvětila Katrine a projela mýtným stanovištěm, aniž přibrzdila. „Že to možná je nešťastné manželství. A v tom případě jím trpí hlavně ona.“

„Hm. Co vás k té úvaze přimělo?“

„To je snad očividné,“ usmála se Katrine a mrkla do zrcátka. „Odlišný vkus.“

„Vysvětlete mi to.“

„Nevšiml jste si té hnusné pohovky a konferenčního stolku? Typický styl osmdesátých let, který si kupovali muži v devadesátých letech. Zatímco ona vybrala jídelní stůl s bíle nalakovanou dubovou deskou a hliníkovými nohami. A Vitru.“

„Vitru?“

„Ty židle. Švýcarské. Drahé. Tak drahé, že za to, co by ušetřila, kdyby si koupila nějaké slušnější kopie, by mohla zrenovovat celej ten zatracenej obývák.“

Harry si všiml, že výraz „zatracenej“ nezněl v ústech Katrine Brattrové jako obyčejná nadávka, nýbrž byl jazykovým kontrapunktem, který jen zdůrazňoval její třídní příslušnost.

„Takže?“

„Jestliže mají takový dům na takovéhle adrese v Oslu, nepředstavují tady problém peníze. Ona nedostala svolení tu jeho pohovku a stolek vyměnit. A pokud muž bez vkusu a viditelného zájmu o interiér udělá něco takového, vypovídá to o tom, kdo koho ovládá.“

Harry přikývl, spíš sám sobě. První dojem nebyl chybný. Katrine Brattová je dobrá.

„Povězte mi radši, co si myslíte vy,“ vyzvala ho. „Já se mám učit od vás.“

Harry hleděl z okna na starou, tradiční, ale nikdy nijak zvlášť uznávanou hospodu Lepsvik.

„Nemyslím, že by Birte Beckerová opustila dům dobrovolně.“

„Proč ne? Nebyly tam žádné známky násilí.“

„Protože to bylo dobře naplánované.“

„A kdo je viník? Manžel? Vždycky to je přece manžel, nebo ne?“

„To ano,“ odpověděl Harry a cítil, jak se mu hlavou honí myšlenky. „Vždycky je to manžel.“

„Až na to, že tenhle byl zrovna v Bergenu.“

„Vypadá to tak, ano.“

„Jestliže letěl posledním letadlem, nemohl se vrátit, a přesto stihnout první přednášku.“ Katrine sešlápla plyn a prosvištěla přes Majorstuenskou křižovatku na oranžovou. „Navíc – kdyby byl Filip Becker vinen, skočil by na tu návnadu, kterou jste mu hodil.“

„Návnadu?“

„Ano. To s těmi výkyvy nálady. Naznačil jste mu, že máte podezření na sebevraždu.“

„A co?“

Hlasitě se zasmála. „No tak, Harry. Všichni včetně Beckera vědí, že policie nemrhá silami v případech, které vypadají jako sebevražda. Poskytl jste mu stručně řečeno možnost podpořit teorii, která by v případě, že by byl vinen, vyřešila většinu jeho problémů. Jenže on místo toho odpověděl, že jeho žena byla šťastná jako blecha.“

„Hm. Takže vy si myslíte, že ta otázka byl takový test?“

„Testujete lidi neustále, Harry. I mě, mimo jiné.“

Harry odpověděl až poté, co ujeli pořádný kus Bogstadskou ulicí.

„Lidi jsou často chytřejší, než si myslíte,“ prohlásil a víc už neřekl, dokud nezaparkovali v garážích policejního ředitelství.

„Potřebuju zbytek dne pracovat sám.“

Což pronesl proto, že myslel na onu růžovou šálu a došel k rozhodnutí. Že je třeba rychle projít Skarreho materiál o zmizelých osobách, že je třeba rychle si potvrdit hlodající podezření. A pokud to je tak, jak se obává, musí zajít za policejním náčelníkem Gunnarem Hagenem s tím dopisem. S tím svinským dopisem.

Kapitola 5

4. prosince 1992 – Totem

Když v městečku Hope v Arkansasu přišel 19. srpna 1946 na svět William Jefferson Blythe III., uplynuly od smrti jeho otce, který zahynul při dopravní nehodě, přesně tři měsíce. Čtyři roky nato se Williamova matka znovu provdala a William přijal příjmení svého nového otce. A oné listopadové noci o čtyřicet šest let později, roku 1992, se z nebe na ulice městečka Hope snášel jako bílé konfety sníh, aby tak oslavil, že zdejší nadějný rodák, William – nebo jen Bill – Clinton byl zvolen dvaačtyřicátým prezidentem USA. Sníh, který se sypal téže noci na Bergen, nestihl jako obvykle vůbec dopadnout na ulice a už se měnil v déšť a sprchoval město tak, jak tady bylo obvyklé od poloviny září. S ranním rozbřeskem však ležela na vrcholcích sedmi kopců střežících toto krásné město pěkná cukrová vrstva. A na nejvyšším kopci, Ulriken, stál policejní vyšetřovatel Gert Rafto. Přerývaně vdechoval horský vzduch a snažil se chránit si rameny širokou hlavu, jejíž obličej byl natolik plný drobných záhybů, až vypadal, jako by byl propíchaný.

Žlutá kabinová lanovka, která Rafta a jeho tři kolegy z výjezdové skupiny bergenského policejního ředitelství vyvezla těch 643 metrů nad město, se houpavě vznášela na masivních ocelových lanech a čekala. Lanovka byla uzavřena okamžitě poté, co policie obdržela ohlášení od prvních turistů, kteří onoho rána vyjeli na oblíbený vrchol.

„Ty vole, to je teda maso,“ vykřikl jeden z kriminalistických techniků.

Ten výraz byl naprosto výstižný a nebylo se co divit, že se technik neovládl. Je přirozené, že ve stavu, kdy člověka zachvátí hrůza a zděšení, přebírá roli podvědomá slovní zásoba.

„Jo, přesně tak,“ souhlasil Rafto sarkasticky, zpod vrstev záhybů kůže mu zářily oči.

Mrtvola ženy ležící ve sněhu před nimi byla rozřezaná na kusy natolik, že jen podle jednoho odhaleného prsu dokázali určit její pohlaví. Zbytek připomněl Raftovi nejvíc loňskou dopravní nehodu ve čtvrti Eidsvågneset, kdy nákladní automobil projel příliš prudce zatáčkou a ztratil náklad hliníkových profilů, které doslova rozřezaly protijedoucí vůz.

„Vrah ji tady na místě zabil i rozčtvrtil,“ prohlásil jeden z techniků.

Ta informace připadala Raftovi poněkud zbytečná vzhledem k tomu, že sníh okolo byl postříkán krví a protáhlé pruhy po straně naznačovaly, že vrah oběti prořízl nejméně jednu tepnu v okamžiku, kdy jí ještě bilo srdce. Rafto si poznamenal, že musí zjistit, kdy přestalo v noci sněžit. Poslední lanovka jela v pět odpoledne. Samozřejmě sem mohli oběť a vrah vyjít po cestičce vinoucí se pod lanovkou. Nebo mohli vyjet lanovkou Fløibanen na vedlejší kopec Fjelltoppen a přijít sem odsud. Jenže to byly dosti dlouhé a namáhavé túry a Raftovi jeho tušení napovídalo, že jeli lanovkou.

Ve sněhu byly stopy dvou lidí. Menší patřily bezesporu ženě, ačkoli její boty nebyly nikde vidět. A druhé musí být nutně vrahovy. Ty vedly k cestičce.

„Velké boty,“ okomentoval to mladý technik, venkovan z ostrova Sotra s důlkem na bradě. „Nejmíň osmačtyřicítky. Určitě statný chlap.“

„Ne nutně,“ namítl Rafto a zhluboka se nadechl nosem. „Otisky jsou i tady nahoře na rovině nerovnoměrné. Což naznačuje, že ten člověk měl menší nohy než boty. Možná nás chtěl zmást.“

Rafto na sobě ucítil pohledy ostatních. Věděl, co si myslí. Že se tu už zase snaží se blýsknout, ta pitomá hvězda, ten, kterého tisk miluje; drbna i drsňák s neutuchající energií. Stručně řečeno člověk jako stvořený pro novinové titulky. Ovšem v jednom okamžiku už ho začali mít plné zuby všichni, jak tisk, tak kolegové. Ke Gertu Raftovi se postupně dostávaly nepřímé náznaky, že myslí jen sám na sebe a své místo na výsluní, že ve svém egoismu pošlapal až moc svých kolegů a přešel přes až příliš velký počet mrtvol. Nedbal však na to. Nic na něj neměli. Nebo toho alespoň neměli moc. Sem tam z místa činu zmizela nějaká cennost. Šperk či hodinky, které patřily mrtvému, věci, o nichž se dalo předpokládat, že je nikdo nebude postrádat. Jednoho dne však hledal jeden z Raftových kolegů propisku a otevřel zásuvku Raftova psacího stolu. Tak to přinejmenším tvrdil. A našel tři prstýnky. Rafto byl povolán k policejnímu náčelníkovi, kde se obhájil, načež byl vyzván, aby si dával pozor na hubu i na prsty. To bylo všechno. Jenže se začaly šířit fámy. Dokonce i tisku se to doneslo. Takže nikoho nijak zvlášť nepřekvapilo, že když před několika lety otřásl ředitelstvím skandál kvůli obžalobě z policejní brutality, byly okamžitě nalezeny konkrétní důkazy proti jedinému muži. Muži, který byl jako stvořený pro novinové titulky.

Gerta Rafta shledala obžaloba vinným, o tom nebylo sporu. Všichni však zároveň věděli, že vrchní komisař se stal obětním beránkem „kultury“, jež už několik let ovládala policejní ředitelství. A to jen proto, že podepsal část hlášení o zatčených – většina z nich byli pedofilové a drogoví dealeři –, kteří upadli na starých schodech vedoucích k celám předběžného zadržení a způsobili si nějaké ty modřiny.

Noviny neměly slitování. Přezdívka, kterou mu dali, Železný Rafto, nebyla sice příliš originální, ovšem poměrně výstižná. A nyní získala nový význam. Novináři vyzpovídali několik Raftových starých nepřátel na obou stranách zákona a ti samozřejmě využili příležitosti k pomstě. Proto když Raftova dcera přišla domů ze školy s pláčem a tvrdila, že jí říkají „Železné schody“, prohlásila Raftova žena, že to stačí, že Rafto nemůže očekávat, že ona se bude dívat na to, jak stahuje celou rodinu s sebou do bahna. Jako už tolikrát předtím se přestal ovládat. Nato žena sebrala dceru a tentokrát se nevrátila.

Byla to těžká doba, Rafto však nikdy nezapomněl, kdo je. Byl Železný Rafto. A po skončení karantény vsadil do hry všechno, pracoval dnem i nocí, jen aby znovu dobyl ztracené pozice. Nikdo však nezapomněl, rány byly příliš hluboké, a on si všiml interního odporu vůči své snaze dosáhnout úspěchu. Samozřejmě nechtěl opět zářit a připomínat jak kolegům, tak médiím to, co se tak zoufale pokoušel nechat za sebou. Fotografie zbitých těl s pouty. On jim ale ukáže. Ukáže jim, že Gert Rafto není člověk, který by se nechal předčasně pohřbít. Že město tam dole patří jemu, a nikoli socio-ekonomům, manželkám, bílým límečkům sedícím ve svých kancelářích, s jazyky tak dlouhými, až dosahují k ochablým řitním otvorům nejen komunálních politiků, nýbrž i novinářů píšících pro Socialistickou levici.

„Pořiď pár fotek a zajisti identifikaci,“ vyzval Rafto technika s fotoaparátem.

„A kdo asi tak dokáže tohle identifikovat?“

Mladý muž ukázal před sebe. Raftovi se jeho tón nelíbil. „Někdo už zmizení téhle ženy ohlásil nebo brzy ohlásí. Jen se do toho pusť, mladej.“

Rafto vyšel na vrcholek a ohlédl se po tom, co se v bergenském dialektu nazývalo jen „náhorní planinou“. Pohledem přejížděl po krajině a zastavil se u vršku a čehosi, co vypadalo jako člověk, jenž právě vystoupal na vrchol. Dotyčný tam ovšem v tom případě stojí naprosto nehybně. Nebo to jsou jen nakupené kameny? Rafto přimhouřil víčka. Musel tu být na vycházce s manželkou a dcerou nejméně stokrát, ale na ty nakupené kameny si nevzpomíná. Sešel k lanovce, promluvil si s řidičem a ten mu půjčil dalekoled. Za patnáct vteřin Rafto zjistil, že to nejsou navršené kameny, nýbrž jen tři velké sněhové koule, které někdo nastavěl na sebe.

Rafto neměl rád Fjellsiden s jeho takzvaně pitoreskními, křivými dřevěnými domky bez zimní izolace, zato se schodišti a s kamennými sklepy v úzkých příkrých uličkách, kam nikdy nedopadalo světlo. V případě těchto domků ovšem byly děti zbohatlíků řídící se poslední módou ochotné zaplatit miliony za to, že budou bydlet v autentických bergenských staveních, a renovovaly je tak, až z původní budovy nezbyla ani tříska. Tady se neozývaly zvuky dětských nožek pleskajících o dláždění, ceny odsud už dávno vyhnaly bergenské darebáky i rodiny s malými dětmi na předměstí na opačné straně kopců. Naopak tady bylo ticho a prázdno jako ve zlaté podnikatelské čtvrti. Přesto když Rafto na kamenných schodech mačkal tlačítko zvonku, měl pocit, že ho někdo pozoruje.

Po chvíli se dveře otevřely a z nich tázavě vykoukl bledý, úzkostný ženský obličej.

„Onny Hetlandová?“ zeptal se Rafto a předložil jí svůj služební průkaz. „Jde o vaši kamarádku, Lailu Aasenovou.“

Byteček byl mrňavý a nepochopitelně řešený, neboť koupelna se nalézala za kuchyní a zároveň mezi ložnicí a obývacím pokojem. Mezi vzorované karmínové tapety v obýváku Onny Hetlandová sotva vmáčkla pohovku a křeslo zelené a oranžové barvy a na tom kousíčku volné podlahy, který tu zbyl, ležely stohy časopisů a hromádky knih a cédéček. Rafto musel překročit převržený škopík a kočku, aby se dostal k pohovce. Onny Hetlandová se posadila do křesla a pohrávala si s řetízkem. Zelený kámen v přívěsku měl černou prasklinu. Možná vadu. Nebo to třeba bylo schválně.

Onny Hetlandové zprávu o kamarádčině smrti sdělil dnes brzy ráno Lailin partner Bastian. Když jí však Rafto nemilosrdně líčil detaily, obličej se jí přece jen dramaticky proměnil.

„To je příšerné,“ šeptla Onny Hetlandová. „O tom Bastian nic neříkal.“

„Protože to nechceme prozatím zveřejnit,“ vysvětlil Rafto. „Bastian mi pověděl, že jste byla Lailina nejlepší kamarádka, ano?“

Onny přikývla.

„Víte, co Laila dělala nahoře na Ulriken? Její partner to totiž netušil, byl včera s dětmi u babičky ve Florø.“

Onny zavrtěla hlavou. Bylo to rozhodné zavrtění. Takové, které by nemělo zanechávat pochybnosti. Problémem nebylo samotné zavrtění. Problémem bylo ono kratičké zaváhání před zavrtěním. A tohle zaváhání Gertu Raftovi zcela stačilo.

„Tohle je vražda, slečno Hetlandová. Doufám, že chápete závažnost situace a to, co vám hrozí, jestliže mi nesdělíte všechno, co víte.“

Onny vrhla na policistu s buldočím obličejem zmatený pohled. Rafto zavětřil kořist.

„Jestliže si myslíte, že tím berete ohled na její rodinu, tak to se pletete. Takovéhle věci stejně vyjdou najevo.“

Polkla. Vypadalo to, že se bojí. Tak se ostatně tvářila už ve dveřích. Naposledy ji pošťouchl, onou vlastně nepodstatnou hrozbou, která nicméně působila na nevinné i vinné tak překvapivě efektivně:

„Můžete mi to říct teď, nebo se mnou jít k výslechu na stanici.“

Z očí jí vytryskly slzy a odkudsi z hloubi hrdla se ozval sotva slyšitelný hlas:

„Měla se tam s někým sejít.“

„S kým?“

Onny Hetlandová se třaslavě nadechla. „Laila mi prozradila jenom jeho křestní jméno a povolání. A že je to tajné, že se o tom nesmí nikdo dozvědět. Zvlášť Bastian ne.“

Rafto pohlédl do svého zápisníku, aby skryl přílišnou horlivost. „A to křestní jméno a povolání znělo jak?“

Zapsal si to, co mu Onny řekla. Pohlédl do zápisníku. Bylo to celkem běžné jméno. A celkem běžné povolání. Ovšem protože Bergen je poměrně malé město, pomyslel si, že tohle stačí. Celé jeho já vědělo, že je na správné stopě. A „celé jeho já“ představovalo v případě Gerta Rafta třicetileté zkušenosti u policie a znalost lidí založenou na všeobecné misantropii.

„Musíte mi něco slíbit. Totiž že to, co jste mi právě pověděla, neřeknete živé duši. Ani nikomu z rodiny. Ani tisku. Ani žádnému jinému policistovi, který by s vámi případně hovořil. Rozumíte?“

„Ani… policistovi?“

„V žádném případě. Vyšetřování vedu já a já musím přesně vědět, kdo disponuje touto informací. Dokud vám nedám jiný pokyn, nevíte nic.“

Konečně, pomyslel si Rafto poté, co se ocitl znovu na schodech. V úzké uličce o kus výš se otevřelo okno a zablesklo se sklo. Rafta opět přepadl pocit, že ho někdo pozoruje. No a co? Pomsta bude sladká. Slaďoučká. Gert Rafto si zapnul kabát a v tichém triumfu kráčel po klouzajícím asfaltu směrem do centra, bergenský liják téměř nevnímal.

Bylo pět hodin odpoledne a v Bergenu stále lilo jako z konve. Na pultu před Gertem Raftem ležel jmenný seznam, který si nechal poslat z profesní organizace. Začal hledat kandidáty s odpovídajícím křestním jménem. Prozatím byli tři. Od návštěvy Onny Hetlandové uplynuly teprve dvě hodiny a Rafto si říkal, že brzy už bude vědět, kdo zavraždil Lailu Aasenovou. Případ vyřešený během dvanácti hodin. A nikdo mu ho nesebere, nikdo jiný nesklidí slávu, nikdo jiný než on sám. Protože osobně informuje tisk. Novináři z hlavního města už přilétli přes hory a oblehli policejní stanici. Vrchní policejní náčelník vydal pokyn, že detaily z nálezu mrtvoly nesmí být zveřejněny, ovšem supi už ucítili krev.

„Únik informací,“ prohlásil vrchní policejní náčelník a pohlédl na Rafta, který neodpověděl a ani se nezazubil, ačkoli se mu úsměv dral na rty. Protože teď jsou tam venku připravení referovat. A Gert Rafto bude brzy opět králem bergenského policejního ředitelství.

Ztlumil rádio, kde Whitney Houston celý podzim trvala na tom, že bude navždy kohosi milovat, ale než stihl zvednout sluchátko, telefon zazvonil.

„Rafto,“ prohlásil podrážděně, nemohl se dočkat, až se do toho pustí.

„Hledáte mě.“

Podle hlasu volajícího degradovaný policista okamžitě pochopil, že tohle není žert ani nevolá žádný pošuk. Hlas se chladně ovládal a hovořil se zřetelnou, věcnou dikcí, která vylučovala obvyklé blázny a opilce. Byl však Raftovi také něčím povědomý, něčím, co Rafto nedokázal úplně postihnout.

Rafto si hlasitě odkašlal, dvakrát. Dal si na čas. Jako by chtěl ukázat, že ho to nevyvedlo z míry. „S kým hovořím?“

„To dobře víte.“

Rafto zavřel oči a v duchu zaklel. Sakra, sakra, vrah se chce udat. A to nebude mít ani náhodou takový efekt, jako kdyby dotyčného on, Rafto, zatkl.

„Proč si myslíte, že hledám vás?“ otázal se policista se zaťatými zuby.

„Prostě to vím,“ odpověděl hlas. „A jestliže bude možné provést to podle mého návrhu, dostanete, co chcete.“

„A co chci?“

„Chcete mě zatknout. A to vám dopřeju. Vám samotnému. Posloucháte mě, pane Rafto?“

Policista přikývl, teprve poté se vzchopil a pronesl „ano“.

„Sejdeme se u totemu v Nordneském parku,“ přikázal hlas. „Přesně za deset minut.“

Rafto se snažil přemýšlet. Nordneský park leží vedle Akvária, stihne tam dojít za méně než deset minut. Ale proč se mají sejít právě tam, v parku na konci mořského výběžku?

„Abych viděl, jestli přicházíte sám,“ pronesl hlas jako v odpověď na jeho myšlenky. „Jestli tam zahlédnu jiné policajty nebo jestli přijdete pozdě, zmizím. Navždy.“

Raftův mozek zvažoval možnosti, kalkuloval a došel k závěru. Nestihne svolat tým k zatčení. Tím bude muset ve zprávě odůvodnit fakt, proč byl nucen přikročit k akci úplně sólo. To je dokonalé.

„Dobře. A co bude pak?“

„Všechno vám povím a sdělím vám, za jakých podmínek se vám vzdám.“

„O jaké podmínky jde?“

„Nechci mít během soudu na rukou pouta. Nechci, aby u toho byl tisk. Chci si trest odpykat někde, kde nebudu muset být v kontaktu s jinými vězni.“

Rafto se málem rozkašlal. „Jasně,“ odpověděl a pohlédl na hodinky.

„Počkejte, těch podmínek je víc. Televize na pokoji, veškeré knihy, které si budu přát.“

„To se zařídí,“ slíbil Rafto.

„Jakmile podepíšete souhlas s mými podmínkami, půjdu s vámi.“

„Co když…,“ chtěl namítnout Rafto, ale rychlý pípavý tón mu prozradil, že osoba na druhém konci zavěsila.

Rafto zaparkoval u loděnic. Nebyla to nejkratší cesta, znamenalo to však, že po vstupu do parku bude mít lepší přehled po celé ploše. Velký park s vyšlapanými cestičkami a kopečky žluté povadlé trávy se rozkládal ve zvlněném terénu. Stromy ukazovaly svými černými kostnatými prsty k těžkým mrakům připlouvajícím sem od moře za ostrovem Askøy. Za neklidným rotvajlerem na napjatém vodítku pospíchal jakýsi muž. Rafto minul Nordneské koupaliště a prázdný bíle natřený bazén, který na mořském břehu vypadal jako předimenzovaná vana. Pohmatem se přitom přesvědčil, že má v kapse kabátu revolver Smith & Wesson.

Za zatáčkou zahlédl desetimetrový totem, dvoutunový dar města Seattlu k devítistému výročí založení Bergenu. Slyšel vlastní dech a mlaskání mokrého listí o podrážky bot. Rozpršelo se. Na obličej mu dopadaly drobné ostré kapky.

U totemu stála osamělá osoba otočená k Raftovi čelem, jako by dotyčný věděl, že Rafto přijde právě odsud, a ne z jiné strany.

Během posledních metrů Rafto pevně svíral revolver. Dva metry od dotyčného se zastavil. Přimhouřil oči proti dešti. To nemůže být pravda.

„Překvapený?“ ozval se hlas, který teprve teď Rafto dokázal zařadit.

Rafto neodpověděl. Jeho mozek opět začal zvažovat možnosti.

„Myslel jste si, že mě znáte,“ pokračoval hlas. „A přitom znám jenom já vás. Právě proto jsem věděl, že se pokusíte provést to úplně sám.“

Rafto jen zíral.

„Je to hra,“ dodal hlas.

Rafto si odkašlal. „Hra?“

„Ano. Vždyť si rád hrajete.“

Rafto sevřel ruku kolem rukojeti zbraně a držel ji tak, aby si byl jistý, že se mu nezachytí v kapse kabátu, pokud by ji musel rychle vytáhnout.

„Proč zrovna já?“ zeptal se.

„Protože jste byl nejlepší. Hraju jen s těmi nejlepšími.“

„Vy jste blázen,“ zašeptal Rafto a okamžitě toho zalitoval.

„Právě o tom,“ odvětil dotyčný s pousmáním, „není pochyb. Ale vy jste taky blázen, příteli. Všichni jsme blázni. Jsme bezduché přízraky, které nemohou najít cestu domů. Vždycky to tak bylo. Víte, proč indiáni tohle vyráběli?“

Osoba před Raftem zaťukala kloubem ukazováku v rukavici na kmen s vyřezanými postavami sedícími na bobku nad sebou a zírajícími velkýma černýma slepýma očima k fjordu.

„Aby si zachovali duše,“ pokračovala osoba. „Aby se neztratili. Jenže takový totem shnije. A také má shnít, to je část jeho smyslu. Jakmile zmizí, musí si duše najít nové příbytky. Třeba v nějaké masce. V zrcadle. Nebo v novorozeném dítěti.“

Z Akvária se z výběhu tučňáků ozvaly chraplavé ptačí skřeky.

„Povíte mi, proč jste ji zavraždil?“ zeptal se Rafto a uvědomil si, že sám také chraptí.

„Škoda že hra skončila, pane Rafto. Bylo to zábavné.“

„A jak jste zjistil, že jsem vám na stopě?“

Dotyčný pozvedl ruku a Rafto automaticky ukročil vzad. Z ruky cosi viselo. Řetízek. Na jeho konci se houpal zelený kámen ve tvaru slzy s černou prasklinou. Rafto ucítil těžké údery vlastního srdce.

„Onny Hetlandová sice nechtěla nejdřív nic prozradit. Jenže pak se nechala… jak bych to jen řekl… přemluvit?“

„Lžete.“ Rafto to vyhrkl bez dechu a bez přesvědčení.

„Pověděla mi, že jste jí nakázal, aby to neříkala ani vašim kolegům. V té chvíli jsem pochopil, že přijmete moji nabídku a přijdete sem sám. Protože si myslíte, že tohle bude nový příbytek vaší duše, vaše znovuzrození. Je to tak?“

Studený slabý déšť se Raftovi rozléval po obličeji jako pot. Rafto přiložil prst ke spoušti revolveru a soustředil se na to, aby dokázal mluvit pomalu a rozvážně.

„Zvolil jste si špatné místo. Stojíte zády k moři a na všech cestách vedoucích odsud jsou připravené policejní vozy. Nikdo se odsud nedostane.“

Osoba před Raftem zhluboka natáhla nosem vzduch. „Cítíte to, pane Rafto?“

„Co?“

„Strach. Adrenalin je celkem zřetelně cítit. To vy ale dobře víte. Jsem si jistý, že jste ho cítil u zatčených, které jste tloukl. Laila Aasenová jím byla také cítit. Zvlášť když zahlédla nástroje, jež jsem se chystal použít. A Onny Hetlandová ještě víc. Pravděpodobně proto, že jste jí pověděl o Laile, jí okamžitě, jakmile mě zahlédla, došlo, co se stane. Je to dosti vzrušující pach, nemyslíte? Četl jsem, že právě tenhle pach používají někteří predátoři při vyhledávání kořisti. Představte si tu třesoucí se kořist, která se snaží se ukrýt, ale už ví, že ji zabije pach jejího vlastního strachu.“

Rafto hleděl na ruce v rukavicích, které dotyčnému visely podél těla. Byly prázdné. Je den, jsou v blízkosti centra druhého největšího norského města Bergenu. Navzdory věku je po posledních letech abstinence v dobré fyzické kondici. Reflexy má rychlé a techniku boje si také jakžtakž udržel. Vytáhnout revolver mu zabere zlomek vteřiny. Tak proč se bojí tolik, až mu zuby cvakají?

Kapitola 6

Den druhý – Cellular phone

Strážmistr Magnus Skarre se zaklonil v kancelářské židli a zavřel oči. Obraz, který se mu okamžitě zjevil, měl na sobě kostým a stál k němu obrácený zády. Rychle oči opět otevřel, pohlédl na hodinky. Šest. Rozhodl se, že si uprostřed rutinního postupu při pátrání po pohřešované osobě zaslouží pauzu. Už obvolal všechny nemocnice, aby zjistil, jestli nehospitalizovali jistou Birte Beckerovou. Zavolal do taxislužeb Norgestaxi a Oslotaxi a prověřil trasy, po nichž jejich vozy předchozí noci projely v blízkosti hoffské adresy. Promluvil si s bankou, kde mu potvrdili, že paní Beckerová před svým zmizením nevybrala z účtu žádné velké částky a že nezaregistrovali žádný výběr ani dnes v noci či během dne. Oddělení cizinecké policie na osloském letišti obdrželo seznam pasažérů ze včerejšího večera, avšak jediným pasažérem se jménem Becker byl manžel Filip v letadle do Bergenu. Skarre si také pohovořil s trajektovými společnostmi odplouvajícími do Dánska a Anglie, ačkoli by Birte Beckerová těžko odjela do ciziny vzhledem k tomu, že má manžel její pas u sebe, jak jim ukázal. Dále odfaxoval do všech hotelů v Oslu a v kraji Akershus běžné upozornění a nakonec rozeslal pátrací výzvu všem operativním jednotkám v Oslu včetně hlídkových vozů.

Jediné, co zbývalo prověřit, byl mobilní telefon.

Skarre zavolal Harrymu a informoval ho o situaci. Vrchní komisař byl udýchaný a v pozadí se ozývalo pronikavé ptačí štěbetání. Harry položil Skarremu ohledně mobilu několik otázek a poté zavěsil. Nato Skarre vstal a vyšel do chodby. Dveře kanceláře Katrine Brattové byly otevřené a uvnitř se svítilo, nikdo tam ale nebyl. Skarre vyšel po schodech do kantýny o patro výš.

Výdejna jídel byla zavřená, ovšem v konvici byla vlažná káva a na vozíčku za dveřmi knäckebrot a marmeláda. V místnosti seděli jen čtyři lidé, mezi nimi však Katrine Brattová, která si našla místo hned u stolu u stěny. Četla si nějaké dokumenty zařazené v šanonu. Před sebou měla sklenici vody a otevřenou krabičku se svačinou z domova a v ní dva krajíce chleba. Na očích brýle. Tenké rámečky, slabá skla, na obličeji jí téměř nebyly vidět.

Skarre si nalil kávu a došel k jejímu stolu.

„Plánovaný přesčas?“ zeptal se a posadil se.

Připadalo mu, že než pozvedla zrak od papírů, zaslechl povzdech.

„Jak jsem to poznal?“ usmál se. „Doma připravená svačina. Kantýna zavírá v pět, takže jste už před odchodem z domova věděla, že tu zůstanete déle. Omlouvám se, tohle se prostě naučíte při vyšetřování.“

„Vážně?“ otázala se, aniž hnula brvou, a pohledem se vrátila zpátky ke stránkám v šanonu.

„Přesně tak,“ odvětil Skarre, usrkl kávy a využil příležitosti, aby se na ni podíval. Seděla v mírném předklonu, takže jí viděl do výstřihu blůzy a zahlédl i krajkový okraj bílé podprsenky. „Vezměte si třeba to dnešní zmizení. Nemám jiné informace než ostatní. A přesto si myslím, že je ta ženská ještě pořád na Hoffu. Že možná leží někde pod sněhem nebo pod listím. Anebo třeba v jedné z mnoha tamních říček či potoků.“

Katrine Brattová neodpověděla.

„A víte, proč si to myslím?“

„Ne,“ odtušila bezvýrazně, aniž zvedla pohled od šanonu.

Skarre se natáhl přes stůl a položil přímo před ni mobilní telefon. Katrine pozvedla s odevzdaným výrazem obličej.

„Tohle je mobil,“ vysvětlil Skarre. „Možná si myslíte, že je to docela nový vynález. Jenže už v dubnu 1973 uskutečnil vynálezce mobilu Martin Cooper první mobilní telefonní hovor se svou ženou. Samozřejmě tehdy netušil, že jeho vynález se stane jedním z nejdůležitějších způsobů, které my u policie využíváme při pátrání po zmizelých osobách. Chcete-li být dobrá vyšetřovatelka, měla byste naslouchat a takovéhle věci se naučit, kolegyně Brattová.“

Katrine si sundala brýle a pohlédla na Skarreho s pousmáním, jež se Skarremu líbilo, ale tak docela mu nerozuměl. „Jsem jedno ucho, strážmistře.“

„To je dobře,“ pokračoval Skarre. „Protože Birte Beckerová vlastní mobilní telefon. A takový mobilní telefon vysílá signály a ty zachycují základnové stanice v okolí místa, kde se telefon nachází. A to nejen tehdy, jestliže voláte, nýbrž i tehdy, máte-li telefon jen zapnutý. Právě proto tomu Američané od začátku říkají cellular phone. Protože pokrytí se uskutečňuje prostřednictvím základnových stanic v malých oblastech, tedy buňkách. Ověřil jsem si to u Telenoru. Základnová stanice, která pokrývá Hoff, nadále přijímá signály z telefonu Birte Beckerové. Ovšem my jsme prošli celý dům a tam žádný telefon nebyl. A ona ho sotva ztratila hned u domu, to by byla příliš velká náhoda. Ergo…“ Skarre pozvedl ruce jako kouzelník po provedeném triku. „Po téhle kávě zavolám na operační centrálu a vyšlu pátrací tým.“

„Hodně štěstí,“ popřála mu Katrine, podala mu mobil a otočila stránku.

„To je jeden z těch Holeových starých případů, ne?“ podivil se Skarre.

„Ano, to je.“

„Domníval se, že tu řádí sériový vrah.“

„Já vím.“

„Vážně? Tak to možná víte i to, že se spletl. A že to nebylo poprvé. Hole je chorobně posedlý sériovými vrahy, myslí si, že Norsko jsou Spojené státy. Jenže zatím tady u nás sériového vraha nenašel.“

„Ve Švédsku mají několik sériových vrahů. Thomas Quick, John Asonius. Tore Hedin…“

Magnus Skarre se zasmál. „Máte to dobře nastudované. Pokud ale máte chuť naučit se pár věcí o skutečném vyšetřování, navrhuju, abychom spolu zašli na pivo.“

„Děkuju, nemám…“

„A třeba něco k zakousnutí. Ta vaše svačina není moc velká.“ Skarremu se konečně podařilo zachytit její pohled a hleděl jí do očí. Podivuhodně zářily, jako by hluboko v nich doutnal požár. Nikdy předtím takovou záři neviděl. A pomyslel si, že to dokázal, že dokázal zažehnout ten oheň, že v průběhu hovoru poskočil do její divize.

„Můžete to považovat za…,“ spustil a tvářil se, jako by hledal správné slovo, „… součást výuky.“

Usmála se. Zeširoka.

Skarre cítil, jak mu stoupá pulz, jak se rozehřívá, a připadalo mu, že už cítí její tělo na svém, koleno v punčocháčích proti špičkám svých prstů, praskající zvuk, jak jeho ruka klouže výš.

„Co chcete, Skarre? Prubnout novou ženskou na oddělení?“ Usmívala se stále šířeji a záře byla stále jasnější. „Rychle si to s ní rozdat, tak jako kluci plivou při oslavě narozenin na největší kousek dortu, aby si ho mohli sníst sami a nemuseli se dělit s ostatními?“

Magnus Skarre tušil, že mu spadla čelist.

„Dovolte mi, abych vám věnovala několik dobrých rad, Skarre. Držte se v práci od ženských dál. Nemarněte čas v kantýně pitím kafe, jestliže si myslíte, že máte stopu. Nepokoušejte se mi namluvit, že vy zavoláte na operační centrálu. Zavoláte nanejvýš vrchnímu komisaři Holeovi a ten rozhodne o případném vyhlášení pátrání. A on sám kontaktuje oddělení cíleného pátrání, kde na to mají lidi, rozhodně nesvolá žádný pátrací tým tady.“

Katrine zmačkala papír od svačiny a hodila ho do odpadkového koše za Skarrem. Nepotřebovala se ohlédnout, aby věděla, že se trefila. Sklapla šanon a vstala, v té chvíli se už Skarre stihl jakžtakž vzpamatovat.

„Nevím, co si namlouváte, kolegyně Brattová. Jste vdaná ženská, co toho možná nemá doma dost, a tak doufá, že takový chlap jako já bude chtít… chtít…“ Nenalézal správná slova. Krucinál, nedokáže se vyjádřit. „Nabízím ti jen to, že tě naučím pár věcí, ty čubko.“

V obličeji se jí něco odehrálo, jako záclona, která se poodhrnula, a Skarre teď hleděl přímo do plamenů. Na okamžik byl přesvědčen, že ho uhodí. Nestalo se však nic. Jakmile opět promluvila, došlo mu, že se to všechno událo jen v jejím pohledu, že nehnula ani prstem a že se naprosto ovládá.

„Prosím za prominutí, pokud jsem vás špatně pochopila,“ prohlásila, výraz v jejím obličeji však nenasvědčoval, že by jí tato možnost připadala nějak zvlášť pravděpodobná. „Mimochodem Martin Cooper neuskutečnil první mobilní hovor se svou ženou, nýbrž volal svému konkurentovi Joelu Engelovi z Bell Laboratories. Myslíte si, že proto, aby ho něco naučil, Skarre? Nebo aby se pochlubil?“

Skarre za ní hleděl, sledoval, jak houpavou chůzí míří k východu z kantýny a jak se jí kostým přitom otírá o zadek. Sakra, ta ženská je blázen! Měl chuť vstát a něco po ní hodit. Věděl však, že by se netrefil. Navíc bude lepší, když zůstane sedět, obával se, že by bylo stále ještě vidět, že má erekci.

Harry cítil, jak se mu plíce tisknou k žebrům. Dech se začínal zklidňovat. Ovšem srdce, které utíkalo v hrudi jako splašený zajíc, nikoli. Harry stál na kraji lesa u Ekeberské restaurace, tréninkové oblečení ztěžklé potem. Zdejší funkcionalistický podnik z meziválečného období býval kdysi pýchou Osla a trůnil nad městem na východní straně příkré stráně. Jenže pak sem do lesa přestali lidé z centra chodit, protože to bylo daleko, a místo se přestalo vyplácet, začalo upadat a stalo se oprýskanou ruinou navštěvovanou stárnoucími milovníky tance, pijany středního věku a osamělými dušemi lovícími jiné osamělé duše. Nakonec restauraci zavřeli. Harry s oblibou vyjížděl nad žlutou pokličku městských exhalací a potom běhal změtí cestiček v příkrém terénu, který mu odporoval a způsoboval, že ho ve svalech pálila kyselina mléčná. Rád se zastavoval u ztracené krásy zdejší restaurace, sedával na deštěm smáčené zarostlé terase a hleděl na město, které kdysi bývalo jeho, avšak které se proměnilo v pouhou konkurzní podstatu, přebranou lásku.

Město se rozkládalo dole v kotlině, obklopeno ze všech stran kopci, jediná úniková cesta vedla směrem k fjordu. Geologové tvrdili, že Oslo je vyhaslý kráter sopky. Za takových večerů, jako byl ten dnešní, si Harry představoval, že světla města jsou perforace v zemském povrchu, jimiž prosvítá žhavá láva. Od Holmenkollenského můstku, ležícího na protilehlé straně města jako bílá, osvětlená čárka, se snažil odpočítat, kde asi musí stát Ráchelin dům.

Myslel na ten dopis. A na telefonát, jímž ho Skarre právě informoval o signálech ze zmizelého mobilu Birte Beckerové. Srdce teď Harrymu bušilo pomaleji, pumpovalo krev a vysílalo do mozku klidné, pravidelné signály, že je stále naživu. Jako mobil vysílá signály základnové stanici. Srdce, pomyslel si Harry. Signál. Dopis. Byla to šílená myšlenka. Tak proč ji prostě nezaplašil? Proč už teď počítá, jak dlouho mu potrvá doběhnout k autu, dojet na Hoff a zjistit, kdo je tady větší šílenec?

Ráchel stála u kuchyňského okna a vyhlížela přes zahradu ke smrkům zakrývajícím výhled k sousedům. Na jednom setkání místní samosprávy navrhla, že by se měly některé stromy porazit, aby sem dopadalo víc světla, ovšem odpovědí jí byl mlčenlivý odpor zřetelný natolik, že se ani nepokusila vyvolat hlasování. Smrky chránily před zvědavými pohledy a tak to tady na Holmenkollenském kopci chtějí mít. Tady nahoře nad městem stále ležel sníh, jímž si BMW a volva opatrně razila cestu při stoupání serpentinami cestou domů k elektricky ovládaným garážovým vratům, hotovým večeřím uvařeným manželkami se štíhlými těly vytrénovanými z fitness center, které si v zaměstnání vybraly rok neplaceného volna, a přesto si platí občasné pomocnice v domácnosti.

I přes solidní stropy, které srubová vila zděděná po otci měla, slyšela Ráchel z Olegova pokoje v prvním patře hudbu. Led Zeppelin a The Who. Když jí samotné bylo dvanáct, nedokázala si představit, že by poslouchala hudbu, která by byla stejně stará jako její rodiče. Jenže Oleg tyhle desky dostal od Harryho a přehrával si je se skutečným zanícením.

Myslela na to, jak moc Harry zhubl, jak se scvrkl. Stejně jako její vzpomínky na něj. Téměř ji děsilo, jak rychle může člověk, s nímž jsme si byli blízcí, vyblednout a zmizet. Nebo jsou si lidé možná tak blízcí, že se jim to potom, když už si blízcí nejsou, jeví neskutečné, jako sen, který rychle upadne v zapomnění, protože se přece odehrál jen v představách. Možná právě z toho důvodu to byl šok zase ho vidět. Obejmout ho, ucítit jeho vůni, uslyšet jeho hlas nejenom z telefonu, nýbrž z úst s podivuhodně měkkými rty v tom tvrdém a stále více zbrázděném obličeji. Pohlédnout mu do modrých očí, v nichž mu během hovoru zesilovala a pohasínala záře. Stejně jako dřív.

Přesto byla ráda, že to skončilo, že to má za sebou. Že tenhle muž se stal osobou, s níž nebude sdílet budoucnost, osobou, která nevtáhne svou špinavou realitu do jejich společného života.

Teď se má líp. Mnohem líp. Pohlédla na hodinky. Brzy už dorazí. Protože na rozdíl od Harryho bývá přesný.

Mathias se tu najednou zjevil jednoho dne loni v létě. Na zahradní slavnosti v režii místní samosprávy. Ani tu nebydlel, pozvali ho přátelé. Povídal si s Ráchel celý večer. Nejvíc vlastně o ní. Připadalo jí, že naslouchal pozorně a tak nějak, jako poslouchají doktoři. Za dva dny jí zavolal a zeptal se jí, jestli by s ním nešla na výstavu do muzea současného světového umění Henie-Onstad-Kunstsenter na Høvikodden. A že Oleg může jít taky, protože tam mají i výstavu pro děti. Počasí bylo mizerné, umění průměrné a Oleg zatvrzelý. Mathias však dokázal svou dobrou náladou a kousavými poznámkami na adresu umělcova talentu atmosféru povznést. Potom je odvezl domů, požádal je o prominutí za ten nápad a s úsměvem slíbil, že už je nikdy nikam nevezme. Pokud ho o to ovšem nepožádají, samozřejmě. Vzápětí odjel na týden do Botswany. Ještě téhož večera, kdy se odtud vrátil, jí zavolal a zeptal se jí, jestli by se nemohli opět vidět.

Zaslechla zvuk auta přeřazujícího na nižší stupeň, aby dokázalo vyjet po příkré příjezdové cestě. Měl postarší Hondu Accord. Nevěděla proč, ale líbila se jí. Vždycky parkoval před garáží, nikdy uvnitř. I to se jí líbilo. Líbilo se jí, že s sebou má v batohu spodky na převlečení a toaletní taštičku a že si ten batoh následujícího rána vždy odnáší, že se jí ptá, kdy zase bude mít chuť se s ním sejít, a nebere to jako hotovou věc. To se teď přirozeně možná změní, ona je však na to připravená.

Mathias vystoupil z vozu. Byl vysoký, téměř stejně vysoký jako Harry, a usmíval se do kuchyňského okna svým chlapeckým upřímným obličejem, ačkoli musel být po nelidsky dlouhé službě k smrti unavený. Ano, je na to připravená. Je připravená na muže, který je po ruce, který ji miluje a dává přednost jejich malé trojjedinosti před vším ostatním. Zaslechla, jak se ve vstupních dveřích otáčí klíč. Klíč, který mu dala minulý týden. Mathias se nejprve zatvářil jako ztělesnění otazníku, jako dítě, které právě dostalo vstupenku do továrny na čokoládu.

Otevřely se dveře, a už byl uvnitř a ona v jeho náruči. Dokonce jí připadalo, že jeho vlněný kabát pěkně voní. Kabát byl podzimně studený, ale na tváři příjemný a její tělo zachytilo bezpečné teplo pod ním.

„Co se děje?“ zasmál se jí do vlasů.

„Tolik jsem se na tebe těšila,“ zašeptala.

Zavřela oči, chvíli tam tak stáli.

Pustila ho a pohlédla mu do usmívajícího se obličeje. Byl to pěkný muž. Hezčí než Harry.

Vymanil se jí, rozepnul si kabát, pověsil ho a kráčel před ní k výlevce, aby si umyl ruce. Po příchodu z anatomického oddělení, kde se během výuky dotýkal skutečných mrtvol, to vždycky dělával. Tak jako si Harry umýval ruce, jestliže přišel přímo z vyšetřování nějaké vraždy. Mathias otevřel skříňku nad výlevkou, vysypal brambory ze sáčku do dřezu a otočil kohoutkem. „Jak ses dneska měla, lásko?“

Pomyslela si, že řada jiných mužů by se raději zeptala na včerejší večer, vždyť věděl, že měla schůzku s Harrym. To se jí na něm také líbilo. Líčila mu, jak se měla, přitom hleděla z okna. Klouzala pohledem přes smrky a město dole pod nimi, kde se už začínala rozsvěcet světla. Je teď tam kdesi dole. Zoufale se honí za něčím, co nikdy neměl a co nikdy nenajde. Litovala ho. Zbýval jí jen soucit. Včera sice nastal okamžik, kdy se oba odmlčeli a jejich pohledy se na chvíli propletly, bylo to jako elektrický výboj, jenže po chviličce to zmizelo. Úplně zmizelo. Žádná přetrvávající magie. Rozhodla se. Stoupla si za Mathiase, objala ho a položila mu hlavu na široká záda.

Loupal brambory a přendaval je do hrnce, cítila, jak mu přitom pod košilí pracují svaly a šlachy.

„Ještě jich potřebujeme pár,“ prohlásil.

Ráchel zaznamenala pohyb u kuchyňských dveří a otočila se.

Stál tam Oleg a díval se na ně.

„Co kdybys skočil do sklepa pro brambory?“ navrhla a všimla si, jak mu tmavé oči ještě víc potemněly.

Mathias se otočil. Oleg stál nadále nehnutě.

„Já tam dojdu,“ nabídl se Mathias a vytáhl zpod dřezu prázdný kbelík.

„Ne,“ odmítl Oleg a popošel o dva kroky vpřed. „Dojdu tam já.“

Vzal si od Mathiase kbelík, otočil se a zmizel.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Mathias.

„Jenom se trochu bojí tmy,“ vzdychla Ráchel.

„To jsem pochopil, ale proč tam stejně šel?“

„Protože Harry mu vysvětlil, že to má tak dělat.“

„Dělat co?“

Ráchel potřásla hlavou. „Dělat věci, kterých se bojí. A kterých se bát nechce. Když tu Harry býval, posílal Olega dolů do sklepa pořád.“

Mathias svraštil čelo.

Ráchel se smutně usmála. „Harry není zrovna dětský psycholog. A mě Oleg neposlouchal, jakmile Harry jednou něco řekl. Na druhou stranu – žádné příšery tam dole nejsou.“

Mathias otočil na sporáku knoflíkem a pronesl tiše: „Jak si tím můžete být tak jistí?“

„Ty taky?“ zasmála se Ráchel. „Ty ses taky bál tmy?“

„Kdo říkal bál?“ ušklíbl se Mathias.

Ano, má ho ráda. Tohle je lepší. Lepší život. Má ho ráda, má ho ráda.

Harry zastavil na ulici před domem Beckerových. Zůstal sedět v autě a zíral do žlutého světla v oknech, dopadajícího do zahrady. Sněhulák se scvrkl na trpaslíka. Jeho stín se nicméně rozpínal mezi stromy a sahal až k plaňkovému plotu.

Harry vystoupil z vozu. Zakvílení železné branky mu vyvolalo na tváři škleb. Věděl, že by měl zazvonit, že zahrada je stejně soukromým vlastnictvím jako dům. Neměl však dost trpělivosti ani chuti diskutovat s profesorem Beckerem.

Mokrý podklad lehce pružil. Harry si sedl na bobek. Světlo se od sněhuláka odráželo, jako by byl z matného skla. Dnešní tání způsobilo, že se drobné sněhové krystalky spojily ve větší krystaly, ale poté, co teplota opět spadla, pára zkondenzovala a přimrzla na jiné krystaly. V důsledku toho byl ten ráno tak pěkný, bílý a lehký sníh nyní šedobílý, zhutnělý a hrubozrnný.

Harry zvedl pravou ruku. Sevřel pěst. A udeřil.

Sněhulákova rozbitá hlava se skutálela z ramen na hnědou trávu.

Harry udeřil ještě jednou, tentokrát shora a skrze krk. Prsty měl ohnuté jako drápy, zavrtal se do sněhu a našel to, co hledal.

Vytáhl ruku a triumfálně ji přidržel před sněhulákem, tak jako Bruce Lee ukazoval protivníkovi srdce, jež mu právě vyrval z hrudi.

Držel v ní červenostříbrný mobilní telefon značky Nokia. Ještě pořád svítil.

Ovšem pocit triumfu se vytratil. Protože Harry náhle věděl, že tohle není průlom v pátrání, jen mezihra v loutkovém představení, kde se tahá za neviditelné nitky. Bylo to příliš jednoduché. Měli ten telefon najít.

Harry došel ke vchodovým dveřím a zazvonil. Filip Becker otevřel. Vlasy měl rozčepýřené a kravatu nakřivo. Několikrát prudce zamrkal, jako by se právě probudil.

„Ano,“ odpověděl na Harryho otázku. „Takový mobil má.“

„Můžu vás požádat, abyste vytočil její číslo?“

Filip Becker zmizel v domě a Harry čekal. Najednou se ve dveřích objevil Jonasův obličej. Harry mu chtěl říct ahoj, avšak v téže chvíli spustil červenostříbrný telefon melodii. Hrál dětskou písničku o kozlíčkovi. „Mám kozla, kozla, kozlíčka.“ Harry si vzpomněl na další verš ze školního zpěvníku. „Myslím na svého chlapečka.“

Spatřil, jak se Jonasovi rozzářil obličej. Viděl, jak chlapcův mozek logicky uvažuje, viděl, jak jeho bezprostřední, popletená radost z toho, že poznává matčin vyzváněcí tón, mizí a jak je nahrazena bílým, holým děsem. Harry polkl. Tenhle děs velice dobře znal.

Když Harry odemykal dveře od bytu, ucítil pach sádrokartonového prachu a třísek. Dřevěný prkenný obklad ze stěny v chodbě byl sejmut a ležel vyskládaný na podlaze. Na zdi pod ním bylo několik světlých skvrn. Harry přejel prstem po bílém povlaku sypajícím se na parkety. Strčil špičku prstu do úst. Chutnalo to slaně. Chutná plíseň takhle? Nebo je to jenom solný výpotek, pot základů? Harry cvakl zapalovačem a opřel se o stěnu. Žádný pach, nikde nebylo nic vidět.

V posteli pak zíral do zakonzervované temnoty ložnice a myslel na Jonase. A na matku. Na pach nemoci a její obličej pomalu mizící v bělosti polštáře. Na ty dny, kdy si hrál se Ses a otec mlčel a všichni se snažili tvářit se jakoby nic. A zdálo se mu, že slyší v chodbě slabé praskání. Jako z neviditelných nitek od loutek, které rostou, rozpínají se, plíží se okolo a přitom pohlcují tmu a vydávají slabou mihotavou záři, jež se chvěje a třese.

Kapitola 7

Den třetí – Skrytá statistika

Žaluziemi kanceláře policejního náčelníka pronikalo mdlé ranní světlo a ukládalo se na tvářích obou mužů jako šedý povlak. Policejní náčelník Hagen naslouchal Harrymu se zamyšlenou vráskou nad černým bujným obočím srostlým v dlouhý souvislý oblouk. Na maličkém podstavečku na náčelníkově ohromném psacím stole spočívala bílá kost z malíčku, která podle nápisu patřila japonskému veliteli praporu Yoshitu Yasudovi. O tomto malíčku, který si Yasuda v zoufalství odřízl před svými muži při ústupu z Barmy v roce 1944, přednášel Hagen během svého působení na vojenské akademii. Předtím sice sloužil u policie, ale vrátil se k ní na výzvu svého někdejšího zaměstnavatele teprve před rokem, kdy převzal vedení oddělení vražd. A protože mezi těmito dvěma obdobími uplynulo hodně vody, naslouchal nyní celkem trpělivě tomu, co mu jeho zkušený vrchní komisař vykládal o tématu „pohřešované osoby“.

„Jen v Oslu je každý rok pohřešováno více než šest set lidí. Většina z nich je nalezena během několika hodin. Prakticky nikdo není pohřešován déle než několik dní.“

Hagen si prsty přejel po výrazných chlupech u kořene nosu spojujících obě obočí. Musí se připravit na schůzku o rozpočtu v kanceláři vrchního policejního náčelníka. Tématem jsou nařízené úspory nákladů.

„Většina pohřešovaných pochází z psychiatrických zařízení nebo jde o dementní staré osoby,“ pokračoval Harry. „Ovšem nalezeni jsou i ti celkem duševně zdraví, kteří utekli do Kodaně nebo si vzali život. Objeví se na seznamech pasažérů, vyberou někde hotovost z bankomatu nebo vyplavou kdesi na pláži.“

„Kam tím míříte?“ zeptal se Gunnar Hagen a mrkl na hodinky.

„Semhle,“ odpověděl Harry a hodil před náčelníka žlutou složku, jež s plesknutím přistála na jeho psacím stole.

Hagen se naklonil vpřed a zalistoval sepnutými papíry. „No ne, Harry. Obvykle psaní hlášení moc nedáte.“

„To je Skarreho práce,“ odtušil Harry krátce. „Závěr je ale můj a ten vám sdělím ústně tady a teď.“

„Prosím stručně.“

Harry zíral na své ruce složené v klíně. Dlouhé nohy měl natažené daleko před sebe. Nadechl se. Věděl, že až to vysloví nahlas, nebude cesty zpět.

„Zmizelo jich až moc,“ spustil.

Pravá polovina Hagenova obočí vylétla do výše. „Co tím myslíte?“

„Najdete to na straně šest. Přehled pohřešovaných žen ve věku od pětadvaceti let do padesáti od roku 1995 do současnosti. Ženy, které nebyly za posledních deset let nalezeny. Mluvil jsem o tom s oddělením pohřešovaných osob a ti se mnou souhlasí. Je jich prostě moc.“

„Moc ve srovnání s čím?“

„Ve srovnání s předchozí dobou. Ve srovnání s Dánskem a se Švédskem. I ve srovnání s ostatními demografickými skupinami. Nejvíc jsou zastoupeny vdané ženy a ženy žijící v registrovaném partnerství.“

„Ženy jsou mnohem samostatnější než dřív,“ namítl Hagen. „Některé si jdou svou cestou, utečou od rodiny, odjedou třeba s nějakým mužem do ciziny. To se samozřejmě ve statistice neodrazí. Tak co?“

„Ženy jsou samostatnější i v Dánsku a ve Švédsku. Tam ale prakticky všechny pohřešované najdou.“

Hagen vzdychl. „Jestli se ta čísla natolik odchylují od normálu, jak tvrdíte, jak to, že si toho doposud nikdo nevšiml?“

„Protože Skarreho čísla se týkají celého Norska, zatímco policie obvykle sleduje pohřešované jen ve svém vlastním obvodu. Máme sice celostátní rejstřík pohřešovaných osob, který vede KRIPOS, s osmnácti stovkami jmen, jenže ten zahrnuje posledních padesát let a jsou v něm i lidé pohřešovaní po ztroskotání lodí a po velkých neštěstích, jako třeba po potopení ropné plošiny Alexander Kielland. Jde mi o to, že nikdo prozatím neudělal statistiku platnou pro celou zemi. Alespoň ne doteď.“

„No dobře, jenže my nemáme na starosti celou zemi, my máme na starosti osloský policejní obvod.“ Hagen udeřil oběma dlaněmi o stůl, aby tak naznačil, že audience je u konce.

„Problém je v tom,“ zamnul si Harry bradu, „že se to dostalo do Osla.“

„Jaké to?“

„Včera večer jsem našel mobilní telefon Birte Beckerové v jednom sněhulákovi. Nevím, co přesně tohle to je, šéfe. Ale myslím si, že je důležité, abychom to zjistili. Rychle.“

„Statistika je zajímavá,“ pronesl Hagen, nepřítomně uchopil kost z malíčku velitele praporu Yasudy a přitiskl k němu nehet palce, „a já chápu, že vás to poslední zmizení oprávněně znepokojuje. Jenže to nestačí. Řekněte mi: Co vás vlastně přimělo k tomu, abyste Skarreho pověřil sestavením tohohle hlášení?“

Harry pohlédl na Hagena. Pak vyndal z náprsní kapsy pomačkanou obálku a podal mu ji.

„Tohle leželo v mé poštovní přihrádce vzápětí poté, co jsem byl začátkem září v té televizní show. Doteď jsem si myslel, že to psal prostě nějaký šílenec.“

Hagen vytáhl list papíru a po přečtení oněch osmi vět se s tázavým výrazem obrátil k Harrymu: „Sněhulák? A co je The Murri?“

„Právě proto,“ odvětil Harry, „se obávám, že tohle je to.“

Policejní náčelník na něj nechápavě pohlédl.

„Doufám, že se mýlím,“ pokračoval Harry. „Myslím si ale, že nás čekají zatraceně temné časy.“

Hagen vzdychl. „Co chcete, Harry?“

„Chci vyšetřovací tým.“

Hagen na Harryho pohlédl. Jako většina ostatních na policejním ředitelství považoval Harryho Holea za paličatého, arogantního, hádavého, nestabilního alkoholika. Přesto byl rád, že jsou na jedné lodi a že nemá tohohle muže proti sobě.

„Kolik lidí?“ zeptal se nakonec. „A na jak dlouho?“

„Deset. Na dva měsíce.“

„Dva týdny?“ podivil se Magnus Skarre. „A čtyři lidi? Tohle má jako být vyšetřování vraždy?“

Nedůvěřivě se rozhlédl po třech ostatních, kteří se vmáčkli do Harryho kanceláře: Katrine Brattová, Harry Hole a Bjørn Holm z kriminalisticko-technického oddělení.

„Víc mi Hagen nedal,“ vysvětlil Harry a zhoupl se na židli vzad. „A tohle není vyšetřování vraždy. Prozatím.“

„A co to vlastně je?“ zeptala se Katrine Brattová. „Prozatím.“

„Zmizení,“ odpověděl Harry. „Ovšem takové, které vykazuje jistou podobnost s jinými zmizeními v posledních letech.“

„Že to jsou ženské od rodin, které jednoho pozdního podzimního dne najednou zmizí?“ zeptal se Bjørn Holm se zbytkem dialektu, který si přivezl v rámci stěhování z vesnice Skreia v obci Toten společně se sbírkou elpíček s nahrávkami Elvise, hardcorové hudby, hillbilly, Sex Pistols, Jason & The Scorchers, se třemi ručně šitými obleky z Nashvillu, s americkou biblí, příliš krátkou rozkládací pohovkou a s nábytkem do jídelny, jenž přežil tři generace rodiny Holmových. Vše naložené na přívěs a odtažené do města posledním modelem Volva Amazon, který vyjel z továrny v roce 1970. Bjørn Holm ho koupil za dvanáct tisíc, ale ani tehdy nikdo nevěděl, kolik má najeto, protože počitadlo kilometrů končilo na sto tisících. Ten vůz ovšem reprezentoval vše, co Bjørn Holm byl a v co věřil, a navíc voněl lépe než cokoli jiného: směsí koženky, plechu, motorového oleje, sluncem vybělené přihrádky na klobouky, továrnou Volvo a zádovou opěrkou nasáklou potem, přičemž Bjørn Holm by vám vysvětlil, že to není běžný tělesný pot, nýbrž ušlechtilá politura tvořená dušemi všech dřívějších majitelů, jejich karmou, stravovacími návyky a životním stylem. Kostky visící ze zrcátka byly originální textilní kostky Fuzzy Dice vyjadřující tu správnou směs pravé lásky a ironického odstupu od zaniklé americké kultury a estetiky, jež oslovila norského selského synka, kterého krmili z jedné strany Jimem Reevesem, z druhé strany kapelou The Ramones a který miloval obojí. Nyní Holm seděl v Harryho kanceláři v pletené čepici, díky níž se podobal spíš tajnému agentovi z protidrogového než kriminalistickému technikovi. Zpod čepice mu vykukovaly obří ohnivě zrzavé kotlety. Rámovaly jeho kulatý přátelský obličej a pár mírně vypoulených očí, které mu dodávaly rybí vzezření a konstantně udivený výraz. Bjørn Holm byl jediným člověkem, jehož chtěl Harry bezpodmínečně mít ve svém mrňavém vyšetřovacím týmu.

„Ještě jedna věc.“ Harry natáhl ruku a zapnul projektor stojící mezi hromádkami papírů na stole. Magnus Skarre zaklel a zastínil si oči, když se mu náhle na obličeji objevilo nezaostřené písmo. Posunul se a zpoza projektoru se ozval Harryho hlas:

„Tenhle dopis ležel v mé poštovní přihrádce přesně přede dvěma měsíci. Žádný odesilatel, poštovní razítko Oslo. Vytištěno na běžné inkoustové tiskárně.“

Než o to Harry stihl požádat, zmáčkla Katrine Brattová vypínač u dveří. Místnost se ponořila do tmy a na bílé zdi vystoupil zřetelně světlý obdélník.

Mlčky četli.

Brzy napadne první sníh. A pak se Sněhulák zase objeví. Až sníh zmizí, opět s sebou někoho vezme. Otázka, kterou si musíte klást, zní: „Kdo vytvořil Sněhuláka? Kdo vytváří sněhuláky? Kdo zrodil The Murri?“ Protože Sněhulák sám to neví.

„Jak poetické,“ zamumlal Bjørn Holm.

„Co je The Murri?“ zeptal se Skarre.

Větrák projektoru monotónně hučel v odpověď.

„Nejzajímavější je, kdo je Sněhulák,“ vložila se do hovoru Katrine Brattová.

„Očividně někdo, kdo potřebuje trochu poštelovat makovici,“ ušklíbl se Bjørn Holm.

Skarreho osamocený smích byl přerušen.

„The Murri byla přezdívka člověka, který je už mrtvý,“ pronesl Harry ze tmy. „Murri byl domorodec z australského Queenslandu. Tenhle murri za svého života zabíjel ženy po celé Austrálii. Nikdo neví jistě, kolik jich bylo. Jeho skutečné jméno znělo Robin Toowoomba.“

Větrák šuměl.

„Sériový vrah,“ pochopil Bjørn Holm. „Ten, cos ho zabil.“

Harry přikývl.

„Znamená to, že tu teď máme taky někoho takového?“

„Vzhledem k tomuhle dopisu to nemůžeme vyloučit.“

„Heleďte se, přibrzděte, jo?“ Skarre pozvedl ruce. „Kolikrát už jste před tímhle varoval od doby, kdy vás proslavila ta australská záležitost?“

„Třikrát,“ odpověděl Harry. „Nejmíň.“

„A přesto jsme zatím v Norsku neviděli jediného sériového vraha.“ Skarre pohlédl krátce na Katrine Brattovou, jako by se chtěl ujistit, že dává pozor: „Nemůže za to ten kurz FBI o sériových vrazích? Kvůli tomu je vidíte všude kolem?“

„Možná,“ přitakal Harry.

„Rád bych vám tedy připomněl, že kromě toho pečovatele, který vpíchl pár injekcí několika starochům, co by stejně brzo umřeli, jsme v Norsku neměli jediného sériového vraha. Nikdy. Tyhle typy se vyskytují ve Státech, a i tam většinou jenom ve filmu.“

„Omyl,“ namítla Katrine Brattová.

Ostatní se k ní otočili. Katrine potlačila zívnutí.

„Švédsko, Francie, Belgie, Německo, Anglie, Itálie, Nizozemsko, Dánsko, Rusko a Finsko. A to mluvíme jen o objasněných případech. Nikdo nemluví o skryté statistice.“

Harry neviděl v té tmě červeň ve Skarreho obličeji, jen profil brady, jež se agresivně vysunula směrem ke Katrine.

„Nemáme jedinou mrtvolu a já vám můžu ukázat plný šuplík takových dopisů, jako je tenhle. Lidi, co jsou ještě praštěnější než tady ten… ten… sněžnej chlápek.“

„Rozdíl,“ začal Harry, vstal a došel k oknu, „je v tom, že tenhle šílenec odvedl dobrou práci. Jméno The Murri nebylo tehdy zmíněno v žádných novinách. Tuhle přezdívku ovšem Robin Toowoomba používal při boxerských zápasech v kočovném lunaparku.“

Trhlinou v mracích pronikly poslední paprsky denního světla. Harry pohlédl na hodinky. Oleg trval na tom, aby vyjeli včas a stihli i kapelu Slayer.

„Adetedaačnem?“ zeptal se Bjørn Holm.

„Cože?“ vyhrkl Skarre.

„A kde teda začnem?“ zopakoval Holm nadmíru zřetelně.

Harry se vrátil ke stolu.

„Holm projde dům a zahradu Beckerových, jako by to bylo místo vraždy. Prohlédni zvlášť mobil a tu šálu. Skarre, vy sepíšete seznam lidí, kteří byli někdy odsouzeni za vraždu, násilníky, podezřelé v…“

„… v podobných případech a jinej póvl, co je na svobodě,“ dokončil Skarre.

„Katrine, vy si vezmete na starost hlášení o těch pohřešovaných a začnete v tom hledat nějakou spojitost.“

Harry očekával nevyhnutelnou otázku: Jakou spojitost? Žádná otázka však nepadla, Katrine Brattová jen krátce pokývla.

„O. K., tak se pusťte do práce,“ vyzval je všechny.

„A vy?“ zeptala se Katrine.

„Já půjdu na koncert,“ odtušil Harry.

Poté, co ostatní opustili kancelář, mrkl do svého zápisníku. Jediný výraz, který si poznamenal. Skrytá statistika.

Sylvia běžela, jak nejrychleji uměla. Běžela tím směrem, kde stromy rostly nejhustěji, do snášejícího se soumraku. Běžela o život.

Nezavázala si kozačky a měla je teď plné sněhu. Prodírala se spletí nízkých bezlistých větví a před sebou držela napřaženou ruku s malou sekyrkou. Čepel sekyrky se červeně leskla krví.

Věděla, že sníh, který včera napadl, už dole ve městě roztál, jenže ačkoli Sollihøgda byla od Osla vzdálena sotva půlhodinku jízdy, může se tady nahoře držet sníh až do jara. A právě teď si přála, aby se bývali nikdy neodstěhovali na tohle bohem zapomenuté místo, do tohohle kousku pustiny hned za městem. Aby běžela po černém asfaltu, kde by nezanechávala stopy, ve městě, kde by hluk přehlušil zvuky prchajícího člověka a ona se mohla schovat ve velkém bezpečném davu lidí. Jenže tady je úplně sama.

Ne.

Úplně sama ne.

Kapitola 8

Den třetí – Labutí krk

Sylvia běžela do lesa. Začínalo se stmívat. Většinou tuhle časnou listopadovou tmu nenáviděla, ovšem dnes jí připadalo, že nenastává dostatečně rychle. Právě tmu teď hledala v místech, kde byl les nejhustší, tmu, která by dokázala smazat její stopy ve sněhu a skrýt ji. Znala to tu jako své boty, dokázala se tady orientovat, aby neběžela rovnou zpátky na statek, přímo do náruče… toho. Problémem však bylo, že sníh přes noc krajinu změnil, zakryl cestičky, známé cestičky, a vyhladil všechny obrysy. A soumrak… Černočerná tma vše převrátila a překroutila. A její vlastní panika také.

Zastavila se a naslouchala. Její přerývaný dech porušoval ticho, zněl tak, jako by trhala papír, do něhož chce děvčatům zabalit školní svačinu. Dokázala dech zklidnit. Slyšela jen krev tepající v uších a tiché zurčení potoka. Potok! Když chodívali na borůvky, kladli pasti nebo hledali slepice, o nichž věděli, že je ve skutečnosti odnesla liška, většinou se drželi potoka. Potok vedl dolů ke štěrkové silnici – a po ní dříve či později pojede auto.

Už neslyšela žádné jiné kroky. Žádné praskající větve, žádné křupání sněhu. Možná tomu unikla? Schoulená se rychle pohybovala směrem k zurčivým zvukům.

Potok vypadal, jako by se zařezával do bílého prostěradla v lesním porostu.

Sylvia do něj vstoupila. Voda, která jí sahala do poloviny kotníků, jí okamžitě pronikla kozačkami. Byla tak ledová, až jí ochromila lýtkové svalstvo. Sylvia se opět rozběhla. Stejným směrem, jímž tekla voda. Hlasitě to pleskalo, jak zdvihala nohy ve snaze brodit se co nejrychleji. Žádné stopy, pomyslela si triumfálně. A přestože běžela, pulz jí klesal.

Za to vděčí nejspíše mnoha hodinám, které poslední rok strávila na rotopedu ve fitness centru. Zhubla o šest kilo a odvažovala se tvrdit, že její tělo je v lepší kondici než těla většiny pětatřicátnic. Přinejmenším to říkal Yngve, jehož poprvé potkala loni na takzvaném inspirativním semináři, kde se jí dostalo inspirace až přespříliš. Panebože, kdyby jen mohla vrátit čas. Vrátit zpátky těch deset let. Všechno by udělala jinak! Neprovdala by se za Rolfa. A šla by na potrat. No ano, teď když už jsou dvojčata na světě, je to nemožná myšlenka. Jenže před jejich narozením, než Emmu a Olgu spatřila, to možné bylo – a ona by se nenacházela v tomhle vězení, které si tak pečlivě vystavěla.

Odhrnula větve visící nad potokem, přitom koutkem oka cosi zahlédla, nějaké zvíře, které sebou trhlo a zmizelo v šedivé tmě lesa.

Pomyslela si, že musí máchat rukama opatrně, aby si nezasekla sekyrku do nohy. Od chvíle, kdy ve chlévě zabíjela slepice, uplynulo teprve několik minut, avšak jí to připadalo jako věčnost. Dvěma slepicím srazila hlavu a chystala se právě zabít třetí, když zaslechla, jak za ní zavrzaly dveře chléva. Samozřejmě se lekla, vždyť byla doma sama a neslyšela na dvoře ani kroky, ani auto. Nejdříve si všimla toho podivného nástroje, slaboučké kovové smyčky připevněné k rukojeti. Podobala se oku, do něhož chytávali lišky. Jenže když člověk, který ten nástroj držel, promluvil, pomalu jí došlo, že kořistí je ona, že ona má zemřít.

Bylo jí objasněno proč.

Naslouchala té chorobné, avšak jasné logice, přitom jí takřka doslova tuhla v žilách krev. Nato jí bylo vysvětleno jakým způsobem. Detailně. A smyčka začala žhnout, nejprve červeně a potom bíle. V té chvíli rozhodila v panice rukama a vzápětí ucítila, jak čerstvě nabroušená čepel sekyry proťala látku přímo pod zvednutou paží onoho člověka, zahlédla, jak se bunda a svetr otevřely, jako by rozepnula zip, a jak ocel vytvořila v holé kůži červenou rýhu. Onen člověk se zapotácel vzad a padl na prkennou podlahu ulepenou slepičí krví. Sylvia mezitím vystartovala ke dveřím v zadní části chléva. K těm, které vedly do lesa. Do tmy.

Ochromení se jí doplížilo až nad kolena, šaty měla promočené po pupek. Věděla však, že brzy dorazí ke štěrkové silnici. A odsud je to už k nejbližšímu statku sotva čtvrt hodiny běhu. Potok se tu stáčel. Levou nohou zakopla o něco, co sotva vyčnívalo nad hladinu. Ozvalo se prásknutí, připadalo jí, jako by jí někdo sevřel nohu, a v následujícím okamžiku padla vpřed. Skončila na břiše, polkla vodu, která chutnala po hlíně a tlejícím listí, podařilo se jí dát ruce pod sebe a vyhrabat se do kleku. Když jí došlo, že je nadále sama, a prvotní panika opadla, zjistila, že má pořád pevně chycenou levou nohu. Rukou šmátrala pod vodou a očekávala, že ucítí kolem lýtka propletené kořeny stromů, místo toho však její prsty přejely po čemsi hladkém a tvrdém. Kov. Kovový oblouk. Sylvia pohledem pátrala po tom, oč zakopla. A tam, ve sněhu na břehu před sebou, to spatřila. Mělo to oči, peří a světle červený hřebínek. Ucítila, jak ji opět zachvacuje panika. Byla to useknutá slepičí hlava. Ne jedna z těch hlav, které právě sama odsekla, nýbrž jedna z těch, jež používal Rolf. Jako návnadu. Poté, co loni doložili, že jim liška odnesla šestnáct slepic, jim vedení obce povolilo naklást jistý počet želez – nazývaných lidově labutí krky – v určitém okruhu kolem statku, mimo stezky, po nichž by mohli procházet lidé. Nejlepší místo k ukrytí pastí bylo pod vodou, s návnadou vyčnívající nad hladinu. Jakmile liška návnadu popadne, past sklapne, zlomí zvířeti vaz a to okamžitě zemře. Tolik přinejmenším teorie. Osahala past rukama. Když je kupovali v obchodě s loveckými potřebami v Drammenu, řekli jim, že pera jsou natolik silná, že čelisti dokážou dospělému člověku zlomit holenní kost, Sylvia však v podchlazené noze necítila žádnou bolest. Její prsty nalezly slabý ocelový drát připevněný k labutímu krku. Bez páčidla ležícího ve skříni s nářadím na statku nedokáže past otevřít, navíc většinou železa přivazovali ke stromu právě ocelovým drátem, aby jim polomrtvá liška nebo jiné zvíře s tímto drahocenným nástrojem neuprchli. Její ruka klouzala po drátě vodou až na břeh. Tam byl umístěn kovový štítek s jejich jménem, jak stanovovalo příslušné nařízení.

Ztuhla. Nepraskla snad kdesi v dálce větvička? Cítila, jak se jí opět rozbušilo srdce, přitom zírala do nejasného soumraku.

Ochablými prsty sledovala drát sněhem, přitom se plazila po břehu potoka. Drát byl přivázán kolem mladé, avšak statné břízy. Hledala a pod sněhem našla uzel. Kov byl zmrzlý ve ztuhlý chuchvalec, který nešel rozvázat. Jenže ho musí uvolnit, musí se odsud dostat.

Támhle zase praskla větvička. Tentokrát blíž.

Posadila se zády ke kmeni na opačnou stranu, než odkud přicházel ten zvuk. Snažila se vysvětlit sama sobě, že nesmí panikařit, že uzel se uvolní, pokud za něj bude chvíli tahat, lýtko má neporušené a zvuky, které zaslechla a které se blíží, vydává nějaké divoké zvíře. Snažila se vytáhnout konec uzlu, nevšímala si bolesti, když se jí jeden nehet v prostředku zlomil. K ničemu to však nevedlo. Sklonila se a zakousla se do oceli, zuby jí zapraskaly. Krucinál! Uslyšela ve sněhu lehké, klidné kroky a zadržela dech. Kroky se kdesi na opačné straně stromu zastavily. Možná si to namlouvá, avšak připadalo jí, že slyší, jak to začenichalo, nasálo to pach. Seděla naprosto nehybně. Pak se to opět rozpohybovalo. Zvuk byl stále tišší. Vzdalovalo se to.

Třaslavě se nadechla. Teď se musí dostat na svobodu. Oblečení měla promočené, a jestli ji nikdo nenajde, zaručeně v noci umrzne. V téže chvíli si vzpomněla. Sekyrka! Zapomněla na sekyrku. Drát je slabý. Položí ho na kámen, pár dobře mířených úderů a je volná. Sekyrka musela skončit v potoce. Odplížila se ze svého místa, vnořila ruce do černé vody a šátrala po kamenitém dně.

Nic.

Zoufale klesla na kolena, pohledem přitom propátrávala sníh na obou březích. A vtom si všimla čepele sekyrky vyčnívající z temné vody dva metry před ní. Natáhla se k sekyrce jako zoufalý žebrák – a došlo jí to, ještě než ucítila trhnutí drátu, než sebou plácla do potoka, až voda zabublala a přelila se přes ni, ledová tak, až myslela, že se jí srdce zastaví. Sekyrka leží o půl metru dál, než kam dosáhne. Její prsty obemkly padesát centimetrů od topůrka vzduch. Do očí jí vhrkly slzy, pláč však potlačila, plakat může potom.

„Potřebujete tohle?“

Nic neviděla ani neslyšela. Přesto před ní náhle v potoce seděla na bobku postava. Sedělo tam to. Sylvia se po čtyřech odplazila zpět, avšak osoba ji následovala a podávala jí sekyrku:

„Jen si ji vezměte.“

Sylvii se podařilo kleknout si a sekyrku uchopit.

„Co s ní chcete dělat?“ otázal se hlas.

Sylvia cítila, jak ji zachvacuje vztek, ten, který je vždy průvodcem strachu, a jeho průchod byl mohutný. Vyřítila se vpřed se zdviženou sekyrkou a napřaženou paží se vší silou rozmáchla. Jenže drát ji strhl zpátky, sekyrka proťala pouze tmu a v následujícím okamžiku ležela Sylvia opět ve vodě.

Hlas se tiše zasmál.

Sylvia se převrátila na bok. „Jděte pryč,“ zasténala a vyplivla štěrk.

„Chci, abys jedla sníh,“ pronesl hlas, vstal a na okamžik si přidržel místo, kde měl proseklou bundu.

„Cože?“ vyhrkla Sylvia.

„Chci, abys snědla tolik sněhu, až se z toho počůráš.“ Postava zůstala stát kousíček mimo rádius pohybu, který Sylvii umožňoval ocelový drát, naklonila hlavu ke straně a pozorovala ji. „Až budeš mít břicho tak mražené a plné, že už v něm nedokáže sníh dál tát. Až budeš mít v sobě jenom sníh. Až se proměníš ve své pravé já. V něco, co nic necítí.“

Sylviin mozek vnímal slova, avšak nedokázal rozluštit jejich význam. „Nikdy!“ vykřikla.

Postava vydala zvuk, který splynul se zurčením potoka. „Klidně si křič, milá Sylvie. Protože tě nikdo neuslyší. Nikdy.“

Sylvia zahlédla, jak postava cosi zvedla. Cosi, co vzplanulo. Smyčka vytvářela ve tmě obrys rudě žhnoucí kapky. Jakmile se dostala do styku s vodou, zasyčela a začala kouřit. „Ještě ráda budeš jíst sníh. To mi věř.“

Sylvii s ochromující jistotou došlo, že nastala její poslední hodinka. Zbývala jediná možnost. Tma padla během posledních minut rychle, Sylvia se přesto snažila zaostřit pohled na postavu mezi stromy, přitom potěžkávala sekyrku v ruce. V prstech ji svědila krev, která se náhle rozproudila, jako by i ona cítila, že má poslední šanci. Tohle trénovala spolu s dvojčaty. Na stěně stodoly. A pokaždé, když sekyrku vrhla a jedno z dvojčat ji poté vytahovalo z namalovaného terče představujícího lišku, volaly obě děti triumfálně: „Zabilas tu bestii, mami! Zabilas tu bestii!“ Sylvia předsunula jednu nohu mírně před druhou. Poskok, ten byl optimální pro získání správné kombinace síly a přesnosti.

„Vy jste šílenec,“ zašeptala.

„O tom není…,“ spustil onen člověk a Sylvii připadalo, že vidí jeho úsměv, „… nejmenších pochyb.“

Sekyrka prolétla hustou, téměř hmatatelnou tmou s tichým zpěvavým zvukem. Sylvia držela dokonale rovnováhu, pravou rukou ukazovala přímo vpřed a hleděla za smrtonosnou zbraní. Nato sekyrka prosvištěla mezi stromy. Sylvia zaslechla, jak ostří přeseklo slabou větev. Vzápětí sekyrka zmizela ve tmě a ozval se tlumený zvuk, jak se zaryla kdesi daleko do sněhu.

Sylvia se přitiskla zády ke kmeni stromu a přitom se sesula na zem. Cítila, jak ji zachvacuje pláč, a tentokrát se ho nesnažila zastavit. Protože teď to ví. Že už žádné potom nebude.

„Začneme?“ otázal se hlas měkce.

Kapitola 9

Den třetí – Díra

„To ale bylo, co?“

Olegův nadšený výkřik přehlušil syčení tuku v krámku s kebabem, který byl plný lidí proudících z koncertu v aréně Oslo Spektrum. Harry pokývl a hleděl na Olega, jenž tam poskakoval v pleteném svetru, ještě stále zpocený, a přitom vykládal o jednotlivých členech kapely Slipknot, jejichž jména Harry sám neznal, neboť cédéčka této skupiny byla na osobní údaje skoupá a etablované hudební časopisy typu MOJO a UNcut o takovýchto kapelách nepsaly. Harry objednal kebaby a mrkl na hodinky. Ráchel povídala, že bude čekat venku přesně v deset. Harry znovu pohlédl na Olega. Ten bez přestání mluvil. Kdy se to stalo? Kdy ten chlapec oslavil dvanáctiny a rozhodl se, že bude mít rád hudbu pojednávající o různých způsobech smrti, odcizení, chladu a všeobecném zatracení? Možná by to mělo Harryho znepokojovat, to se však nedělo. Byl to začátek, zvědavost, která musela být uspokojena, oblečení, jež si musí chlapec vyzkoušet, aby zjistil, zda mu sedí. Přijdou další věci. Lepší. I horší.

„Harry, taky se ti to líbilo, že jo?“

Harry přikývl. Neměl to srdce mu povědět, že koncert pro něj znamenal drobné zklamání. Nedokázal přesně postihnout, v čem byl problém, možná jen neměl dnes večer náladu. Jakmile se dostali do davu lidí ve Spektru, zachvátila ho paranoia, jež u něj šla zpravidla ruku v ruce s opilostí, avšak která ho v posledních letech přepadala i ve chvílích, kdy byl střízlivý. A místo aby se dostal do nálady, měl pocit, že ho někdo pozoruje, proto zůstal stát a rozhlížel se, pátral v záplavě obličejů všude kolem.

„Slipknot váleli,“ zhodnotil to Oleg. „A ty masky byly úžasný. Zvlášť ta s tím dlouhým úzkým nosem. Podobala se tomu… no tomu…“

Harry zpola nepřítomně naslouchal a přitom doufal, že Ráchel brzy dorazí. Vzduch tady v krámku s kebabem mu najednou připadal hustý a dusivý, jako tenký povlak tuku usazující se mu na kůži a přes ústa. Snažil se nepřipustit si následující myšlenku. Jenže ta už byla na cestě a právě zahýbala za roh. Myšlenka na drink.

„To byla indiánská maska smrti,“ prohlásil ženský hlas za nimi. „A Slayer byli lepší než Slipknot.“

Harry se užasle otočil.

„Slipknot jsou tak trochu pozéři,“ pokračoval hlas. „Recyklované nápady a prázdná slova.“

Měla na sobě lesklý černý přiléhavý kabát sahající až na paty a zapnutý úplně ke krku. Pod kabátem jí byly vidět jen vysoké černé boty. Obličej měla bledý a oči namalované.

„Nikdy by mě nenapadlo, že máte ráda takovouhle hudbu,“ odtušil Harry.

Katrine Brattová se pousmála. „V podstatě bych řekla spíš opak.“

Víc to nerozvedla a muži za pultem naznačila, že si dá minerálku.

„Slayer jsou ubohý,“ zamumlal Oleg sotva slyšitelně.

Katrine se k němu otočila: „Ty musíš být Oleg.“

„Ano,“ odpověděl Oleg rozmrzele, povytáhl si maskáče a zatvářil se, jako by ho pozornost dospělé ženy zároveň těšila i netěšila. „Jak ste na to přišla?“

Katrine se usmála. „Ste? Když bydlíš na Holmenkollenském kopci, tak snad mluvíš spisovně a říkáš jste, ne? Mluvit nespisovně tě naučil Harry?“

Olegovi zrudly tváře.

Katrine se tiše zasmála a lehce se dotkla Olegova ramene. „Omlouvám se, jsem jenom zvědavá.“

Chlapcův obličej změnil barvu na tak sytě rudou, až mu bělmo očí zářilo.

„Já jsem taky zvědavý,“ vložil se do hovoru Harry a podal Olegovi kebab. „Počítám, že jste našla nějakou spojitost, jak jsem chtěl, Katrine. Vzhledem k tomu, že máte čas chodit na koncerty.“

Harry na ní poznal, že pochopila jeho varování: S chlapcem se nežertuje.

„Prozatím ne, ovšem intenzivně na tom pracuju,“ odvětila Katrine a otočila plastovou zátkou lahve s minerálkou. „Jste ale teď zaneprázdněný, tak můžeme moje pracovní nasazení probrat zítra.“

„Tak zaneprázdněný zase nejsem,“ odpověděl Harry a zapomněl na tukový povlak, na pocit, že se dusí.

„Je tady hluk a spousta lidí,“ namítla Katrine. „Můžu vám ale důvěrně pošeptat pár slov.“

Naklonila se blíž a Harry přes pach přepáleného sádla ucítil závan téměř mužského parfému a teplý dech u ucha:

„K okraji chodníku právě teď zajel stříbrný Volkswagen Passat. Sedí v něm žena, která se snaží upoutat vaši pozornost. Tipuju, že je to Olegova matka…“

Harry se prudce napřímil a pohlédl velkým oknem ven. Ráchel stočila okénko a podívala se na ně.

„Ne abys to tu umazal,“ upozornila Ráchel Olega poté, co naskočil na zadní sedadlo s kebabem v ruce.

Harry se postavil k otevřenému okénku. Ráchel na sobě měla jednoduchý světle modrý svetr. Harry ho dobře znal. Věděl, jak voní, jak příjemný je na dlani i na tváři.

„Koncert byl pěkný?“ chtěla vědět.

„Zeptej se Olega.“

„Co to bylo vlastně za kapelu?“ Pohlédla na Olega v zrcátku. „Připadá mi, že lidi na chodnících jsou trochu divně oblečení.“

„Hrajou cajdáky o lásce a tak,“ zalhal Oleg, a jakmile se Ráchel přestala dívat do zrcátka, rychle mrkl na Harryho.

„Díky, Harry,“ obrátila se Ráchel opět k Harrymu.

„Není zač. Jeď opatrně.“

„Kdo byla ta žena uvnitř?“

„Kolegyně. Je u nás nová.“

„Vážně? Vypadalo to, že se dobře znáte.“

„Jak to?“

„Že jste…“ Zarazila se. Pak pomalu potřásla hlavou a zasmála se. Hlubokým, ale jasným smíchem vycházejícím odkudsi z hloubi hrdla. Jistým a nespoutaným zároveň. Smíchem, kvůli němuž se do ní kdysi zamiloval.

„Omlouvám se, Harry. Dobrou noc.“

Okénko vyjelo vzhůru a stříbrný vůz odrazil od obrubníku.

Harry kráčel Mostní ulicí, která byla zkouškou ohněm, cestou mezi hospodami, z nichž proudila otevřenými dveřmi hudba. Uvažoval, že si dá kávu v Teddys Softbar, ale věděl, že to není dobrý nápad. Nakonec se rozhodl, že to alespoň vezme okolo.

„Kafe?“ zopakoval chlapík za pultem nedůvěřivě.

Jukebox v Teddys Softbar hrál Johnnyho Cashe a Harry si přejel prstem po horním rtu.

„Máte nějaký lepší návrh?“ Harry zaslechl ve svém vlastním hlase jiný hlas, neznámý i známý zároveň.

„No, kafe nemám zrovna čerstvý, co takhle pivo?“ nadhodil chlapík a uhladil si vzad mastně se lesknoucí vlasy.

Johnny Cash zpíval o Bohu, křtu a nových slibech.

„Tak jo,“ přikývl Harry.

Muž za pultem se zazubil.

V téže chvíli Harry ucítil, jak se mu v kapse rozvibroval mobil. Popadl ho, rychle a žádostivě, jako by čekal důležitý telefonát.

Volal Skarre.

„Právě jsme přijali hlášení o pohřešované osobě, které sedí. Vdaná žena, děti. Muž a děti se vrátili před několika hodinami domů a žena byla pryč. Bydlí za městem na kraji lesa na Sollihøgda, nikdo ze sousedů ji neviděl a nemohla odtud odjet autem, protože to měl manžel. A na cestě nejsou žádné otisky bot.“

„Otisky bot?“

„Tam nahoře ještě pořád leží sníh.“

Před Harrym se zaduněním přistálo pivo.

„Harry? Jste tam?“

„Jo, jsem. Přemýšlím.“

„O čem?“

„Je tam sněhulák?“

„Cože?“

„Sněhulák.“

„Jak to mám vědět?“

„Tak tam zajedeme a zjistíme to. Skočte do auta a vyzvedněte mě v ulici Storgata před nákupním centrem Gunerius.“

„Nemůžeme to nechat na ráno, Harry? Domluvil jsem si na večer šukačku. Tahle ženská je zatím jenom pohřešovaná, takže to přece nespěchá.“

Harry pohlédl na čůrek pěny vinoucí se jako had po vnější straně sklenice.

„V podstatě… to zatraceně spěchá.“

Barman hleděl s údivem na nedotčený půllitr, padesátku na pultě a široká záda mizející ve dveřích ve chvíli, kdy Johnny Cash dozpíval.

„Sylvia by nikdy jen tak neodešla,“ prohlásil Rolf Ottersen.

Byl hubený. Nebo přesněji řečeno byl kost a kůže. Flanelovou košili měl zapnutou až k límci a z ní trčel dlouhý vyzáblý krk s hlavou, která Harrymu připomněla čápa. Z rukávů vyčníval pár úzkých rukou s dlouhými hubenými prsty, které se bez ustání proplétaly, kroutily a spínaly. Nehty na pravé ruce měl nechutně dlouhé a špičaté jako drápy. Oči za silnými skly brýlí v jednoduchých okrouhlých ocelových obroučkách toho typu, který byl oblíbený mezi radikály v sedmdesátých letech, se zdály být velké. Na hořčicově žluté stěně visel plakát s indiánem nesoucím anakondu. Harry v něm poznal snímek z obalu jednoho alba Joni Mitchellové z pravěku hnutí hippies. Vedle byla pověšena reprodukce jednoho ze známých autoportrétů Fridy Kahlo. Trpící žena, pomyslel si Harry. Obraz, který nevybral muž. Podlaha byla z přírodní borovice a místnost osvětlovala směs starobylých petrolejek a hnědých hliněných lamp, které vypadaly, že by mohly být vyrobené podomácku. O stěnu se v koutě opírala kytara s nylonovými strunami, která, jak se Harry domníval, vysvětlovala přerostlé nehty.

„Co myslíte tím, že by nikdy jen tak neodešla?“ zeptal se Harry.

Na jídelní stůl před něj Rolf Ottersen položil fotografii manželky společně s jejich dcerami-dvojčaty, desetiletou Olgou a Emmou. Sylvia Ottersenová měla velké ospalé oči, jako člověk, který celý život nosil brýle a nyní začal používat kontaktní čočky nebo prodělal laserovou korekci zraku. Dvojčata měla oči po ní.

„Řekla by mi to,“ vysvětlil Rolf Ottersen. „Nechala by vzkaz. Něco se muselo stát.“

Navzdory zoufalství měl hlas tlumený a milý. Z kapsy kalhot vytáhl kapesník a přiložil si ho k obličeji. Jeho nos působil v úzkém bledém obličeji abnormálně obrovsky. Jediným zatroubením se vysmrkal.

Do dveří strčil hlavu Skarre. „Přijel psovod. Mají s sebou psa na vyhledávání mrtvol.“

„Pusťte se do toho,“ vyzval ho Harry. „Už jste mluvili se všemi sousedy?“

„Jo. Pořád nic.“

Skarre zavřel dveře a Harry si všiml, že Ottersenovy oči se za skly brýlí ještě zvětšily.

„Pes na vyhledávání mrtvol?“ šeptl Ottersen.

„To je taková naše hantýrka,“ pokusil se ho uklidnit Harry a umínil si, že musí dát Skarremu pár rad, co se vyjadřování týče.

„Takže ho používáte i na vyhledávání živých lidí?“ Manželův hlas zněl prosebně.

„Jistěže,“ zalhal Harry, místo aby mu pověděl, že psi na vyhledávání mrtvol označují místa, kde leží či leželi mrtví lidé. Že se nedají používat k hledání drog, ztracených předmětů ani živých osob. Že se používají pouze k vyhledávání mrtvých. Tečka.

„Takže naposledy jste ji viděl dneska odpoledne ve čtyři hodiny,“ spustil Harry a pohlédl do svých poznámek. „Než jste s dcerami odjel do města. Co jste tam dělali?“

„Já jsem byl v obchodě, děvčata měla zatím výuku hry na flétnu.“

„Obchod?“

„Máme malý obchůdek na Majorstue, kde se prodává ručně vyráběné africké zboží. Umění, nábytek, panenky, oblečení, všechno možné. Dovážíme to přímo od výrobců a řádně jim platíme. Většinou tam prodává Sylvia, ale ve čtvrtek máme prodlouženou otevírací dobu, a to pak Sylvia přijede vždycky autem domů a jedu tam já s děvčaty. Já prodávám v krámě a děvčata zatím od pěti do sedmi hrají na flétnu v hudební škole Barratt Due. Potom jsem je vyzvedl a jeli jsme domů. Doma jsme byli něco po půl osmé.“

„Hm. Kdo ještě pracuje v tom obchodě?“

„Nikdo.“

„To ale znamená, že musíte mít ve čtvrtek chvíli zavřeno. Tak asi hodinu?“

Rolf Ottersen se ušklíbl. „Je to maličký krámek. Nemáme moc zákazníků. Téměř žádné s výjimkou předvánočních prodejů, abych byl upřímný.“

„Jak…“

„NORAD, organizace pro rozvojovou spolupráci. Podporují náš obchod i naše dodavatele jako součást vládního obchodního programu pro země třetího světa.“ Lehce si odkašlal. „Signální efekt je důležitější než koruny a krátkodobý zisk, ne?“

Harry přikývl, ačkoli nemyslel na podporu a poctivý obchod v Africe, nýbrž na hodiny a délku trvání cesty autem do Osla a okolí. Z kuchyně, kde dvojčata jedla pozdní večeři, se ozývaly zvuky rádia. Nikde v domě neviděl televizi.

„Tak vám prozatím děkuju.“ Harry vstal a vyšel ven.

Na dvoře stála zaparkovaná tři auta. Jedním z nich bylo Volvo Amazon Bjørna Holma, nalakované na černo a s motivem šachovnicové vlajky na střeše a víku kufru. Harry vzhlédl k jasnému hvězdnému nebi, klenoucímu se nad mrňavým statkem na mýtině. Nasál vzduch. Vonělo to tu smrkovým lesem a dřívím na topení. Z okraje lesa slyšel supění psa a policistovo povzbuzování.

Cestou do stodoly musel Harry vykroužit oblouk tak, jak si domluvili kvůli tomu, aby nezničili případné stopy, jež by jim mohly být k užitku. Z otevřených dveří se ozývaly hlasy. Harry si sedl na bobek a prohlížel si ve světle lampy nade dveřmi pozorně stopy ve sněhu. Potom vstal, opřel se o zárubeň a vylovil krabičku cigaret.

„To vypadá jako místo činu,“ konstatoval. „Krev, mrtvoly a převržený nábytek.“

Bjørn Holm a Magnus Skarre se odmlčeli, otočili se a následovali Harryho pohled. Velký otevřený prostor byl osvětlený obyčejnou žárovkou visící na kabelu ze stropního trámu. Na jednom konci místnosti stál soustruh, za ním se nacházela deska, na níž bylo zavěšeno nářadí: kladiva, pily, kleště, vrtáky. Žádná elektrická udělátka. Na druhém konci byl drátěný kotec a v něm hřadovaly na policích na zdi slepice, některé si staccatovitě vykračovaly po slámě. Uprostřed místnosti, na šedé přírodní prkenné podlaze zašpiněné krví, ležela tři bezhlavá těla. U převrženého špalku tři hlavy. Harry si vsunul mezi rty cigaretu, nezapálil si ji však, pokročil dovnitř, opatrně, aby nešlápl do krve, přidřepl vedle špalku a mžoural na slepičí hlavy. V jejich černých očích matně blikalo světlo z jeho tužkové svítilny. Nejprve zvedl bílé odříznuté pero, které vypadalo, že je na okraji opálené, potom si prohlížel hladké řezné plochy na slepičích krcích. Krev se srazila a byla černá. Věděl, že jde o proces, jenž probíhá rychle, většinou netrvá déle než půl hodiny.

„Vidíš něco zajímavého?“ otázal se Bjørn Holm.

„Můj mozek trpí nemocí z povolání, Bjørne. Právě teď analyzuje slepičí mrtvolu.“

Skarre se hlasitě zasmál a naznačil rukou ve vzduchu novinové titulky. „Ošklivá trojnásobná vražda slepic. Voodoo na vsi. Případu se ujímá Harry Hole.“

„Zajímavější je to, co nevidím,“ pokračoval Harry.

Bjørn Holm povytáhl obočí, rozhlédl se a začal pomalu přikyvovat.

Skarre se na ně podezíravě zahleděl. „A to je co?“

„Vražedná zbraň,“ vysvětlil Harry.

„Sekyra,“ dodal Holm. „Jediný rozumný způsob, jak zabít slepici.“

Skarre si odfrkl. „Jestli je zabíjela ženská, tak nejspíš uložila sekyru někam na místo. Tihle sedláci dbají na pořádek.“

„S tím posledním souhlasím,“ pokýval Harry a naslouchal kdákání slepic, které znělo, jako by přicházelo ze všech stran. „Proto je zajímavé, že špalek je převrácený a mrtvoly slepic rozházené. A že sekyra není na svém místě.“

„Na svém místě?“ Skarre se otočil k Holmovi a obrátil oči v sloup.

„Kdybyste se laskavě porozhlédl kolem, Skarre,“ vyzval ho Harry, aniž vzhlédl.

Skarre nadále hleděl na Holma, který pokývl k desce za soustruhem.

„A kruci,“ zaklel Skarre.

Na prázdném místě mezi kladivem a zrezivělou pilou byl nakreslený obrys sekyrky.

Zvenčí se ozval psí štěkot, zakňučení a pak policistovy pronikavé výkřiky, které teď vůbec nezněly povzbudivě.

Harry si zamnul bradu. „Prohledali jsme celou stodolu, takže to prozatím vypadá, že Sylvia Ottersenová opustila místo během zabíjení slepic a vzala si s sebou i nástroj. Bjørne, můžeš změřit tělesnou teplotu těch slepic a stanovit přibližnou dobu úmrtí?“

„Jasně.“

„Cože?“ vyhrkl Skarre.

„Chci vědět, kdy odsud utekla,“ vysvětlil Harry. „Zjistil jsi něco z těch otisků bot venku, Bjørne?“

Kriminalistický technik zavrtěl hlavou. „Je to tam moc pošlapané a potřebuju víc světla. Našel jsem několik otisků holin Rolfa Ottersena. Plus pár dalších vedoucích do stodoly, ale žádné ze stodoly ven. Možná ji ze stodoly někdo vynesl?“

„Hm. To by tu byly hlubší stopy toho, kdo ji nesl. Škoda že nikdo nešlápl do té krve.“ Harry zamžoural k tmavým stěnám nacházejícím se mimo dosah žárovky. Ze dvora se ozvalo ztrápené psí zakvičení a policistovy vzteklé nadávky.

„Skarre, dojděte se podívat, co se tam děje,“ přikázal Harry.

Skarre zmizel, Harry znovu zapnul svítilnu a přistoupil ke zdi. Přejížděl rukou po nenatřených prknech.

„Nejsou tam…,“ spustil Holm, avšak zarazil se, když Harryho vysoká bota zasáhla se suchým zaduněním zeď.

Objevilo se hvězdné nebe.

„Zadní východ,“ konstatoval Harry a zíral na černý les a siluetu smrků proti špinavě žluté světelné kouli, již dole vytvářelo město. Nato namířil svítilnu do sněhu. Kužel světla okamžitě našel stopy.

„Dva lidi,“ prohlásil Harry.

„To ten pes,“ vrátil se Skarre. „Nechce se mu.“

„Nechce se mu?“ Harry přejížděl kuželem světla po stopách. Sníh světlo odrážel, avšak stopy mizely tam, kde stromy strážily noční tmu.

„Psovod to nechápe. Říká, že to vypadá, jako by byl pes k smrti vyděšený. V každém případě odmítá vejít do lesa.“

„Možná cítí lišku,“ navrhl Holm. „Tady v lesích je lišek hodně.“

„Lišku?“ odfrkl si Skarre. „Tak velký psisko se snad nebojí lišky.“

„Možná lišku nikdy neviděl,“ zauvažoval Harry. „Ale je mu jasné, že cítí šelmu. Bát se toho, o čem jeden neví, co to je, je racionální. Ten, kdo se nebojí, dlouho nepřežije.“ Harry cítil, že se mu srdce rozbušilo rychleji. A věděl proč. Les. Tma. Ten typ strachu, který není racionální. Ten typ, který je nutné překonat.

„Prozatím budeme tohle považovat za místo činu,“ prohlásil Harry. „Pusťte se do práce. Já se mrknu, kam vedou tyhle stopy.“

„O. K.“

Harry polkl a vykročil ze zadních dveří. Je to už pětadvacet let. A přesto se jeho tělo vzpírá.

Bylo to u dědečka v Åndalsnesu během podzimních prázdnin. Statek ležel u skalní stěny, nad ním se tyčily mocné Romsdalské hory. Harrymu bylo deset a zašel hlouběji do lesa podívat se po krávě, kterou dědeček hledal. Chtěl ji najít dřív než on, dřív než kdokoli jiný. Proto pospíchal. Utíkal jako šílený přes kopce porostlé měkkým borůvčím a legračními pokroucenými zakrslými břízkami. Cestičky se objevovaly a mizely, Harry přitom běžel přímo za zvukem zvonku, o němž se domníval, že ho zaslechl hlouběji mezi stromy. Už se zase ozval, teď o kus dál vpravo. Přeskočil potok, podlezl strom, holiny mu mlaskaly, jak běžel přes bažinu; v tu chvíli se k němu přiblížila přeháňka, viděl závoj vody pod mrakem sprchujícím příkrou skalní stěnu.

Bylo to tak pěkné, že si ani nevšiml tmy, která postupně nastávala, která se sem plazila přes bahenní jezírko, plížila se mezi stromy, stékala jako černý nátěr ze stínů skalních stěn a shromažďovala se na dně údolí. Místo toho vzhlédl, podíval se na velkého ptáka kroužícího vysoko na nebi, tak vysoko, až se Harrymu zatočila hlava, protože spatřil skalní stěnu za sebou. Nato se mu jedna holina o něco zachytila a Harry upadl. Přímo na obličej, ani nestihl dát před sebe ruce. Všechno zčernalo, nos a patro mu zaplnila chuť bažiny, smrti, hniloby a temnoty. Během těch několika vteřin, kdy byl pod hladinou, mohl ochutnávat tmu. Poté, co se zvedl, zjistil, že všechno světlo zmizelo. Zmizelo za hory, které nyní nad ním visely ve své němé těžkopádné majestátnosti a šeptaly mu, že neví, kde je, že to neví už dlouho. Ani si nevšiml, že ztratil jednu holinu, vstal a rozběhl se. Musí přece brzy zahlédnout něco, co pozná. Jenže krajina byla jako začarovaná, kameny se proměnily v hlavy bytostí vyrůstajících ze země, borůvčí se změnilo v prsty plazící se mu vzhůru po lýtkách a zakrslé břízy se náhle staly čarodějnicemi, jež se prohýbaly smíchy a ukazovaly mu cestu: tam nebo sem, cesta domů nebo cesta do zatracení, cesta k babiččinu domu nebo cesta do Díry. Protože o Díře mu vyprávěli dospělí. Bylo to místo, kde byla bažina bezedná, kde dobytek, lidé i celé vozy mizeli a už se nikdy neobjevili.

Byla už skoro noc, když Harry dovrávoral do kuchyně a babička ho objala a řekla mu, že táta, děda i všichni dospělí ze sousedního statku ho hledají. Kde jenom byl?

V lese.

Copak neslyšel jejich volání? Volali Harry, Harry, slyšela je celou dobu.

Sám si to nepamatoval, později mu však mnohokrát vyprávěli, jak seděl u kamen na bedně na dřevo a třásl se zimou, pohled apaticky upřený do vzduchu a odpovídal: „Myslel jsem si, že to nevolají oni.“

„A kdo sis myslel, že volá?“

„Ti druzí. Babi, věděla jsi, že tma má chuť?“

Harry ušel v lese jen několik metrů a už se kolem něj rozhostilo intenzivní, téměř nepřirozené ticho. Držel kužel světla u země přímo před sebou, protože pokaždé, když světlo přejelo po lese, rozběhly se v té němé tmě stíny jako poplašené bytosti mezi stromy. Být izolován od tmy ve světelné bublině neposkytovalo pocit bezpečí. Právě naopak. Vědomí, že je tím nejviditelnějším, co se v lese pohybuje, způsobovalo, že se cítil nahý, nechráněný. Větve mu těkaly po obličeji jako prsty slepce, které se snaží identifikovat cizince.

Stopy vedly do potoka, jenž zurčel a přehlušoval jeho vlastní, poněkud zrychlený dech. Tam jedna řada stop mizela, zatímco druhá pokračovala podél potoka směrem k nižšímu terénu.

Harry kráčel dál. Potok se stáčel tam a sem, Harry se však neznepokojoval tím, že by mohl ztratit směr, stačilo jen jít zpátky po stopách.

Ozvalo se varovné zahoukání sovy, která musela sedět hodně blízko. Ciferník na Harryho zápěstí zeleně zazářil a ukázal, že Harry už jde déle než čtvrt hodiny. Je načase se obrátit a vyslat sem mužstvo v pořádné obuvi i oděvu a psa, který se nebojí lišky.

Harrymu se zastavilo srdce.

Cosi mu prolétlo těsně kolem obličeje. Bez hlesu a tak rychle, že nic nezahlédl. Avšak závan vzduchu to prozradil. Harry zaslechl, jak perutě zápasí se sněhem, a chabé zapípnutí malého hlodavce, jenž se právě stal kořistí.

Pomalu opět vydechl. Naposledy přejel svítilnou po lese před sebou a otočil se, že se vrátí. Udělal krok, avšak zastavil se. Chtěl udělat další, dva další, vrátit se. Jenže provedl to, co musel. Obrátil svítilnu vzad. A bylo to tam zase. Záblesk, odraz světla, který by tady, uprostřed černého lesa, být neměl. Popošel blíž. Ohlédl se a snažil se zapamatovat si to místo. Bylo přibližně padesát metrů od potoka. Posadil se na bobek. Vykukovala jen ocel, Harry z ní ani nepotřeboval oprašovat sníh, aby viděl, co to je. Byla to sekyra. Sekyrka. Pokud byla na čepeli krev po zabíjení slepic, byla teď už smytá. Kolem sekyrky nebyly žádné stopy. Harry si posvítil a zahlédl o několik metrů dál odseknutou větev. Někdo sem musel sekyrku velkou silou hodit.

V téže chvíli to Harry opět ucítil. Ten pocit, který měl dnešního večera ve Spektru. Pocit, že ho někdo pozoruje. Instinktivně zhasl svítilnu a tma ho zahalila jako deka. Zadržel dech a naslouchal. Ne, pomyslel si. Nedej se. Zlo není věc, nezhmotňuje se. Naopak, je to absence věcí, absence dobra. Jediné, čeho se tady můžeš bát, jsi ty sám.

Jenže ten pocit ho nechtěl opustit. Někdo na něj zírá. Něco. Ti druzí. Vtom na mýtinku u potoka proniklo měsíční světlo a Harry zahlédl cosi, co mohly být obrysy postavy.

Zapnul svítilnu a namířil ji k mýtince.

Byla tam. Stála vzpřímeně a nehybně mezi stromy a hleděla na něj bez mrknutí, stejně velkýma ospalýma očima jako na fotografii. Harry si ze všeho nejdřív pomyslel, že je oblečená jako nevěsta, v bílém, že tady uprostřed lesa stojí u oltáře. Světlo způsobovalo, že se třpytila. Harry se přerývaně nadechl a vylovil z kapsy bundy mobilní telefon. Bjørn Holm se ozval po druhém zazvonění.

„Nech to tady celé uzavřít,“ vydechl. Připadalo mu, že má krk suchý a plný třísek. „Povolám sem jednotky.“

„Co se stalo?“

„Stojí tu sněhulák.“

„No a?“

Harry mu to vysvětlil.

„To poslední jsem neslyšel,“ volal Holm. „Je tu mizerný signál…“

„Hlava patří Sylvii Ottersenové,“ zopakoval Harry.

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

Harry požádal Holma, aby se vydal po stopách, a zavěsil.

Pak se posadil na bobek u stromu, zapnul si bundu úplně ke krku, zhasl svítilnu, aby šetřil baterie, a čekal. Přitom myslel na to, že už téměř zapomněl, jak chutná tma.

ČÁST II.

.

Kapitola 10

Den čtvrtý – Křída

Bylo půl čtvrté ráno, Harry konečně odemykal dveře svého bytu. Cítil se k smrti unavený. Svlékl se a zamířil rovnou do sprchy. Snažil se nepřemýšlet a přitom dovoloval proudu vroucí vody, aby mu ochromoval kůži, masíroval ztuhlé svaly, rozehříval promrzlé tělo. Promluvili si s Rolfem Ottersenem, výslechy však počkají do zítřka. Na Sollihøgda už měli vyptávání po sousedech dávno za sebou, nebylo moc se koho ptát. Kriminalističtí technici a psi však byli stále v plném nasazení a budou pátrat celou noc. Mají jen vymezený čas, než se stopy znečistí, zakryje je sníh nebo se odplaví. Vypnul sprchu. Vzduch zešedl párou, a jakmile Harry otřel zrcadlo, okamžitě se znovu orosilo. Zkreslovalo mu obličej a nahému tělu dodávalo rozplývající se kontury.

Harry si právě čistil zuby, když zazvonil telefon.

„Harry.“

„Stormann. Plísňař.“

„Voláte pozdě,“ podivil se Harry.

„Říkal jsem si, že budete v práci.“

„Cože?“

„Bylo to ve večerních zprávách. Ta žena na Sollihøgda. Viděl jsem vás v pozadí. Už mám výsledky testů.“

„No a?“

„Máte tam plíseň. Pěkně žravou. Versicolor.“

„A to znamená co?“

„Že může mít spoustu různých barev. Pokud se vám podaří ji zahlédnout. Krom toho to znamená, že vám budu muset oholit zdi ještě víc.“

„Hm.“ Harry měl matné tušení, že by měl projevovat větší zájem, víc se znepokojovat nebo se přinejmenším víc vyptávat. Jenže na to neměl sílu. Dneska v noci ne.

„Tak se do toho pusťte.“

Zavěsil a zavřel oči. Čekal na strašidla, na to, co bylo nevyhnutelné od té doby, kdy úplně přestal brát jedinou medicínu, kterou proti přízrakům znal. Možná naváže dnes večer novou známost. Očekával, že dotyčná vyjde z lesa, bude se k němu kolébat na mohutném bílém těle bez nohou, přerostlá bowlingová kuželka s lidskou hlavou, černými očními důlky, z nichž havrani vyklovali poslední zbytky očních bulv, a se zuby odhalenými, protože si liška posloužila jejími rty. To není dobré vědět, podvědomí je nepředvídatelné. Natolik nepředvídatelné, že když Harry usnul, zdálo se mu o tom, že leží ve vaně s hlavou pod vodou a slyší hluboké škrundání bublin a ženský smích. Po emailu se plazily chaluhy, které se po něm natahovaly, jako zelené prsty vyrůstající z bílé dlaně, jež hledá jeho ruku.

Ranní paprsky vrhaly obdélník světla na noviny ležící na psacím stole policejního náčelníka Gunnara Hagena. Osvětlovaly úsměv Sylvie Ottersenové na prvních stranách a titulky. „Zavražděná a zbavená hlavy“, „Hlava ženy v lese“ a – nejkratší a patrně nejlepší: „Hlava v lese.“

Harryho už od probuzení pronásledovala migréna. Teď si opatrně svíral dlaněmi spánky a říkal si, že klidně mohl včera večer chlastat, horší by to nebylo. Měl chuť zavřít oči, Hagen se však díval přímo na něj. Harry zaznamenal, že Hagenova ústa se soustavně otevírají, vlní a zavírají, stručně řečeno, že Hagen formuluje slova, která Harry přijímá jen na přibližně naladěné frekvenci.

„Závěr zní…,“ pronesl Hagen a Harry pochopil, že je načase nastražit uši, „… že tenhle případ má od této chvíle nejvyšší prioritu. Což znamená, že samozřejmě okamžitě rozšíříme váš vyšetřovací tým a…“

„Námitka,“ přerušil ho Harry a cítil, že jen vyslovení toho jediného slova způsobilo jeho lebce náznak ruptury. „Další lidi můžeme povolávat průběžně a podle potřeby, ale prozatím nechci mít na poradách žádné nové osoby. Jen nás čtyři.“

Gunnar Hagen se zatvářil, jako by Harry spadl z višně. V případech vražd, i těch nejjednodušších, čítaly vyšetřovací týmy vždycky nejméně tucet osob.

„Volné myšlení funguje nejlépe v menších týmech,“ dodal Harry.

„Myšlení?“ vykřikl Hagen. „A co běžná policejní práce? Sledování stop, výslechy, prověřování tipů? A co koordinace dat? Větší tým…“

Harry pozvedl ruku, aby přerušil Hagenův výlev. „To je přesně ono. Nechci se v tom utopit.“

„Utopit?“ Hagen zíral na Harryho nedůvěřivě. „V tom případě svěřím ten případ raději někomu, kdo umí líp plavat.“

Harry si lehce promnul spánky. Věděl, že Hagen ví, že právě teď není na oddělení vražd nikdo jiný, kdo by mohl vést vyšetřování takovéhle vraždy, než vrchní komisař Hole. Věděl i to, že předání případu ústřednímu vyšetřovacímu orgánu KRIPOS, tedy národnímu útvaru pro potírání organizovaného zločinu a jiné závažné kriminality, by znamenalo pro čerstvého policejního náčelníka značnou ztrátu prestiže, takže by raději obětoval svou pravou, silně ochlupenou ruku.

Harry si povzdechl. „Normální vyšetřovací týmy bojují s tím, aby si v záplavě informací udržely přehled. A to v situaci, kdy jde o běžný případ. Ovšem uříznutá hlava ženy na titulních stranách…“ Harry potřásl svou hlavou. „Lidi budou šílet. Jen po včerejším příspěvku ve večerních zprávách jsme přijali přes stovku telefonátů s nejrůznějšími tipy. Však víte: drmolící opilci a obvyklí blázni plus pár nových. Lidi, co vám vyprávějí, že tahle vražda je popsaná ve Zjevení svatého Jana a tak. Prozatím jsme obdrželi dvě stovky tipů. A jen počkejte, až vyjde najevo, že těch mrtvol může být víc. Řekněme, že jen na vyřízení těch tipů bude nutné nasadit dvacet mužů. Ti je budou prověřovat a psát hlášení. Řekněme, že vedení vyšetřovacího týmu bude muset věnovat dvě hodiny denně fyzickému pročtení došlých dat, dvě hodiny jejich koordinování a dvě hodiny bude potřebovat na svolání všech členů týmu, jejich informování a zodpovídání dotazů. Potom půl hodiny na vytřídění dat, s nimiž bude možné vyrukovat na tiskové konferenci. Ta bude trvat tři čtvrtě hodiny. Nejhorší je, že…“

Harry si přitiskl ukazováky k bolavým čelistním kloubům a zašklebil se.

„… v běžném případě vraždy by tohle všechno nejspíš byly dobře využité zdroje. Protože vždycky se tam venku najde někdo, kdo něco ví, kdo něco zaslechl nebo zahlédl. Ty dílky pak můžeme pracně složit dohromady nebo s jejich pomocí jako mávnutím kouzelného proutku celý případ vyřešit.“

„Přesně tak,“ souhlasil Hagen. „Proto…“

„Problém je,“ pokračoval Harry. „Že tohle není takový případ. Tohle není ten typ vraha. Tahle osoba se nesvěřila žádnému příteli ani se neochomýtala v blízkosti místa činu. Nikdo tam venku nic neví, takže tipy, které se k nám dostanou, nám nepomůžou, jenom nás zdrží. A případné stopy, které nahoře teď leží, tam jsou nastražené proto, aby nás zmátly. Stručně řečeno, tohle je jiný typ hry.“

Hagen se pohodlně opřel, spojil špičky prstů a nyní Harryho zamyšleně pozoroval. Zamrkal jako sluncem oslepená sova a pak se zeptal:

„Takže vy to považujete za hru?“

Harry uvažoval, kam tím Hagen míří, a přitom pomalu pokývl.

„Jakou hru? Šachy?“

„No,“ protáhl Harry. „Možná šachy naslepo.“

Hagen přikývl. „Takže vy za tím vidíte klasického sériového vraha, chladnokrevného, velice inteligentního vraha se smyslem pro hru, přetvářku a výzvy?“

Harry už tušil, kam tím Hagen míří.

„Muže jako vystřiženého ze sériových vražd, které jste profilovali na tom kurzu FBI? Takového, jakého jste tehdy potkal v Austrálii? Takového, který je prostě…,“ policejní náčelník mlaskl, jako by ta slova ochutnával, „… důstojným protivníkem pro někoho, kdo má za sebou to, co vy.“

Harry vzdychl. „Já o tom takhle nepřemýšlím, šéfe.“

„Že ne? Nezapomeňte, Harry, že jsem vyučoval na vojenské akademii. Co myslíte, o čem tam sní budoucí generálové, když jim vyprávím o vojevůdcích, kteří osobně změnili chod světových dějin? O tom, že budou jen v poklidu doufat v mír, o tom, že budou vyprávět svým vnukům, že tu jen byli, že se nikdo nikdy nedozví, co by byli ve válce dokázali? Možná to tvrdí, ale v hloubi duše sní, Harry. O jedné jediné příležitosti. Lidé mají jednu silnou sociální potřebu, touží po tom, aby jich bylo zapotřebí. Proto generálové v Pentagonu malují čerta na zeď, sotva někde na světě někdo odpálí rachejtli. Já si myslím, že chcete, aby byl tenhle případ zvláštní, Harry. Chcete to tak úpěnlivě, až vidíte čerta.“

„Sněhuláka, šéfe. Vzpomínáte si na ten dopis, co jsem vám ukázal?“

Hagen vzdychl. „Vzpomínám si na blázna, Harry.“

Harry věděl, že by se měl teď vzdát. Předložit kompromisní návrh, který už má vymyšlený. Dopřát Hagenovi tohle malé vítězství. Místo toho pokrčil rameny: „Chci vyšetřovací tým v tom složení, v jakém je, šéfe.“

Hagenův obličej se uzavřel a ztvrdl. „To vám nemůžu splnit, Harry.“

„Nemůžete?“

Hagen zachytil Harryho pohled, jenže už se to stalo. Uniklo to, uklouzlo. Trvalo to pouhý zlomek vteřiny, to však stačilo.

„Musíme brát ohledy,“ namítl Hagen.

Harry se snažil tvářit se dál nevinně, přitom však otáčel nožem v ráně: „Ohledy na co, šéfe?“

Hagen pohlédl na své ruce.

„Co byste řekl? Na nadřízené. Na tisk. Na politiky. Jestliže po třech měsících ještě pořád nebudeme mít vraha, kdo myslíte, že pak bude muset odpovídat na otázky týkající se priorit našeho oddělení? Kdo potom bude vysvětlovat, že jsme na ten případ nasadili čtyři lidi, protože menší týmy se lépe hodí k…,“ Hagen vyplivl ta slova jako zkažené krevety: „… k volnému myšlení a hře v šachy? Přemýšlel jste o tom, Harry?“

„Ne,“ odpověděl Harry a zkřížil ruce na prsou. „Přemýšlel jsem o tom, jak dopadneme toho chlápka, ne o tom, jak vysvětlíme, proč jsme ho nedopadli.“

Harry věděl, že to je laciný gól, jeho slova však zasáhla cíl. Hagen dvakrát mrkl. Otevřel ústa a opět je zavřel a Harry se náhle zastyděl. Proč musí lidi vždycky ponoukat k tomuhle bezvýznamnému dětinskému soutěžení o to, kdo dočůrá nejdál? Jen kvůli tomu uspokojení, že to někomu – komukoli – nandal? Ráchel jednou prohlásila, že si Harry přeje, aby se byl narodil s jedním ukazovákem navíc, který by měl neustále vztyčený.

„U KRIPOSu pracuje chlap jménem Espen Lepsvik,“ pokračoval Harry. „Dokáže dobře vést velké vyšetřování. Můžu si s ním promluvit, přimět ho, aby na to nasadil tým, který bude podávat hlášení mně. Oba týmy budou pracovat paralelně a nezávisle na sobě. Vy a šéf kriminálky si vezmete na starost tiskové konference. Co vy na to, šéfe?“

Harry nepotřeboval čekat na odpověď. Spatřil v Hagenových očích vděčnost. A věděl, že soutěž v tom, kdo dočůrá nejdál, vyhrál.

Po návratu do kanceláře Harry nejdřív zavolal Bjørnu Holmovi.

„Hagen souhlasil, bude to tak, jak jsem řekl. Porada v mé kanceláři za půl hodiny, zavoláš Skarremu a Katrine Brattové?“

Zavěsil. Myslel na to, co Hagen prohlásil o dravcích toužících po vlastní válce. A vytáhl zásuvku v marné snaze ulovit aspirin.

„Na předpokládaném místě činu jsme kromě otisků bot nenašli po pachateli žádné stopy,“ informoval Magnus Skarre. „Mnohem nepochopitelnější ovšem je, že jsme nenalezli ani stopy po mrtvole. Přece jen té ženě uřízl hlavu, to by mělo zanechat spoustu stop. Jenže tam nic nebylo. Ani psi nereagovali! Je to záhada.“

„Zavraždil ji a hlavu jí uřízl v potoce,“ navrhla Katrine. „Její šlápoty zmizely o kus výš v proudu, ne? Běžela vodou, aby nezanechávala stopu, jenže on ji dohonil.“

„Co použil?“ zeptal se Harry.

„Sekyru nebo pilu, co jiného?“

„Co ty spáleniny kolem místa řezu?“

Katrine pohlédla na Skarreho a oba pokrčili rameny.

„O. K., Holm to prověří,“ prohlásil Harry. „A potom?“

„Potom ji možná odnesl potokem dolů na cestu,“ pokračoval Skarre. Spal dvě hodiny, svetr měl oblečený předkem dozadu, nikdo však neměl to srdce ho na to upozornit. „Říkám možná, protože ani tam jsme nenašli lautr nic. A něco bysme přece najít měli. Čůrek krve na kmeni stromu, svalové vlákno na větvi nebo kus vytržené látky. Ale našli jsme jeho stopy v místě, kde potok podtéká cestu. A vedle silnice byl ve sněhu otisk, který tam mohlo zanechat tělo. Ovšem bozi vědí, protože psi neoznačili ani tohle místo! Ani ten zatracenej čokl na vyhledávání mrtvol. Je to…“

„Záhada,“ zopakoval Harry a podrbal se na bradě. „Není to dost nepraktické odříznout jí hlavu, když stojíte v potoce? Je to přece jenom úzká strouha, nemáte se tam kam rozpřáhnout. Proč?“

„To je přece jasné,“ namítl Skarre. „Voda odplaví stopy.“

„To není jasné,“ odsekl Harry. „Nechal tam její hlavu, se stopami po ní si starosti nedělal. Proč po té ženě nezůstaly stopy cestou k silnici…?“

„Vak na mrtvoly!“ vykřikla Katrine. „Právě jsem přemýšlela o tom, jak ji dokázal donést v tomhle terénu tak daleko. V Iráku používali takové vaky s popruhy, které se dají nosit jako batoh.“

„Hm, to by v tom případě vysvětlovalo, proč pes na vyhledávání mrtvol neoznačil ono místo u silnice,“ zauvažoval Harry.“

„A mohl to tím pádem risknout a nechat ji tam ležet,“ dodala Katrine.

„Ležet?“ zeptal se Skarre.

„Ty stopy po těle ve sněhu. Položil ji tam a šel zatím pro auto, které měl pravděpodobně zaparkované kdesi v blízkosti statku Ottersenových. To by mu trvalo půl hodiny, souhlas?“

Skarre zamumlal neochotně: „Tak nějak.“

„Ten vak je černý, každý, kdo by případně projížděl kolem, by ho nejspíš považoval za obyčejný pytel na odpadky.“

„Kolem nikdo nejel,“ odtušil Skarre kysele a potlačil zívnutí. „Mluvili jsme se všemi, co bydlí v tom zatraceným lese.“

Harry přikývl. „Co si myslíte o historce Rolfa Ottersena, že byl mezi pátou a sedmou v obchodě?“

„Tohle alibi stojí za starou bačkoru, pokud tam nebyl v té době žádný zákazník,“ odpověděl Skarre.

„Mohl stihnout dojet tam a zpátky během doby, co byla dvojčata na flétně,“ doplnila Katrine.

„Není ale ten typ,“ namítl Skarre, zaklonil se na židli a pokývl, jako by chtěl svůj závěr potvrdit.

Harry měl chuť pronést něco všeobecného o tom, jak policisté vnímají vlastní schopnost označit vraha, jenže v téhle fázi mají mít všichni možnost vyjádřit, co si myslí, bez větších námitek ze strany ostatních. Podle zkušeností se vynořují nejlepší nápady z toku myšlenek, z nepříliš promyšlených odhadů i přímo chybných závěrů.

Otevřely se dveře.

„Nazdárek!“ zazpíval Bjørn Holm. „Moc mě to mrzí, ale měl jsem plné ruce práce s vražednou zbraní.“

Svlékl si nepromokavý kabát a pověsil ho na Harryho věšák, který se povážlivě naklonil ke straně. Pod kabátem měl světle fialovou košili se žlutým vyšíváním a s textem na zádech, který hlásal, že Hank Williams – navzdory úmrtnímu listu ze zimy 1953 – je naživu. Pak sebou mrskl na poslední volnou židli a pohlédl do tváří ostatních, které byly obrácené k němu.

„Co je?“ usmál se a Harry očekával jeho nejoblíbenější vtípek. „Někdo snad umřel?“

„Vražedná zbraň. Sem s tím,“ vyzval ho Harry.

Holm se zazubil a zamnul si ruce. „Dost mě zajímalo, odkud mohly pocházet ty spáleniny na krku Sylvie Ottersenové. Soudní patoložka neměla potuchy. Povídala jen, že drobné tepny byly kauterizovány, tak jako se to dělá při amputacích, aby se zastavilo krvácení. Než se končetina odřízne. A když řekla to s tím odříznutím, něco mě napadlo. Vyrostl jsem přece na statku…“

Bjørn Holm se naklonil vpřed, oči mu zářily. Harrymu připomněl otce, jenž se chystá otevřít vánoční dárek s obrovskou modelovou železnicí, kterou koupil svému právě narozenému synovi.

„Pokud se měla otelit kráva a tele už přitom bylo mrtvé, stávalo se, že mrtvola byla příliš velká na to, aby ji kráva dokázala vytlačit ven jen vlastním přičiněním. A jestliže tele navíc leželo napříč, nedokázali jsme ho ani vytáhnout ven, aniž bychom krávě ublížili. A tak musel přijít veterinář s pilkou.“

Skarre se zašklebil.

„Je to taková věcička s tenoučkým ohebným pilovým drátem, která se zavede do krávy a navlékne se kolem telete, jako oko. A pak otáčíte a taháte tím listem tam a zpátky a mrtvolu rozřezáváte…,“ Holm to předváděl rukama, „… až je tele rozdělené na poloviny a pak můžete půlku těla vytáhnout. A tím bývá problém zpravidla vyřešen. Zpravidla. Protože se stává, že drát rozřeže i krávu, jak se v ní pohybuje tam a zpátky, a ta vykrvácí. Takže před několika lety přišli sedláci ve Francii s takovým praktickým vylepšením, které tenhle problém odstranilo. Něco na způsob tavné odporové pilky s okem. Sestává z jednoduché vidlicové plastové rukojeti s tenoučkým, ale velice pevným kovovým drátkem, který je připevněný k oběma koncům rukojeti a vytváří smyčku, tu můžete navléknout kolem toho, co chcete odříznout. Pak zapnete zahřívání. Během patnácti vteřin je kovový drát rozžhavený a vy potom otočíte kolečkem na rukojeti a smyčka se začne stahovat a prořezávat se mrtvolou. Nevykonává žádný pohyb do stran, a proto hrozí menší riziko, že byste mohli rozřezat i krávu. A kdyby se vám to přece jenom podařilo, má to dvě výhody…“

„Snažíš se nám ten nástroj prodat, nebo co?“ zavtipkoval Skarre a pohledem přitom vyhledal Harryho, aby zjistil, jaká bude jeho reakce.

„Vlivem teploty je kovový drát naprosto sterilní,“ pokračoval Holm. „Nepřenáší z mrtvého telete žádné bakterie ani otrávenou krev. A žár způsobuje uzavření drobných cév, což omezuje krvácení.“

„O. K.,“ prohlásil Harry. „Víš jistě, že vrah použil právě takový nástroj?“

„Ne,“ odvětil Holm. „Mohl bych ho otestovat, kdybych se k nějakému dostal, jenže veterinář, se kterým jsem mluvil, mi pověděl, že tyhle smyčkové odporové pilky nejsou v Norsku schváleny ministerstvem zemědělství.“ Pohlédl na Harryho s výrazem hluboké a skutečné lítosti.

„Dobře. I kdyby to nebyla vražedná zbraň, přinejmenším by to vysvětlovalo, jak jí mohl odříznout hlavu, když stála v tom potoce. Co na to ostatní?“

„Francie,“ odfrkla si Katrine Brattová. „Nejdřív gilotina a teď tohle.“

Skarre sešpulil ústa a potřásl hlavou. „Zní to příliš fantasticky. Kde by sebral takovouhle žhnoucí smyčku, například? Mám na mysli, když není schválená…“

„Můžeme začít právě u toho,“ pronesl Harry. „Prověříte to, Skarre?“

„Já tomuhle teda nevěřím.“

„Omlouvám se za tu formulaci,“ odtušil Harry. „Chtěl jsem tím říct: Prověřte to, Skarre. Něco dalšího, Bjørne?“

„Ne. Na místě činu musela být spousta krve, ovšem jediná krev, kterou jsme našli, byla ta ve stodole ze zabitých slepic. À propos slepice, tělesná teplota a teplota v místnosti prokázaly, že byly zabity přibližně v půl sedmé. Nejsem si tím úplně jistý, protože jedna ta slepice byla teplejší než zbylé dvě.“

„Nejspíš měla horečku,“ zasmál se Skarre.

„A ten sněhulák?“ zeptal se Harry.

„V hromadě sněhových krystalů, které mění tvar z hodiny na hodinu, nenajdeš otisky prstů, ale měl bys najít zbytky kůže z rukou, protože sněhové krystaly jsou ostré. Případně vlákna z prstových rukavic nebo palčáků, pokud měl pachatel rukavice. My jsme ale nenašli ani jedno.“

„Gumové rukavice,“ poznamenala Katrine.

„Jinak tam nebylo nic,“ uzavřel hlášení Holm.

„Dobrá. Máme přinejmenším tu hlavu. Zkontrolovali jste, jestli nemá mezi zuby…“

Holm Harryho přerušil a současně nasadil vyčítavý výraz: „… něco, do čeho mohla kousnout a co by se tam mohlo zachytit? Vlasy? Stopy po prstech na krku? Něco dalšího, na co technici nemyslí?“

Harry mu omluvně pokývl a pohlédl na hodinky: „Skarre, přestože si myslíte, že Rolf Ottersen není ten typ, zjistíte, kde se nacházel a co dělal v době, kdy zmizela Birte Beckerová. Já si promluvím s Filipem Beckerem. Katrine, vy se ještě důkladněji zaměříte na všechny případy pohřešovaných žen včetně těchhle dvou a budete intenzivně hledat, zda měly něco společného.“

„Dobře,“ odpověděla.

„Prověříte všechno,“ pokračoval Harry. „Dobu vraždy, fázi Měsíce, co dávali v televizi, barvu vlasů obětí, jestli si některá z nich nepůjčila v knihovně stejnou knížku, jestli nebyla na stejném semináři, součet jednotlivých číslic jejich telefonních čísel. Musíme zjistit, jak si je vrah vybírá.“

„Počkejte,“ vložil se do toho Skarre. „Copak už jsme rozhodli, že je mezi nimi nějaká spojitost? Neměli bychom si nechávat otevřené všechny možnosti?“

„Nechte si sakra otevřené, co chcete,“ sykl Harry, vstal a zkontroloval, zda má v kapse klíčky od auta. „Jen když budete dělat to, co vám nařizuje váš šéf. Poslední zhasne.“

Harry čekal na výtah a vtom uslyšel někoho přicházet. Kroky se zastavily přímo za ním.

„Mluvila jsem dneska ráno ve škole o přestávce s jedním tím dvojčetem.“

„Ano?“ Harry se otočil a pohlédl na Katrine Brattovou.

„Zeptala jsem se jí, co dělaly předevčírem.“

„Předevčírem?“

„V ten den, kdy zmizela Birte Beckerová.“

„Jistě.“

„Byly obě s matkou celý den ve městě. Pamatuje si to, protože po návštěvě u doktora byly v muzeu Kon-Tiki. A přespaly u tety, matka šla na návštěvu ke kamarádce. Otec byl doma a hlídal dům. Sám.“

Stála tak blízko, že Harry cítil její parfém. Nevoněl tak, jak byl u žen zvyklý. Byl silně kořeněný a vůbec ne nasládlý.

„Hm. A s kterou tou dívkou jste mluvila?“

Katrine Brattová neodvrátila pohled. „Netuším. Je to podstatné?“

Cinknutí Harryho upozornilo, že výtah právě přijel.

Jonas kreslil sněhuláka. Chtěl, aby se usmíval a zpíval, aby to byl veselý sněhulák. Jenže se mu to nedařilo, sněhulák na něj z velkého bílého listu papíru jen bezvýrazně zíral. Kolem Jonase panovalo ve velkém přednáškovém sále téměř úplné ticho, ozýval se pouze zvuk otcovy křídy, která občas tam vpředu zaškrabala o tabuli, a zvuk propisek studentů šustících o papír. Jonas neměl propisky rád. Jestliže člověk používá propisku, nedá se to vygumovat, nedá se to změnit, to, co se namaluje, tak zůstane navěky. Dneska se probudil a pomyslel si, že se máma vrátila, že je všechno zase v pořádku, a vběhl do ložnice rodičů. Jenže tam stál jen otec, oblékal se a řekl Jonasovi, aby se také oblékl, že s ním dnes půjde na univerzitu. Propiska.

Místnost se svažovala k místu, kde otec stál, a podobala se divadelnímu sálu. Otec nepronesl ke studentům jediné slovo, ani když s Jonasem vešli do místnosti. Jen jim pokývl, ukázal na místo, kam se má Jonas posadit, došel rovnou k tabuli a začal psát. Studenti na to byli zřejmě zvyklí, protože byli připravení a okamžitě si začali zapisovat. Tabule se zaplnila čísly a malými písmenky a několika podivnými klikyháky, jejichž význam Jonas neznal. Otec mu jednou vyprávěl, že k vytváření příběhů používá zvláštní jazyk, který se jmenuje fyzika. Jonas se ho zeptal, jestli to jsou pohádky, ale otec se zasmál a prohlásil, že fyzika se dá použít jen k vyprávění toho, co je pravdivé, je to jazyk, který si nedokáže vymýšlet, i kdyby se o to člověk snažil.

Některé ty klikyháky byly legrační. A celkem hezké.

Otci se na rameno drolila křída. Vytvářela pěknou bílou vrstvu, jež se usazovala na látce saka jako sníh. Jonas sledoval otcova záda a pokoušel se ho nakreslit. Jenže ani z něj nebyl žádný veselý sněhulák. Náhle se v místnosti rozhostilo absolutní ticho. Všechny propisky přestaly šustit. Protože kousek křídy se zastavil. Spočíval na tabuli úplně nahoře, tak vysoko, až otec musel natáhnout paži nad hlavu, aby tam dosáhl. Vypadalo to, jako by se tam křída zarazila a jako by otec visel z tabule, stejně jako jednou visel kocour Tom za větvičku na skalní stěně a pod ním byla obrovská hloubka. Nato se otci roztřásla ramena a Jonas si pomyslel, že se otec snaží křídu uvolnit, zajistit, aby se znovu rozběhla, ale že křída nechce. Místností to zašumělo, jako by všichni najednou otevřeli ústa a nadechli se. Potom se otci konečně podařilo křídu uvolnit. Vyšel ze dveří, aniž se otočil, a zmizel. Jde si pro novou křídu, pomyslel si Jonas. Hlasy studentů kolem něj šuměly stále hlasitěji. Pochytil dvě slova. „Manželka“ a „zmizela“. Podíval se na téměř popsanou tabuli. Otec se pokusil napsat, že je mrtvá, avšak křída dokázala psát jen pravdu, a proto se zasekla. Jonas svého sněhuláka vygumoval. Studenti kolem něj si balili věci, a jak vstávali a odcházeli, sklápěcí sedadla bouchala.

Na nepodařeného sněhuláka na papíře dopadl stín. Jonas vzhlédl.

Byl to policista, ten vysoký s ošklivým obličejem a hodnýma očima.

„Půjdeme se spolu podívat po tatínkovi?“ zeptal se.

Harry opatrně zaklepal na dveře pracovny se štítkem, na němž stálo prof. Filip Becker.

Protože se nic neozvalo, otevřel.

Muž za psacím stolem pozvedl hlavu z dlaní: „Žádal jsem vás, abyste…“

Všiml si Harryho a zarazil se. Pak přejel pohledem na chlapce stojícího vedle něj.

„Jonasi!“ zvolal napůl zmateně a napůl káravě. Oči měl zarudlé. „Neříkal jsem ti, že tam máš klidně sedět?“

„To já jsem ho vzal s sebou,“ vysvětlil Harry.

„Aha.“ Becker pohlédl na hodinky a vstal.

„Vaši studenti odešli,“ dodal Harry.

„Vážně?“ Becker opět dosedl na židli. „Já… chtěl jsem jim dát jenom přestávku.“

„Byl jsem tam,“ pokračoval Harry.

„Ano? Proč…“

„Všichni občas potřebujeme přestávku. Můžeme si promluvit?“

„Nechci, aby chodil do školy,“ začal vysvětlovat Becker poté, co poslal Jonase do kuchyňky a nakázal mu, aby tam počkal. „Všechny ty otázky, spekulace, nepřeju si to prostě. Jistě to chápete.“

„No…“ Harry vytáhl krabičku cigaret, pohlédl tázavě na Beckera, a když profesor rozhodně zavrtěl hlavou, zastrčil ji zase zpátky. „Dá se to přinejmenším pochopit líp než to, co stálo na tabuli.“

„To je kvantová fyzika.“

„To zní strašidelně.“

„Svět atomů je strašidelný.“

„V jakém smyslu?“

„Atomy boří naše nejzákladnější fyzikální zákony. Jako například ten, že se věci nemohou nacházet na dvou místech současně. Niels Bohr kdysi prohlásil, že jestli vás kvantová fyzika neděsí, pak jste ji nepochopil.“

„A vy ji chápete?“

„Ne, jste blázen? Celé je to jenom chaos. Jenže já dávám přednost tamtomu chaosu před tímhle.“

„Před jakým?“

Becker vzdychl. „Naše generace dospělých ze sebe udělala sluhy a sekretářky svých dětí. Bohužel i Birte. Taková spousta schůzek a narozenin a oblíbených jídel a fotbalových tréninků, že z toho šílím. Dneska volali z nějaké ordinace kdesi na Bygdøy, že Jonas nepřišel na vyšetření. A odpoledne má fotbalový trénink, o kterém netuším, kde se koná, a jeho generace přitom nikdy neslyšela o tom, že se dá jezdit autobusem.“

„Co Jonasovi je?“ Harry vytáhl poznámkový blok, do kterého si nikdy nic nezapisoval, ale který podle jeho zkušeností podněcoval lidi k hovoru.

„Nic. Předpokládám, že šlo o běžnou preventivní prohlídku,“ mávl Becker podrážděně rukou. „A taky předpokládám, že vaše návštěva se týká něčeho jiného.“

„Ano,“ odpověděl Harry. „Chtěl jsem vědět, kde jste byl včera odpoledne a večer.“

„Cože?“

„Je to běžný postup, pane Beckere.“

„Souvisí tohle nějak s… s…“ Becker pokývl směrem k Dagbladet, který ležel navrchu stohu papírů.

„To nevíme. Prostě jen odpovězte, buďte tak laskav.“

„Řekněte mi, vy jste se snad zbláznili?“

Harry pohlédl bez odpovědi na hodinky.

Becker hlasitě zasténal. „No nic, chci vám pomoct. Včera večer jsem byl tady a pracoval jsem na článku o vlnových délkách ve vodíku, který bych rád uveřejnil.“

„Může vám někdo z kolegů dosvědčit, že jste tu byl?“

„Příspěvek norské vědy světovému společenství je tak marginální z toho důvodu, že samolibost norských akademiků překonává pouze jejich lenost. Jako obvykle jsem tu byl sám jako kůl v plotě.“

„A Jonas?“

„Připravil si jídlo, a když jsem se vrátil domů, seděl u televize.“

„A to bylo kdy?“

„Těsně po deváté, řekl bych.“

„Hm.“ Harry se tvářil, jako by si psal poznámky. „Prošel jste Birtiny věci?“

„Ano.“

„Našel jste něco?“

Filip Becker si přejel prstem přes koutek úst a zavrtěl hlavou. Harry se mu díval upřeně do očí. Využil ticho jako páku. Jenže Becker ji zablokoval.

„Díky za pomoc.“ Harry zastrčil poznámkový blok do kapsy bundy a vstal. „Povím Jonasovi, že se může vrátit.“

„Počkejte s tím, buďte tak hodný.“

Harry našel kuchyňku, kde si Jonas maloval a přitom vystrkoval koutkem úst špičku jazyka. Postavil se vedle chlapce a mrkl na papír, na kterém byly prozatím nakreslené dva nepravidelné kruhy.

„Sněhulák.“

„Ano,“ odpověděl Jonas a vzhlédl. „Jak jste to poznal?“

„Proč jsi měl jít s mámou k doktorovi, Jonasi?“

„Nevím.“ Jonas nakreslil sněhulákovi hlavu.

„Jak se ten doktor jmenoval?“

„Nevím.“

„Kde to bylo?“

„Neměl jsem to nikomu říkat. Ani tátovi ne.“ Jonas se naklonil nad papír a nakreslil sněhulákovi vlasy. Dlouhé vlasy.

„Jsem policista, Jonasi. Snažím se najít tvoji mámu.“

Tužka škrabala stále tvrději a vlasy temněly čím dál víc.

„Nevím, jak se to tam jmenuje.“

„Pamatuješ si něco, co bylo poblíž?“

„Královy krávy.“

„Královy krávy?“

Jonas přikývl. „Ta, co tam sedí za stolem, se jmenuje Borghild. Dostal jsem lízátko, protože mi vzala krev takovou stříkačkou.“

„Kreslíš něco speciálního?“ zeptal se Harry.

„Ne,“ odpověděl Jonas a soustředil se na řasy.

Filip Becker stál u okna a sledoval, jak Harry Hole kráčí přes parkoviště. Zamyšleně si pleskal o dlaň černým zápisníčkem. Uvažoval o tom, jestli mu vrchní komisař věřil, když se tvářil, že ho nezaznamenal na své přednášce. Nebo když tvrdil, že předchozího večera pracoval na článku. Nebo že mezi Birtinými věcmi nic nenašel. Ten černý zápisníček ležel v zásuvce jejího psacího stolu, ani se ho nesnažila schovat. A to, co v něm stálo…

Musel se skoro smát. Ta naivní ženština se domnívala, že ho dokáže obelstít.

Kapitola 11

Den čtvrtý – Posmrtná maska

Ve chvíli, kdy Harry strčil dovnitř hlavu, se Katrine Brattová právě skláněla nad počítačem.

„Našla jste nějakou spojitost?“

„Ani ne,“ odpověděla Katrine. „Všechny ty ženy měly modré oči, jinak ale byly po vzhledové stránce naprosto odlišné. Všechny měly manžela a dítě nebo děti.“

„Vím, odkud bychom mohli začít. Birte Beckerová vzala Jonase k nějakému lékaři kdesi poblíž králových krav. To musí být Královský statek na Bygdøy. A vy jste říkala, že dvojčata byla po návštěvě u doktora v muzeu Kon-Tiki. Taky na Bygdøy. Filip Becker o tom doktorovi nic nevěděl, ale Rolf Ottersen možná něco vědět bude.“

„Zavolám mu.“

„A potom přijďte ke mně.“

V kanceláři si vzal Harry pouta, jedno oko si připevnil kolem zápěstí, druhé zkoušel zacvakávat o nohu stolu a přitom si přehrával zprávy na záznamníku. Ráchel ho informovala, že Oleg si na jejich domluvené bruslení v hale Valle Hovin přivede kamaráda. Ta informace byla naprosto zbytečná a Harry věděl, že to byla zakamuflovaná upomínka pro případ, že by na celou věc zapomněl. Harry doposud nezapomněl na jedinou dohodnutou záležitost s Olegem, ale tyhle drobné zprávy, které by jiní možná považovali za vyjádření nedůvěry, akceptoval. Ba co víc, měl je rád. Protože mu prozrazovaly něco o tom, jaká je Ráchel matka. A protože své upomínky maskovala, aby se ho nedotkla.

Katrine vstoupila bez zaklepání.

„Poněkud výstřední,“ pokývla směrem k noze stolu, k níž byl Harry připoután. „Ale líbí se mi to.“

„Bleskové nasazení pout jednou rukou,“ usmál se Harry. „Taková hloupost, kterou jsem se naučil ve Státech.“

„Měl byste vyzkoušet ta nová rychlonasazovací pouta od Hiattsu. Nemusíte u nich přemýšlet, jestli jimi mávnete zprava nebo zleva, protože pokud se trefíte čistě, rohatka se v obou případech obtočí kolem zápěstí. A měl byste to v tom případě zkoušet se dvěma sadami pout, jedna pouta kolem každého zápěstí, pak byste měl dva pokusy na to, abyste se trefil.“

„Hm.“ Harry pouta otevřel. „Tak co?“

„Rolf Ottersen neměl tušení o nějaké návštěvě u doktora ani o žádném doktorovi na Bygdøy. Naopak, mají stálého lékaře v Bærumu. Můžu si promluvit s dvojčaty, jestli si některá z nich nebude toho doktora pamatovat, nebo můžeme obvolat ordinace na Bygdøy a ověřit si to sami. Jsou tam jenom čtyři. Tady.“

Položila mu na psací stůl žlutý lísteček.

„Nesmějí uvádět jména pacientů,“ odtušil Harry.

„Promluvím si po škole s dvojčaty.“

„Počkejte,“ zarazil ji Harry, zvedl sluchátko a vytočil první číslo.

Ozval se nosový hlas a představil se názvem ordinace.

„Je tam Borghild?“ zeptal se Harry.

Žádná Borghild.

Na druhém čísle ho stejně nosový hlas ze záznamníku informoval, že tato ordinace bere telefony v časovém rozmezí pouhých dvou hodin, které už dávno uplynuly.

Na čtvrtém čísle konečně pronesl štěbetavý, téměř smějící se hlas to, v co doufal:

„Ano, to jsem já.“

„Dobrý den, Borghild, tady je vrchní komisař Harry Hole z osloského policejního ředitelství.“

„Datum narození?“

„Někdy na jaře, tady jde ale o vraždu. Předpokládám, že jste četla dnešní noviny. Rád bych věděl, jestli jste během posledního týdne viděla Sylvii Ottersenovou?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

„Okamžik,“ pronesla.

Harry slyšel, že vstala, a čekal. Pak se vrátila.

„Omlouvám se, pane Hole. Na informace o pacientech se vztahuje povinnost mlčenlivosti. Myslím, že tohle policie ví.“

„Jistě. Ovšem pokud se nemýlím, není vaší pacientkou Sylvia Ottersenová, nýbrž její dcery.“

„To je jedno. Žádáte informaci, která může nepřímo odhalit, kdo je náš pacient.“

„Upozorňuji vás, že jde o vraždu.“

„A já vás upozorňuji, že můžete přijít se soudním příkazem. Možná jsme, co se týče poskytování informací o pacientech, přísnější, než bývá obvyklé, ale to vychází z podstaty věci.“

„Z podstaty věci?“

„Z naší specializace.“

„A tou je?“

„Plastická chirurgie a speciální operace. Podívejte se na naše webové stránky. Chirklinika tečka no.“

„Děkuji, ale myslím, že jsem se prozatím dozvěděl dost.“

„Pokud máte ten pocit…“

Zavěsila.

„Tak co?“ zeptala se Katrine.

„Jonas a dvojčata byli u stejného doktora,“ konstatoval Harry a zaklonil se na židli. „A to znamená, že máme začátek.“

Harry cítil vzrušení, chvění, které přicházelo vždy, když poprvé zachytil pachovou stopu bestie. A po vzrušení se dostavovala Velká posedlost. Ta byla vším současně: zamilováním i drogou, oslepením i jasným viděním, smyslem i šílenstvím. Kolegové občas mluvili o napětí, jenže tohle bylo něco jiného, něco víc. O Posedlosti nikdy nikomu nevyprávěl ani se nijak nesnažil ji analyzovat. Neodvážil se. Věděl jen tolik, že mu pomáhá, že ho žene, že je mu pohonem v práci, na niž byl nasazen. Víc vědět nechtěl. Opravdu ne.

„A co teď?“ ptala se dál Katrine.

Harry otevřel oči a vyskočil ze židle. „Teď vyrazíme na nákupy.“

Obchod Taste of Africa se nacházel takřka u Bogstadské ulice, nejrušnější nákupní třídy ve čtvrti Majorstua. Bohužel však o čtrnáct metrů dále v jedné postranní uličce, kvůli čemuž byl značně zastrčený.

Harry a Katrine vstoupili a nad hlavou se jim rozcinkal zvoneček. V tlumeném osvětlení – nebo přesněji v žádném osvětlení – zahlédl Harry hrubě tkané koberce jasných barev, sárongovité látky, velké polštáře se západoafrickými motivy, malé konferenční stolky, které vypadaly, jako by byly odseknuty přímo ze stromu v deštném pralese, a vysoké hubené dřevěné figurky představující Masaje a výběr nejznámějších zvířat savany. Vypadalo to, že je tu všechno pečlivě naplánováno i provedeno; nikde nebyly vidět cenovky, barvy byly sladěné a výrobky umístěné po dvou jako na Noemově arše. Stručně řečeno to tady vypadalo spíš jako na výstavě než v obchodě. Jako na lehce zaprášené výstavě. Tento dojem posilovalo téměř nepřirozené ticho, jež se rozhostilo poté, co se dveře zabouchly a zvoneček přestal cinkat.

„Haló?“ zavolal hlas odkudsi z nitra obchodu.

Harry kráčel za zvukem. Ve tmě vzadu v obchodě, za obří dřevěnou žirafou a pod jediným bodovým světlem, zahlédl záda ženy stojící na židli. Právě zavěšovala na stěnu černou šklebící se dřevěnou obličejovou masku.

„Co byste rádi?“ zeptala se, aniž se otočila.

Znělo to, jako by předpokládala, že mohou být kdokoli, jen ne zákazníci.

„Jsme od policie.“

„Aha.“ Žena se otočila, bodové světlo jí ozářilo obličej a Harry ucítil, že se mu zastavilo srdce. Automaticky o krok ucouvl. Byla to Sylvia Ottersenová.

„Něco se stalo?“ zeptala se a mezi skly brýlí se jí objevila vráska.

„Kdo… jste?“

„Ane Pedersenová,“ odpověděla a v téže chvíli jí očividně došlo, proč se Harry tváří tak ohromeně. „Jsem Sylviina sestra. Dvojče.“

Harry se rozkašlal.

„Tohle je vrchní komisař Harry Hole,“ zaslechl Katrine za sebou. „A já jsem Katrine Brattová. Doufali jsme, že tu najdeme pana Ottersena.“

„Je v kanceláři pohřební služby.“ Ane Pedersenová se zarazila a ve stejném okamžiku věděli všichni tři, co si myslí ostatní: Jak se vlastně pohřbívá hlava?

„A vy za něj zaskakujete?“ pomohla jí Katrine.

Ane Pedersenová se rychle usmála. „Ano.“ Opatrně slezla ze židle, dřevěnou masku nadále v ruce.

„Obřadní maska, nebo maska pro komunikaci s duchy?“ zeptala se Katrine.

„Obřadní,“ odpověděla. „Hutuové. Východní Kongo.“

Harry pohlédl na hodinky. „Kdy se vrátí?“

„Nevím.“

„Nemáte představu?“

„Jak jsem říkala, tak…“

„Tohle je vážně pěkná maska,“ přerušila ji Katrine. „Koupila jste ji v Kongu sama, že?“

Ane na ni s údivem pohlédla. „Jak to víte?“

„Vidím, že ji držíte tak, abyste nezakrývala oči ani ústa. Respektujete duchy.“

„Vy se zajímáte o masky?“

„Trochu,“ odvětila Katrine a ukázala na černou masku s drobnýma ručkama po stranách a nohama visícíma zespodu. Obličej byl napůl lidský, napůl zvířecí. „Tohle musí být maska kpelie.“

„Ano. Z Pobřeží slonoviny. Senufové.“

„Soudcovská maska?“ Katrine pohladila rukou mastné tuhé zvířecí chlupy visící z kokosového ořechu na vršku masky.

„No ne, víte toho spoustu,“ usmála se Ane.

„Co je soudcovská maska?“ zeptal se Harry.

„Přesně to, co říká název,“ vysvětlila Ane. „V Africe nejsou takovéhle masky jen prázdnými symboly. Osoba z kmene Luo, která nosí takovou masku, získává automaticky veškerou výkonnou i soudní moc. Nikdo autoritu jejího nositele nezpochybňuje, maska dává moc sama o sobě.“

„Všimla jsem si, že u dveří visí dvě posmrtné masky,“ prohlásila Katrine. „Vážně moc krásné.“

Ane se v odpověď opět usmála. „Mám jich víc. Jsou z Lesotha.“

„Můžu se podívat?“

„Jistě. Počkejte chvilku.“

Zmizela a Harry pohlédl na Katrine.

„Jen jsem si říkala, že by stálo za to si s ní popovídat,“ odpověděla na jeho nevyslovenou otázku. „Prověřit, jestli nemají v rodině nějaká tajemství, chápete?“

„Chápu. A to zvládnete nejlíp sama.“

„Musíte něco stihnout.“

„Budu v kanceláři. Pokud se tady objeví Rolf Ottersen, nezapomeňte z něj dostat to prohlášení, že ten plastický chirurg může odhlédnout od povinnosti mlčenlivosti.“

Harry vrhl pohled na koženě vypadající, svraštělé a křičící lidské obličeje u dveří, načež vyšel ven. Doufal, že to jsou imitace.

Eli Kvaleová tlačila vozík mezi regály supermaketu ICA u Ullevålského stadionu. Byl to velký obchod. Trochu dražší než jiné prodejny, ale s mnohem lepším výběrem. Nechodila tam denně, jen když chtěla uvařit něco dobrého. A dnes večer se její syn Trygve vrátí domů z USA. Studuje třetím rokem v Montaně ekonomii, ale letos na podzim nemá žádné zkoušky a bude se až do ledna učit doma. Andreas pro něj dojede na letiště Gardermoen rovnou z farní kanceláře. A ona ví, že až přijedou domů, budou už ponoření do diskuze o muškaření a výletech na kánoi.

Naklonila se nad mrazicí pult a ucítila, jak k ní zavál chlad. Přitom ji minul stín. Aniž vzhlédla, věděla, že je to tentýž člověk. Stejný stín, který ji minul ve chvíli, kdy stála u pultu s lahůdkami, a na parkovišti, když zamykala auto. Neznamenalo to nic. Jen na povrch vyplula ta stará záležitost. Smířila se s tím, že strach ji nikdy zcela neopustí, ačkoli je to už věčnost. U pokladny si vybrala nejdelší frontu, podle její zkušenosti právě ta postupovala vždy nejrychleji. Alespoň si myslela, že to je její zkušenost. Andreas byl toho názoru, že se plete. Někdo si stoupl za ni. Tak to se nás plete víc, pomyslela si. Neotočila se, jen si řekla, že ten člověk musí mít plno mražených věcí, neboť cítila v zádech chlad.

Když se však přece jen otočila, nikdo za ní nestál. Chtěla pohledem propátrat ostatní fronty. Nech toho, varovala sama sebe. Nezačínej s tím zase.

Poté, co vyšla ven, se donutila kráčet k autu pomalu, neohlížet se, jen odemknout, naložit nákup, nasednout a nastartovat. A když se její toyota vlekla dlouhými stoupáními k dvojdomku na Nordbergu, myslela už jen na Trygveho a na večeři, která musí být hotová, až otec se synem vejdou do dveří.

Harry naslouchal v telefonu Espenu Lepsvikovi a přitom mžoural na fotografie mrtvých kolegů. Lepsvik už sestavil svůj tým a žádal Harryho o přístup ke všem relevantním informacím.

„Náš IT ředitel vám přidělí heslo,“ vysvětlil mu Harry. „S ním se dostanete do složky Sněhulák, kterou máme na oddělení vražd jako sdílený soubor.“

„Sněhulák?“

„Nějak se to jmenovat musí.“

„Dobře. Díky, Hole. Jak často ode mě chcete hlášení?“

„Jen pokud budete něco mít. Poslyšte, Lepsviku…“

„Ano?“

„Nešlapte do záhonu, choďte jen okolo.“

„A co přesně je záhon?“

„Soustřeďte se na tipy, svědky a lidi se záznamem v trestním rejstříku, kteří by mohli být případnými sériovými vrahy. Tohle je váš hlavní úkol.“

Harry věděl, co si zkušený vyšetřovatel z KRIPOSu myslí: Pěkně svinskej úkol.

Lepsvik si odkašlal. „Takže jsme zajedno v tom, že mezi těmi zmizeními je nějaká souvislost?“

„Nemusíme být zajedno. Postupujte podle své intuice.“

„Fajn.“

Harry zavěsil a pohlédl na monitor počítače. Otevřel webovou stránku, kterou mu doporučila Borghild, a prohlédl si fotografie krásek a mužů jako ze žurnálu s vytečkovanými čárami v obličeji a na těle, které naznačovaly, kde by se jejich dokonalý vzhled – pokud by si to přáli – dal přece jen ještě upravit. Z jedné fotografie se na Harryho usmíval sám doktor Idar Vetlesen, k nerozeznání podobný svým vlastním modelům.

Pod snímkem Idara Vetlesena bylo uvedeno resumé diplomů a kurzů s dlouhými jmény ve francouzštině a v angličtině, které, pokud bylo Harrymu známo, je možné absolvovat za dva měsíce, avšak které vám dávají právo připojit si k doktorskému titulu další latinské zkratky. Vyhledal si jméno Idara Vetlesena na Googlu a vypadl na něj přehled výsledků něčeho, co, jak pochopil, byly soutěže v curlingu, a jedna stará webová stránka z Vetlesenova někdejšího pracoviště, kliniky Marienlyst. Ve chvíli, kdy spatřil vedle Idara Vetlesena jisté jméno, si pomyslel, že to bude nejspíš pravda – totiž to, že Norsko je tak malá země, že pokud někoho náhodou sami neznáte, zná ho určitě některý váš známý.

Vešla Katrine Brattová a s hlubokým povzdechem dosedla na židli před Harrym. Zkřížila nohy.

„Myslíte si, že krásní lidé se více zabývají krásou než lidé oškliví?“ zeptal se jí Harry. „Kvůli tomu si hezcí lidé nechávají upravovat zevnějšek?“

„Nevím,“ odvětila Katrine. „Ale je v tom snad jistá logika. Lidé s vyšším IQ se přece natolik zaobírají inteligenčním kvocientem, až si vytvořili vlastní klub, ne? Člověk se nejspíš soustředí na to, co má. Hádám, že vy jste dost pyšný na svůj vyšetřovací talent.“

„Máte na mysli krysařův gen? Tedy vrozenou schopnost zavírat lidi s mentálními poruchami, lidi závislé, lidi s víc než podprůměrným intelektem a víc než nadprůměrně svinským dětstvím?“

„Takže jsme jenom krysaři?“

„Přesně tak. A právě proto máme takovou radost, když se nám konečně objeví na stole případ, jako je tenhle. Možnost dostat vysokou, zastřelit lva, slona, zatracenýho dinosaura.“

Katrine se nezasmála, naopak vážně přikývla.

„Co vám povědělo Sylviino dvojče?“

„Málem jsme se spřátelily,“ povzdychla si Katrine a sepnula ruce kolem kolene v punčoše.

„Povídejte.“

„No,“ začala a Harry si povšiml, že použila jeho vlastní „no“. „Ane mi prozradila, že když se dali Sylvia s Rolfem dohromady, oba si mysleli, že z toho vyšel jako šťastlivec Rolf. Zatímco všichni ostatní okolo se domnívali, že to je naopak. Rolf právě dostudoval Technickou vysokou školu v Bergenu, přestěhoval se do Osla a získal práci v inženýrské a stavební společnosti Kværner. Sylvia byla očividně typ, který se každé ráno vzbudí s novou představou o tom, čím bude. Absolvovala první ročník na půltuctu naprosto rozdílných vysokoškolských oborů a nikdy nepracovala na stejném místě déle než půl roku. Byla tvrdohlavá, vznětlivá a rozmazlená, prohlašovala se za socialistku a přitahoval ji myšlenkový proud hlásající vymýcení já. Několika málo přítelkyněmi, jež měla, manipulovala, a muži, s nimiž se zapletla, ji po krátké době vždy opustili, protože už jí měli dost. Sestra se domnívá, že Rolf se do Sylvie zamiloval tak silně proto, že Sylvia byla jeho pravým opakem. Rolf totiž kráčel ve šlépějích svého otce, stal se inženýrem a pocházel z rodiny, která věřila v neviditelnou laskavou ruku kapitalismu a v občanské štěstí. Sylvia mínila, že my v západní civilizaci jsme materialisté a necháváme se korumpovat, neboť jsme zapomněli na svou vlastní identitu a zdroj štěstí. A že jakýsi etiopský císař je reinkarnovaný Mesiáš.“

„Haile Selassie,“ dodal Harry. „Rastafariánská víra.“

„Co vy všechno nevíte.“

„To mám z desek Boba Marleyho. No, možná to vysvětluje ten příklon k Africe.“

„Možná.“ Katrine si na židli přesedla, přehodila si teď levou nohu přes pravou a Harry odvrátil pohled. „Rolf a Sylvia si v každém případě vzali rok volna a cestovali po západní Africe. Pro ně oba to byla poznávací cesta. Rolf zjistil, že jeho životní úlohou je pomáhat Africe, aby se opět postavila na nohy. Sylvia, která si nechala vytetovat na záda velkou etiopskou vlajku, zjistila, že i v Africe se všichni lidé starají v první řadě o sebe. Tak rozjeli Taste of Africa. Rolf kvůli tomu, aby tím pomohl chudému kontinentu, Sylvia proto, že kombinace levného dovozu a státní podpory vypadala jako lehce vydělané peníze. Přesně tak, jako když ji chytili celníci při jejím návratu z Lagosu na letišti Fornebu s batohem plným marihuany.“

„To se podívejme.“

„Sylvia dostala krátký podmíněný trest, protože dokázala věrohodně tvrdit, že nevěděla, co v tom batohu je, že to byla přátelská služba pro jistou rodinu, která batoh poslala jednomu Nigerijci, co bydlí v Norsku.“

„Hm. Co dál?“

„Ane má Rolfa ráda. Je hodný, starostlivý a bezvýhradně miluje svoje děti. Ale pokud šlo o Sylvii, byl naprosto slepý. Sylvia se dvakrát zamilovala do jiného muže a od Rolfa i dětí se odstěhovala. Jenže oba ti muži ji opustili a v obou případech ji Rolf vzal s radostí zpátky.“

„Jak si ho dokázala udržet, co myslíte?“

Katrine Brattová se téměř smutně pousmála, pohlédla do vzduchu a přitom si rukou přejela okraj sukně: „Tak, jak bývá obvyklé, řekla bych. Nikdo nedokáže opustit toho, s kým si rozumí v posteli. Může se o to pokusit, ale vždycky se vrátí. Jsme takhle jednoduší. Nebo snad ne?“

Harry váhavě přikývl. „A co ti muži, kteří ji opustili a nevrátili se?“

„Muži jsou rozdílní. Někteří z nich postupně dostanou strach, že by mohli selhat.“

Harry na ni pohlédl. A rozhodl se, že v tomto tématu nebude dál pokračovat.

„Setkala jste se s Rolfem Ottersenem?“

„Ano, přišel deset minut po vašem odchodu,“ odpověděla Katrine. „A vypadal lépe než posledně. Nikdy neslyšel o Chirurgické klinice na Bygdøy, ale podepsal prohlášení, že zprošťuje lékaře povinnosti mlčenlivosti.“ Položila Harrymu na stůl složený list papíru.

Nízkými tribunami haly Valle Hovin, odkud Harry sledoval rychlobruslaře klouzající po dráze, profukoval ledový vítr. Oleg si během posledního roku vylepšil a zefektivnil techniku. Pokaždé, když jeho kamarád zrychlil a chtěl mu uniknout, se Oleg hlouběji předklonil, přidal do odrazu více síly a opět mu klidně daleko ujel.

Harry zavolal Espenu Lepsvikovi a vzájemně se informovali o vývoji. Harry se dozvěděl, že na silnici odbočující do ulice Hoffsveien byl v pozdních hodinách onoho večera, kdy zmizela Birte Beckerová, pozorován tmavý sedan, který se krátce nato vracel stejnou cestou.

„Tmavý sedan,“ otřásl se Harry zachmuřeně. „Někdy v pozdních hodinách onoho večera.“

„Ano, vím, že to není nic moc,“ povzdechl si Lepsvik.

Harry zastrčil telefon do kapsy u bundy a vtom si povšiml, že něco zastínilo jeden světlomet.

„Omlouvám se, že jdu trochu pozdě.“

Harry vzhlédl a zadíval se do usmívající se žoviální tváře Mathiase Lund-Helgesena. Ráchelin vyslanec se posadil: „Jste příznivec zimních sportů, Harry?“

Harry si pomyslel, že Mathias má ten přímý pohled, který člověka prohlédne, výraz obličeje, jenž je tak vřelý, až vyvolává dojem, že Mathias naslouchá, i když sám mluví.

„To zrovna ne. Trochu bruslení. A vy?“

Mathias zavrtěl hlavou. „Ale rozhodl jsem se, že v den, kdy dokončím své životní dílo a budu tak nemocný, že už nebudu chtít žít dál, vyjedu výtahem na vrchol skokanského můstku támhle na tom kopci.“

Ukázal palcem přes rameno a Harry se ani nemusel otáčet. Holmenkollenský kopec, nejmilejší osloský památník a nejhorší skokanský můstek, je vidět z jakéhokoli místa ve městě.

„A potom skočím. Ne na lyžích, nýbrž z věže.“

„Jak dramatické,“ okomentoval to Harry.

Mathias se usmál. „Čtyřicet metrů volného pádu. Konec za pár vteřin.“

„Doufám, že to není nejbližší budoucnost.“

„S tou hladinou anti-SCL-70 v krvi, kterou mám, člověk nikdy neví,“ usmál se Mathias jízlivě.

„Anti-SCL-70?“

„No ano, protilátky jsou sice dobré, ale jestliže se objeví, měl by být člověk vždy ostražitý. Jsou tu z nějakého důvodu.“

„Hm, myslel jsem si, že sebevražda je pro doktora kacířská myšlenka.“

„Nikdo neví lépe než doktoři, co nemoc přináší. Já se opírám o stoika Zenóna, který byl toho názoru, že sebevražda je důstojným aktem, pokud choroba způsobí, že smrt je atraktivnější než život. Ve věku devadesáti osmi let si vykloubil palec na noze. To ho tak silně rušilo, že šel domů a oběsil se.“

„Tak proč se neoběsit místo toho, abyste se trmácel až na vrchol Holmenkollenského kopce?“

„Smrt má být přece jaksi oslavou života. Navíc musím přiznat, že se mi líbí pomyšlení na publicitu, kterou by to přineslo. Obávám se, že můj výzkum palčivě potřebuje trochu pozornosti.“ Mathiasův žoviální smích rozkouskovaly zvuky rychlých nožů. „Mimochodem, omlouvám se, že jsem Olegovi koupil nové rychlobruslařské brusle. Ráchel mi až potom pověděla, že jste měl v úmyslu dát mu je k narozeninám.“

„To nevadí.“

„Radši by ty od vás, víte?“

Harry neodpověděl.

„Závidím vám, Harry. Můžete si tu klidně číst noviny, telefonovat, mluvit s jinými lidmi, a jemu stačí, že tu jenom jste. Když ho já povzbuzuju, volám a udílím mu rady a dělám všechno to, co píšou v knihách, že má dobrý a angažovaný otec dělat, jenom ho to rozčiluje. Věděl jste, že si brusle brousí každý den, protože ví, že vy jste to taky dělával? A dokud mu Ráchel nepřikázala, že je má dávat dovnitř, trval na tom, že je bude nechávat venku na schodech, protože vy jste mu kdysi řekl, že nože bruslí mají být neustále v chladu. Jste jeho vzor, Harry.“

Harry se při tom pomyšlení otřásl. Ale kdesi v hloubi duše – vlastně ani tak hluboko ne – ho to potěšilo. Protože je žárlivý mizera, který lehce proklíná Mathiasovy snahy získat si Olega.

Mathias si pohrával s knoflíkem od kabátu. „V téhle době, kdy se lidé tolik rozvádějí, je podivuhodné, jak mají děti silné povědomí o svém původu. Jak nový otec nikdy nedokáže nahradit otce vlastního.“

„Olegův skutečný otec bydlí v Rusku,“ namítl Harry.

„Ten papírový ano,“ odtušil Mathias s poněkud křivým úsměvem. „Jenže ve skutečnosti to tak není, Harry.“

Oleg projel kolem nich a oběma zamával. Mathias mu zamával také.

„Pracoval jste s jedním lékařem jménem Idar Vetlesen,“ začal Harry.

Mathias na něj překvapeně pohlédl. „Idar, ano. Na klinice Marienlyst. No ne, znáte ho snad?“

„Ne, vyhledával jsem si jeho jméno na Googlu a vypadla na mě stará stránka se zaměstnanci kliniky. A tam bylo i vaše jméno.“

„Je to už několik let, ale na klinice Marienlyst jsme si užili dost legrace. Klinika zahájila provoz v době, kdy si všichni mysleli, že soukromá zdravotnická zařízení jsou odsouzena k tomu, aby vydělávala hromady peněz. A skončila, jakmile si lidé uvědomili, že to tak prostě není.“

„Zbankrotovali jste?“

„Ukončili jsme provoz, tak zněl myslím ten výraz. Jste Idarův pacient?“

„Ne, jeho jméno se objevilo v souvislosti s jedním případem. Můžete mi říct, co je to za člověka?“

„Idar Vetlesen?“ Mathias se zasmál. „Ano, myslím, že vám o něm můžu povědět hodně. Studovali jsme spolu a chodili jsme spoustu let do jednoho kruhu.“

„Znamená to, že teď už nejste v kontaktu?“

Mathias pokrčil rameny. „Byli jsme přece jen dost rozdílní. Většina v našem kruhu na studiích pohlížela na práci lékaře jako na… no, na poslání. S výjimkou Idara. Ten rovnou tvrdil, že studuje medicínu proto, že lékař je nejrespektovanější povolání. V každém případě obdivuju jeho upřímnost.“

„Takže Idar Vetlesen dbá na to, aby měl respekt?“

„Byly v tom samozřejmě i peníze. Nikoho nepřekvapilo, že se Idar dal na plastickou chirurgii. Ani že skončil na klinice pro vybranou klientelu bohatých a slavných. Ti lidé tam ho vždycky přitahovali. Chtěl být jako oni, pohybovat se ve stejných kruzích. Problém byl v tom, že Idar jde na všechno vždycky moc hrr. Vidím tyhle celebritky, jak se na něj usmívají, ale jak ho potom za zády nazývají vlezlým snobským hlupákem.“

„Chcete tím říct, že to je člověk, který by byl ochoten zajít kvůli splnění svých cílů daleko?“

Mathias se zamyslel. „Idar vždycky hledal něco, co by mu mohlo přinést slávu. Jeho problémem ovšem není to, že by nebyl obchodně zdatný, nýbrž to, že nikdy nenašel svůj velký projekt. Když jsem s ním mluvil naposledy, vypadal frustrovaně, ano, téměř deprimovaně.“

„Dokážete si představit, že by nalezl projekt, který by ho proslavil? Třeba něco mimo rámec medicíny?“

„O tom jsem nepřemýšlel, ale možná ano. Není zrovna rozený lékař.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, že Idar sice obdivuje úspěšné lidi, ale opovrhuje slabými a nemocnými. Není jediný lékař, který to dělá, ovšem jako jediný to naplno prohlašuje.“ Mathias se zasmál. „My ostatní v kruhu jsme začínali jako hlasití idealisté, které až v jistém okamžiku začaly více zajímat pozice šéflékařů, splátky za nové garáže a sazby za přesčasy. Idar přinejmenším nezradil žádné ideály – byl takový už od začátku.“

Idar Vetlesen se hlasitě zasmál. „Tohle vážně Mathias řekl? Že jsem nezradil žádné ideály?“

Měl pěkný, téměř ženský obličej s obočím tak úzkým, až by bylo možné ho podezírat, že si ho vytrhává, a se zuby natolik bílými a pravidelnými, až to vzbuzovalo podezření, že nejsou jeho vlastní. Pleť vypadala hebká a retušovaná, vlasy měl husté a vitálně se mu vlnily. Krátce řečeno vypadal výrazně mladší než na svých třicet sedm let.

„Já ovšem nevím, co tím mínil,“ zalhal Harry.

Oba seděli v hlubokých křeslech v knihovně velké bílé vily starého ctihodného typu na Bygdøy. V tomhle domě jsem vyrostl, vysvětlil Idar Vetlesen Harrymu, zatímco ho vedl přes dva temné pokoje do místnosti, kde byly stěny pokryté knihami. Mikkjel Fønhus. Kjell Aukrust. Důvěrník Einara Gerhardsena. Široký výběr lidové literatury a životopisů politiků. Celá police pozlacených vydání v sérii To nejlepší. Harry tu nezahlédl jediný titul z doby po roce 1970.

„Ále, já nejspíš vím, co tím myslel,“ zasmál se klokotavě Vetlesen.

Harry už tušil, co Mathias mínil tím, že si s Idarem užili na klinice Marienlyst spoustu legrace – nejspíš soutěžili v tom, kdo se dokáže víc zasmát.

„Mathias, ten zatracený světec. Vlastně chci říct šťastlivec. Ne, krucinál, myslím tím obojí.“ Vetlesen vybuchl v smích. „Někteří mí prostší kolegové tvrdí, že nevěří v Boha, ale jsou to vyděšení moralisti, kteří se snaží shromažďovat dobré skutky, protože v hloubi duše se k smrti bojí, že se budou smažit v pekle.“

„A vy se nebojíte?“ zeptal se Harry.

Idar povytáhl jedno své krásně tvarované obočí a pohlédl na Harryho se zájmem. Na sobě měl pár měkkých světle modrých sálových tenisek s rozvázanými tkaničkami, džíny a bílou tenisovou košili s hráčem póla ve znaku na levé straně hrudi. Harry si nemohl vzpomenout na název značky, jen na to, že si ji z nějakého důvodu spojuje s nudnými patrony.

„Pocházím z prakticky založené rodiny, vrchní komisaři. Můj otec byl taxikář. Všichni věříme pouze tomu, co vidíme.“

„Hm. Na taxikáře dost pěkný dům.“

„Byl majitel taxislužby, vlastnil tři koncese. Jenže tady na Bygdøy je a zůstane ten, kdo řídí taxík, plebejcem.“

Harry pohlédl na lékaře a snažil se zjistit, jestli je závislý na speedu nebo na nějakých prášcích. Vetlesen se zakláněl v křesle téměř přehnaně uvolněně, jako by chtěl zakrýt neklid nebo nervózní napětí. Harry si znovu pomyslel to, co ve chvíli, kdy zazvonil a vysvětlil, že by policie ráda znala odpověď na několik otázek, a Idar Vetlesen ho až nadmíru srdečně pozval dovnitř.

„Vy jste ale taxík řídit nechtěl,“ konstatoval Harry. „Vy jste chtěl… zkrášlovat lidi?“

Vetlesen se usmál. „Dá se říct, že nabízím své služby k prodeji na trhu marnivosti. Nebo že opravuju lidský zevnějšek proto, abych utišil bolest uvnitř. Vyberte si sám. Já na to vlastně kašlu.“ Vetlesen se zasmál, jako by předem očekával od Harryho šokovanou reakci. Když se neobjevila, zatvářil se poněkud vážněji. „Považuju sám sebe za sochaře. Nemám žádné poslání. Rád měním vzhled lidí, tvaruju obličeje. Vždycky se mi to líbilo. Jsem v tom dobrý a lidi mi za to platí. To je všechno.“

„Hm.“

„Jenže to neznamená, že nemám vůbec žádné zásady. A mezi ně patří povinnost mlčenlivosti.“

Harry neodpověděl.

„Mluvil jsem s Borghild,“ pokračoval Vetlesen. „Vím, po čem jdete, vrchní komisaři. A chápu, že to je závažná věc. Ale nemůžu vám pomoct. Jsem vázán mlčenlivostí.“

„Už ne.“ Harry vytáhl z náprsní kapsy složený list papíru a položil ho na stůl mezi ně. „Tohle je prohlášení podepsané otcem dvojčat, které vás této povinnosti zbavuje.“

Vetlesen zavrtěl hlavou. „To nepomůže.“

Harry udiveně svraštil čelo: „Jak to?“

„Nemůžu vám prozradit, kdo u mě byl a co řekl, ale úplně všeobecně můžu prohlásit, že ten, kdo přijde k lékaři se svým dítětem, je chráněn lékařovou mlčenlivostí i vůči svému partnerovi, pokud si to přeje.“

„Proč by měla Sylvia Ottersenová skrývat před svým mužem, že u vás s dvojčaty byla?“

„Naše praxe vám může připadat nekompromisní. Nezapomínejte však na to, že mnozí naši klienti jsou celebrity vystavované pomluvám a nežádoucím řečem. Zajděte si někdy v pátek večer do Domu umělců a porozhlédněte se tam. Netušíte, kolik z přítomných si nechalo provést drobnou úpravu na mé klinice. A kolik z nich by omdlelo jen při pomyšlení, že by se rozneslo, že tam byli. Naše renomé je založeno na diskrétnosti. Jestliže by vyšlo najevo, že nakládáme lehkomyslně s informacemi o pacientech, byly by následky pro kliniku katastrofální. Jsem si jistý, že to chápete.“

„Máme dvě oběti vraždy a jedinou spojitost,“ odtušil Harry. „To, že obě byly na vaší klinice.“

„To nechci ani nemůžu potvrdit. Ale předpokládejme zcela hypoteticky, že tomu tak je.“ Vetlesen mávl rukou do vzduchu. „A co? Norsko má málo obyvatel a ještě míň doktorů. A jak se říká, svět je malý. Náhoda, že by oběti mohly navštívit stejného lékaře, není o nic pozoruhodnější, než kdyby se v jedné chvíli nacházely ve stejné tramvaji. Potkal jste už někdy v tramvaji přátele?“

Harry si nedokázal vzpomenout ani na jeden takový případ. V první řadě nejezdil tak často tramvají.

„Cesta sem k vám byla dost dlouhá na to, abyste mi sdělil, že mi nic neřeknete,“ zkusil to znovu Harry.

„Je mi líto. Pozval jsem vás sem, protože jsem vycházel z toho, že jinak bych musel přijít na policejní ředitelství, kde právě teď novináři drží dnem i nocí stráž, aby zjistili, kdo tam přichází a zase odsud odchází. Ne, díky, já ty lidi znám…“

„Víte, že si můžu obstarat soudní příkaz, který vaši povinnost mlčenlivosti zruší?“

„Pro mě za mě,“ odpověděl Vetlesen. „Protože v takovém případě bude klinika z obliga. Ale do té doby…“ Naznačil, jako by si zamykal ústa na klíč.

Harry si v křesle poposedl. Věděl, že Idar Vetlesen ví, že Harry ví. Totiž že přimět soud, aby zrušil povinnost mlčenlivosti, byť v případu vraždy, by vyžadovalo jasné indicie, že lékařovy informace mají pro vyšetřování zásadní význam. Co však policie má? Jak sám Vetlesen prohlásil – setkání v tramvaji. Harry cítil nutkání něco udělat. Dát si drink. Zvedat činky. Těžké. A dlouho. Nadechl se.

„Nicméně jsem nucen zeptat se vás, kde jste byl třetího a pátého listopadu večer.“

„Počítal jsem s tím,“ usmál se Vetlesen. „Takže jsem o tom přemýšlel. Byl jsem s… Ano, tady ji máme.“

Do místnosti vstoupila starší žena s vlasy barvy myší šedi splývajícími jí z hlavy jako záclona; držela stříbrný tác se dvěma šálky s kávou, které hrozivě cinkaly. V obličeji měla výraz, jako by nesla kříž a trnovou korunu. Vrhla na syna pohled a ten okamžitě vyskočil a tác převzal.

„Díky, mami.“

„Zavaž si tkaničky.“ Pootočila se k Harrymu. „Poví mi někdo, koho to mám ve svém domě?“

„To je vrchní komisař Hole, mami. Chce vědět, kde jsem byl včera večer a před třemi dny.“

Harry vstal a napřáhl k ní ruku.

„Samozřejmě si vzpomínám,“ pronesla žena, věnovala Harrymu odevzdaný pohled a podala mu kostnatou ruku posetou jaterními skvrnami. „Včera jsme se přece dívali na ten diskuzní pořad, ve kterém vystupoval ten tvůj kamarád z curlingu. A mně se nelíbilo, co povídal o monarchii. Jakže se to jmenoval?“

„Arve Støp,“ vzdychl Vetlesen.

Stařenka se naklonila k Harrymu. „Povídal, že bychom měli celou monarchii zrušit. Dokážete si představit, že někdo může říct něco tak strašlivého? Kde bychom byli za války bez královské rodiny?“

„Přesně tam, kde jsme teď,“ namítl Vetlesen. „Jen zřídka zmohla nějaká hlava státu ve válce méně než ta naše. A taky povídal, že široká podpora monarchie je konečným důkazem toho, že většina lidí věří na troly a elfy.“

„Není to strašné?“

„Namouduši, mami,“ usmál se Vetlesen, položil jí ruku na rameno a zatvářil se, jako by mu právě v tu chvíli padl pohled na hodinky značky Breitling, které působily na jeho úzkém zápěstí příliš mohutně a masivně. „Jejda! Budu už muset jet, pane Hole. Musíme si s tou kávou pospíšit.“

Harry zavrtěl hlavou a usmál se na paní Vetlesenovou. „Jistě je dobrá, ale já si ji vychutnám až příště.“

Stařenka ztěžka vzdychla, něco neslyšně zamumlala, popadla tác a vyšourala se z místnosti.

Když Vetlesen a Harry došli do chodby, Harry se otočil. „Co jste mínil tím šťastlivcem?“

„Pardon?“

„Povídal jste, že Mathias Lund-Helgesen jen nejen zatracený světec, ale i šťastlivec.“

„Aha, tohle! To jen kvůli té ženské, kterou si narazil. Mathias je jinak v tomhle ohledu dost neprůbojný, jenže ona měla v životě asi smůlu na pár chlapů. Potřebovala nejspíš takového prosťáčka, jako je on. Ne abyste to Mathiasovi prozradil. Anebo vlastně, klidně mu to řekněte.“

„Mimochodem víte, co je anti-SCL-70?“

„To je protilátka v krvi. Může poukazovat na sklerodermii. Znáte někoho, kdo ji má?“

„Já ani nevím, co je sklerodermie.“ Harry si uvědomoval, že by to měl nechat plavat. Chtěl to nechat plavat. Nedokázal to však: „Takže Mathias povídal, že měla smůlu na chlapy?“

„To je moje interpretace. Svatý Mathias nikdy neřekne na adresu lidí jediné špatné slovo, v jeho očích mají lidé jen potenciál se zlepšovat.“ Vetlesenův smích se rozhléhal temnými místnostmi.

Harry se rozloučil, obul si vysoké boty, už stál na schodech venku a vtom se otočil a zahlédl – ve chvíli, kdy se dveře zavíraly –, jak si Idar Vetlesen v předklonu zavazuje tkaničky.

Cestou zpátky zavolal Harry Skarremu, požádal ho, aby vytiskl Vetlesenovu fotografii z webové stránky kliniky a předal ji protidrogovému oddělení, aby prověřili, jestli ho někdo z tajných agentů nezahlédl, jak si kupuje speed.

„Na ulici?“ zeptal se Skarre. „Nemají snad všichni doktoři takovéhle věci v lékařských skříňkách?“

„Mají, jenže ohlašovací povinnost týkající se držení omamných látek je teď tak přísná, že si doktor radši koupí amfetamin od překupníka v Kapitánské ulici.“

Zavěsili a Harry zatelefonoval Katrine do kanceláře.

„Prozatím nic,“ sdělila mu. „Už půjdu. Jdete domů?“

„Ano.“ Harry zaváhal. „Myslíte si, že bychom dokázali získat soudní příkaz, který by zbavil Vetlesena mlčenlivosti?“

„S tím, co máme? Můžu si samozřejmě obléknout superkrátkou sukni, zaskočit k soudu a vyhledat tam státního zástupce ve správném věku. Upřímně řečeno si ale myslím, že na to můžeme zapomenout.“

„Souhlas.“

Harry se řítil směrem k Bislettu. Myslel na svůj prázdný rozebraný byt. Pohlédl na hodinky. Najednou se rozhodl jinak, odbočil do ulice Pilestredet a zamířil k policejnímu ředitelství.

Byly dvě ráno a Harry měl opět na drátě ospalou Katrine.

„Co se zas děje?“ zeptala se.

„Jsem v kanceláři, díval jsem se na to, co jste našla. Povídala jste, že všechny ty pohřešované ženy měly muže a dítě nebo děti. Myslím, že za tím může být ještě víc.“

„Co přesně?“

„Netuším, potřeboval jsem to jen někomu říct nahlas, abych zjistil, jestli to zní jako pitomost.“

„A jak to zní?“

„Jako pitomost. Dobrou noc.“

Eli Kvaleová ležela s doširoka otevřenýma očima. Vedle ní dýchal ztěžka a bezstarostně Andreas. Mezi záclonami proklouzl proužek měsíčního světla a dopadl na stěnu, na krucifix, který si koupila na svatební cestě do Říma. Co ji jen vzbudilo? Trygve? Je vzhůru? Večeře a celý večer proběhly přesně tak, jak doufala. Hleděla do šťastných bledých tváří v záři svíček a všichni si skákali do řeči, měli si toho tolik co povídat! Nejvíc Trygve. A když vyprávěl o Montaně, o studiích a svých kamarádech, mlčela a jen se dívala na toho chlapce, toho mladíka, který pomalu dospívá, stává se tím, čím chce být, vybírá si svůj život. To ji těšilo nejvíc – to, že si může vybrat. Otevřeně a svobodně. Ne jako ona. Ne vskrytu, potajmu.

Slyšela, jak dům povrzává, slyšela, jak spolu stěny mluví.

Byl tu však ještě jiný zvuk, cizí. Zvuk zvenčí.

Vstala z postele, došla k oknu a vykoukla zpoza záclony. Nasněžilo. Větve jabloní vypadaly jako plyšové a měsíční světlo se odráželo v bílé vrstvičce na zemi tak, že všechny detaily v zahradě vystupovaly do popředí. Klouzala pohledem od branky ke garáži, nebyla si jistá, co vlastně hledá. Pak se její pohled zarazil. S údivem a úlekem se nadechla. Nezačínej s tím zase, napomenula se. To musí být Trygve. Má pásmovou nemoc, nemůže spát a šel ven. Stopy vedly od branky přímo pod okno, u něhož stála. Linie černých bodů ve slabé vrstvě sněhu. Jako písmenka navlečená na šňůrce.

Zpátky se stopy nevracely.

Kapitola 12

Den sedmý – Konverzace

„Jeden z kluků z protidrogovýho ho poznal,“ informoval Skarre. „Ukázal jsem mu Vetlesenovu fotku a ten tajný agent mi řekl, že ho několikrát viděl na křižovatce Kapitánské ulice s Celní.“

„Co je na té křižovatce?“ otázal se Gunnar Hagen, který trval na své účasti na pondělní poradě v Harryho kanceláři.

Skarre na Hagena nejistě pohlédl, jako by si chtěl ověřit, zda šéf vtipkuje.

„Dealeři, šlapky, zákazníci,“ odpověděl. „Tam se teď zdržují, co jsme je vyhnali z Plata.“

„Jenom tam?“ chtěl vědět Hagen a vysunul vpřed bradu. „Slyšel jsem, že jsou teď víc rozptýlení.“

„To je takové jejich centrum,“ vysvětlil Skarre. „Ale jistě, najdete je všude směrem dolů k Burze a směrem nahoru k Norské bance. Kolem Muzea moderního umění Astrupa Fearnleyho, kulturního domu Gamle Logen a kavárny Městské misie…“ Zarazil se, protože Harry hlasitě zívl.

„Omlouvám se,“ pronesl Harry nevinně. „Mám za sebou náročný víkend. Pokračujte.“

„Tajný agent si nevzpomínal, že by ho viděl kupovat si drogy. Připadalo mu, že Vetlesen spíš dochází do hotelu Leon.“

V téže chvíli se ve dveřích objevila Katrine Brattová. Měla rozcuchané vlasy, bledé a zúžené oči, ale zazpívala spokojeně bergenským dialektem „dobré ráno“. Přitom se rozhlížela po židli. Bjørn Holm vyskočil ze své židle, ukázal na ni rukou a šel si pro jinou.

„Hotel Leon v Kapitánské ulici?“ zeptal se Hagen. „Tam se prodávají drogy?“

„Možná jo,“ odpověděl Skarre. „Já jsem ale viděl, že tam chodí černé šlapky, takže to bude spíš takzvaný masážní salon.“

„To sotva,“ namítla Katrine Brattová, která si právě obrácená zády k nim odkládala kabát na věšák. „Masážní salony nejsou součástí pouličního trhu a momentálně je vlastní Vietnamci. Ti se zdržují v okrajových částech města, v diskrétních obytných čtvrtích, zaměstnávají Asiatky a drží se mimo teritorium afrického pouličního trhu.“

„Mám dojem, že jsem kdesi viděl plakát, který tam nabízel levné pokoje,“ vložil se do hovoru Harry. „Čtyři stovky za noc.“

„Přesně tak,“ přikývla Katrine. „Mají malé pokoje, které se papírově pronajímají na jednu noc, ale ve skutečnosti na hodinu. Černé peníze, klienti zrovna nepožadují účtenku. Černé dámičky. A černí pasáci. Ovšem majitel hotelu, který na tom vydělává nejvíc, je běloch.“

„Ta si je tím ale jistá,“ zazubil se Skarre na Hagena. „Vtipné, že na bergenském mravnostním toho vědí najednou tolik o hodinovém hotelu v Oslu.“

„Je to všude dost podobné,“ namítla Katrine. „Chcete se vsadit, že něco z toho, co jsem říkala, je jinak?“

„Majitel je Pákistánec,“ prohlásil Skarre. „O dvě kila.“

„Platí.“

„No,“ spráskl ruce Harry. „Tak proč tady ještě sedíme?“

Majitel hotelu Leon se jmenoval Børre Hansen, pocházel ze Soløru a kůži měl stejně šedobílou jako sněhová břečka, kterou s sebou přinášeli dovnitř takzvaní hosté a která zůstávala ležet na ošoupaných parketách před přepážkou, nad níž visela cedule s nápisem REPCECE, vyvedeným černými písmeny. Vzhledem k tomu, že ani klientela, ani Børre Hansen si nijak zvlášť nelámali hlavu s pravopisem, visel tam ten nápis bez námitek stejně dlouho, jako Hansen hotel vlastnil, tedy čtyři roky. Předtím cestoval Hansen křížem krážem po Švédsku a prodával bible, pokoušel se ve Svinesundu o příhraniční obchod s vyřazenými pornofilmy a osvojil si akcent, který zněl jako cosi mezi mluvou estrádního hudebníka a kazatele. Právě ve Svinesundu potkal Natašu, ruskou erotickou tanečnici, a jen tak tak spolu unikli jejímu ruskému manažerovi. Nataša získala nové jméno a bydlela teď u Hansena v Oslu. Hansen převzal hotel Leon po třech Srbech, kteří z různých příčin nemohli dál pobývat v Norsku, a pokračoval tam, kde oni přestali, protože nebyl důvod měnit koncept: pronájem pokojů na krátkou – často velmi krátkou – dobu. Příjmy mívaly většinou podobu hotovosti a hosté neměli přehnané nároky, co se standardu služeb a údržby týkalo. Byl to výnosný podnik. Podnik, o nějž Hansen nechtěl přijít. Proto se mu na oněch dvou osobách, jež před ním stály, nelíbilo vůbec nic a nejméně ze všeho jejich služební průkazy.

Vysoký muž s ježkem položil na pult fotografii. „Znáte tohohle chlápka?“

Børre Hansen zavrtěl hlavou a přímo pocítil ulehčení, že nejdou po něm.

„Jste si jistý?“ zeptal se muž, opřel se o pult lokty a naklonil se vpřed.

Hansen pohlédl na snímek ještě jednou a pomyslel si, že si měl důkladněji prohlédnout mužův služební průkaz, tenhle maník vypadá spíš jako jeden z těch feťáků, co se tu poflakují po ulicích, než jako policajt. Ona má sice tvrdý pohled, pohled šlapky, ale jinak je každým coulem dáma, stoprocentní dáma. Kdyby si našla pasáka, který ji nebude oškubávat, mohla by mít nejmíň pětinásobné příjmy.

„Víme, že tu provozujete hodinový hotel,“ pronesl policista.

„Provozuju naprosto legitimní hotel, licenci i všechny doklady mám v pořádku. Chcete je vidět?“ Hansen ukázal směrem k malé kanceláři přímo za recepcí.

Policista zavrtěl hlavou. „Pronajímáte pokoje pouličním šlapkám a jejich zákazníkům. To je zákonem zakázáno.“

„Poslyšte,“ ozval se Hansen a polkl. Hovor nabral směr, jakého se obával. „Já se nemíchám do toho, co tu mí hosté dělají, pokud řádně platí.“

„Jenže já ano,“ namítl policista tiše. „Podívejte se na tu fotku pořádně.“

Hansen se podíval. Snímek musel být pořízen před několika lety, protože muž na něm vypadal mladě. Mladě a bezstarostně, bez známek zoufalství a beznaděje.

„Co jsem si naposledy zjišťoval, není v Norsku prostituce nezákonná,“ nedal se Børre Hansen.

„To není,“ odpověděla policistka. „Jenže provozování hodinového hotelu nezákonné je.“

Børre Hansen se s maximálním vypětím pokusil nasadit pohoršený výraz.

„Jak víte, policie musí pravidelně kontrolovat dodržování hotelových předpisů,“ vysvětlil policista. „Třeba to, jestli mají všechny pokoje únikovou cestu pro případ požáru.“

„Jestli tu správně nakládáte s registračními formuláři pro zahraniční hosty,“ dodala policistka.

„Zda máte fax pro eventuální dotazy od policie týkající se hostů.“

„Zpracování DPH.“

Už nechybělo mnoho. Ránu z milosti mu zasadil policista.

„Zvažujeme, že bychom sem poslali někoho z oddělení hospodářské kriminality, aby porovnal vaše účetnictví s osobami, které tu viděli naši tajní agenti v posledních týdnech.“

Børre Hansen cítil, že se mu dělá nevolno. Nataša. Hypotéka. A počínající panika při pomyšlení na mrazivé temné zimní večery na cizích schodech s biblemi pod paží.

„Nebo to můžeme nechat plavat,“ navrhl policista. „Je to jen otázka priorit. Otázka využívání omezených policejních zdrojů. Že, kolegyně Brattová?“

Policistka přikývla.

„Pronajímá si tu pokoj dvakrát do týdne,“ vychrlil Børre Hansen. „Vždycky ten samý. A je tu celý večer.“

„Celý večer?“

„Mívá několik návštěv.“

„Bílých nebo černých?“ zeptala se policistka.

„Černých. Jenom černých.“

„Kolik?“

„Nevím. To bývá různé. Osm. Dvanáct.“

„Současně?“ vyhrkla policistka.

„Ne, střídají se. Některé přicházejí po dvojicích. Často tak chodívají i po ulici.“

„No ne?“ podivil se policista.

Børre Hansen přikývl.

„Pod jakým jménem se zapisuje?“

„Nevzpomínám si.“

„Ale v knize hostů to snad najdeme, ne? A v účetnictví také, že?“

Hansen měl košili na zádech pod lesklým sakem úplně propocenou. „Říkají mu Doctor White. Tedy ty dámičky, co se po něm ptají.“

„Je doktor?“

„To já nevím. Má…,“ Børre Hansen zaváhal. Nechtěl prozradit víc, než bylo nutné. Na druhou stranu chtěl prokázat ochotu spolupracovat. A tohle je už beztak ztracený zákazník. „Nosí s sebou takový ten doktorský kufřík. A vždycky požaduje… ručníky navíc.“

„Uf,“ sykla žena. „To je drsné. Když uklízíte jeho pokoj, viděl jste tam krev?“

Hansen neodpověděl.

„Pokud ho tedy uklízíte,“ opravil dotaz policista. „No?“

Hansen vzdychl. „Ne moc, ne víc než…“ Zarazil se.

„Než obvykle?“ doplnila žena sarkasticky.

„Nemyslím, že by jim ubližoval,“ pronesl Hansen rychle a okamžitě toho zalitoval.

„Proč?“ vybafl policista.

Hansen pokrčil rameny. „To by se snad nevracely.“

„A jsou to jen ženy?“

Hansen přikývl. Jenže policista si musel něčeho povšimnout. Nervózního napětí ve svalech na krku, záškubu v lepkavém žilnatém očním víčku.

„Muži?“ ptal se policista dál.

Hansen zavrtěl hlavou.

„Chlapci?“ zkusila to policistka, která nyní očividně zavětřila stejným směrem jako její kolega.

Børre Hansen opět zavrtěl hlavou, avšak s nepatrným, téměř neznatelným zpožděním, které nastane, jestliže si mozek musí vybrat ze dvou možností.

„Děti,“ konstatoval policista a sklonil čelo, jako by chtěl hlavou do něčeho vrazit. „Mívá tam děti?“

„Ne!“ vykřikl Hansen a cítil, jak mu pot zalévá celé tělo. „V žádném případě! Já mám svoje meze. Stalo se to jenom dvakrát… A nedostaly se dovnitř, rovnou jsem je vyhodil zase na ulici!“

„Africké?“ chtěl vědět policista.

„Ano.“

„Kluci nebo holky?“

„Obojí.“

„Přišly ty děti samy?“ vyptávala se dál policistka.

„Ne, společně s ženami. Myslím, že to byly jejich matky. Ale jak jsem řekl, nepustil jsem je do jeho pokoje.“

„Povídal jste, že sem chodí dvakrát týdně. Vždy ve stejnou dobu?“

„V pondělí a ve čtvrtek. Od osmi do jedenácti. A je pokaždé přesný.“

„Takže dnes večer?“ položil muž poslední otázku a pohlédl na svou kolegyni. „Dobrá, děkujeme za pomoc.“

Hansen zhluboka vydechl a všiml si, že ho bolí nohy, protože stál celou dobu na špičkách. „Rádo se stalo,“ usmál se.

Policisté kráčeli ke dveřím. Hansen věděl, že by měl držet pusu, věděl ovšem také, že nebude moci spát, jestliže se mu nedostane ujištění.

„Ale…,“ zavolal za nimi. „Ale jsme dohodnutí, že jo?“

Policista se otočil s obočím povytaženým údivem. „Na čem?“

Hansen polkl. „Na těch… inspekcích?“

Policista si zamnul bradu. „Naznačujete snad, že máte co skrývat?“

Hansen dvakrát mrkl. Pak uslyšel svůj vlastní hlasitý, nervózní smích a přitom z něj vylétlo: „Ne, ne, samozřejmě že ne! Cha cha! Tady je všechno v nejlepším pořádku.“

„Fajn, tak to se nemáte čeho bát, až přijdou. Inspekce nejsou moje parketa.“

Odešli a Hansen otevřel ústa, chtěl protestovat, něco říct, jen nevěděl co.

Harry vešel do kanceláře, kde ho uvítalo zvonění telefonu.

Volala Ráchel, že mu chce vrátit DVD, které si od něj půjčila.

„Pravidla vášně?“ zopakoval Harry udiveně. „Ty ho máš?“

„Říkal jsi, že ho máš na tom svém seznamu nejvíc podceňovaných filmů všech dob.“

„To jo, jenže ty takovéhle filmy nemusíš.“

„To není pravda.“

„Hvězdná pěchota se ti nelíbila.“

„To proto, že je to takový brutální machistický film.“

„Je to satira,“ namítl Harry.

„Satira na co?“

„Na fašismus uvnitř americké společnosti. Tvrdí chlapi proti hitlerjugend.“

„Ale no tak, Harry. Válka proti obřím broukům na vzdálené planetě?“

„Strach z neznámého.“

„V každém případě se mi líbil ten tvůj film ze sedmdesátých let, ten s těmi odposlechy…“

„Rozhovor,“ doplnil Harry. „Coppolův nejlepší film.“

„To je on. V tomhle případě souhlasím s tím, že je podhodnocený.“

„Není podhodnocený,“ vzdychl Harry. „Jen zapomenutý. Získal Oscara za nejlepší film.“

„Jdu dneska s kamarádkami na večeři. Můžu k tobě cestou domů s tím filmem zaskočit. Budeš kolem půlnoci vzhůru?“

„Možná. Proč ke mně nezaběhneš místo toho před večeří?“

„To by bylo dost naknap, ale samozřejmě můžu.“

Její odpověď přišla rychle. Ovšem ne dost rychle na to, aby to Harry nezaslechl.

„Hm. Já stejně nemůžu spát. Vdechuju plísně, které mi krátí dech.“

„Víš, co? Hodím ti ho dole do schránky, abys nemusel vstávat, ano?“

„Tak jo.“

Zavěsili. Harry si všiml, že se mu lehce třese ruka. Usoudil, že to musí být nedostatkem nikotinu, a vykročil k výtahu.

Ze dveří své kanceláře vyšla Katrine, jako by slyšela, že kolem dusá právě Harry. „Mluvila jsem s Espenem Lepsvikem. Můžeme si na tu práci dnes večer půjčit jednoho jeho člověka.“

„Fajn.“

„Dobré zprávy?“

„Cože?“

„Že se tak usmíváte.“

„Vážně? Asi se těším.“

„Na copak?“

Harry si poplácal kapsu. „Na cigaretu.“

Eli Kvaleová seděla u kuchyňského stolu s hrnkem čaje, hleděla do zahrady a poslouchala uklidňující hučení myčky. Na kuchyňské lince stál černý telefon. Sluchátko se jí v ruce zahřálo, jak ho pevně svírala, ale byl to jen omyl. Trygvemu chutnala zapečená ryba, je to jeho nejoblíbenější jídlo, jak tvrdil. Jenže to říkal o většině věcí. Je to hodný kluk. Venku polehávala hnědě a bez života tráva, po sněhu, který napadl v noci, nebylo ani památky. Kdo ví, možná se jí to celé jenom zdálo?

Listovala nazdařbůh časopisem. Pro první dny, kdy měl být Trygve doma, si vzala dovolenou, aby na sebe měli víc času. Aby si mohli pořádně popovídat, jen oni dva. Jenže teď sedí Trygve v obýváku s Andreasem a to, na co si ona vzala volno, dělají spolu. To je v pořádku, mají si toho víc co říct. Jsou si přece tak podobní. Vlastně se jí myšlenka na to, že si se synem sama popovídá, líbila víc než skutečná promluva. Protože jejich hovor se musel vždycky někde zarazit. U té velké, nepřekonatelné zdi.

Samozřejmě souhlasila s tím, aby chlapec dostal jméno po Andreasově otci. Aby měl přinejmenším jméno z Andreasovy strany. Málem mu všechno těsně před porodem prozradila. O tom prázdném parkovišti, o tmě, o černých stopách ve sněhu. O noži na krku a dechu na svých lících, který neměl tvář. Cestou domů, se semenem stékajícím do kalhotek, se modlila k Bohu, aby to tak pokračovalo, aby vyteklo všechno. Jenže její modlitby nebyly vyslyšeny.

Později často uvažovala o tom, co by bylo, kdyby Andreas nebyl kněz a neměl tak nekompromisní názor na potrat a kdyby ona nebyla tak zbabělá. Kdyby se Trygve nenarodil. Jenže tehdy už zeď stála, neotřesitelná zeď mlčení.

To, že si Trygve a Andreas byli natolik podobní, bylo v tom prokletí jako požehnání. Dokonce to v ní zažehlo kapičku naděje, takže došla do ordinace jednoho lékaře, kde ji nikdo neznal, dala jim dva vlasy, které sebrala z jejich polštářů a které, jak se dočetla, měly stačit na to, aby z nich dokázali zjistit kód čehosi, co se jmenuje DNA, jakýsi genetický otisk prstů. Lékař odeslal vlasy dále do Ústavu soudního lékařství v Říšské nemocnici, kde se tato nová metoda využívala v případech určování otcovství. A po dvou měsících získala jistotu. Že to nebyl pouhý sen – to parkoviště, ty černé stopy, ten horký dech, bolest.

Pohlédla znovu směrem k telefonu. Samozřejmě to byl jenom omyl. Dech, který slyšela na druhém konci, to byl prostě někdo, koho jen trochu vyděsilo, když uslyšel neznámý hlas, a kdo nevěděl, jestli má zavěsit nebo něco říct. Tak to je.

Harry došel do chodby a zvedl sluchátko domácího telefonu.

„Haló?“ snažil se přehlušit kapelu Franz Ferdinand znějící ze stereosoupravy v obýváku.

Žádná odpověď, jen zvuk automobilu, jenž prosvištěl Sofiinou ulicí.

„Haló?“

„Ahoj! To jsem já, Ráchel. Už ležíš?“

Poznal jí na hlase, že pila. Ne moc, ale dost na to, aby měla hlas o půltón vyšší a aby její smích, ten nádherný hluboký smích, kouskoval slova.

„Ne,“ odpověděl. „Příjemný večer?“

„Docela jo.“

„Je teprve jedenáct.“

„Holky chtěly jít včas domů. Zítra musí do práce a vůbec.“

„Hm.“

Harry si ji představoval. Laškovný pohled, alkoholový lesk v očích.

„Nesu ten film. Jestli ti ho mám hodit do schránky, budeš mi muset otevřít.“

„Jasně.“

Zvedl prst, aby stiskl tlačítko bzučáku. Čekal. Věděl, že tohle je časové okénko. Ty dvě vteřiny, které mají k dispozici. Prozatím mají možnost úniku. Měl rád únikové cesty. A dobře věděl, že nechce, aby se to stalo, že je to příliš nepřehledné, příliš bolestné na to, aby tím prošel znovu. Tak proč mu v hrudníku buší tak, jako by měl dvě srdce, proč už prstem dávno nezmáčkl to tlačítko, které by ji mohlo poslat pryč z jeho domu i z jeho hlavy? Teď, pomyslel si a přiložil špičku prstu na tvrdý plast tlačítka.

„Nebo,“ ozvala se Ráchel, „ti ho můžu přinést nahoru.“

Ještě než Harry promluvil, věděl, že jeho hlas bude znít divně.

„Není třeba,“ odpověděl. „Moje schránka je ta beze jména. Dobrou.“

„Dobrou.“

Stiskl tlačítko. Došel do obýváku, pustil kapelu Franz Ferdinand ještě hlasitěji, snažil se zaplašit myšlenky, zapomenout na to pitomé napětí, vnímat jen zvuk, řezání do kytar. Zuřivé, něžné, napůl falešné. Anglicky. Ovšem do horečnatého sledu akordů se vmísil jiný zvuk.

Harry hudbu ztlumil. Naslouchal. Chystal se hlasitost opět zvýšit a vtom zaslechl ten zvuk. Jako brusný papír o dřevo. Nebo boty šourající se po podlaze. Došel do chodby a spatřil za leptaným sklem ve dveřích postavu.

Otevřel.

„Zvonila jsem,“ vysvětlila Ráchel a omluvně na něj pohlédla.

„Co je?“

Zamávala obalem od DVD. „Nevešlo se do schránky.“

Chystal se něco říct, chtěl něco říct. Jenže už rozpřáhl náruč, popadl ji, přitáhl ji k sobě, zaslechl její vzlyk, když ji k sobě pevně přivinul, spatřil její ústa, jež se otevřela, a jazyk, který se už natahoval vstříc jeho jazyku, výsměšný a červený. V podstatě nebylo třeba nic říkat.

Ležela přitisknutá k němu, měkká a teplá.

„Proboha,“ zašeptala.

Políbil ji na čelo.

Pot vytvářel slabou vrstvu, která je dělila a současně je k sobě přilepovala.

Bylo to přesně takové, jaké věděl, že to bude. Bylo to jako poprvé, jen bez nervozity, tápání, nevyslovených otázek. Bylo to jako naposledy, jen bez smutku, bez jejího vzlykavého pláče poté. Člověk může opustit toho, s kým si rozumí v posteli. Katrine však měla pravdu: Vždycky se pak vrátí. Harry nicméně pochopil, že v tom je i něco jiného. Že pro Ráchel je tohle poslední a nezbytný návrat do minulosti, rozloučení s tím, čemu oba kdysi říkali největší láska v mém životě. Než vykročí do nové éry. K menší lásce? Možná, ale k lásce snesitelnější.

Ráchel vrněla a hladila ho po břiše. Přesto si všiml drobného napětí v jejím těle. Mohl jí to ztížit, nebo usnadnit. Rozhodl se pro druhou možnost.

„Špatné svědomí?“ zeptal se a ucítil, jak sebou trhla.

„Nechci o tom mluvit,“ odbyla ho.

Ani on o tom nechtěl mluvit. Nejradši by ležel naprosto tiše, naslouchal jejímu dechu a cítil její ruku na svém břiše. Jenže věděl, co musí Ráchel udělat, a nechtěl to dál odkládat. „Čeká na tebe, Ráchel.“

„Ne,“ odpověděla. „Připravuje společně se sanitářem tělo na zítřejší brzkou ranní přednášku v Anatomickém ústavu. A já jsem ho předem upozornila, že když sahá na mrtvoly, nemá pak chodit hned za mnou. Spí dneska u sebe doma.“

„A co já?“ usmál se Harry ve tmě a pomyslel si, že si Ráchel tohle naplánovala, že věděla, že se to stane. „Jak víš, že já jsem nesahal na mrtvoly?“

„A sahals?“

„Ne,“ odpověděl Harry a pomyslel na krabičku cigaret v přihrádce nočního stolku. „Nemáme žádnou mrtvolu.“

Odmlčeli se. Její ruka mu hladila břicho ve velkých kruzích.

„Mám pocit, že se mi někdo dostal pod kůži,“ pronesl Harry najednou.

„Co tím myslíš?“

„Nejsem si úplně jistý. Mám jenom pocit, že mě celou dobu někdo pozoruje, i teď. Že je pro mě připravený nějaký plán. Chápeš?“

„Ne.“ Přivinula se k němu ještě víc.

„To ten případ, na kterém pracuju. Jako by moje osoba byla zapletená do vlastního…“

„Pšššt.“ Kousla ho do ucha. „Ty jsi do toho vždycky zapletený, Harry, to je tvůj problém. Uvolni se.“

Její ruka se sevřela kolem jeho měkkého údu a Harry zavřel oči, naslouchal jejímu šepotu a cítil dostavující se erekci.

Ve tři hodiny v noci vstala z postele. Sledoval její záda ve světle pouličních lamp dopadajícím sem oknem. Prohnutá záda a stín páteře. Vzpomněl si na něco, o čem se zmínila Katrine Brattová, totiž, že Sylvia Ottersenová měla na zádech vytetovanou etiopskou vlajku, nesmí to zapomenout uvést v popisu pro pátrání. A Ráchel má pravdu – nikdy nepřestane na své případy myslet, vždycky je do nich zapletený.

Doprovodil ji ke dveřím. Rychle ho políbila na ústa a zmizela po schodech. Nebylo třeba nic říkat. Chystal se zavřít dveře a vtom si všiml přímo před sebou mokrých stop od kozaček. Sledoval je až na místo, kde mizely ve tmě schodiště. Musela je tu zanechat Ráchel, když sem večer přišla. Myslel na tuleně Berhausovy, na samici, která se spojí během doby páření s jedním samcem, ale v příští době páření se k němu už nevrátí. Protože to není biologicky racionální. Myslel na to, že tuleni Berhausovi musí být chytrá zvířata.

Kapitola 13

Den osmý – Papír

Bylo půl desáté a slunce svítilo na osamělé auto na kruhovém nadjezdu nad dálnicí u Sjølystu. Vůz odbočil do Bygdøyské ulice, která vedla na idylický venkovský poloostrov rozkládající se jen pět minut jízdy od Radničního náměstí v centru Osla. Všude panoval klid, nebyl téměř žádný provoz, na pozemcích Královského statku žádné krávy ani koně, i na úzkých chodnících, po nichž v létě putovali lidé na pláže, bylo prázdno.

Harry řídil vůz zatáčkami kopcovitého terénu, přitom poslouchal Katrine.

„Sníh,“ pronesla.

„Sníh?“

„Udělala jsem to, co jste mi zadal. Vzala jsem jen ty případy zmizení, kde byly ženy vdané a měly děti. A pak jsem začala zkoumat data. Většina jich zmizela v listopadu a prosinci. Dala jsem si je stranou a podívala se na zeměpisný rozptyl. Většina se ztratila v Oslu, některé v jiných částech země. Pak mě to napadlo, ten dopis, co jste dostal. To s tím, že se Sněhulák zase objeví s prvním sněhem. A potom, že ten den, kdy jsme byli v Hoffsveien, napadl v Oslu první sníh.“

„Ano?“

„Požádala jsem hydrometeorologický ústav, aby mi prověřili příslušná data a místa. A víte co?“

Harry věděl co. A měl to vědět už dávno.

„První sníh,“ řekl. „Vraždí je v ten den, kdy napadne první sníh.“

„Přesně tak.“

Harry třískl do volantu. „Krucinál, měli jsme to přece přímo před nosem. O kolika zmizeních mluvíme?“

„O jedenácti. Každý rok jeden případ.“

„A letos dva. Porušil modus operandi.“

„V Bergenu byla v roce 1992 v den, kdy napadl sníh, zavražděna jedna žena a druhá beze stopy zmizela. Myslím, že právě tam bychom měli začít.“

„Proč?“

„Protože obětí vraždy byla vdaná žena, která měla dítě. A zmizelá žena byla její kamarádka. Máme tedy jednu mrtvolu, jedno zmizení, jedno místo činu a záznamy vyšetřování. Navíc podezřelého, který zmizel, a od té doby ho nikdo neviděl.“

„Kdo to je?“

„Policista. Gert Rafto.“

Harry na ni rychle pohlédl. „Aha, tenhle případ. Nebyl to ten, co na místech činu kradl?“

„Přinejmenším se to povídá. Svědci viděli Rafta vcházet do bytu té jedné ženy, Onny Hetlandové, jen několik hodin předtím, než zmizela. Navíc Rafto poté, co po něm bylo vyhlášeno pátrání, také beze stopy zmizel.“

Harry zíral na silnici, na oholené stromy podél Huk Aveny, ulice vedoucí dolů k moři a k muzeům toho, co Norové považují za své největší národní počiny – cesta na rákosovém voru přes Tichý oceán a nezdařený pokus o dosažení severního pólu.

„A vy si myslíte, že je možné, že přece jen nezmizel?“ zeptal se Harry. „Že se objevuje znovu každý rok v den, kdy napadne první sníh?“

Katrine pokrčila rameny. „Zdá se mi, že stojí za to, abychom se s pomocí našich zdrojů pokusili zjistit, co se tam tenkrát stalo.“

„Hm. Začneme s tím, že požádáme Bergen o asistenci.“

„To bych nedělala,“ odtušila Katrine stručně.

„Ne?“

„Případ Rafto představuje pro policejní ředitelství v Bergenu dodnes nanejvýš trapnou záležitost. Lidé, které na ten případ nasadili, posloužili vesměs k jeho pohřbení, ne k vyšetření. Měli příšerný strach z toho, co by mohli zjistit. A dokud je ten chlap sám pryč…“ Naznačila ve vzduchu velké „X“.

„Chápu. Co navrhujete?“

„Abychom spolu zajeli do Bergenu a prozkoumali to tam trochu na vlastní pěst. Přece jen je to teď součást osloského případu vraždy.“

Harry zaparkoval před cílem cesty, třípatrovou zděnou budovou s přístavištěm, ležící hned u vody. Vypnul motor, ale zůstal sedět v autě a hleděl přes zátoku Frognerkilen k Filipstadskému nábřeží.

„Jak se na vašem seznamu ocitl ten případ Rafto?“ zeptal se. „Za prvé je to časově mnohem dále, než jste měla prověřit. A za druhé to není případ pohřešované, nýbrž zavražděné ženy.“

Otočil se a pohlédl na Katrine. Opětovala mu pohled bez mrknutí.

„Případ Rafto je v Bergenu hodně známý,“ vysvětlila. „A byla tu ta fotografie.“

„Fotografie?“

„Ano. Na bergenském policejním ředitelství ji ukazovali všem novým policejním aspirantům. Bylo na ní místo činu na vrcholu Ulriken a byl to takový křest ohněm. Myslím, že většinu nováčků tak vyděsily detaily v popředí, že si neprohlédli pořádně pozadí. Nebo možná nikdy nebyli nahoře na Ulriken. V každém případě tam něco nesedí, taková vyvýšenina o kus dál v terénu. Když si ten snímek zvětšíte, je naprosto zřetelně vidět, co to je.“

„A co to je?“

„Sněhulák.“

Harry pomalu přikývl.

„À propos fotografie,“ vzpomněla si Katrine, vytáhla z kabelky obálku formátu A4 a hodila ji Harrymu do klína.

Klinika se nacházela ve druhém patře, čekárna byla pečlivě zařízena a vybavena nekřesťansky drahou italskou sedací soupravou, konferenčním stolkem těsně nad úrovní podlahy jako karoserie ferrari, skleněnými sochami Nica Widerberga a originální litografií Roye Lichtensteina zobrazující kouřící pistoli.

Místo klasické recepce se skleněnou zástěnou, typické pro ordinace lékařů, stál uprostřed místnosti krásný starý psací stůl a za ním seděla žena. Měla na sobě rozepnutý bílý plášť, pod ním modrou uniformu a vstřícně se usmívala. Úsměv jí maličko ztuhl, když se Harry představil, přednesl jí, v jaké záležitosti přicházejí, a prohlásil, že předpokládá, že mluví s Borghild.

„Můžete laskavě chviličku počkat?“ ukázala k sedací soupravě se stejně nacvičenou elegancí, s jakou letušky ukazují k nouzovým východům. Harry odmítl jak espresso, tak čaj i vodu a pak se s Katrine posadili.

Harry si všiml, že noviny na stolku jsou dnešní, otevřel jedno číslo Liberalu a stihl prolétnout úvodník, v němž Arve Støp tvrdil, že ochota politiků vystupovat v zábavných programech, „dávat se všanc“ a přijímat roli klauna, je konečným vítězstvím lidové vlády – s lidem na trůně a politikem coby dvorním šaškem.

Nato se otevřely dveře s označením dr. Idar Vetlesen, vyšla z nich žena, rychle prošla čekárnou, pronesla k Borghild krátké „nashle“ a zmizela, aniž se rozhlédla napravo či nalevo.

Katrine za ní zírala. „Nebyla to ta ze zpravodajství na TV 2?“

V téže chvíli jim Borghild oznámila, že je doktor Vetlesen už může přijmout, přistoupila ke dveřím a otevřela jim je.

Ordinace Idara Vetlesena měla velikost ředitelské kanceláře a výhled na Osloský fjord. Na kratší stěně za psacím stolem visely zarámované diplomy.

„Okamžik,“ omluvil se Vetlesen. Ťukal cosi do počítače, ani nevzhlédl od monitoru. Pak naposledy, jaksi triumfálně stiskl nějakou klávesu, otočil se na židli a současně si sundal brýle:

„Lifting obličeje, pane Hole? Prodloužení penisu? Odsátí tuku?“

„Díky za nabídku,“ odpověděl Harry. „Tohle je strážmistryně Brattová. Přišli jsme vás ještě jednou požádat, abyste nám pomohl s informacemi o paní Ottersenové a paní Beckerové.“

Idar Vetlesen vzdychl a začal si kapesníkem čistit brýle.

„Jak vám to mám vysvětlit, abyste to pochopil, pane Hole? I pro mě, který si upřímně nepřeje nic jiného než policii pomoci a který v mnoha ohledech kašle na zásady, jsou některé věci svaté.“ Pozvedl ukazováček. „Po celé ty roky, co pracuju jako lékař, jsem nikdy, nikdy…“ Ukazováček se začal pohybovat v taktu se slovy: „… neporušil povinnost mlčenlivosti, která je mi coby lékaři uložena. A nemám v úmyslu s tím teď začínat.“

Následovalo dlouhé ticho, v němž se na ně Vetlesen jen díval, očividně spokojený s účinkem svých slov.

Harry si odkašlal.

„Možná přece jenom dokážeme splnit vaši upřímnou touhu nám pomoci, pane Vetlesene. Vyšetřujeme právě možnou dětskou prostituci v jednom osloském takzvaném hotelu, v Leonu. Včera večer seděli před hotelem v autě dva naši lidé a pořizovali snímky vcházejících a vycházejících osob.“

Harry otevřel hnědou obálku formátu A4, kterou dostal od Katrine, naklonil se vpřed a položil fotografie před doktora.

„Jste to vy, že?“

Vetlesen vypadal, jako by mu právě zaskočilo. Oči se mu vypoulily a na krku mu vystoupily žíly.

„Já…,“ vykoktal. „Já… Neprovedl jsem nic špatného ani nezákonného.“

„Ne, to jistě ne,“ přikývl Harry. „Pouze zvažujeme, že bychom vás předvolali jako svědka. Svědka, který nám může povědět, co se tam uvnitř odehrává. Je přece všeobecně známo, že Leon je místo, kde se scházejí prostitutky a jejich zákazníci. Novinkou ovšem je, že uvnitř byly viděny i děti. A na rozdíl od jiné prostituce je dětská prostituce, jak asi víte, nezákonná. Jen jsme si říkali, že vás o tom informujeme, než s celým případem vyrukujeme v médiích.“

Vetlesen zíral na fotografii. Drsně si promnul obličej.

„Mimochodem, viděli jsme teď vycházet tu dámu z TV 2,“ dodal Harry. „Jakže se to vlastně jmenuje?“

Vetlesen neodpověděl. Zdálo se, jako by mu přímo před jejich očima cosi vysávalo z tváře hladké mládí, jako by jeho obličej z vteřiny na vteřinu stárl.

„Zavolejte nám, pokud byste našel nějakou škvírku v té povinnosti mlčenlivosti,“ vyzval ho Harry.

Vetlesen je zastavil, ještě nebyli ani v půli cesty ke dveřím.

„Byly tady na vyšetření s dětmi,“ spustil. „Nic jiného.“

„Vyšetření čeho?“ zeptal se Harry.

„Choroby.“

„Stejné choroby? Jaké?“

„To nehraje roli.“

„No,“ vykročil Harry ke dveřím. „Vidím to tak, že být povolán jako svědek také nehraje roli. Ostatně jsme nenašli nic nezákonného.“

„Počkejte!“

Harry se otočil. Vetlesen se opřel o lokty a složil obličej do dlaní.

„Fahrova nemoc.“

„Fárova?“

„Fahrova. S ‚h‘. Vzácné dědičné onemocnění, které se trochu podobá Alzheimerově chorobě. Člověk ztrácí jisté dovednosti, zvláště v kognitivní oblasti, a objevuje se u něj omezení hybnosti. U většiny lidí se tahle choroba projevuje po třicátém roce věku, ale člověk ji může získat už jako dítě.“

„Hm. A Birte Beckerová a Sylvia Ottersenová tedy věděly, že jejich děti trpí touto nemocí?“

„Přišly sem, protože měly jisté podezření. Fahrova nemoc se obtížně diagnostikuje, paní Beckerová i paní Ottersenová byly u několika lékařů a žádný jim příliš neporadil. Mám dojem, že snad obě hledaly na internetu, zadaly symptomy, narazily na Fahrovu nemoc a připadalo jim, že příznaky souhlasí.“

„A pak kontaktovaly vás? Plastického chirurga?“

„Náhodou se specializuju na Fahrovu nemoc.“

„Náhodou?“

„V Norsku je jenom kolem osmnácti tisíc lékařů. Víte, kolik známých nemocí existuje na světě?“ Vetlesen pokývl směrem ke stěně s diplomy. „Fahrova nemoc byla náhodou součástí jednoho kurzu ve Švýcarsku, který pojednával o nervových drahách. To málo, co jsem se tam naučil, stačilo na to, abych se stal v Norsku specialistou.“

„Co nám můžete povědět o Birte Beckerové a Sylvii Ottersenové?“

Vetlesen pokrčil rameny. „Chodily sem s dětmi jednou ročně. Děti jsem vždycky vyšetřil, a nenašel jsem žádné zhoršení symptomů. Mimo to nevím o jejich životě nic. Ani tedy…,“ pohodil ofinou vzad, „… o jejich smrti.“

„Věříte mu?“ zeptal se Harry Katrine ve chvíli, kdy jeli podél opuštěných polí.

„Moc ne,“ odpověděla.

„Ani já ne. Myslím, že bychom se měli soustředit na tohle a Bergen zatím nechat být.“

„Ne,“ nesouhlasila Katrine.

„Ne?“

„Je tam někde vodítko.“

„Povídejte.“

„Já nevím. Zní to divoce, ale možná je tu nějaká spojitost mezi Raftem a Vetlesenem. Třeba se právě takhle dokázal Rafto celé ty roky schovávat.“

„Co tím myslíte?“

„Že si prostě a jednoduše opatřil masku. Dokonalou masku. Operaci obličeje.“

„U Vetlesena?“

„To by vysvětlovalo tu shodu, že dvě z obětí chodily s dětmi ke stejnému lékaři. Třeba právě tady na klinice uviděl Rafto Birte a Sylvii a rozhodl se, že se stanou jeho oběťmi.“

„To předbíháte,“ namítl Harry.

„Předbíhám?“

„Tenhle typ vyšetřování vraždy je jako skládání puzzle. V úvodní fázi sbíráme dílky, obracíme a převracíme je, jsme trpěliví. Vy se ale snažíte ty dílky předčasně spojit násilím.“

„Snažím se to jen někomu nahlas říct. Abych slyšela, jestli to zní jako pitomost.“

„To teda zní.“

„Tohle není cesta k policejnímu ředitelství,“ podivila se Katrine.

Harry zaslechl v jejím hlase podivné zachvění, pohlédl na ni, avšak její tvář nic neprozrazovala.

„Mám chuť si ověřit pár věcí z toho, co Vetlesen říkal, u jednoho známého,“ vysvětlil. „Který zná Vetlesena.“

Mathias měl na sobě bílý plášť a obyčejné žluté gumové rukavice na mytí nádobí. Harryho a Katrine uvítal v garážích pod Ústavem pro preklinický výzkum, což bylo označení hnědé budovy v té části Gaustadské fakultní nemocnice, která byla obrácena k dálničnímu Okruhu 3 a v níž se skrýval též Anatomický ústav.

Navedl jejich vůz na místo, které, jak se ukázalo, bylo jeho vlastním, nepoužívaným parkovacím stáním.

„Snažím se co možná nejvíc jezdit na kole,“ vysvětlil Mathias a magnetickou kartou otevřel dveře vedoucí přímo z garáže do sklepní chodby Anatomického ústavu. „Takový přístup je praktický, jestliže přepravujeme mrtvoly dovnitř a ven. Rád bych vám nabídl kávu, ale právě jsem skončil s jednou skupinou studentů a brzy přijdou další.“

„Omlouvám se, že otravuju, jste dnes asi unavený.“

Mathias na něj tázavě pohlédl.

„Mluvil jsem po telefonu s Ráchel, povídala, že jste musel včera pracovat dlouho do noci,“ dodal Harry, přitom v duchu zaklel a doufal, že jeho obličej nic neprozrazuje.

„Ráchel, ano.“ Mathias zavrtěl hlavou. „Ona to táhla taky dlouho do noci. Byla někde s kamarádkami a dneska si musela vzít v práci volno. Ovšem když jsem jí před chvílí volal, dělala generální úklid domu. Ženy. Tak co mi nesete?“

Harry se strnule usmál a zauvažoval, zda existuje na tuhle otázku nějaká standardní odpověď.

Jakýsi muž v zeleném nemocničním oblečení vezl ke dveřím do garáže kovovou postel.

„Nová zásilka na univerzitu v Tromsø?“ zeptal se ho Mathias.

„Rozluč se s Kjeldsenem,“ usmál se zeleně oblečený muž. Měl v jednom uchu hustou řadu drobných kroužků, tak asi jako masajské ženy nosí kruhy na krku, ovšem s tím rozdílem, že tyhle kroužky dodávaly jeho obličeji iritující asymetrii.

„S Kjeldsenem?“ vykřikl Mathias a zastavil se. „Opravdu?“

„Třináct let ve službě. Teď si ho budou rozřezávat v Tromsø.“

Mathias nadzvedl plachtu. Harry zahlédl kousíček obličeje mrtvoly. Lebka prosvítala kůží, vyhlazovala starcovy vrásky v bezpohlavní tvář, bílou jako sádrová maska. Harry věděl, že to je kvůli tomu, že mrtvola byla zakonzervována, tedy že cévy byly naplněny směsí formalínu, glycerolu a lihu, která způsobuje, že se tělo zevnitř nerozkládá. V uchu měl mrtvý připevněný kovový kroužek s vyraženým trojciferným číslem. Mathias zůstal stát na místě a hleděl za sanitářem vezoucím Kjeldsena ke garážovým dveřím. Pak jako by se opět probral.

„Omlouvám se. Víte, Kjeldsen s námi byl hodně dlouho. Působil v Anatomickém ústavu jako profesor v době, kdy ústav ještě sídlil dole ve městě. Byl to skvělý anatom. S velmi vyrýsovanými svaly. Bude nám chybět.“

„Nezdržíme vás dlouho,“ prohlásil Harry. „Rádi bychom věděli, jestli nám můžete povědět něco o Idarově vztahu k pacientkám. A jejich dětem.“

Mathias zvedl hlavu a pohlédl s úžasem na Harryho, na Katrine a opět na Harryho.

„Ptáte se mě na to, na co si myslím, že se mě ptáte?“

Harry přikývl.

Mathias jim otevřel další dveře. Vstoupili do místnosti s osmi kovovými lavicemi a tabulí na jednom konci. Lavice byly vybavené osvětlením a výlevkou. Na každé z nich bylo umístěno cosi podlouhlého, zabaleného do bílých ručníků. Podle tvaru a velikosti Harry odhadoval, že dnešní téma se pohybuje někde mezi kyčelní kostí a chodidlem. Bylo to tu slabě cítit chlorovým vápnem, ale vůbec ne tak výrazně, jak byl Harry zvyklý z ohledací místnosti Ústavu soudního lékařství. Mathias klesl na jednu z židlí a Harry se posadil na kraj katedry. Katrine přistoupila k jednomu stolu a prohlížela si tři mozky, o nichž se jen těžko dalo říci, zda jsou umělé nebo pravé.

Mathias dlouho přemýšlel, než odpověděl: „Nikdy jsem si sám nevšiml ani jsem neslyšel nikoho jiného naznačovat, že by mělo být mezi Idarem a některým z jeho pacientů něco takového.“

Cosi na zdůraznění výrazu „pacientů“ Harryho zarazilo. „A ti, co nebyli jeho pacienti?“

„Neznám Idara tak dobře, abych se k tomu mohl vyjadřovat. Znám ho ovšem natolik dobře, že bych se tomu stejně raději vyhnul.“ Nejistě se usmál. „Pokud je to možné?“

„Samozřejmě. Chtěl bych vědět ještě něco jiného. Fahrova nemoc, znáte ji?“

„Jen zběžně. Strašná nemoc. A bohužel dědičná.“

„Znáte nějaké norské specialisty na toto onemocnění?“

Mathias se zamyslel. „Teď v rychlosti mě nikdo nenapadá.“

Harry se poškrabal na zátylku. „No tak vám děkujeme za ochotu, Mathiasi.“

„Není zač, moc jsem vám nepomohl. Pokud chcete vědět o Fahrově nemoci víc, můžete mi zavolat večer, to už budu mít po ruce nějaké knihy.“

Harry vstal. Došel ke Katrine, která nadzvedla víko jedné ze čtyř velkých kovových schránek u stěny, a nakoukl jí přes rameno. Na jazyku ho zasvědilo a celý jeho systém zareagoval. Nikoli na části těl, které tam byly naložené v bezbarvém lihu a vypadaly jako kusy masa u řezníka, nýbrž na vůni lihu. Čtyřicetiprocentního.

„Začínají tu relativně v celku,“ vysvětlil Mathias. „Postupně je rozřezáváme, podle toho, jak potřebujeme jednotlivé části těla.“

Harry pohlédl Katrine do tváře. Vypadala, jako by se jí to vůbec nedotýkalo. Za nimi se otevřely dveře. Vstoupili první studenti a začali si oblékat modré pláště a bílé latexové rukavice.

Mathias je doprovodil zpátky do garáže. U východu vzal Harryho zlehka za paži a zadržel ho.

„Jen drobnost, o které bych se měl zmínit, Harry. Nebo neměl. Nejsem si jistý.“

„Sem s tím,“ vyzval ho Harry a pomyslel si, že mu došlo to s Ráchel.

„Mám takové drobné morální dilema. Týká se Idara.“

„Ano?“ otázal se Harry a ke svému údivu pocítil spíš zklamání než ulehčení.

„Jistě to nic neznamená, ale došel jsem k názoru, že o tom nejspíš nerozhoduju já. A že v tak strašlivém případu nemůže člověk upřednostňovat loajalitu. No to je jedno. Loni, když jsem ještě pracoval na pohotovosti, jsem zašel s jedním kolegou, který také zná Idara, do kavárny Postkafe, na snídani po noční službě. Otevírají brzo a čepují pivo, takže se tam schází spousta žíznivých ranních ptáčat. A jiných ubožáků.“

„Znám to místo,“ přikývl Harry.

„K našemu překvapení jsme tam natrefili na Idara. Seděl u stolu společně se špinavým klukem, který jedl polévku. Když si nás Idar všiml, vyskočil zděšeně od stolu a vymyslel si nějakou výmluvu, proč tam je. Víc jsem o tom nepřemýšlel. Tedy myslel jsem si, že jsem o tom víc nepřemýšlel. Dokud jste před chvilkou neřekl to, co jste řekl. A já jsem si vzpomněl, co jsem si tehdy pomyslel. Že možná… chápete, viďte?“

„Chápu,“ odpověděl Harry. A dodal poté, co spatřil Mathiasův ztrápený obličej: „Udělal jste dobře, že jste mi to pověděl.“

„Díky.“ Mathias se pokusil o úsměv. „Cítím se ale jako Jidáš.“

Harry se snažil přijít na něco rozumného, co by mu mohl říci, dokázal však jen napřáhnout ruku a zamumlat „díky za pomoc“. Když stiskl Mathiasovu ledovou gumovou rukavici, otřásl se.

Jidáš. Jidášův polibek. Jeli Slemdalskou ulicí a Harry myslel na Ráchelin hladový jazyk ve svých ústech, na její něžné vzdechy a hlasité sténání, bolest v kyčlích, jak přirážel k Rácheliným kyčlím, její výkřik zklamání, když náhle přestal, protože chtěl, aby to trvalo déle. Jenže ona tam nebyla proto, aby to trvalo déle. Byla tam proto, aby zahnala démony, očistila své tělo a mohla jít domů a očistit si duši. A uklidit dům. Čím dřív, tím líp.

„Vytočte mi telefonní číslo na kliniku,“ požádal Harry Katrine.

Slyšel její rychlé prsty a drobné pípání. Pak mu telefon podala.

Borghild se představila s naučenou směsí servilnosti a efektivity.

„Tady je Harry Hole. Řekněte mi, ke komu bych měl jít, pokud bych měl Fahrovu nemoc?“

„Férovou nemoc?“

„Ne, Fahrovu nemoc.“

Odmlka.

„Tak to vám asi neporadím,“ odpověděla Borghild váhavě.

„Jistě. Je tam Idar Vetlesen?“

„Už odešel.“

„Tak brzy?“

„Šel na curling. Zkuste to jindy.“

Její hlas zněl netrpělivě. Harry předpokládal, že už se sama chystá k odchodu z práce a těší se na víkend.

„V Bygdøyském curlingovém klubu?“

„Ne, v tom soukromém. Pod terasami Gimle.“

„Díky. Hezký víkend.“

Harry vrátil Katrine telefon.

„Zmáčkneme ho,“ informoval ji.

„Koho?“

„Toho specialistu, jehož recepční nikdy neslyšela o nemoci, na kterou se dotyčný specializuje.“

Poté, co se vyptali na cestu, našli Villu Grande, luxusní nemovitost, jež za druhé světové války patřila Norovi onoho jména, které bylo na rozdíl od jména plavce na rákosovém voru a jména polárníka i mimo Norsko všeobecně známé, tedy vlastizrádci Quislingovi.

Na úpatí svahu stál na jižní straně pozemku podlouhlý dřevěný dům podobající se vojenskému baráku. Ovšem jakmile člověk vstoupil do chodby dveřmi na jednom konci budovy, ucítil, jak ho udeřil chlad. A za dalšími dveřmi panovala teplota ještě nižší.

Na ledové ploše uvnitř byli čtyři muži. Jejich výkřiky se rozléhaly mezi dřevěnými zdmi. Nikdo z nich si nevšiml Harryho a Katrinina příchodu. Křičeli na dohladka vyleštěný kámen klouzající po ploše. Necelých dvacet kilogramů žuly typu ailsite ze skotského ostrova Ailse Craig se zastavilo o gardu tří dalších kamenů na okraji dvou kruhů nakreslených na konci plochy. Muži klouzali po ploše balancujíce na jedné noze, druhou se přitom odráželi; diskutovali, opírali se o svá košťata a zaujímali pozice před odhozem nového kamene.

„Snobský sport,“ zašeptala Katrine. „Podívejte se na ty týpky.“

Harry neodpověděl. Měl curling rád. Onu meditativnost při sledování toho, jak kámen pomalu pluje a točí se ve světě, v němž zdánlivě neexistuje tření, jako jedna z vesmírných lodí v Kubrickově Odyseji, doprovázená nikoli Johannem Straussem, nýbrž tichým rachtáním kamene a zuřivým škrabáním košťat.

Muži si jich teď všimli. Harry poznal dva obličeje, viděl je už v různých médiích. Jedním z nich byl Arve Støp.

Idar Vetlesen k nim doklouzal.

„Přišel jste si zahrát, pane Hole?“

Zavolal to z velké vzdálenosti, jako by to bylo namířeno spíše k ostatním mužům, ne k Harrymu. Následně se ozval zdánlivě žoviální smích. Svaly rýsující se pod kůží v čelistní partii však doktora prozradily. Zastavil se před nimi, od úst mu stoupala bílá pára.

„Hra nejspíš skončila,“ informoval ho Harry.

„To si nemyslím,“ usmál se Vetlesen.

Harry cítil, jak mu chlad od ledu proniká podrážkami bot a šíří se po lýtkách výš.

„Rádi bychom, abyste s námi zajel na policejní ředitelství,“ pokračoval Harry. „Teď hned.“

Vetlesenovi se úsměv vytratil ze rtů. „Proč?“

„Protože jste nám lhal. Mimo jiné nejste specialista na Fahrovu nemoc.“

„To tvrdí kdo?“ zeptal se Vetlesen a vrhl pohled na ostatní hráče, aby se ujistil, že stojí dost daleko, a nemohou je tedy slyšet.

„Vaše recepční. Vzhledem k tomu, že očividně o takové chorobě nikdy ani neslyšela.“

„Poslyšte,“ začal Vetlesen a do hlasu se mu vplížil nový tón, tón zoufalství. „Nemůžete si sem pro mě jen tak přijít. Ne sem, ne před…“

„Vašimi klienty?“ otázal se Harry a zamžoural Vetlesenovi přes rameno. Zahlédl, jak Arve Støp smetá sníh ze spodku jednoho kamene a přitom pozoruje Katrine.

„Nevím, po čem jdete,“ slyšel Vetlesena. „Jsem ochotný s vámi spolupracovat, ovšem ne pokud mě budete vědomě ponižovat a ničit. Tohle jsou moji nejlepší přátelé.“

„Pokračujeme, Idare…,“ ozval se hluboký baryton. Arve Støp.

Harry pohlédl na nešťastného chirurga. Uvažoval o tom, co myslí těmi „nejlepšími“ přáteli. A pomyslel si, že i kdyby existoval jen zlomek naděje, že splněním Vetlesenova přání něco získají, stojí to za to.

„O. K.,“ souhlasil Harry. „Půjdeme. Ovšem dostavíte se na policejní ředitelství na Grønlandu přesně za hodinu. Pokud ne, přijedeme si pro vás se zapnutými majáčky a s megafony. A ty jsou na Bygdøy dobře slyšet, že?“

Vetlesen přikývl a na chvíli to vypadalo, jako by se chtěl ze starého zvyku rozesmát.

Oleg zabouchl dveře, až to zadunělo, skopl vysoké zimní boty a vyběhl po schodech do prvního patra. Celý dům svěže voněl citronem a mýdlem. Vřítil se do svého pokoje a kovové trubičky visící ze stropu se vyděšeně hlasitě rozehrály. Svlékl si rifle a oblékl si tepláky na trénink. Vyběhl z pokoje, avšak právě ve chvíli, kdy se chytal zábradlí, aby mohl schody seběhnout dvěma dlouhými skoky, uslyšel z otevřených dveří do matčiny ložnice své jméno.

Vešel dovnitř a našel Ráchel na kolenou s dlouhým koštětem zasunutým pod postelí.

„Myslel jsem, žes uklízela o víkendu?“

„Ano, ale ne dost důkladně,“ odpověděla matka, vstala a přejela si rukou čelo. „Kam jdeš?“

„Na Gressbanen, do haly. Bruslit. Karsten na mě čeká dole na silnici. Vrátím se k večeři.“ Odrazil se od prahu, sklouzl se v ponožkách po parketách ke schodišti, s těžištěm nízko, jak ho to naučil Erik V., jeden z bruslařských veteránů v hale Valle Hovin.

„Počkejte chvíli, mladý muži. Když už jsme u toho bruslení…“

Oleg se zastavil. Ale ne, pomyslel si. Našla brusle.

Postavila se do dveří, sklonila hlavu ke straně a pohlédla na něj. „Co domácí úkoly?“

„Moc jich nemáme,“ odpověděl s ulehčením a usmál se. „Udělám si je po večeři.“

Všiml si, že zaváhala, a rychle dodal: „Tyhle šaty ti moc sluší, mami.“

Podívala se na sebe, na staré světle modré šaty s bílými kvítky. A přestože mu věnovala varovný pohled, objevil se jí v koutcích úst úsměv: „Opatrně, Olegu, teď jsi promluvil jako tvůj otec.“

„Vážně? Myslel jsem, že ten mluvil jenom rusky.“

Nic tím komentářem nemyslel, avšak s matkou se cosi stalo, jako by jí projel záškub.

Přešlápl: „Můžu už jít?“

„Ano, můžete jít…?“ Hlas Katrine Brattové se rozléhal mezi stěnami tréninkové místnosti v suterénu policejního ředitelství. „Vážně jste tohle Vetlesenovi řekl? Že prostě může jít?“

Harry zíral do jejího obličeje, jenž se nyní skláněl nad tréninkovou lavicí, na níž sám ležel. Půlkruhové svítidlo na stropě dodávalo její hlavě zářící žlutou aureolu. Harry ztěžka dýchal – kvůli železné tyči spočívající mu napříč přes prsa. Právě se chystal zvednout v benchpressu devadesát pět kilo, jenže ve chvíli, kdy sundal tyč ze stojanu, sem přirázovala Katrine a pokus mu zkazila.

„Musel jsem,“ odpověděl Harry a podařilo se mu postrčit tyč poněkud výš, takže mu spočívala na hrudní kosti. „Měl s sebou advokáta. Johana Krohna.“

„No a co?“

„No, Kroh se uvedl dotazem, jakými že metodami se snažím zmáčknout jeho klienta, že prodej a nákup sexu je v Norsku zákonem povolen a že naše pracovní metody, s nimiž se snažíme donutit respektovaného lékaře, aby porušil svatou povinnost mlčenlivosti, budou určitě novináře taky zajímat.“

„Člověče, proboha!“ vykřikla Katrine hlasem třesoucím se vztekem. „Tohle je vyšetřování vraždy!“

Harry ještě nikdy neviděl, že by se takhle přestala ovládat, a odpověděl svým nejmírnějším tónem:

„Poslyšte, nedokážeme spojit vraždu s nemocí dětí těch obětí ani prokázat žádnou pravděpodobnou souvislost. To Krohn ví. A já tu pak nemůžu Vetlesena držet.“

„Ne, vy si tu můžete jenom… ležet a… nedělat nic!“

Harry ucítil bolest v hrudní kosti a pomyslel si, že právě teď má Katrine vážně pravdu.

Zakryla si oběma rukama obličej. „Já… já… Omlouvám se. Jen jsem si myslela… Byl to zvláštní den.“

„Fajn,“ zasténal Harry. „Můžete mi pomoct zvednout tu tyč, jinak se…“

„Z jiného konce!“ vykřikla a sejmula ruce z obličeje. „Musíme začít z jiného konce. V Bergenu!“

„Ne,“ zašeptal Harry s posledním zbytkem vzduchu v plicích. „Bergen se nedá považovat za konec. Můžete…“

Pohlédl na ni. Spatřil, jak se jí tmavé oči plní slzami.

„Menses,“ šeptla. Vzápětí se usmála. Ta změna se odehrála tak náhle, jako by se nad ním najednou skláněla jiná osoba, osoba s podivuhodnou září v pohledu a dokonale se ovládajícím hlasem: „A vy si tu třeba umřete.“

S úžasem naslouchal, jak se její kroky vzdalují, slyšel, jak mu v kostře praská, a před očima se mu roztančily červené tečky. Zaklel, sevřel ruce kolem železné tyče a se zařváním zabral. Tyč se nepohnula.

Má pravdu, klidně tady může takhle umřít. Může se pro to rozhodnout. Komické, avšak pravdivé.

Zavrtěl se, tyč nahnul a pak uslyšel, jak z ní kotouče sklouzávají a s ohlušujícím rachotem dopadají na zem. Tyč se zřítila na podlahu na druhé straně. Harry se posadil a díval se na kotouče rotující po hraně místností, bez cíle a beze smyslu.

Harry se osprchoval, převlékl a vyšel po schodech do šestého patra. Dosedl ztěžka na židli a cítil ve svalech onu sladkou bolest, která ho informovala o tom, že zítra ráno bude ztuhlý.

Telefonní záznamník, na němž byla namluvena zpráva od Bjørna Holma, mu sdělil, že má Holmovi zavolat zpátky, a to „asap“.

Když Holm zvedl sluchátko, byl slyšet srdceryvný pláč doprovázený klouzavými zvuky pedálové steel kytary.

„Co je?“ zeptal se Harry.

„Dwight Yoakam,“ odvětil Holm a hudbu ztlumil. „Dobrej kolík, že jo?“

„Myslel jsem tím, o co jde?“

„Dostali jsme výsledky analýzy Sněhulákova dopisu.“

„A co?“

„Co se písma týče, nic zvláštního. Standardní inkoustová tiskárna.“

Harry čekal. Věděl, že Holm něco má.

„Zvláštní je papír, který použil. Nikdo tady v laboratoři takový typ nikdy neviděl, proto to trochu trvalo. Je vyrobený z micumaty, japonského druhu lýka, které se podobá papyru. Micumata se dá poznat podle vůně. Papír se vyrábí z kůry ručně a zrovna tenhle typ je zvlášť exkluzivní. Jmenuje se Kono.“

„Kono?“

„Dá se koupit jenom ve specializovaných obchodech, v takových těch, kde prodávají plnicí pera za deset tisíc korun, speciální inkoust a zápisníky vázané v kůži. Však víš…“

„Vlastně ani ne.“

„Já taky ne,“ přiznal Holm. „Každopádně v Oslu je jenom jeden obchod, kde prodávají papír Kono. Je to Worse na Staré Drammenské ulici. Mluvil jsem s nimi a řekli mi, že takovéhle věci v současnosti prodávají zřídka a že ho sotva přiobjednají. Lidi už dneska nemají takový smysl pro kvalitu jako dřív, tvrdili.“

„Chceš tím říct…?“

„Ano, chci tím bohužel říct, že si tam nepamatovali, komu naposledy papír Kono prodali.“

„Hm. A tohle je tedy jediný prodejce?“

„Ano,“ odpověděl Holm. „Existoval ještě jeden v Bergenu, ale tam s prodejem skončili před několika lety.“

Holm čekal na odpověď – nebo lépe řečeno na otázku. Dwight Yoakam zatím tiše jódloval o oplakávání miláčka nad hrobem. Jenže žádná odpověď ani otázka nepřišla.

„Harry?“

„Ano? Přemýšlím…“

„Gratuluju!“

Právě tenhle nenápadný humor dokázal často způsobit, že se Harry pochechtával ještě dlouho poté, dokonce aniž sám vlastně věděl proč. Teď však ne. Harry si odkašlal.

„Přemýšlím o tom, že je sakra zvláštní poslat takový list papíru vyšetřovateli vraždy, pokud nechceš, aby ten papír vypátrali až k tobě. Nemusíš se ani moc koukat v televizi na detektivky, abys věděl, že to prověříme.“

„Možná dotyčný nevěděl, že to je vzácný papír,“ navrhl Holm. „Možná ho sám nekoupil…“

„To je samozřejmě možné, ale něco mi říká, že Sněhulák by takovou botu neudělal.“

„Ale jak vidno, tak udělal.“

„Chci tím říct, že to není bota,“ vysvětlil Harry.

„Myslíš jako…?“

„Ano, myslím, že chtěl, abychom to zjistili.“

„A proč?“

„Klasika. Narcistní sériový vrah inscenuje hru, v níž sám hraje hlavní roli jako nepřekonatelný, jako mocný, jako ten, kdo nakonec zvítězí.“

„Zvítězí nad čím nebo nad kým?“

„No,“ zaváhal Harry a poprvé to pronesl nahlas: „Při vědomí toho, že to možná bude znít taky narcistně – nade mnou.“

„Nad tebou? Pročpak?“

„Netuším. Možná proto, že ví, že jsem jediný policista v Norsku, který polapil sériového vraha, a považuje mě za svoji výzvu. Dopis to naznačuje, poukazuje na Toowoombu. Já nevím, Bjørne. Mimochodem, máš jméno toho obchodu v Bergenu?“

„Flæsk!“

To slovo bylo proneseno s melodií a důrazem, které jsou typické pro bergenský dialekt. „L“ bylo nevýrazné, „e“ bylo protáhlé v široké „æ“ a „s“ znělo téměř jako „š“. Muž v telefonu dobrovolně vyslovil své příjmení tak, že znělo jako norský výraz pro nejpodřadnější část lidské tělesnosti, totiž „špek“. Peter Flesch byl udýchaný, halasný a vstřícný. Ochotně vypravoval, že prodává všechny druhy antikvit, pokud jsou malé, avšak že se specializuje na dýmky, zapalovače, pera, kožená pouzdra a psací potřeby. Někdy použité, někdy nové. Většina jeho zákazníků jsou stálí klienti, jejichž průměrný věk koresponduje s jeho věkem.

Na Harryho dotaz týkající se papíru Kono odpověděl s lítostí v hlase, že ten už nevede. Ano, naposledy ho měl na skladě před mnoha lety.

„Možná žádám příliš,“ začal Harry. „Ale vzhledem k tomu, že máte většinou stálé zákazníky, je možné, že byste si vzpomněl na někoho, kdo si tenhle papír kupoval?“

„Na někoho možná ano. Mě napadají jen dvě jména. Nevedeme totiž žádný přehled, ale moje žena má dobrou paměť.“

„Možná byste mi mohli sepsat celá jména, přibližný věk a adresu těch, na které si vzpomenete, a poslat mi to mailem…“

Harryho přerušilo zamlasknutí. „My tadyhletu vymoženost nemáme, víte? A ani mít nebudeme. Dejte mně radši faxové číslo.“

Harry mu nadiktoval číslo na policejní ředitelství. Zaváhal. Byl to náhlý nápad. Jenže náhlé nápady k člověku nepřicházejí bezdůvodně.

„Neměli jste náhodou před mnoha lety jednoho zákazníka,“ spustil, „jistého Gerta Rafta?“

„Železného Rafta?“ Peter Flesch se zasmál.

„Slyšel jste o něm?“

„Celé město vědělo, kdo je Rafto. Ne, náš zákazník nebyl.“

Někdejší šéf oddělení vražd Bjarne Møller říkával, že člověk musí vyloučit všechno, co je nemožné, aby dokázal najít jedinou správnou možnost. Proto nesmí vyšetřovatel podléhat zoufalství, nýbrž má být rád pokaždé, když se mu podaří odškrtnout stopu, jež nevede k vyřešení. Navíc to stejně byl jen náhlý nápad.

„Dobře, tak vám každopádně děkuju. Pěkný den.“

„Nebyl to náš zákazník,“ dodal Flesch. „To já jsem byl jeho zákazník.“

„Cože?“

„Ano. Nosil sem drobnosti. Použité stříbrné zapalovače, zlatá pera. Takové věci. Občas jsem je od něj koupil. Ovšem to bylo předtím, než jsem se dozvěděl, odkud pocházejí…“

„A odkud pocházely?“

„Copak jste to neslyšel? Kradl na místech činu, kde vyšetřoval.“

„Ale nikdy si nic nekoupil?“

„Raftovi ty věci na nic nebyly, na rozdíl od nás.“

„A co papír? Papír snad potřebují všichni.“

„No… Chviličku, proberu to s manželkou.“

Sluchátko zakryla ruka, avšak Harry slyšel volání a poté poněkud tišší hovor. Nato byla ruka odstraněna a Flesch provolal svým triumfálním bergenským dialektem:

„Manželka má dojem, že když jsme přestali tyhle papíry prodávat, dostal Rafto všechno, co nám zbylo. Výměnou za poničený nizozemský stříbrný držák na pera, aspoň myslí. Ta ženská má fakt paměť.“

Harry zavěsil a pochopil, že musí do Bergenu. Zpátky do Bergenu.

V devět hodin večer se v prvním patře čísla 6 v ulici Brynsalléen v Oslu ještě stále svítilo. Zvenčí vypadala tato pětipatrová budova s moderní fasádou z červených cihel a šedé oceli jako jakýkoli jiný kancelářský komplex. Uvnitř ostatně také, neboť většina z více než čtyř stovek zaměstnanců tu pracovala jako inženýři, IT specialisté, sociologové, laboranti, fotografové a tak dále. Přesto to byla „Národní jednotka pro potírání organizovaného zločinu a jiné závažné kriminality“, všeobecně nazývaná svým starým pojmenováním Kriminální policejní centrála nebo ještě lépe zkratkou KRIPOS.

Bylo devět hodin večer a Espen Lepsvik právě propustil své muže domů poté, co spolu prošli výsledky vyšetřování. V holé, silně osvětlené zasedací místnosti seděl nadále pouze jediný muž.

„To není moc,“ konstatoval Harry Hole.

„Krásný eufemismus pro nic,“ odtušil Espen Lepsvik a masíroval si palcem a ukazováčkem oční víčka. „Nezajdeme na pivo? Že byste mi přitom pověděl, co jste vyhrabali vy?“

Harry mu to líčil, zatímco Espen Lepsvik sjížděl dolů do centra a k Justičnímu paláci, který měli oba po cestě domů. Ve chvíli, kdy Harry skončil, už seděli u nejzazšího stolu v ošuntělé hospodě, kam chodili všichni – od žíznivých studentů po ještě žíznivější advokáty a policisty.

„Zvažuju, že bych s sebou vzal do Bergenu místo Skarreho Katrine Brattovou,“ pronesl Harry a usrkl z láhve perlivou vodu. „Těsně než jsem vyrazil k vám, prověřil jsem její přijímací doklady. Je to celkem nováček, ale z papírů jsem vyčetl, že pracovala v Bergenu na dvou případech vraždy. Mám dojem, že vy jste tyhle případy převzal a vedl.“

„Brattová, ano, tu si pamatuju,“ zazubil se Espen Lepsvik a naznačil ukazováčkem směrem k výčepu, že si dá další pivo.

„Byl jste s ní spokojený?“

„Sakra spokojený. Je zatraceně… zdatná.“ Lepsvik na Harryho mrkl. Harry si všiml, že Lepsvik už má zastřený pohled unaveného muže se třemi pivy v sobě. „A kdybych nebyl ženatý a ona vdaná, myslím si, krucinál, že bych to na ni rozhodně zkusil.“

Dopil zbytek piva.

„Chtěl bych spíš vědět, jestli si myslíte, že je vyrovnaná,“ vysvětlil Harry.

„Vyrovnaná?“

„Ano. Je tak nějak… Nevím úplně přesně, jak bych to měl vysvětlit… Tak nějak extremistka.“

„Chápu, co tím myslíte.“ Espen Lepsvik pomalu přikývl, zatímco se snažil zaostřit pohled na Harryho tvář. „Trestní rejstřík má bez poskvrnky. Ovšem mezi námi, slyšel jsem od jednoho kluka tamodtud nějaké řeči o ní a jejím muži.“

Lepsvik pátral v Harryho obličeji po povzbuzení, žádné však nenalezl. Přesto pokračoval:

„No… však víte… latex a kůže. Sado. Nejspíš chodili do takových těch klubů. Trocha drobné perverzity.“

„Do toho mi nic není,“ namítl Harry.

„Ne, ne, a mně taky ne!“ vykřikl Lepsvik a odmítavě máchl pažemi. „Jsou to jenom fámy. A víte co?“ Lepsvik zabublal smíchem a naklonil se přes stůl, takže Harry ucítil jeho pivní dech. „Já bych si od ní nechal takový obojek klidně nasadit.“

Harry pochopil, že se mu muselo něco zračit v pohledu, protože Lepsvik se najednou zatvářil, jako by své otevřenosti litoval, a urychleně se stáhl zpátky na svou stranu stolu. A pokračoval poněkud uměřenějším tónem:

„Profesionálka. Chytrá. Horlivá a angažovaná. Možná jen trochu moc trvala na tom, abych jí pomohl s několika odloženými případy, pokud si vzpomínám. Ale rozhodně není nestabilní, spíš naopak. Poněkud uzavřená a zranitelná. Jenže takových je víc. Ano, myslím si, že vy dva byste byli perfektní tým.“

Harry se tomu sarkasmu usmál a vstal: „Díky za ten tip, Lepsviku.“

„A co nějaký tip na oplátku? Máte spolu něco?“

„Můj tip zní,“ odpověděl Harry a hodil na stůl stovku, „abyste už dneska nejezdil autem.“

Kapitola 14

Den devátý – Bergen

Přesně v 8.26 se kola letounu DY604 na lince z Osla dotkla mokrého asfaltu na letišti Flesland. A to natolik tvrdě, že se Harry okamžitě zcela probral.

„Vyspal jste se dobře?“ zeptala se ho Katrine.

Harry přikývl, promnul si oči a zíral na deštěm obtěžkaný rozbřesk.

„Mluvil jste ze spaní,“ usmála se.

„Hm.“ Harry se nechtěl ptát o čem. Místo toho si rychle zrekapituloval, co se mu zdálo. Nic o Ráchel. Nezdálo se mu o ní ani v noci. Vytěsnil ji. Vytěsnili ji společně. Zdálo se mu však o Bjarnem Møllerovi, bývalém šéfovi a mentorovi, který se vydal na bergenské pláně a byl o dva týdny později nalezen v lesním jezírku Revurtjernet. Tohle rozhodnutí Møller učinil, protože se – stejně jako Zenón s bolavým palcem u nohy – domníval, že už nemá cenu dál žít. Došel Gert Rafto ke stejnému závěru? Nebo ještě stále tam někde venku je?

„Zavolala jsem Raftově bývalé manželce,“ informovala ho Katrine, zatímco procházeli příletovou halou. „Ani ona, ani dcera nechtějí s policií mluvit, nechtějí se rýpat ve všem tom, co je pro ně bolestné. To ale nevadí, záznamy vyšetřování z tehdejší doby jsou více než uspokojivé.“

Před terminálem nasedli do taxíku.

„Je to fajn být zase doma?“ zeptal se Harry nahlas, aby přehlušil bubnování deště a rytmické míhání stěračů.

Katrine lhostejně pokrčila rameny. „Vždycky jsem nenáviděla ten déšť. A nenáviděla jsem Bergeňany, kteří tvrdili, že tu neprší tolik, jak si Norové z východu představují.“

Minuli Dánské náměstí a Harry vzhlédl k vrcholu Ulriken. Byl pokrytý sněhem a Harry viděl, že lanovka je v provozu. Projeli hadím klubkem sjezdů a nájezdů u jezera Store Lungegårdsvann a ocitli se v centru, které bylo pro návštěvníky po bezútěšném příjezdu vždy pozitivním překvapením.

Ubytovali se v hotelu SAS vedle staré hanzovní čtvrti Bryggen. Harry byl zvědavý, jestli bude chtít Katrine nocovat doma u rodičů, Katrine mu však vysvětlila, že kvůli jednomu přespání by to bylo moc starostí, že doma vždycky všechno přepečlivě chystají a že jim ve skutečnosti ani neřekla, že je tady.

Dostali magnetické karty od svých pokojů. Ve výtahu mlčeli. Katrine hleděla na Harryho a usmívala se, jako by mlčení ve výtahu představovalo skrytý vtip. Harry se díval do země a doufal, že jeho tělo nevysílá falešné signály. Ani pravé.

Dveře výtahu se konečně otevřely a její boky mu před očima mizely chodbou.

„Za pět minut v recepci,“ zavolal na ni.

„Jaký je časový harmonogram?“ zeptal se, když šest minut poté seděli v hotelové hale.

Katrine se v hlubokém křesle předklonila a zalistovala svým diářem vázaným v kůži. Převlékla se do elegantních šedých šatů, které krásně splynuly s hotelovou klientelou tvořenou obchodníky.

„Sejdete se na policejním ředitelství s Knutem Müller-Nilsenem, šéfem oddělení vražd a násilných trestných činů.“

„Vy se mnou nepůjdete?“

„To bych se pak musela jít pozdravit se všemi a popovídat si s nimi a promarnili bychom celý den. Vlastně bude nejlepší, jestliže se o mně vůbec nezmíníte, jenom by je naštvalo, že jsem je nenavštívila. Zajedu do ulice Øyordsveien a promluvím si se svědkem, který viděl Rafta jako poslední.“

„Hm. A kde to bylo?“

„U loděnic. Svědek ho viděl, jak parkuje auto a vchází do Nordneského parku. K autu se už Rafto nevrátil a okolí bylo bezvýsledně prohledáno.“

„Co budeme dělat potom?“ Harry si přejel palcem a ukazováčkem po čelistech a pomyslel si, že se měl před návštěvou cizího města oholit.

„Projdete staré záznamy s vyšetřovateli, kteří se na tom tehdy podíleli a kteří stále na ředitelství pracují. Osvěžíte si fakta. Pokusíte se podívat se na to z jiného úhlu.“

„Ne,“ pronesl stručně Harry.

Katrine vzhlédla od papírů.

„Vyšetřovatelé z tehdejší doby došli k nějakému závěru a budou ten závěr přede mnou jenom obhajovat,“ vysvětlil jí Harry. „Radši si ty záznamy přečtu v klidu v Oslu. A čas tady využiju na to, abych se blíž seznámil s Gertem Raftem. Jsou někde uložené jeho věci?“

Katrine zavrtěla hlavou. „Jeho rodina dala všechno, co měl, Armádě spásy. Patrně toho nebylo moc. Nějaký nábytek a oblečení.“

„A co místo, kde bydlel nebo kde se zdržoval?“

„Po rozvodu bydlel sám v bytě ve čtvrti Sandviken, ale ten je už dávno prodaný.“

„Hm. A co místo, kde vyrůstal, nějaký letní dům nebo chata, kterou rodina ještě stále vlastní?“

Katrine zaváhala. „Hlášení se zmiňují o malé chatě na pozemku policie na ostrově Finnøy v okrese Fedje. Tyhle chaty se v podobných případech dědí, takže tam klidně může něco být. Mám telefonní číslo Raftovy ženy, zavolám jí.“

„Myslel jsem, že s policií nemluví.“

Katrine na něj šibalsky mrkla.

V recepci si Harry půjčil deštník, který se mu v poryvech větru obrátil, než došel na Rybí trh, a jak s ním v předklonu běžel ke vchodu bergenského policejního ředitelství, podobal se zmlácenému netopýrovi.

Harry právě stál v recepci a čekal na náčelníka Knuta Müller-Nilsena, když mu zavolala Katrine a sdělila mu, že Raftova rodina nadále disponuje chatkou na Finnøy.

„Ale Raftova žena tam od jeho zmizení nevkročila. A myslí si, že ani dcera ne.“

„Zajedeme tam,“ rozhodl Harry. „Skončím tady v jednu.“

„Dobře, seženu loď. Sejdeme se na Zachariášově nábřeží.“

Knut Müller-Nilsen byl pochichtávající se medvídek s úsměvem v očích a pěstmi jako tenisové rakety. Stoh papírů na jeho psacím stole byl tak vysoký, že Nilsen, sedící za ním s těmi svými raketami složenými za hlavou, vypadal jako zapadaný sněhem.

„Rafto, ano,“ přikývl Müller-Nilsen poté, co Harrymu vysvětlil, že v Bergenu neprší tolik, jak si lidé z východní části země myslí.

„Zdá se, že policisté u vás mají tendenci mizet,“ konstatoval Harry pohrávající si s fotografií přiloženou k záznamům, jež mu spočívaly na klíně.

„Vážně?“ Müller-Nilsen pohlédl tázavě na Harryho, který se usadil na židli v koutě místnosti, kde se nenacházely žádné papíry.

„Bjarne Møller,“ dodal Harry.

„Jistě,“ odvětil Müller-Nilsen, avšak nejistý tón hlasu ho odhalil.

„Ten, co zmizel na Fløien,“ upřesnil Harry.

„Aha, ten!“ Müller-Nilsen se plácl do čela. „Tragický případ. Byl tady tak krátce, ani jsem nestihl… Předpokládá se, že zbloudil, že?“

„Přesně tak,“ odpověděl Harry, vyhlédl z okna a pomyslel na Møllerovu cestu od idealismu ke korupci. Na dobré úmysly. Na tragické přešlapy, o nichž se nikdy nikdo nedozví. „Co mi můžete povědět o Gertu Raftovi?“

Můj mentální dvojník z Bergenu, pomyslel si Harry poté, co vyslechl Müller-Nilsenův popis: nezdravý postoj k alkoholu, komplikovaný temperament, osamělý vlk, nespolehlivý, pochybná morálka a pořádně pošramocená reputace.

„Měl ovšem vynikající analytické a intuitivní schopnosti,“ pokračoval Müller-Nilsen. „A silnou vůli. Jako by ho hnalo… něco, nevím přesně, jak to vyjádřit. Rafto byl extremista. Ano, to se rozumí samo sebou, když víme, co se stalo.“

„A co se stalo?“ zeptal se Harry, jenž právě zahlédl mezi stohem papírů popelník.

„Rafto měl násilnické sklony. Víme, že byl v bytě Onny Hetlandové těsně předtím, než zmizela, a že Hetlandová možná měla informace, které by napomohly odhalit, kdo zavraždil Lailu Aasenovou. Navíc sám Rafto ihned poté také zmizel. Není úplně nepravděpodobné, že se utopil. V každém případě jsme neviděli důvod vyhlašovat po něm rozsáhlejší pátrání.“

„Mohl uprchnout do ciziny?“

Müller-Nilsen s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Řeknu to tak, že v tomto případě jsme měli tu výhodu, že jsme podezřelého velmi dobře znali. Ačkoli teoreticky by bylo možné, že by mohl utéct z Bergenu, nebyl ten typ. Prostě a jednoduše.“

„A žádní příbuzní ani přátelé neohlásili, že by mohl být naživu?“

Müller-Nilsen opět zavrtěl hlavou. „Jeho rodiče už nežijí a přátel moc neměl. S bývalou manželkou měl natolik komplikovaný vztah, že by ji beztak nejspíš nekontaktoval.“

„Co dcera?“

„S tou měl vztahy dobré. Chytré, šikovné děvče. Však to taky dotáhla daleko, když člověk pomyslí na to, jaké měla dětství, že?“

Harry si všiml onoho „však to taky dotáhla daleko“, jež mělo být každému srozumitelné, typická formulace na menších policejních ředitelstvích, kde se očekává, že člověk toho ví o většině lidí hodně.

„Rafto měl chatu na Finnøy?“ zeptal se Harry.

„Ano, a to samozřejmě mohlo být vhodné místo, kde by se mohl ukrýt. Rozmyslet si všechno a…“ Müller-Nilsen si přejel mohutnou pěstí po hrdle. „Chatu jsme prošli, ostrov jsme prohledali se psy a tyčemi jsme propátrali vodu. Nic.“

„Říkal jsem si, že se tam mrknu.“

„Moc tam toho k vidění není. Máme chatu přímo naproti chatě Železného Rafta, tak vím, že se ta jeho bohužel úplně rozpadá. Je to ostuda, nechápu, že se jí jeho žena nevzdá, stejně tam nikdy nejezdí.“ Müller-Nilsen pohlédl na hodinky. „Musím na poradu, ale jeden z nadstrážmistrů, který se tehdy podílel na vyšetřování, s vámi projde ty záznamy.“

„Není třeba,“ odmítl Harry a pohlédl na fotografii, již držel na klíně. Obličej mu připadal najednou podivuhodně známý, jako by ho nedávno někde viděl. U někoho v přestrojení? U někoho, koho jen tak v rychlosti zahlédl? U někoho, kdo vystupoval v natolik triviální roli, že si ho nevšiml? Jeden z hlídačů u parkovacích automatů poflakující se Sofiinou ulicí nebo prodavač v obchodě s alkoholem? Harry to vzdal.

„Takže ne Gert?“

„Co prosím?“ nechápal Müller-Nilsen.

„Říkal jste Železný Rafto. Takže jste ho neoslovovali křestním jménem Gert?“

Müller-Nilsen pohlédl na Harryho nejistě, pokusil se o smích, ale nakonec mu z toho vyšel jen úšklebek. „Ne, myslím, že to by nás nikdy ani nenapadlo.“

„Hm. Tak díky za pomoc.“

Cestou ven uslyšel Harry, jak na něj Müller-Nilsen volá, a otočil se. Šéf oddělení stál ve dveřích své kanceláře na konci chodby a jeho slova se s chvěním odrážela od stěn.

„Myslím, že ani Raftovi by se to nelíbilo.“

Před policejní budovou se Harry zastavil a pozoroval lidi, kteří si na chodnících v předklonu proráželi cestu větrem a deštěm. Ten pocit nechtěl Harryho opustit. Pocit, že něco nebo někdo je tady, blízko, uvnitř, a že se zjeví, stačí, aby se Harry podíval správným způsobem, ve správném světle.

Katrine vyzvedla podle domluvy Harryho na nábřeží.

„Půjčila jsem si ho od jednoho kámoše,“ vysvětlila, zatímco mířili v jednadvacetistopém motorovém člunu ven z úzkého vjezdu do přístavu. Poté, co obepluli výběžek Nordneset, přiměl Harryho nějaký zvuk se otočit. V tu chvíli si všiml totemu. Dřevěné obličeje na něj chraplavě křičely otevřenými ústy. Lodí zavál studený poryv větru.

„To jsou lvouni z Akvária,“ vysvětlila Katrine původ zvuků.

Harry si přitáhl kabát blíž k tělu.

Finnøy byl malý ostrůvek. Země ošlehávaná deštěm zde byla s výjimkou borůvčí bez vegetace, zato zde stál přístavní můstek, k němuž Katrine zkušeně přivázala loď. Chatová osada sestávala celkem z šedesáti jednotek velikosti domečku pro panenky, které Harrymu nejvíc ze všeho připomínaly příbytky horníků, jež viděl v Sowetu.

Katrine vedla Harryho po štěrkové cestičce mezi chatkami, poté zabočila k jedné z nich. Odlišovala se od ostatních, protože nátěr na stěnách oprýskával. Jedno z oken bylo prasklé. Katrine se natáhla na špičky, uchopila stínidlo lampy nade dveřmi a vyšroubovala ho. Poté ho obrátila, zevnitř se ozval škrábavý zvuk a ven vypadlo několik mrtvých hmyzích tělíček. Plus klíč, který Katrine chytila ve vzduchu.

„Exmanželce jsem byla sympatická,“ prohlásila Katrine a zastrčila klíč do dveří.

Uvnitř to páchlo plísní a mokrým dřevem. Harry zíral do pološera, uslyšel cvaknutí vypínače a potom se rozsvítilo světlo.

„Takže tu má elektřinu, ačkoli chatu nepoužívá,“ konstatoval.

„Společný přívod,“ odvětila Katrine a pomalu se rozhlédla. „Platí to stát.“

Chata měla dvacet pět metrů čtverečních a sestávala z obývacího pokoje spojeného s kuchyní a z ložnice. Kuchyňskou linku a stolek v obýváku zakrývaly prázdné lahve od piva. Na stěnách neviselo nic, na okenních parapetech neležely žádné ozdobné předměty, na polici žádné knihy.

„Je tu i sklep,“ ukázala Katrine na poklop v podlaze. „Tohle je vaše parketa. Co teď uděláme?“

„Budeme hledat,“ odpověděl Harry.

„Co?“

„Na to se budeme snažit pokud možno nemyslet.“

„Proč?“

„Protože když hledáte něco konkrétního, snadno přehlédnete něco jiného důležitého. Zbavte se všech myšlenek. Pochopíte, co hledáte, až to uvidíte.“

„O. K.,“ přikývla Katrine pomalu.

„Budete hledat nahoře,“ přikázal jí Harry, došel k poklopu a zatáhl za železný kruh, který v něm byl zasazen. Dolů do tmy vedly úzké dřevěné schody. Harry doufal, že si Katrine nepovšimla jeho zaváhání.

Scházel dolů do vlhké tmy a na obličej se mu lepily suché, mrtvé pavučiny. Bylo to tu cítit hlínou a shnilými prkny. Celý sklep se nacházel pod úrovní terénu. Harry našel na konci schodiště vypínač a stiskl ho, avšak bez výsledku. Jediným světlem tady dole bylo červené světýlko nahoře na mrazničce, stojící u kratší stěny. Harry zapnul kapesní svítilnu a kužel světla dopadl na dveře vedoucí do první kóje.

Panty zavrzaly, když otevřel. Byla to truhlářská dílna s nářadím. Pro muže, který má ambice dělat něco smysluplného, pomyslel si Harry. Nejen chytat vrahy.

Nářadí však nevypadalo příliš použitě, možná Rafto došel k závěru, že se přece jen hodí na něco jiného, že není stavitel, nýbrž uklízeč. Náhlý zvuk způsobil, že se Harry bleskurychle otočil. A vydechl úlevou poté, co mu došlo, že to jen termostat v mrazničce ve vedlejší kóji spustil větrák. Harry došel k druhé kóji. Vše, co v ní bylo, zakrýval koberec. Stáhl ho a do nosu ho udeřil pach vlhkosti a plísně. Kužel světla odhalil shnilý slunečník, plastový stůl, několik plastových přihrádek, vybledlých plastových židlí a soupravu na kroket. Víc toho ve sklepě nebylo. Harry slyšel, jak Katrine šramotí nahoře, a chtěl zavřít dveře kóje. Jedna z plastových přihrádek však sklouzla do dveřního otvoru, jak předtím stáhl koberec. Chystal se zastrčit ji nohou zpátky a vtom se zarazil a hleděl na ni. Ve světle kapesní svítilny spatřil plasticky vystupující písmo na boku. Electrolux. Došel ke krátké stěně, kde nadále hučel a běžel větrák mrazničky. Byla značky Electrolux. Popadl madlo dvířek a zatáhl, avšak dveře držely pevně. Všiml si zámku přímo pod madlem a pochopil, že dvířka jsou prostě a jednoduše zamčená. Došel si do truhlářské dílny pro páčidlo. Když se s ním vracel, scházela Katrine po schodech.

„Nahoře nic,“ informovala ho. „Myslím, že bychom měli jet. Co děláte?“

„Porušuju zákonná pravidla domovní prohlídky,“ odpověděl Harry, který právě nasadil páčidlo do dvířek mrazničky přímo nad zámkem. Přenesl váhu na druhou stranu. Nestalo se nic. Zkusil to znovu, opřel se nohou o schod a zabral.

„Krucinál…“

Dveře se se suchým zapraskáním otevřely a Harry se svalil na zem. Zaslechl, jak svítilna dopadla na betonovou podlahu, a ucítil, jak ho udeřil chlad, jako závan z ledovce. Šátral po svítilně za sebou, když zaslechl Katrine. Ten zvuk pronikal do morku kostí, byl to hluboký, drnčivý křik, který poté přešel ve vzlykot podobný smíchu. Nato se na několik vteřin rozhostilo ticho, než se to ozvalo opět: tentýž křik, protáhlý jako metodický rituální bolestný nářek rodící ženy. V té chvíli už to však Harry spatřil a pochopil proč. Křičela proto, že mraznička po dvanácti letech nadále fungovala výtečně, takže se vnitřní osvětlení zapnulo a odhalilo něco, co bylo uvnitř sevřeno s rukama zkříženýma na prsou, ohnutými koleny a hlavou původně zřejmě přitisknutou k vnitřní straně dvířek. Tělo bylo pokryté bílými ledovými krystalky jako vrstvou bílé plísně, která ho zachvátila. Pohled na něj spustil Katrinin křik. Jenže Harrymu se posléze žaludek neobrátil jen kvůli tomuhle. Jak dvířka mrazničky zůstala otevřená, tělo, které se už nemělo o co opírat, začalo pomalu padat vpřed a trefilo hlavou hranu dvířek tak, že z obličeje opadaly sněhové krystalky a nasněžily na podlahu sklepa. Harry tudíž mohl konstatovat, že se na ně usmívá Gert Rafto. Neusmíval se však ústy sešitými hrubou nití podobnou konopnému vláknu, jež cikcak spojovala oba rty. Úsměv procházel přes bradu a směrem k tvářím se zvedal, vytvořený řadou černých hřebíků, které musely být do tváře natlučené. Nejnápadnější však byl nos. Harry v čistém vzdoru polkl žluč. Nosní kost a chrupavka musely být nejprve odstraněny. Mráz už vysál z mrkve veškerou barvu. Sněhulák byl kompletní.

ČÁST III.

.

Kapitola 15

Den devátý – Osmička

Bylo osm hodin večer, přesto si mohli lidé kráčející ulicí Grønlandsleiret všimnout, že se v celém šestém patře policejního ředitelství svítí.

V místnosti K1 seděli před Harrym Holm a Skarre, Espen Lepsvik, šéf kriminálky a Gunnar Hagen. Od chvíle, kdy našli na Finnøy Gerta Rafta, uplynulo šest a půl hodiny a čtyři od té doby, co Harry před svým odjezdem na letiště zatelefonoval z Bergenu a svolal je k poradě.

Harry jim vylíčil nález mrtvoly, a dokonce i šéf kriminálky sebou trhl na židli, když jim Harry ukázal fotografie z místa činu, které mu poslali mailem z bergenského policejního ředitelství.

„Ohledací zpráva prozatím není hotová,“ informoval je Harry. „Ovšem příčina smrti je poměrně jasná. Střelná zbraň do úst a kulka do patra a týlem ven. Stalo se to na místě, kluci od bergenské policie našli kulku ve stěně kóje.“

„Co krev a mozková hmota?“ zeptal se Skarre.

„Nic,“ odtušil Harry.

„Po tolika letech to ani nemohlo být jinak,“ rozvedl to Lepsvik. „Krysy, hmyz…“

„Možná by tam za jiných okolností mohly být zbytky stop,“ vzal si opět slovo Harry. „Já jsem ale mluvil se soudním patologem a shodli jsme se na tom, že Rafto patrně napomohl tomu, aby se tam příliš nenadělalo.“

„Cože?“ vyhrkl Skarre.

„Uf,“ vydechl Lepsvik.

Zdálo se, že Skarremu to začíná docházet, neboť obličej se mu stáhl odporem: „Kurva drát…“

„Promiňte,“ vložil se do toho Hagen. „Mohl by mi někdo vysvětlit, o čem to mluvíte?“

„Občas se s tím setkáváme u sebevražd,“ pustil se do toho Harry. „Dotyčný chudák vysaje z ústí zbraně vzduch a teprve potom se zastřelí. Díky podtlaku je tam pak menší…,“ Harry hledal správné slovo, „… nepořádek. Tady asi došlo k tomu, že Rafto dostal příkaz vzduch vysát.“

Lepsvik potřásl hlavou. „A policista jako Rafto musel přesně vědět proč.“

Hagen zbledl. „Jak ale… jak ale proboha přimějete člověka, aby vysál…“

„Možná dostal na vybranou,“ odvětil Harry. „Existují horší způsoby smrti než zemřít kulkou do pusy.“ Rozhostilo se absolutní ticho. Harry mu dal na několik vteřin vyniknout a teprve poté pokračoval:

„Doposud jsme nenašli těla obětí. Rafto byl sice také ukrytý, ovšem mohl být celkem rychle nalezen, pokud by se pozůstalí nevyhýbali pobytu na chatě. To mě vede k domněnce, že Rafto nebyl součástí vrahova plánu.“

„A vy se tedy domníváte, že to je opravdu sériový vrah?“ V hlase šéfa kriminálky nezněla výzva, jen prosté přání získat jistotu.

Harry přikývl.

„Pokud to tedy nebyla součást jeho takzvaného plánu, jaký potom mohl mít vrah motiv?“

„To nevíme, ale jestliže někdo zavraždí vyšetřovatele vražd, lze se přirozeně domnívat, že představoval pro pachatele nebezpečí.“

Espen Lepsvik si odkašlal. „Stává se, že způsob, jakým bylo naloženo s mrtvolou, nám může prozradit něco o motivu. V tomto případě byl například nos nahrazen mrkví. Tedy dlouhý nos.“

„Dělá si z nás legraci?“ otázal se Hagen.

„Možná má ten dlouhý nos poukazovat na čenichálka,“ navrhl Holm opatrně.

„No jistě!“ vykřikl Hagen. „Varování pro ostatní, aby se drželi dál.“

Šéf kriminálky sklonil hlavu a podíval se úkosem na Harryho. „Co ta zašitá ústa?“

„Pokyn, že je vhodné držet hubu,“ prohlásil Skarre s absolutní jistotou.

„Přesně tak!“ zvolal Hagen. „Pokud byl Rafto prohnilý, možná byl tak či onak vrahovým komplicem a mohl vrahovi vyhrožovat, že ho práskne.“

Všichni se podívali na Harryho, který se k návrhům nevyjádřil.

„No?“ zabručel šéf kriminálky.

„Samozřejmě můžete mít pravdu,“ začal Harry. „Ale já si myslím, že jediná zpráva, kterou nám tím chtěl dát, je ta, že tu Sněhulák byl. A že rád vytváří sněhuláky. Tečka.“

Ostatní na sebe rychle pohlédli, nikdo však nic nenamítl.

„Máme jiný problém,“ pokračoval Harry. „Bergenské policejní ředitelství vydalo tiskové prohlášení o tom, že na ostrově Finnøy byl nalezen mrtvý člověk, to je všechno. A já jsem Bergen požádal, ať prozatím nikomu nesdělují žádné další podrobnosti, abychom měli několik dní náskok a mohli hledat stopy, aniž by se Sněhulák dozvěděl, že mrtvola už byla nalezena. Bohužel není úplně reálné, že bychom získali alespoň dva dny, protože žádné policejní ředitelství nedokáže úplně zabránit únikům informací.“

„Tisk bude mít jméno Rafto zítra ráno,“ doplnil Espen Lepsvik. „Znám lidi v Bergens Tidende a v Bergensavisen.“

„Omyl,“ ozvalo se za nimi. „Budou to mít dnes v poslední večerní zpravodajské relaci na TV 2. Nejen jméno, ale i detaily z místa činu a propojení se Sněhulákem.“

Otočili se. Ve dveřích stála Katrine Brattová. Byla nadále bledá, ale přece jen ne tak bledá jako ve chvíli, kdy ji Harry viděl odjíždět ve člunu z Finnøy, zatímco tam sám zůstal, aby počkal na policii.

„Takže vy znáte lidi z TV 2?“ otázal se Espen Lepsvik s úšklebkem.

„Ne,“ odpověděla Katrine a posadila se. „Znám bergenské policejní ředitelství.“

„Kde jste byla, strážmistryně?“ zeptal se Hagen. „Několik hodin jste byla pohřešována.“

Katrine mrkla směrem k Harrymu, ten jí neznatelně pokývl a odkašlal si: „Katrine se věnovala několika úkolům, které jsem jí zadal.“

„To muselo být důležité. Rád si to poslechnu, kolegyně Brattová.“

„To tady teď nemusíme rozebírat,“ namítl Harry.

„Jsem jenom zvědavý,“ trval na svém Hagen.

Zatracenej učiteli z vojenský školy, pomyslel si Harry. Ty pedante na čas a na hlášení, nemůžeš ji nechat na pokoji, copak nechápeš, že ta holka je ještě pořád v šoku? Sám jsi při pohledu na ty fotky zbledl. Běžela domů, utekla od všeho. No a co? Už je zpátky. Poplácej ji radši po ramenou, než abys ji ponižoval před zraky kolegů. Harry to v duchu pronesl důrazně a zřetelně, přitom se snažil zachytit Hagenův pohled a donutit ho, aby to pochopil.

„No tak, kolegyně Brattová?“

„Prověřila jsem pár věcí,“ odpověděla Katrine a pozvedla bradu.

„Ano. Jako třeba co?“

„Jako třeba to, že v době, kdy byla zavražděna Laila Aasenová a kdy zmizeli Onny Hetlandová a Gert Rafto, studoval Idar Vetlesen medicínu.“

„Má to nějaký význam pro vyšetřování?“ zeptal se šéf kriminálky.

„Má,“ odvětila Katrine. „Protože studoval na univerzitě v Bergenu.“

V K1 se rozhostilo ticho.

„Student medicíny?“ Šéf kriminálky pohlédl na Harryho.

„Proč ne?“ odtušil Harry. „Člověk, který se začal později věnovat plastickým operacím a který tvrdí, že rád modeluje lidi.“

„Prověřila jsem místa, kde byl na praxi a kde pracoval,“ pokračovala Katrine. „Neodpovídají místům, kde zmizely ty ženy, o nichž předpokládáme, že je má na svědomí Sněhulák. Ale u mladého lékaře je cestování vždy odůvodnitelné. Konference, krátkodobé zástupy…“

„Do prčic že nás advokát Krohn nenechá s tím chlapem promluvit,“ rozzlobil se Skarre.

„Na to zapomeňte,“ pronesl Harry. „Vetlesena zatkneme.“

„Za co?“ chtěl vědět Hagen. „Za to, že studoval v Bergenu?“

„Za pokus koupit si dětský sex.“

„Na základě čeho?“ otázal se šéf kriminálky.

„Na základě svědecké výpovědi majitele Leonu. Taky máme fotky, které spojují Vetlesena s tím místem.“

„Omlouvám se, že to říkám,“ vložil se do hovoru Espen Lepsvik, „ale já toho maníka z Leonu znám, ten nikdy svědčit nebude. Takže budete muset Vetlesena do čtyřiadvaceti hodin zaručeně propustit.“

„Já vím,“ odpověděl Harry a pohlédl na hodinky. Počítal, jak dlouho mu bude trvat cesta na Bygdøy. „Ovšem je neuvěřitelné, kolik vám toho lidi dokážou za tu dobu navykládat.“

Harry stiskl zvonek u dveří ještě jednou a vzpomněl si na okamžik, kdy byl malý, právě začaly letní prázdniny, všichni odjeli a on zůstal jako jediný z kluků na Oppsalu. Na to, jak zvonil u Øysteina nebo u někoho z ostatních a doufal, že někdo z nich bude jako zázrakem přece jen doma, a ne u babičky v Haldenu, na chatě v Sonu nebo na dovolené pod stanem v Dánsku. Mačkal zvonky jeden po druhém, až mu zbyla poslední možnost. Dřevák. Dřevák, se kterým si on a Øystein nikdy nechtěli hrát, ale který se vždy zdržoval poblíž, jako stín, jenž čeká, že ostatní změní názor a vezmou ho dočasně mezi sebe. Vybral si Harryho a Øysteina nejspíš proto, že ani oni nepatřili k nejoblíbenějším, takže počítal s tím, že do jejich klubu má největší šanci se dostat. Nyní ta šance přišla, protože tu jako jediný zůstal. Harry věděl, že Dřevák je vždycky doma, protože jeho rodina nemá peníze na to, aby někam jezdila, a Dřevák nemá žádné jiné kamarády, s nimiž by si mohl hrát.

Harry zaslechl zevnitř šourání pantoflí a dveře se na škvíru otevřely. Ženin obličej se rozzářil. Stejně jako se rozzářila Dřevákova matka, když spatřila Harryho. Nepozvala ho sice nikdy dál, ale zavolala na Dřeváka, došla pro něj, vynadala mu, navlékla na něj ošklivou bundu s kapucí a vystrčila ho na schody, kde Dřevák zůstal stát a díval se zamračeně na Harryho. Harry přitom věděl, že Dřevák ví. A cítil němou nenávist, zatímco kráčeli dolů ke kiosku. Ale co. Čas díky tomu lépe ubíhal.

„Idar je bohužel pryč,“ informovala Harryho paní Vetlesenová. „Nechcete tu na něj počkat? Říkal, že si jen někam skočí.“

Harry zavrtěl hlavou a zauvažoval, zda mohl Vetlesen zahlédnout majáček točící se noční tmou na Bygdøy dole na silnici za Harrym. Vsadil by se, že ho spustil ten idiot Skarre.

„Kdy odjel?“

„Chvíli před pátou.“

„To už je ale před dost dlouhou dobou,“ namítl Harry. „Řekl vám, kam jde?“

Zavrtěla hlavou. „Neříká mi nic. Co byste na to řekl? Nechce, aby byla jeho matka v obraze.“

Harry poděkoval a prohlásil, že se vrátí později. Poté sešel po štěrkové cestičce a schodech k plaňkové brance. Idara Vetlesena nenašli ani v ordinaci, ani v Leonu a curlingová hala byla zamčená a temná. Harry za sebou branku zavřel a došel k policejnímu vozu. Uniformovaný policista stočil okénko.

„Vypněte ten majáček,“ přikázal mu Harry a obrátil se ke Skarremu sedícímu na zadním sedadle: „Matka říká, že není doma, a nejspíš mluví pravdu. Počkáte tady a budete sledovat, jestli se vrátí. Zavolejte výjezdovou hlídku a povězte jim, aby vyhlásili pátrání. Ale nic přes policejní vysílačku, jasné?“

Během jízdy zpátky do města zavolal Harry řídicí centrálu společnosti Telenor, kde se dozvěděl, že pan Torkildsen už dnes odešel domů a že případný požadavek na lokalizaci mobilního telefonu Idara Vetlesena musí podat oficiální cestou zítra ráno. Zavěsil a ztlumil píseň Vermilion od kapely Slipknot, nakonec mu však došlo, že na ni nemá náladu, a stiskl tlačítko Eject. Místo toho se rozhodl pustit desku Gil Evansové, kterou našel úplně vzadu v přihrádce na rukavice. Zápolil s obalem od cédéčka a rádio a pořad NRK Vždy v obraze zatím vesele brebentily.

„Policie hledá asi třicetiletého lékaře bydlícího na Bygdøy. Muž je spojován s vraždami, jejichž pachatelem je takzvaný Sněhulák.“

„Krucinál!“ zařval Harry a mrskl Gil Evansovou o čelní sklo, až se obal rozlétl na plastové kousíčky. Cédéčko se zakutálelo na podlahu. Harry v čiré frustraci sešlápl naplno plyn a minul cisternu jedoucí v levém pruhu. Dvacet minut. Dvacet minut to trvalo. Proč prostě rovnou nevyhradí policejnímu ředitelství mikrofon a přímý vysílací čas?

Kantýna policejního ředitelství byla večer zavřená a prázdná, avšak právě tam ji Harry našel. Ji a svačinu z domova u stolu pro dva. Harry se posadil na druhou židli.

„Děkuju, že jste nikomu neřekl, jak jsem se přestala na Finnøy ovládat,“ pronesla tiše.

Harry přikývl. „Kam jste se poděla?“

„Odhlásila jsem se z hotelu a stihla jsem letadlo do Osla ve tři hodiny. Musela jsem prostě pryč.“ Pohlédla do hrnku s čajem. „Já… Omlouvám se.“

„To je v pořádku,“ pronesl Harry a hleděl na její štíhlý skloněný zátylek s vyčesanými vlasy a na drobnou ruku spočívající na stole. Díval se na ni teď jinak. „Když už se složí i drsňáci, tak to něco znamená.“

„Proč?“

„Možná proto, že nejsou ve ztrátě sebeovládání příliš trénovaní.“

Katrine přikývla, pohled nadále upřený do čajového hrnku s logem Policejního sportovního oddílu.

„Harry, vy sám jste ale úplný blázen, co se sebeovládání týče. Nestává se vám, že byste se přestal ovládat?“

Pozvedla zrak a Harry si pomyslel, že právě to intenzivní světlo v jejích duhovkách dodává očnímu bělmu namodralý lesk. Sáhl po krabičce cigaret. „Patřím k těm, kteří ztrátu sebeovládání intenzivně trénují. Netrénuju prakticky nic jiného než ztrátu sebeovládání. Mám v téhle disciplíně černý pásek.“

V odpověď se mírně pousmála.

„Jednou kdosi měřil zkušeným boxerům mozkovou aktivitu,“ pokračoval Harry. „Věděla jste, že v průběhu zápasu ztratí několikrát vědomí? Vteřinka sem, vteřinka tam. Ale přesto se dokážou tak či onak udržet na nohou. Jako by tělo vědělo, že to je dočasné, převzalo řízení a drželo je vzpřímené tak dlouho, jak je zapotřebí, než se jim vědomí opět vrátí.“ Harry vyklepl cigaretu. „Já jsem se přestal tam na té chatě taky ovládat. Rozdíl je jen v tom, že moje tělo po všech těch letech ví, že se sebeovládání vrátí.“

„Co tedy děláte pro to, abyste nebyl okamžitě knokautován?“ zeptala se Katrine a odrhnula si z tváře pramen vlasů.

„To, co boxeři, jdu s úderem. Ne proti němu. Pokud se vás něco z toho, co se stane v práci, dotkne, musíte se tomu prostě podvolit. Stejně to nedokážete vytěsňovat dlouho. Zpracovávejte to kousek po kousku, upouštějte to jako v přehradě při povodni, nedovolte, aby se to nashromáždilo natolik, že by hráz praskla.“

Vsunul si nezapálenou cigaretu mezi rty.

„Ano, jistě, tohle všechno vám povídal policejní psycholog v době, kdy jste byla aspirantkou. K pointě se dostanu teď. Přestože se toho takto zbavíte, musíte dokázat cítit, co to s vámi dělá. Cítit, zda vás to ničí.“

„Dobře,“ přikývla Katrine. „A co uděláte, jestliže cítíte, že vás to ničí?“

„Pak si najdete jinou práci.“

Dlouze na něj hleděla.

„A co jste udělal vy, Harry? Co jste udělal, když jste cítil, že vás to ničí?“

Harry lehce skousl filtr, ucítil, jak mu měkký, suchý materiál zavrzal o zuby. A pomyslel si, že Katrine by mohla být jeho sestra nebo dcera, že jsou vytvořeni ze stejného stavebního materiálu. Tvrdého, houževnatého a těžkého stavebního materiálu s obrovskými trhlinami.

„Zapomněl jsem se ucházet o práci jinde,“ odpověděl.

Zeširoka se usmála. „Víte co?“ pronesla tiše.

„Ne, co?“

Natáhla ruku, vytáhla mu cigaretu z úst a naklonila se k němu přes stůl.

„Myslím si…“

Dveře kantýny se rozletěly. Vešel Holm.

„TV 2,“ vydechl. „Je to ve zprávách. Jméno a fotka jak Rafta, tak Vetlesena.“

Tím vypukl chaos. Ačkoli bylo jedenáct večer, zaplnilo se foyer policejního ředitelství do půl hodiny novináři a fotografy. Všichni čekali na vedoucího vyšetřování Espena Lepsvika, na šéfa oddělení vražd, šéfa kriminálky, vrchního policejního náčelníka nebo v podstatě na kohokoli, kdo by sešel dolů a něco řekl. Mezitím se tu mumlalo, že policie snad přece zná svou povinnost a ví, že musí veřejnost v tak závažném, otřesném a náklad zvyšujícím případu informovat.

Harry stál u zábradlí v atriu a shlížel na ně. Kroužili tam jako neklidní žraloci, vzájemně se vyptávali, vyzvídali, pomáhali si, blufovali a lovili. Doslechl se někdo něco? Byla večer tisková konference? Alespoň krátká, improvizovaná? Je Vetlesen už na cestě do Thajska? Uzávěrka se blíží, něco se musí stát.

Harry kdesi četl, že anglický výraz pro uzávěrku, deadline, pochází z bojišť za americké občanské války, kde z důvodu nedostatku něčeho fyzického, za čím by se dali zavřít váleční zajatci, je vždy shromáždili a vyryli kolem nich na zemi kruh. Tuto čáru nazývali deadline, a všichni, kdo ji překročili, byli okamžitě zastřeleni. A právě tohle oni jsou, ti bojovníci za novinky dole ve foyer – váleční zajatci držení na místě za pomoci uzávěrky.

Harry právě mířil do zasedací místnosti za ostatními a vtom mu zazvonil telefon. Volal Mathias.

„Poslechl jste si vzkaz, který jsem vám nechal před chvílí na záznamníku?“ zeptal se.

„Nestihl jsem to, tady to vře,“ odpověděl Harry. „Můžeme to nechat na později?“

„Samozřejmě,“ odvětil Mathias. „Ale jde o Idara. Viděl jsem ve zprávách, že je po něm vyhlášeno pátrání.“

Harry si přehodil telefon do druhé ruky. „Sem s tím.“

„Idar mi dneska ráno volal. Ptal se mě na carnadrioxid. Občas mi volává a ptá se mě na léky, farmacie nikdy nebyla jeho silnou stránkou. Tak jsem o tom nijak zvlášť nepřemýšlel. Volám, protože carnadrioxid je životu nebezpečný lék. Říkal jsem si, že byste to třeba chtěli vědět.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ kýval Harry a šátral po kapsách, až našel zpola ořezanou tužku a lístek na tramvaj. „Carna…?“

„Carnadrioxid. Obsahuje jed měkkýše z čeledi kotoučovitých a používá se jako lék tišící bolest u pacientů s rakovinou a HIV. Je tisíckrát silnější než morfium a i mírně překročená dávka způsobuje s bezprostřední účinností ochrnutí svalů. Dýchací orgány a srdce se zastaví a člověk okamžitě zemře.“

Harry si to poznamenal. „O. K. Říkal ještě něco?“

„Nic. Zdálo se, že je vystresovaný. Jen poděkoval a zavěsil.“

„Máte představu, odkud volal?“

„Ne, ale byla tam taková divná akustika, určitě nevolal z ordinace. Znělo to, jako by stál někde v kostele nebo v jeskyni, rozumíte mi?“

„Rozumím. Děkuju, Mathiasi, zavoláme vám, pokud bychom chtěli vědět ještě něco.“

„Rád vám…“

Harry už zbytek neslyšel, protože stiskl tlačítko Ukončit hovor a spojení bylo přerušeno.

V místnosti K1 seděl celý malý vyšetřovací tým s šálky kávy, novou dávkou nápoje bublající v kávovaru a s bundami visícími přes židle. Skarre se právě vrátil z Bygdøy. Tlumočil jim rozhovor, který vedl s matkou Idara Vetlesena, jež neustále opakovala, že nic neví a že to celé musí být strašlivé nedorozumění.

Katrine zavolala Vetlesenově asistentce Borghild Moenové, která se vyjádřila stejně.

„Pokud to bude nutné, vyslechneme je zítra,“ rozhodl Harry. „Obávám se, že teď tu máme akutnější problém.“

Ostatní tři se na něj podívali, Harry jim zopakoval svou rozmluvu s Mathiasem. A přečetl slovo z rubu jízdenky na tramvaj. Carnadrioxid.

„Myslíš si, že takhle je mohl zabíjet?“ zeptal se Holm. „Prostřednictvím ochromujícího léčiva?“

„Tady to máme,“ skočil mu do řeči Skarre. „Proto musel ukrývat mrtvoly. Aby se ten lék při ohledání nezjistil a nedal se vystopovat zpátky k němu.“

„Jediné, co víme,“ prohlásil Harry, „je to, že Idar Vetlesen je úplně rozhozený. A pokud on je Sněhulák, poruší modus operandi.“

„Otázka zní, po kom jde teď,“ vložila se do hovoru Katrine. „Někdo má každopádně po té látce brzy zemřít.“

Harry si promnul zátylek. „Získala jste výpis Vetlesenových telefonních hovorů, Katrine?“

„Ano. Dostala jsem k číslům jména a prošla jsem je spolu s Borghild. Většinou to byli pacienti. Pak tam byly dva hovory s advokátem Krohnem a ten s doktorem Lund-Helgesenem, jak jste právě povídal. Ale navíc tam bylo číslo uvedené pod označením Nakladatelství Popper.“

„Moc vodítek nemáme,“ zasmušil se Harry. „Můžeme tu sedět, pít kafe a drbat se na svých vygumovaných hlavách. Nebo můžeme jít domů a vrátit se zítra se stejně vygumovanými, ale ne tolik unavenými hlavami.“

Ostatní na něj jen zírali.

„Nedělám si srandu. Jeďte ksakru domů.“

Harry se nabídl, že Katrine zaveze do někdejší dělnické čtvrti Grünerløkka, kde na její pokyn zastavil před jedním ze starých třípatrových činžovních domů v Plachetní ulici.

„Jaký byt?“ zeptal se a nahnul se vpřed.

„Druhé patro vlevo.“

Vzhlédl. Ve všech oknech byla tma. Neviděl nikde záclony. „Zdá se, že váš manžel není doma. Nebo si možná už šel lehnout.“

„Možná,“ odvětila a zůstala sedět. „Harry?“

Tázavě na ni pohlédl.

„Jak jsem říkala, že je otázka, po kom jde Sněhulák teď, pochopil jste, koho jsem mínila?“

„Možná,“ odpověděl.

„To, co jsme našli na Finnøy, nebyla náhodná vražda člověka, který věděl příliš mnoho. Bylo to naplánované dlouho dopředu.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že Sněhulák si naplánoval i to, že se mu Rafto dostane na stopu.“

„Katrine…“

„Počkejte. Rafto byl nejlepší vyšetřovatel vražd v Bergenu. Vy jste nejlepší v Oslu. Mohl předpokládat, že vy budete tyhle vraždy vyšetřovat, Harry. Právě proto jste dostal ten dopis. Říkám to jenom proto, abyste byl opatrnější.“

„Snažíte se mě vystrašit?“

Pokrčila rameny. „Jestli se bojíte, víte, co to znamená?“

„Ne…?“

Katrine otevřela dveře auta: „Že byste si měl najít jinou práci.“

Harry odemkl byt, zul si boty a zastavil se na prahu obývacího pokoje. Místnost byla teď celá rozebraná, vypadala jako stavba probíhající pozpátku. Na červené odhalené zdi ozářilo měsíční světlo cosi bílého. Harry k tomu došel. Byla to osmička, nakreslená křídou. Natáhl ruku a sáhl na ni. Tu tady musel napsat ten plísňař, ale co to znamená? Možná nějaký kód, který označuje, jaký prostředek má nastříkat právě tady.

Zbytek noci se Harry převaloval ze strany na stranu v divokých nočních můrách. Zdálo se mu, že mu někdo nacpal cosi do úst a že musí dýchat otvorem v tom předmětu, aby se neudusil. Že ten předmět chutná po oleji, kovu a střelném prachu a že už nakonec není uvnitř žádný vzduch, jen vakuum. Nato onu věc vyplivl a zjistil, že nedýchal skrze ústí pistole, nýbrž skrze osmičku. Osmičku s velkým kruhem dole a menším nahoře. Větší kruh dole, menší nahoře. Postupně získávala osmička na vrcholku třetí, ještě menší kruh. Hlavu. Hlavu Sylvie Ottersenové. Snažila se křičet, snažila se mu povědět, co se stalo, ale nemohla. Ústa měla sešitá.

Když se Harry probudil, měl oči slepené, bolela ho hlava a na rtech měl povlak chutnající po vápně a žluči.

Kapitola 16

Den desátý – Curling

Na Bygdøy bylo toho rána mrazivo. Téměř sedmdesátiletá vdova Asta Johannessenová jako obvykle odemkla dveře curlingového klubu v osm hodin. Chodívala sem uklízet dva dny v týdnu, což bylo více než dostačující, jelikož malou soukromou halu používala jen hrstka mužů, a navíc tu nebyly sprchy. Rozsvítila. Na roubených stěnách visely trofeje, diplomy, vlaječky s latinskými nápisy a staré černobílé fotografie otvídovaných mužů s kníry a se slavnostními výrazy ve tvářích. Astě Johannessenové připadalo, že vypadají komicky, jako takoví ti lovci lišek v anglických televizních seriálech ze života vyšších vrstev. Vešla dveřmi do haly a podle chladu uvnitř poznala, že zapomněli vypnout termostat zařízení vyrábějícího led, jak to obvykle dělávali kvůli úspoře elektřiny. Asta Johannessenová zmáčkla vypínač, a zatímco zářivky blikaly a rozhodovaly se, zda se rozsvítí, nasadila si brýle a povšimla si, že termostat pro chladicí trubky je opravdu nastaven na nízkou hodnotu, a otočila jím směrem k hodnotě vyšší.

Světlo se odráželo od šedé ledové plochy. Přes brýle na čtení zahlédla cosi na druhém konci haly a brýle si sundala. Pomalu zaostřovala. Člověk? Chtěla se vydat přes led, avšak zaváhala. Nebyla od přírody nijak ustrašená, ovšem trpěla fóbií, že si jednoho dne zlomí na ledu krček stehenní kosti a zůstane tam ležet, dokud ji lovci lišek nenajdou. Popadla tedy jedno z herních košťat stojících u stěny jako hůl a droboučkými krůčky balancovala po ledu.

Bezduchý muž ležel na konci kluziště s hlavou uprostřed kruhů. Modrobílé světlo zářivek mu dopadalo na obličej ztuhlý v grimase. Ta tvář jí připadala povědomá. Je to snad nějaká celebrita? Vypadalo to, jako by zastřený pohled hledal cosi za ní, mimo to, co bylo zde. Muž pravou rukou křečovitě svíral prázdnou injekční stříkačku, na níž byly uvnitř plastu patrné zbytky červené usazeniny.

Asta Johannessenová s klidem konstatovala, že pro onoho muže už nemůže nic udělat, a soustředila se na cestu zpátky přes led a k nejbližšímu telefonu.

Zavolala na policii, a jakmile policisté přijeli, odešla domů, kde si dala dopolední kávu.

Teprve když si rozložila deník Aftenposten, došlo jí, koho že to našla.

Harry seděl na bobku a hleděl na vysoké zimní boty Idara Vetlesena.

„Co říká náš soudní patolog o době smrti?“ otázal se Bjørna Holma, jenž stál vedle něj v džínové bundě s bílým kožíškem. Jeho kozačky z hadí kůže při dusavé chůzi po umělém ledu téměř nevydávaly žádný zvuk. Asta Johannessenová jim zavolala ani ne před hodinou, avšak u curlingové haly už stáli za červenou policejní páskou reportéři.

„Tvrdí, že je to obtížné,“ odpověděl Holm. „Může jen odhadovat, jak rychle klesá teplota v těle, které leží na ledu v místnosti, kde panuje mnohem vyšší teplota.“

„Ale nějaký odhad snad provedl?“

„Včera odpoledne tak asi mezi pátou a sedmou.“

„Hm. Tedy předtím, než ve zprávách oznámili, že je po něm vyhlášeno pátrání. Viděl jsi zámek?“

Holm přikývl. „Běžný samozamykací zámek. Při příchodu uklízečky bylo zamčeno. Vidím, že se mu díváš na boty. Prověřil jsem otisky. Jsem si dost jistý, že jsou shodné s otisky, které máme ze Sollihøgda.“

Harry si prohlížel vzor na podrážkách. „Takže si myslíš, že to je náš člověk?“

„Řekl bych, že ano.“

Harry zamyšleně přikývl. „Víš, jestli byl Vetlesen levák?“

„Tomu bych nevěřil. Jak vidíš, drží injekci v pravé ruce.“

Harry pokývl. „Máš pravdu. Přesto to prověř.“

Harry nikdy nedokázal pociťovat skutečnou radost ve chvíli, kdy případy, na nichž pracoval, byly jednoho dne prostě vyřešené, dokončené, hotové. Dokud probíhalo vyšetřování, představovalo vyřešení případu jeho cíl, ale jakmile k tomuto cíli došel, prostě věděl, že v cíli není. Nebo že neměl v úmyslu zamířit sem. Případně že se cíl posunul, změnil se nebo čertvíco. Věc se měla tak, že se cítil prázdný, že úspěch nechutnal tak, jak si sliboval, že chycení viníka vždy doprovázela otázka: „A co teď?“

Bylo sedm hodin večer, svědci byli vyslechnuti, stopy zajištěny, tisková konference proběhla a na chodbách oddělení vražd se začínala šířit slavnostní nálada. Hagen objednal zákusky a pivo a povolal jak Lepsvikovy, tak Harryho lidi do místnosti K1, aby jim osobně pogratuloval.

Harry tam seděl na židli a hleděl na nadmíru velký zákusek na talířku, který mu kdosi položil na klín. Slyšel, jak Hagen mluví, pak smích a potlesk. Někdo ho v rychlosti poplácal po zádech, avšak většina přítomných ho nechala na pokoji. Kolem něj hučela diskuze.

„Ten hajzl neuměl prohrávat. Sesypal se, když zjistil, že ho máme.“

„Napálil nás.“

„Nás? Myslíte tím, že vy z Lepsvikova týmu jste jako…“

„Kdybychom ho dostali živého, soud by ho prohlásil za duševně chorého a…“

„… buďte rádi, neměli jsme sakra žádné přesvědčivé důkazy, jen indicie.“

Z druhé strany místnosti se rozlehl hlas Espena Lepsvika: „Buďte zticha, lidi! Byl podán a přijat návrh, že se sejdeme v osm ve Fenriho baru, abychom se pořádně opili. Považujte to za rozkaz. O. K.?“

Zuřivý jásot.

Harry odložil talířek se zákuskem a vstal. Vtom ucítil na rameni lehký dotek ruky. Byl to Holm. „Prověřil jsem to. Je to, jak jsem povídal, Vetlesen byl pravák.“

Zasyčel kysličník z láhve s pivem, kterou někdo otevřel, a již lehce podroušený Skarre objal Holma kolem ramen: „Povídá se, že praváci mají delší předpokládanou dobu dožití než leváci. Což na Vetlesena nesedí. Ha ha ha!“

Skarre zmizel, aby se o tu perlu podělil s ostatními, a Holm pohlédl tázavě na Harryho:

„Mizíš?“

„Jdu se projít. Možná se uvidíme u Fenriho.“

Harry byl už téměř u dveří, když ho za paži chytil Hagen.

„Bylo by dobré ještě neodcházet,“ prohodil tiše. „Vrchní policejní náčelník slíbil, že sem zajde a pronese pár slov.“

Harry se na Hagena podíval a uvědomil si, že Hagen musel zahlédnout cosi v jeho pohledu, protože Harryho ruku pustil, jako by se spálil.

„Jdu jenom na záchod,“ odtušil Harry.

Hagen se rychle usmál a přikývl.

Harry došel do své kanceláře, vzal si bundu a pomalu scházel ze schodů, vyšel z budovy policejního ředitelství a kráčel ulicí Grønlandsleiret. Ve vzduchu se vznášelo několik sněhových vloček, světla na Ekeberském kopci blikala, kdesi stoupala a klesala siréna jako vzdálený zpěv velryby. Před sousedícími obchody stáli dva Pákistánci a přátelsky se dohadovali, zatímco na pomerančích se jim ukládal sníh. U Grønlandského náměstí zpíval klátící se opilec jakýsi námořnický popěvek. Harry cítil noční bytosti větřící ve vzduchu a uvažující, zda je bezpečné vyjít ven. Bože, jak tohle město miluje.

„Sedíš tady?“

Eli Kvaleová pohlédla překvapeně na syna Trygveho, jenž si u kuchyňského stolu četl časopis. V pozadí šumělo rádio.

Chystala se ho zeptat, proč nesedí v obýváku společně s otcem, pak ji však napadlo, že by bylo jen přirozené, kdyby si chtěl promluvit taky s ní. Kromě toho, že to přirozené nebylo. Nalila si čaj, posadila se a mlčky se na něj dívala. Je tak pěkný. Kdysi si myslela, že jí bude připadat odporný, jenže se mýlila.

Hlas v rádiu tvrdil, že při angažování žen do vedoucích pozic už v Norsku nepředstavují problém muži, nýbrž že podniky jen obtížně naplňují zákonem stanovenou kvótu žen, protože většina žen se domnívá, že má chronický odpor k pozicím, kde mohou být vystaveny kritice, kde jsou vyzývány k soutěžení a kde není nikdo, za koho by se mohly schovat.

„Je to jako s dítětem, které si vybrečelo zelenou pistáciovou zmrzlinu, ale jakmile ji konečně dostalo, vyplivlo ji,“ konstatoval hlas. „Být svědkem takovéhle situace sakra naštve. Je na čase, aby se k tomu ženy postavily čelem a duply si.“

Ano, pomyslela si Eli. Je na čase.

„Dneska ke mně v ICA někdo přistoupil,“ začal Trygve.

„Ano?“ odpověděla Eli a ucítila, jak jí srdce poskočilo do krku.

„Zeptal se mě, jestli jsem skutečně tvůj a tátův syn.“

„Aha,“ pronesla Eli Kvaleová lehce, příliš lehce, a ucítila, jak se jí dělá mdlo. „A co jsi odpověděl?“

„Co jsem odpověděl?“ Trygve vzhlédl od časopisu. „Samozřejmě jsem odpověděl, že ano.“

„A kdo byl ten muž, co se tě ptal?“

„Co je ti, mami?“

„Proč se ptáš?“

„Jsi úplně bledá.“

„Nic, zlato. Tak co to bylo za muže?“

Trygve obrátil pohled zpět k časopisu. „Neříkal jsem, že to byl muž, nebo ano?“

Eli Kvaleová vstala, ztlumila rádio, kde ženský hlas děkoval ministru průmyslu a Arvemu Støpovi za účast v diskuzi. Vyhlédla do tmy, kde poletovalo sem a tam několik velkých sněhových vloček, bezcílně a zdánlivě nezávisle na zemské přitažlivosti i vlastní vůli. Chtěly jen někde přistát, rozhodovala náhoda. A potom chtěly roztát a zmizet. Byla v tom útěcha.

Odkašlala si.

„Cože?“ zeptal se Trygve.

„Nic. Jsem asi nastydlá.“

Harry se zdánlivě bezcílně a bez vlastní vůle potuloval ulicemi města. Až když zastavil před hotelem Leon, pochopil, že mířil právě sem. Šlapky a drogoví dealeři už v okolních ulicích zaujali pozice. Byla špička. Klienti raději nakupovali sex a drogy před půlnocí.

Harry vešel do recepce a zděšený výraz Børreho Hansena mu prozradil, že ho Hansen poznal.

„Uzavřeli jsme přece dohodu!“ pípl majitel hotelu se špičkovým švédským přízvukem a otřel si čelo.

Harry uvažoval o tom, proč muži, kteří tyjí z nouze jiných lidí, trpí vždycky dojmem, že mají na čele onen lesknoucí se film potu, nejspíš jako výraz falešného studu pramenícího z absence svědomí.

„Dejte mi klíč od doktorova pokoje,“ vyzval ho Harry. „Dneska večer nepřijde.“

Tři stěny hotelového pokoje zdobila tapeta ze sedmdesátých let s psychedelickým vzorem v hnědé a oranžové barvě, zatímco nosná zeď mezi pokojem a koupelnou byla natřená na černo a byly na ní patrné šedé trhlinky a skvrny v místech, kde omítka odpadla. Manželská postel byla značně prohnutá. Jekorový koberec tvrdý. Odolný vůči vodě i spermatu, předpokládal Harry. Sundal ze židle v nohách postele sepraný ručník a posadil se. Naslouchal ruchu města naplněnému očekáváním a cítil, že se psi vrátili. Štěkali a chňapali, škubali za železné řetězy, volali: Jen jediný drink, jen jednoho panáka, pak tě necháme na pokoji, poslušně se uložíme. Harry neměl chuť se smát, přesto se zasmál. Démoni se musí vyhnat zaříkáváním a bolest se musí přehlušit. Zapálil si cigaretu. Kouř se vznášel k papírovému lustru.

S jakými démony bojoval Idar Vetlesen? Bral si je sem a bojoval s nimi tady, nebo byl tohle jeho azyl, jeho útočiště? Možná dostávali odpovědi, ale ne všichni. Nikdy všichni. Jako třeba odpověď na otázku týkající se toho, zda jsou šílenství a zlo dvě odlišné věci, nebo zda jsme se jenom my rozhodli, že ve chvíli, kdy už nerozumíme smyslu destrukce, to nazveme šílenstvím. Jsme schopni porozumět tomu, že někdo musí svrhnout atomovou bombu na město plné nevinných civilistů, ovšem nikoli tomu, že jiní musí rozřezávat prostitutky šířící v londýnském ghettu nemoci a morální úpadek. Proto to první nazýváme realismem a to druhé šílenstvím.

Panebože, jak moc potřebuje drink! Jeden jediný, který by dokázal otupit hrany bolesti tohohle dne a téhle noci.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Ano!“ zařval Harry a sám se lekl zvuku svého vzteklého hlasu.

Dveře se otevřely a objevil se černý obličej. Harry ji přejel pohledem. Pod krásnou baculatou tváří měla krátkou bundu, tak krátkou, až jí byly vidět tukové polštáře na bocích boulící se přes napjatý pás kalhot.

„Doctor?“ zeptala se. Důraz na poslední slabiku způsobil, že to slovo znělo francouzsky.

Zavrtěl hlavou. Pohlédla na něj. Nato se dveře zavřely a žena zmizela.

Trvalo několik vteřin, než se Harry zvedl ze židle a došel ke dveřím. Žena už byla na konci chodby.

„Please!“ zavolal za ní Harry. „Please, come back.“

Zastavila se a váhavě na něj pohlédla.

„Two hundred crowns,“ řekla. S důrazem na poslední slabiku.

Harry přikývl.

Posadila se na postel a s úžasem naslouchala jeho otázkám. O Doktorovi, tom zlém člověku. O orgiích s několika ženami. O tom, že chtěl, aby s sebou přivedly děti. A s každou novou otázkou vrtěla stále nechápavěji hlavou. Nakonec se ho zeptala, jestli je police.

Harry přikývl.

Obočí se jí na čele spojilo. „Why you ask these questions? Where is Doctor?“

„Doctor killed people,“ vysvětlil Harry.

Nedůvěřivě si ho prohlížela. „Not true,“ namítla nakonec.

„Why not?“

„Because Doctor is a nice man. He helps us.“

Harry se zeptal, jak jim Doktor pomáhá. A teď on sám s úžasem naslouchal, zatímco mu černoška vyprávěla, že každé úterý a čtvrtek sedával Doktor se svým kufříkem v tomhle pokoji, mluvil s nimi, posílal je na záchod, aby mu přinesly moč, odebíral jim krev, testoval je na všechny venerické choroby, které by mohly mít. Dával jim prášky a léčil je, jestliže měly některou z běžných pohlavních nemocí. A adresu nemocnice, pokud měly tu druhou chorobu, Mor. Jestliže jim chybělo něco jiného, stávalo se, že jim napsal prášky i na to. Nikdy si za to nenechával platit, musely mu jen slíbit, že o tom nikomu kromě svých kolegyň venku na ulici nepoví. Některé holky s sebou vzaly i své děti, protože byly nemocné, jenže majitel hotelu je nepustil dovnitř.

Harry kouřil a přitom poslouchal. Bylo tohle Vetlesenovo pokání? Protiklad zla, nutná rovnováha? Nebo to jen akcentovalo zlo, zvýrazňovalo ho to? Povídá se, že doktor Mengele měl moc rád děti.

Jazyk Harrymu v ústech stále více bobtnal, hrozil, že ho udusí, jestliže okamžitě nedostane drink.

Žena domluvila. Pohrávala si s dvoustovkou.

„Will Doctor come back?“ zeptala se.

Harry otevřel ústa, aby jí odpověděl, avšak jazyk mu překážel. Zazvonil mu mobil, zvedl ho.

„Hole.“

„Harry? Tady je Oda Paulsenová. Vzpomínáte si na mě?“

Nevzpomínal si, navíc zněl její hlas příliš mladě.

„Z NRK,“ vysvětlila. „Nedávno jsem vás znovu zvala do Show Bosseho Eggena, ale odmítl jste.“

Průzkumnice. Návnada.

„Chtěli bychom vědět, jestli byste byl ochoten přijít tentokrát, teď v pátek. Rádi bychom si poslechli zprávu o tom vašem triumfu se Sněhulákem. Ano, sice zemřel, ale přesto. O tom, co se vlastně v takovém člověku odehrává. Jestli ho můžeme nazývat…“

„Ne,“ odpověděl Harry.

„Cože?“

„Nepřijdu.“

„Je to Show Bosseho Eggena,“ zopakovala Oda Paulsenová s upřímným údivem v hlase. „Ve veřejnoprávní televizi.“

„Ne.“

„Poslyšte, pane Hole, nebylo by ale zajímavé promlu…“

Harry mrskl mobilem o černou zeď. Uvolnil se z ní kus omítky.

Složil hlavu do dlaní, snažil se ji držet, aby mu nevybuchla. Musí si něco dát. Cokoli. Opět vzhlédl. Byl v místnosti sám.

Možná by se tomu dalo předejít, kdyby ve Fenriho baru nenalévali tvrdý alkohol. Kdyby Jim Beam nestál vzadu na polici za barmanem a nevykřikoval svým ochraptělým hlasem plným whisky cosi o anestezii a amnestii: „Harry! Pojď sem, připomeňme si staré dobré časy. Ty ošklivé duchy, které jsme společně zahnali, za nocí, kdy jsi nemohl spát.“

Na druhou stranu – možná nedalo.

Harry sotva vnímal své kolegy a oni nevnímali jeho. Ve chvíli, kdy vešel do křiklavě vymalovaného baru s nábytkem potaženým červeným sametem připomínajícím zařízení trajektu, se ostatní už dobře bavili. Viseli si vzájemně na ramenou, křičeli a vydechovali si do tváří alkoholové výpary, zpívali spolu se Steviem Wonderem, jenž tvrdil, že volá jen proto, aby ti řekl, že tě miluje. Zkrátka vypadali jako fotbalový tým, který vyhrál finálový pohárový zápas, a i jejich hlasy tak zněly. A poté, co Wonder píseň zakončil ujištěním, že vyznání lásky jde z hloubi jeho srdce, přistál před Harrym na barovém pultu třetí drink.

První drink ho naprosto ochromil, Harry nemohl dýchat a pomyslel si, že takové to musí být, když si člověk vstříkne carnadrioxid. Druhý mu téměř obrátil žaludek. Tělo se však po prvním šoku již vzpamatovalo a pochopilo, že dostalo to, oč tak dlouho žadonilo. A nyní odpovídalo s mručivým blahem. Harryho zalévalo teplo. Tohle byl balzám na duši.

„Vy pijete?“

Otázku pronesla Katrine, která se náhle zjevila vedle Harryho.

„Tenhle je poslední,“ odvětil a cítil, že jazyk už nemá velký a toporný, nýbrž štíhlý a ohebný. Tvrdý alkohol mu zlepšoval artikulaci. Do určitého bodu na něm většina lidí prakticky nedokázala poznat, že je opilý. Právě proto měl ještě pořád práci.

„Tenhle není poslední,“ namítla Katrine. „Ten je první.“

„To byla jedna z pouček, které se člověk naučí u Anonymních alkoholiků.“ Harry k ní vzhlédl. Ty zářivě modré oči, ta tenká nosní křídla, ty plné červené rty. Bože, vypadá tak nádherně. „Jste alkoholička, Katrine Brattová?“

„Měla jsem otce alkoholika.“

„Hm. Proto jste nechtěla v Bergenu navštívit rodiče?“

„Copak člověk nenavštěvuje lidi jen proto, že jsou nemocní?“

„Nevím. Třeba váš otec způsobil, že jste měla nešťastné dětství, nebo tak něco.“

„Nemohl mě udělat nešťastnou. Už jsem se tak narodila.“

„Nešťastná?“

„Možná. Co vy?“

Harry pokrčil rameny. „Samozřejmě.“

Katrine popadla svůj drink, cosi bezbarvého. Jako vodka, ne došeda jako gin, konstatoval.

„A co může za vaše neštěstí, Harry?“

Slova z něj vylétla, než se stihl rozmyslet: „To, že miluju někoho, kdo miluje mě.“

Katrine se zasmála. „Chudáku. Narodil jste se s harmonickou duší, s lehkou myslí, která časem doznala úhony? Nebo už jste měl tuhletu cestu nalajnovanou?“

Harry zíral na hnědozlatou tekutinu ve své sklence. „Občas o tom taky uvažuju. Ale ne často. Snažím se myslet na jiné věci.“

„Jako třeba na co?“

„Na jiné věci.“

„Stává se někdy, že myslíte na mě?“

Někdo do ní drcnul a Katrine popošla blíž. Ucítil, jak se její parfém smísil s vůní Jima Beama.

„Nikdy,“ odpověděl, popadl sklenku a naráz polkl její obsah. Zíral přímo před sebe, do zrcadlové stěny za lahvemi, kde viděl, že Katrine Brattová a Harry Hole stojí příliš blízko sebe. Naklonila se k němu.

„Lžeš, Harry.“

Otočil se k ní. Zdálo se, že její pohled žlutě a nejasně žhne jako mlhovka protijedoucího vozu. Nozdry měla rozšířené a ztěžka dýchala. Vypadalo to, že má ve vodce limetku.

„Pověz mi přesně a podrobně, co bys teď nejradši udělal, Harry.“ Hlas jí drhl. „Všechno. A tentokrát nelži.“

Vzpomněl si na fámy, o nichž se zmínil Espen Lepsvik, o sexuálních preferencích Katrine Brattové a jejího manžela. Do prdele, předtím po tom ani nevzdechl, bylo to celou dobu zasuté příliš hluboko v podvědomí. Nadechl se. „Tak jo, Katrine. Jsem obyčejný muž s obyčejnými potřebami.“

Zaklonila hlavu vzad tak, jak to dělají některé druhy zvířat, aby tím daly najevo své podřízené postavení. Pozvedl novou, plnou sklenku: „Mám chuť chlastat.“

Do Katrine silně vrazil nejistý kolega, zavrávorala směrem k Harrymu. Harry ji zachytil, aby neupadla, popadl ji volnou rukou za levý bok. Po obličeji jí přelétl bolestný výraz.

„Pardon,“ omluvil se. „Zranění?“

Odtáhla se. „Šerm. Nic to není. Promiňte.“

Obrátila se k němu zády a razila si cestu mezi kolegy. Všiml si, že se několik mužů za ní otáčí. Zmizela na záchodě. Harry přejel pohledem lokál, zaznamenal, že se Lepsvik snaží upoutat jeho pohled, když se jejich zraky střetly. Nemůže tu zůstat. S Jimem si může promluvit jinde. Zaplatil a chystal se k odchodu. Ve sklence před ním zbýval ještě hlt. Lepsvik a dva kolegové ho však z druhé strany baru pozorovali. Jde jen o to maličko se ovládnout. Harry chtěl zvednout nohy, jenže je měl jako přilepené k podlaze. Popadl sklenku, přiložil ji ke rtům a vyprázdnil její obsah.

Studený večerní vzduch venku mu báječně chladil žhnoucí kůži. Nejradši by tohle město zlíbal.

Po příchodu domů se pokusil onanovat do kuchyňské výlevky, místo ejakulace se však pozvracel. Vzhlédl ke kalendáři visícímu na hřebíku pod horní skříňkou. Dostal ho před dvěma roky od Ráchel k Vánocům. Byly v něm fotografie jich tří. Jeden snímek z každého z oněch dvanácti měsíců, které spolu strávili. Listopad. Ráchel a Oleg se na něj smáli na pozadí zlatého podzimního listí a bledě modrého nebe. Stejně modrého jako šaty, jež měla Ráchel na sobě, ty s drobnými bílými kvítky. Ty šaty, které měla na sobě poprvé. Harry se rozhodl, že dnes v noci se do tohohle nebe prosní. Proto otevřel skříňku pod dřezem, shrnul ke straně prázdné lahve od coca-coly, které se převrhly, a tam – úplně vzadu – stála ona. Nedotčená plná lahev Jima Beama. Harry se nikdy neodvážil riskovat a nemít doma tvrdý alkohol, dokonce ani ve svých nejstřízlivějších obdobích. Protože věděl, co by ho všechno mohlo ve chvíli, kdy to na něj přijde, napadnout, jen aby se k alhokolu dostal. Harry pohladil rukou etiketu, jako by chtěl oddálit něco nevyhnutelného. Poté lahev otevřel. Kolik stačí? Injekční stříkačka, kterou použil Vetlesen, obsahovala červený povlak se zbytkem jedu, jenž naznačoval, že byla plná. Červená jako Košenila. Moje láska, Košenila.

Nadechl se a pozvedl lahev. Přiložil ji k ústům, cítil, jak se mu tělo napjalo, připravilo se na šok. A potom se napil. Lačně a zoufale, jako by to už chtěl mít za sebou. Zvuk, který mu vycházel z hrdla mezi každým douškem, zněl jako vzlykot.

Kapitola 17

Den čtrnáctý – Dobré zprávy

Gunnar Hagen kráčel rychlými kroky chodbou.

Bylo pondělí, čtyři dny poté, co byl případ Sněhulák vyřešen. Měly to být čtyři příjemné dny. A opravdu je čekaly gratulace, úsměvy šéfů, pozitivní ohlasy v tisku, a dokonce žádosti od zahraničních novinářů, kteří chtěli slyšet celý příběh, chtěli popsat vyšetřování od začátku do konce. Avšak právě tam začaly problémy: Člověk, který by mohl sdělit Hagenovi podrobnosti tohoto úspěšného příběhu, tu nebyl. Protože o Harrym Holeovi celé ty čtyři dny nikdo neslyšel. Důvod byl očividný. Kolegové zahlédli, jak ve Fenriho baru chlastá. Hagen si to nechal pro sebe, avšak šéfovi kriminálky se to doneslo. Hagen musel proto hned ráno do jeho kanceláře.

„Gunnare, takhle to dál nejde.“

Gunnar Hagen prohlásil, že pro to může existovat jiné vysvětlení, že Harry si nikdy neláme moc hlavu s tím, aby dal vědět, že pracuje mimo kancelář. Ačkoli pachatele nalezli, přece jen zbývá v případu Sněhulák vyšetřit ještě hodně věcí.

Jenže šéf kriminálky se už rozhodl: „Gunnare, co se týče Holea, došli jsme na konec cesty.“

„Torleife, je to náš nejlepší vyšetřovatel.“

„A náš nejhorší reprezentant. Chceš tu mít pro naše mladé vyšetřovatele takový vzor, Gunnare? Ten chlap je alkoholik. Všichni v baráku vědí, že ve Fenriho baru chlastal a že se od té doby neobjevil v práci. Pokud tohle budeme tolerovat, nastavíme tím laťku tak nízko, že následky škod se sotva kdy podaří napravit.“

„Ale výpověď? Nemůžeme mu…“

„Varování už dostal dost. Pravidla týkající se veřejně činných osob a zneužívání alkoholu jsou naprosto jasná.“

Právě tenhle ranní hovor zněl Hagenovi ještě v uších, když klepal na dveře šéfa kriminálky. Byl vyzván, aby vstoupil.

„Viděli ho,“ prohlásil Hagen.

„Koho?“

„Holea. Volala mi Toril Li, povídala, že ho viděla, jak jde do své kanceláře a zavírá za sebou dveře.“

„Fajn,“ pokývl šéf kriminálky a vstal. „Tak si s ním aspoň můžeme rovnou promluvit.“

Dusali chodbami červené sekce šestého patra oddělení vražd. Lidé jako by cítili, co se bude dít, vycházeli mezi dveře svých kanceláří, vystrkovali hlavy a sledovali ty dva muže se zachmuřenými, uzavřenými obličeji kráčející bok po boku.

U dveří s číslem 616 se zastavili. Hagen se nadechl.

„Torleife…,“ začal, ale šéf kriminálky už položil ruku na kliku a dveře rozrazil.

Za psacím stolem seděl Harry Hole v tričku, předloktí měl stažené gumovým páskem a hlavu skloněnou nad deskou stolu. V kůži přímo pod gumovým páskem se mu houpala injekční stříkačka. Její obsah byl průhledný a i od dveří mohli vidět na mléčně bílém předloktí několik červených stop po vpiších.

„Co to tady krucinál děláte, chlape?“ zasykl šéf kriminálky, postrčil Hagena před sebe a s prásknutím za nimi zabouchl dveře.

Harry zvedl obloukem hlavu vzhůru a nepřítomně na ně pohlédl. Hagen si všiml, že drží v ruce stopky. Najednou Harry stříkačku vytáhl, pohlédl na obsah, který v ní zbyl, odhodil ji a cosi si zapsal na papír.

„Tohle… tohle nám tedy celou věc usnadní, Hole,“ vykoktal šéf kriminálky. „Protože vám neseme špatné zprávy.“

„Já mám špatné zprávy, pánové,“ odvětil Harry, vyškubl ze sáčku před sebou chomáč vaty a přitiskl si ho k předloktí. „Idar Vetlesen se v žádném případě nemohl zabít sám. Jistě chápete, co to znamená.“

Gunnar Hagen ucítil podivné nutkání se rozesmát. Celá ta situace mu připadala natolik absurdní, že jeho mozek prostě nedokázal vyrukovat s jinou adekvátní reakcí. A z obličeje šéfa kriminálky vyčetl, že ani on neví, co má dělat.

Harry pohlédl na hodinky a vstal. „Přijďte přesně za hodinu do zasedací místnosti a dozvíte se proč. Zrovna teď musím vyřídit ještě pár věcí.“

Vrchní komisař prosvištěl kolem svých dvou ohromených nadřízených, otevřel dveře a zmizel dlouhými, táhlými kroky chodbou.

Za hodinu a čtyři minuty vešel Gunnar Hagen v doprovodu šéfa kriminálky a vrchního policejního náčelníka do místnosti K1, kde panovalo absolutní ticho. Zasedačka byla našlapaná lidmi z Lepsvikova i Holeova vyšetřovacího týmu a slyšet byl jen Harryho hlas. Našli si místa k stání úplně vzadu. Na promítacím plátně zářila fotografie Idara Vetlesena, kde byl zachycen tak, jak ho nalezli v curlingové hale.

„Jak vidíte, drží Vetlesen injekční stříkačku v pravé ruce,“ vysvětloval Harry. „Nic zvláštního vzhledem k tomu, že byl pravák. Zarazily mě ovšem jeho boty. Podívejte se.“

Na dalším snímku se objevil záběr bot zblízka.

„Tyhle vysoké zimní boty jsou jediný důkaz, který máme. Nicméně stačí. Protože jejich otisky souhlasí s otisky, které jsme našli ve sněhu na Sollihøgda. Podívejte se ale na tkaničky.“ Hole na ně namířil ukazovátko. „Vyzkoušel jsem to včera na svých vlastních botách. Aby na nich byl uzel na téhle straně, musel bych si tkaničky zavazovat obráceně, než jak to obvykle dělám. Jako bych byl levák. Nebo bych si musel před boty stoupnout, jako bych je zavazoval někomu jinému.“

Místností proběhlo neklidné zašumění.

„Já jsem pravák, a tkaničky si zavazuju takhle,“ ozval se hlas Espena Lepsvika.

„Ano, můžete mít pravdu, možná je to jen zvláštní. Jenže právě takovéhle věci vzbuzují jistý…,“ Hole vypadal, jako by ochutnával slova, než si vybere to pravé, „neklid. Neklid, který způsobí, že si začnete klást jiné otázky. Jsou to skutečně boty Idara Vetlesena? Je to levná značka. Včera jsem navštívil Vetlesenovu matku a směl jsem si prohlédnout sbírku jeho bot. Všechny bez výjimky jsou drahé. A jak jsem si myslel, byl jako my ostatní, občas boty prostě skopl, aniž si rozvázal tkaničky. Právě proto můžu prohlásit, že…,“ Hole opatrně přiložil ukazovátko k fotografii. „… vím, že Idar Vetlesen si tkaničky takhle nezavazoval.“

Hagen pohlédl na šéfa kriminálky, jemuž na čele naskočila hluboká vráska.

„Vnucuje se tedy otázka,“ pokračoval Hole, „jestli mohl někdo Idaru Vetlesenovi ty boty nazout. Stejný pár, který dotyčný použil na Sollihøgda. Samozřejmě z toho důvodu, aby to vypadalo, že Idar Vetlesen je Sněhulák.“

„Tkaničky a levné boty?“ vykřikl jeden vrchní komisař z Lepsvikova týmu. „Máme tu nemocného chlapa, který si chce kupovat dětský sex, kterého dokážeme spojit s místem činu a který znal obě oběti tady v Oslu. Všechno, co povídáte, jsou spekulace.“

Harry sklonil svou nakrátko ostříhanou hlavu. „To je prozatím pravda. Jenže teď se dostanu k výmluvným faktům. Idar Vetlesen si zdánlivě vzal život sám za pomoci carnadrioxidu, který si vstříkl do žíly injekční stříkačkou s velice slabou jehlou. Podle ohledací zprávy měl hladinu carnadrioxidu v těle natolik vysokou, že si musel aplikovat do paže dvacet mililitrů. To odpovídá také stopám uvnitř stříkačky, které dokládají, že stříkačka byla úplně plná. Jak nyní víme, je carnadrioxid látka s paralyzujícím účinkem, jež je smrtelná i v malých dávkách, neboť okamžitě ochromuje srdce a dýchací orgány. Podle soudního patologa po aplikaci do žíly, jako tomu bylo u Idara Vetlesena, nastává smrt maximálně do tří vteřin. A to prostě nesouhlasí.“

Hole zamával papírem, na němž Hagen zahlédl drobná čísla poznamenaná tužkou.

„Sám jsem to na sobě vyzkoušel se stejným typem injekční stříkačky a jehly, jakou měl Vetlesen. Použil jsem fyziologický roztok, který je stejný jako carnadrioxid, protože všechny takovéto roztoky obsahují nejméně devadesát pět procent vody. A poznamenal jsem si jednotlivá čísla. Bez ohledu na to, jak silně jsem tiskl píst, není kvůli té drobné jehle možné vpíchnout si dvacet mililitrů za dobu kratší než osm vteřin. Tedy…“

Vrchní komisař počkal, jako by chtěl, aby ostatní strávili ten nevyhnutelný závěr, a poté pokračoval:

„Vetlesen by byl ochromen, ještě než by si stihl vstříknout třetinu obsahu. Zkrátka v žádném případě si nemohl aplikovat všechno. Ne bez pomoci.“

Hagen polkl. Tenhle den bude asi ještě horší, než si představoval.

Po skončení porady si Hagen všiml, že vrchní policejní náčelník pošeptal něco do ucha šéfovi kriminálky a ten se naklonil k Hagenovi.

„Požádejte Holea a jeho tým, aby okamžitě přišli do mé kanceláře. A Lepsvikovi a jeho lidem zalepte pusu. O tomhle se nesmí ven dostat jediné slovo. Rozuměl jste?“

Hagen rozuměl. Za pět minut seděli ve velké neútulné kanceláři šéfa kriminálky.

Katrine Brattová zavřela dveře a posadila se jako poslední. Harry Hole se ve své židli svezl a jeho natažené nohy spočívaly přímo před psacím stolem šéfa kriminálky.

„Budu stručný,“ začal šéf kriminálky a přejel si rukou přes obličej, jako by chtěl odhrnout to, co vidí – vyšetřovací tým, jenž stojí opět na začátku. „Máte nějaké dobré zprávy, Hole? Takové, které by nám mohly osladit ten hořký fakt, že jsme za vaší záhadné nepřítomnosti sdělili tisku, že Sněhulák je v důsledku naší neúnavné činnosti mrtvý?“

„No… Můžeme předpokládat, že Idar Vetlesen věděl něco, co vědět neměl, a že vrah zjistil, že jsme na to přišli, a proto musel eliminovat riziko, že bude odhalen. Jestliže je tahle domněnka správná, je stále pravda, že Vetlesen zemřel v důsledku naší neúnavné činnosti.“

Šéfovi kriminálky horečně zrudly tváře. „Tohle já nepovažuju za dobré zprávy, Hole.“

„Ne, ta dobrá zpráva zní, že jsme na správné stopě. Pokud by to tak nebylo, Sněhulák by se neobtěžoval s tím, aby to vypadalo, jako že mužem, po kterém jdeme, je Vetlesen. Chce, abychom vyšetřování uzavřeli, mysleli si, že jsme ten případ vyřešili. Zkrátka – cítí se být pod tlakem. Právě v té chvíli pak takoví vrazi jako Sněhulák začínají chybovat. Navíc to doufejme znamená, že se neodváží ve vraždění pokračovat.“

Šéf kriminálky nasál zamyšleně mezi zuby vzduch. „Takže tohle je váš názor, Hole? Nebo je to jen něco, v co doufáte?“

„No…,“ Harry se podrbal dírou v džínách na koleni, „vy jste chtěl slyšet nějaké dobré zprávy, šéfe.“

Hagen zasténal. Pohlédl k oknu. Zatáhlo se. Má padat sníh.

Filip Becker shlížel na Jonase, který seděl na podlaze v obýváku a zíral nepřítomně na televizní obrazovku. Od chvíle, kdy se Birte ztratila, tam kluk takhle sedával celé hodiny každé odpoledne. Jako by to bylo okno do lepšího světa. Světa, kde ji může najít – stačí jen dobře hledat.

„Jonasi.“

Chlapec k němu poslušně, ale bez zájmu vzhlédl. Obličej mu však ztuhl děsem, jakmile zahlédl nůž.

„Chceš ho do mě zapíchnout?“ zeptal se.

Výraz jeho tváře a slaboučký hlásek byly natolik komické, že se Filip Becker málem rozesmál. V oceli se zalesklo světlo z lustru nad konferenčním stolkem. Ten nůž koupil v jednom železářství v obchodním centru Storo. Hned poté, co zavolal Idaru Vetlesenovi.

„Jenom maličko, Jonasi. Jenom maličko.“

Nato ho píchl.

Kapitola 18

Den patnáctý – Výhled

Camilla Lossiusová přijela domů ze cvičení ve dvě hodiny. Jako obvykle byla v západní části města ve fitness centru Colosseum Park. Nikoli proto, že by tam měli jiné tréninkové stroje než v tělocvičně přímo pod jejich domem na sídlišti Tveita, nýbrž proto, že lidé v Colosseu se jí víc podobali. Byli to lidé z bohatší západní části Osla. Přestěhování na sídliště Tveita, jež bylo součástí východoosloské čtvrti Alna, představovalo součást její manželské smlouvy s Erikem. Musela se na to dívat globálně. Odbočila do ulice, v níž bydleli. V oknech u sousedů, s nimiž se sice seznámila, ale nikdy s nimi nehovořila, se svítilo. To byli Erikovi lidé. Zabrzdila. Nebyli v téhle tveitské ulici jediní, kteří měli dvojgaráž, ale jako jediní měli elektricky ovládaná vrata. Erik se o takovéhle věci zajímal, jí samotné to bylo fuk. Stiskla tlačítko na dálkovém ovládání, vrata vyjela vzhůru. Pustila spojku a zajela dovnitř. Podle očekávání tam Erikovo auto nestálo, je v práci. Naklonila se k sedadlu spolujezdce, popadla tašku s věcmi na cvičení a igelitku s potravinami ze supermarketu ICA a ze zvyku, než vystoupila, se na sebe podívala ve zpětném zrcátku. Její kamarádky tvrdí, že vypadá dobře. Říkají – ještě ti není třicet, máš vilu, vlastní auto a venkovský dům nedaleko Nice. A vyptávají se, jaké to je, bydlet ve východní části města. A jak to dopadlo s jejími rodiči po tom konkurzu. Zvláštní, jak si jejich mozky tyhle dvě otázky automaticky spojily.

Camilla pohlédla do zrcátka. Mají pravdu. Vypadá dobře. Připadalo jí, že cosi zahlédla, nějaký pohyb v okraji zrcátka. Ne, to jsou jen vrata, která právě sjíždějí. Vystoupila z vozu a hledala ve svazku klíč ode dveří vedoucích přímo z garáže do domu. Vtom si vzpomněla, že mobil má ještě pořád v autě v držáku na handsfree.

Otočila se a vykřikla.

Přímo za ní stál muž. Vyděšeně ucouvla a zakryla si ústa rukou. Chtěla se s úsměvem omluvit, ne proto, že by bylo za co se omlouvat, ale proto, že neznámý vůbec nevypadal nebezpečně. Jenže pak zahlédla v jeho ruce pistoli. Mířila na ni. Jako první ji napadlo, že vypadá jako pistole na hraní.

„Mé jméno je Filip Becker,“ představil se muž. „Zvonil jsem. Nikdo nebyl doma.“

„Co chcete?“ zeptala se a snažila se ovládnout třas v hlase, neboť instinkt jí velel, že nesmí projevit strach. „O co vám jde?“

Usmál se. „O kurvení.“

Harry mlčky hleděl na Hagena, který přerušil poradu týmu v Harryho kanceláři, aby jim zopakoval příkaz šéfa kriminálky, že „teorie“ o vraždě Idara Vetlesena nesmí kamkoli prosáknout – nesmí ji prozradit ani doma svým partnerům. Nakonec si Hagen povšiml Harryho pohledu.

„Ano, to je všechno,“ pronesl rychle a opustil je.

„Pokračuj,“ vyzval Harry Bjørna Holma, který jim právě vykládal o stopách nalezených na místě činu v curlingovém klubu. Nebo lépe řečeno – o nedostatku stop.

„Sotva jsme se tam začali porozhlížet, bylo rozhodnuto, že šlo o sebevraždu. Nezajistili jsme proto žádné stopy, a vzhledem k tomu, že kluziště se už zase používá, je teď místo činu extrémně znečištěné. Dneska dopoledne jsem se tam mrknul a obávám se, že tam toho moc nenajdeme.“

„Hm,“ odtušil Harry. „Katrine?“

Katrine pohlédla do svých poznámek. „Ano, podle vaší teorie se tedy Vetlesen a vrah sešli v curlingovém klubu, a v tom případě si schůzku museli domluvit předem. Nejpravděpodobnější se jeví, že spolu hovořili telefonicky. Požádal jste mě, abych prověřila seznam hovorů.“

„Ano,“ pokývl Harry a potlačil zívnutí.

Katrine zalistovala papíry. „Dostala jsem od Telenoru výpisy jak z Vetlesenova mobilu, tak z jeho pevné linky v ordinaci. Vzala jsem je s sebou domů k Borghild.“

„Domů?“ podivil se Skarre.

„Samozřejmě, nemá teď kam chodit do práce. Pověděla mi, že Idara Vetlesena nenavštívil za poslední dva dny nikdo jiný než pacienti. Tady je jejich seznam.“

Vytáhla ze složky list papíru a položila ho na stůl mezi přítomné.

„Jak jsem předpokládala, má Borghild dobrý přehled jak o Vetlesenových profesních, tak i společenských kontaktech. Pomohla mi v podstatě identifikovat všechny osoby na výpisu hovorů. Tady jsou dva seznamy, jeden s profesními kontakty, druhý se společenskými. Na obou jsou telefonní čísla, datum a čas hovoru i to, zda šlo o hovor příchozí nebo odchozí a jak dlouho trval.“

Ostatní tři dali hlavy dohromady a začali si seznamy prohlížet. Katrine se dotkla Harryho ruky. Nezaznamenal u ní žádné náznaky rozpaků. Možná se mu to jenom zdálo, ten návrh, s nímž vyrukovala ve Fenriho baru. Ovšem Harrymu se v opilosti sny nezdály. Právě kvůli tomu pil. Přesto se ráno vzbudil s nápadem, který se musel zrodit kdesi mezi systematickým vyprazdňováním lahve s bourbonem a nemilosrdným probuzením. Nápad, v němž figurovala košenila a Vetlesenova plná injekce. A právě tenhle nápad ho zachránil před tím, že se rovnou nerozběhl do obchodu s alkoholem v Theresině ulici. Místo toho se vrhl opět rovnou do práce. Droga výměnou za jinou drogu.

„Čí je tohle číslo?“ chtěl vědět Harry.

„Které?“ zeptala se Katrine a naklonila se nad papír.

Harry ukázal na jedno číslo na seznamu společenských kontaktů.

„Proč vás zajímá zrovna tohle číslo?“ podivila se Katrine a tázavě k němu vzhlédla.

„Protože tenhle člověk volal Vetlesenovi, a nikoli obráceně. Lze se přece domnívat, že režii tady převzal vrah, tedy že on kontaktoval Vetlesena.“

Katrine vyhledala číslo ve svém jmenném seznamu. „Je mi líto, ale právě tohle číslo je uvedeno na obou seznamech. Byl to i Vetlesenův pacient.“

„Dobře, ale někde začít musíme. Kdo to je? Žena nebo muž?“

Katrine se ušklíbla. „Rozhodně muž.“

„Co tím míníte?“

„Chlap každým coulem. Chlapák. Arve Støp.“

„Arve Støp?“ vykřikl Holm. „Ten Arve Støp?“

„Napište ho na seznam lidí, které navštívíme,“ vyzval ji Harry.

Poté, co skončili, měli na seznamu sedm hovorů a jména ke všem číslům s výjimkou jediného, což byl telefonní automat v obchodním centru Storo, z něhož kdosi volal dopoledne téhož dne, kdy byl Vetlesen zavražděn.

„Máme přesný časový údaj,“ pronesl Harry. „Je tam někde bezpečnostní kamera, která by snímala okolí toho automatu?“

„Myslím, že není,“ odpověděl Skarre. „Ale vím, že jsou kamery u všech vchodů. Můžu se bezpečnostní agentury zeptat, jestli mají nahrávku.“

„Prověřte všechny obličeje půl hodiny před telefonátem i po něm,“ nařídil Harry.

„To bude těžké,“ namítl Skarre.

„Hádejte, koho máte požádat o pomoc,“ odtušil Harry.

„Beátu Lønnovou,“ odvětil Holm.

„Správně. Pozdravujte ji ode mě.“

Holm přikývl a Harry ucítil osten špatného svědomí.

Skarreho telefon zahrál There She Goes od skupiny The Las.

„To jsou kluci z oddělení pohřešovaných,“ vysvětlil Skarre a hovor přijal.

Sledovali ho, jak poslouchá. Harry myslel na to, že telefonát Beátě odkládá už moc dlouho. A že ji od té jedné návštěvy v létě, po porodu, už nevyhledal. Věděl, že mu neklade za vinu, že byl Halvorsen zabit ve službě. Jenže na něj to bylo příliš: Vidět Halvorsenovo dítě, dítě, které mladý strážmistr spatřit nestačil, a v hloubi duše vědět, že se Beáta mýlí. Mohl – měl – Halvorsena zachránit.

Skarre zavěsil.

„Nějaký muž ze sídliště Tveita ohlásil, že pohřešuje svoji ženu. Camilla Lossiusová, dvacet devět let, vdaná, bezdětná. Zmizela teprve před několika hodinami, ale několik věcí ho zneklidnilo. Na kuchyňské lince leží igelitka s nákupem, nic z toho žena nedala do ledničky. Mobilní telefon zůstal v autě, a podle manžela bez něj přitom nikam nechodí. A jeden ze sousedů manželovi řekl, že zahlédl, jak se na pozemku a kolem garáže poflakuje nějaký muž, jako by na někoho čekal. Manžel nedokáže určit, jestli něco zmizelo, ani toaletní potřeby, ani kufry. Jsou to lidi, co vlastní dům nedaleko Nice, tak toho asi mají tolik, že si nevšimnou, když jim něco zmizí, chápete?“

„Hm,“ konstatoval Harry. „Co si na oddělení pohřešovaných myslí?“

„Že se zase objeví. Chtěli nás jenom informovat.“

„Dobře,“ pokývl Harry. „Tak budeme pokračovat.“

Nikdo do konce porady hlášení o pohřešované ženě nekomentoval. Harry však cítil, že visí ve vzduchu – jako vzdálená bouře z mraků, které sem možná míří a možná ne. Harry rozdělil jména osob z telefonního seznamu, které měli kontaktovat, a poté celý tým opustil jeho kancelář.

Harry došel opět k oknu a hleděl do parku. Tma nastávala čím dál tím dříve, bylo to patrné téměř s každým uplynulým dnem. Myslel na matku Idara Vetlesena, když jí řekl, že její syn poskytoval po večerech zdarma lékařské služby africkým prostitutkám. A ona poprvé ztratila masku – ne ve smutku, nýbrž ve vzteku – a křičela, že to je lež, že její syn neošetřoval černé kurvy. Možná by bývalo lepší zalhat. Harry myslel na to, co sdělil předchozího dne šéfovi kriminálky, totiž že vraždění je pro tentokrát u konce. Ve tmě pod sebou jen tušil to, co stálo přímo pod jeho oknem. Do parku si chodívaly hrát děti z mateřské školky, zvlášť jestliže napadl sníh jako dnes v noci. Přinejmenším to si pomyslel, když to dnes ráno po příchodu do práce spatřil. Stál tam velký šedobílý sněhulák.

Nad redakčními místnostmi Liberalu na Aker Brygge, v nejvyšším patře a s výhledem na Osloský fjord, pevnost Akershus a výběžek Nesodden, se rozprostíralo dvě stě třicet nejdražších metrů čtverečních vlastněných v Oslu soukromou osobou. Patřily majiteli a redaktorovi Liberalu Arvemu Støpovi. Nebo jen Arvemu, jak stálo na dveřích, na něž Harry zazvonil. Podesta před bytem byla pojata funkčně a minimalisticky, avšak po obou stranách dubových dveří stály dva ručně malované džbány a Harry začal dumat o tom, jaký by mu to asi přineslo čistý zisk, kdyby s jedním z nich utekl.

Zazvonil ještě jednou a nakonec uslyšel uvnitř hlasy. Jeden vysoký, štěbetavý, druhý hluboký, klidný. Dveře se otevřely a ven pronikl ženský smích. Žena měla na sobě bílou kožešinovou čepici – Harry předpokládal, že umělou – zpod níž jí proudily světlé vlasy.

„Těším se!“ prohlásila, otočila se a teprve v té chvíli si všimla Harryho.

„Dobrý den,“ pozdravila neutrálně, ale poté ho poznala, což ji přimělo nahradit to nadšeným: „No ne, dobrý den!“

„Dobrý den,“ odpověděl Harry.

„Jak se máte?“ zeptala se a Harry viděl, že si právě vzpomněla na jejich poslední hovor. Ten, který skončil ve zdi Leonu.

„Vy se s Odou znáte?“ Ve dveřích se zjevil Arve Støp se zkříženými pažemi. Byl naboso a na sobě měl tričko s téměř neviditelným logem Louis Vuitton a zelené lněné kalhoty, které by na jiném muži vypadaly žensky. Arve Støp však byl téměř stejně vysoký a širokoplecí jako Harry a měl obličej, pro nějž by kandidát na amerického prezidenta zabíjel – rozhodnou bradu, chlapecky modré oči ozdobené vráskami smíchu a bujnou šedou kštici.

„Viděli jsme se jen jednou,“ vysvětlil Harry. „Byl jsem kdysi v té jejich talkshow.“

„Já už musím běžet, mějte se,“ prohlásila Oda, poslala jim vzdušné polibky a odběhla. Její kroky bubnovaly po schodech, jako by potřebovala stihnout cosi, co je otázkou života a smrti.

„Ano, taky jsme spolu probírali tu jejich zatracenou talkshow,“ odvětil Støp, pokynul Harrymu, aby šel dál, a podal mu ruku. „Obávám se, že můj exhibicionismus se stává patologickým. Tentokrát jsem se ani nezeptal, jaké budou mít téma, a rovnou jsem slíbil účast. Oda tu byla kvůli rešerším. No, vždyť jste tam byl, tak víte, jak pracují.“

„Se mnou to probrala jen po telefonu,“ odtušil Harry a cítil, jak se mu v kůži nadále drží teplo ze Støpovy ruky.

„V telefonu zněl váš hlas velice vážně, pane Hole. S čím vám může mizerný novinář pomoct?“

„Jde o vašeho lékaře a kolegu z curlingu, Idara Vetlesena.“

„Aha, Vetlesen! Samozřejmě. Pojďte dál.“

Harry si zul boty a následoval Støpa chodbou do obývacího pokoje, který se nacházel o dva schodišťové stupně výše než zbytek bytu. Stačil mu jediný pohled, aby pochopil, kde se Idar Vetlesen inspiroval při zařizování své čekárny. Za okny se ve fjordu odrážely měsíční paprsky.

„Takže teď provádíte jakési posteriorní vyšetřování?“ zeptal se Støp a plácl sebou na nejmenší kus nábytku, křesílko jednoduchých tvarů.

„Prosím?“ nechápal Harry, který se usadil na pohovku.

„Začínáte od závěru a propracováváte se zpět, abyste zjistili, jak se to mohlo odehrát.“

„Tohle znamená výraz ‚posteriorní‘?“

„Já vím kulový, jen se mi líbí, jak latina zní.“

„Hm. A co si myslíte o našem závěru? Věříte mu?“

„Já?“ Støp se rozesmál. „Já nevěřím ničemu. To je ovšem moje profese. Jakmile se něco začne podobat etablované pravdě, je mým úkolem s tím nesouhlasit. Právě tohle je liberalismus.“

„A v tomhle případě?“

„No… Například nevidím u Vetlesena žádný racionální motiv. Ani to, že by byl šílený takovým způsobem, který není všeobecně přijatelný.“

„Takže nevěříte, že je Vetlesen vrah?“

„Nesouhlasit s názorem, že je země kulatá, není totéž jako věřit, že je placatá. Vycházím z toho, že pro to máte důkazy. Dáte si drink? Kafe?“

„Kafe, díky.“

„Blufuju,“ usmál se Støp. „Mám jenom vodu a víno. Ne, mimochodem mám ještě jablečný cider ze statku Abbediengen. A ten musíte ochutnat, ať chcete, nebo ne.“

Støp zmizel v kuchyni a Harry vstal a rozhlédl se.

„Máte tedy slušný byt, pane Støpe.“

„Byly to vlastně tři byty,“ zavolal Støp z kuchyně. „První patřil úspěšnému rejdaři, který se z nudy oběsil přibližně tam, kde teď sedíte. Druhý, ve kterém stojím já, vlastnil burzovní makléř. Toho zabásli za nedovolené obchodování s akciemi. Ve vězení došel spásy, byt mi prodal a všechny peníze věnoval jednomu kazateli v domácí křesťanské misii. Jenže to je ovšem taky svým způsobem nedovolené obchodování, jestli chápete, co tím myslím. Nicméně jsem se doslechl, že je ten chlap teď mnohem šťastnější, tak proč ne?“

Støp vkráčel do obýváku se dvěma sklenkami s bledě žlutým obsahem. Jednu z nich podal Harrymu.

„Majitelem třetího bytu byl jistý instalatér z Østensjø, který se při plánování výstavby Aker Brygge rozhodl, že bude bydlet právě tady. Předpokládám, že to měl být pokus o výlet do vyšší společenské třídy. Koupil ho poté, co na něj škudlil a šetřil – nejspíš pracoval načerno a předražoval zakázky – deset let. Jenže byt ho stál tolik, že už si nemohl dovolit zaplatit stěhovací firmu a stěhoval se sám s několika kámoši. Měl sejf, který vážil čtyři sta kilo, patrně ho potřeboval na všechny ty černé peníze. Došli na poslední podestu schodiště a zbývalo jim jenom osm schodů, když v tom jim ten zatracený sejf vyklouzl. Instalatér se dostal pod něj, zlámal si páteř a ochrnul. Teď bydlí v léčebně v místě, odkud pochází, a má vyhlídku na jezero Østensjøvannet.“ Støp se postavil k oknu, upil ze sklenky a zahleděl se zamyšleně na fjord. „Je to sice jen jezero, ale přece jen výhled na vodu má.“

„Hm. Zajímá nás váš vztah k Idaru Vetlesenovi.“

Støp se teatrálně bleskem otočil, ladným pohybem jako dvacetiletý mladík. „Vztah? To je tedy sakra silné slovo. Byl můj doktor. A občas jsme spolu hrávali curling. Tedy – my ostatní jsme hráli. To, co předváděl Idar, je možné v nejlepším případě označit za strkání do kamene a čištění ledu.“ Odmítavě máchl rukou. „Ano, ano, vím, že je mrtvý, ale tak to prostě bylo.“

Harry odložil nedotčenou sklenku s jablečným cidrem na stolek. „O čem jste spolu mluvili?“

„Většinou o mém těle.“

„Ano?“

„Sakra, byl to můj doktor.“

„A vy jste si chtěl na svém těle nechat něco změnit?“

Arve Støp se srdečně zasmál. „Zrovna takovouhle potřebu jsem rozhodně nikdy neměl. Vím, že Idar prováděl ty směšné plastické operace, odsávání tuku a podobně, ale já dávám přednost prevenci před následnou opravou. Cvičím, vrchní komisaři. Vám ten jablečný cider nechutná?“

„Obsahuje alkohol,“ odtušil Harry.

„Vážně?“ podivil se Støp a prohlížel si svou sklenku. „To bych nikdy neřekl.“

„Takže o jakých částech vašeho těla jste hovořili?“

„O lokti. Mám tenisový loket a při curlingu mě to trápilo. Ten idiot mi předepsal, že mám brát před tréninkem léky na bolest. Protože ty tlumí i záněty. A kvůli tomu jsem si pokaždé přetěžoval svalstvo. No, nemusím vás před ním varovat, protože je mrtvý, ale proti bolesti se prášky brát nemají. Bolest je dobrá věc, bez ní bychom sakra nepřežili. Za bolest bychom měli jen děkovat.“

„Měli bychom?“

Støp zaťukal ukazováčkem na okenní tabuli, která byla tak silná, že dovnitř nepropouštěla jediný zvuk města. „Jestli chcete něco vědět, výhled na sladkou vodu není stejný. Nebo ne, pane Hole?“

„Já výhled nemám.“

„Že ne? To byste měl. Výhled poskytuje přehled.“

„Když už mluvíme o přehledu, Telenor nám poskytl přehled Vetlesenových telefonických hovorů v posledních dnech. O čem jste spolu mluvili po telefonu den předtím, než byl zavražděn?“

Støp upřel na Harryho tázavé oko, přitom zaklonil hlavu a vyprázdnil sklenku s jablečným cidrem. Poté se zhluboka a spokojeně nadechl. „Skoro jsem zapomněl, že jsme spolu mluvili, ale předpokládám, že šlo o lokty.“

Dřevák Harrymu jednou vyprávěl, že hráč pokeru, který při odhalování blufu vychází ze své intuice, s jistotou prohraje. Lež se sice projevuje u všech lidí na povrchu, avšak chce-li člověk odhalit toho, kdo umí dobře blufovat, nemá šanci bez chladnokrevného metodického mapování jednotlivých známek u každého zvlášť. Harry se přikláněl k názoru, že Dřevák má pravdu. A důvodem, proč byl přesvědčen o tom, že Støp lže, proto nebyl ani jeho výraz obličeje, ani hlas, ani řeč těla.

„Kde jste byl mezi čtvrtou a osmou hodinou toho dne, kdy Vetlesen zemřel?“ zeptal se Harry.

„Ale no tak!“ Støp povytáhl obočí. „No tak. Existuje snad v tomhle případu něco, o čem bychom já nebo moji čtenáři měli vědět?“

„Kde jste byl?“

„Tohleto zní neoddiskutovatelně tak, jako byste Sněhuláka přece jen nechytili. Mám pravdu?“

„Bylo by prima, kdybych tu otázky mohl klást já, pane Støpe.“

„Dobře, byl jsem s…“

Arve Støp se zarazil. Obličej se mu náhle rozzářil chlapeckým úsměvem.

„Ne, počkejte. Vy tady naznačujete, že bych snad mohl mít něco společného s Vetlesenovou smrtí. Pokud odpovím, potvrdím premisu pro vaši otázku.“

„Můžu si klidně zapsat, že odmítáte odpovědět, pane Støpe.“

Støp pozvedl sklenku jako k přípitku. „Dobře známý protitah, pane Hole. Ten používáme my novináři každičký den. Nutíme lidi k vyjádření. Pamatujte si ovšem, že neodmítám odpovědět, pane Hole, jen to nechci udělat teď hned. To znamená, že o tom přemýšlím.“

Støp došel opět k oknu, kde zůstal stát a pokývl sám sobě.

„Neodmítám, jen jsem se nerozhodl, zda a co mám odpovědět. A vy zatím musíte čekat.“

„Já mám času dost.“

Støp se otočil. „Nechci zneužívat váš čas, pane Hole, ale už předtím jsem prohlásil, že jediným kapitálem a výrobním prostředkem Liberalu je moje osobní integrita. Doufám, že chápete, že jako novinář mám povinnost tuto situaci využít.“

„Využít?“

„Krucinál, je mi přece jasné, že tady sedím na novinářské atomovce. Vycházím z toho, že žádné noviny ještě nevědí ani ň o tom, že kolem Vetlesenovy smrti panují jisté nejasnosti. Pokud vám teď poskytnu odpověď, která mě z případu vyloučí, svou kartu jsem už vynesl. A pak bude pozdě na to, žádat vás o relevantní informaci, která by mi objasnila, co za tím je. Mám pravdu, pane Hole?“

Harry tušil, kam hovor směřuje. A že je Støp chytřejší mizera, než předpokládal.

„Tuhle informaci nepotřebujete,“ namítl Harry. „Naopak potřebujete informaci, že vědomé bránění policii ve vyšetřování může být trestně stíháno.“

„Touché,“ zasmál se Støp, nyní očividně rozjařený. „Jenže jako novinář a liberál musím brát ohled na jisté zásady. Otázka tedy zní, jestli se jako proklamovaný hlídací pes stavící se nepřátelsky vůči systému mám bezvýhradně dát k dispozici pořádkovým silám establishmentu.“ Vyplivl ta slova, aniž se snažil skrýt ironii.

„A čím byste podmínil svou odpověď?“

„Přirozeně exkluzivitou týkající se informace, co za tím je.“

„Můžu vám tu exkluzivitu poskytnout,“ odpověděl Harry. „Společně s příkazem, že tu informaci nepředáte dál živé duši.“

„No no, tak to jsme tam, kde jsme byli. Škoda.“ Støp zastrčil ruce do kapes lněných kalhot. „Ale já už mám dost spekulací o tom, jestli policie chytila toho pravého.“

„Varuju vás.“

„Díky, to už jste udělal,“ vzdychl Støp. „Uvědomte si ovšem, s kým máte co do činění, pane Hole. V sobotu máme v hotelu Plaza oslavu výročí. Šest set hostů bude slavit dvacet pět let existence Liberalu. To není špatné na noviny, které se vždycky snažily překračovat hranice svobody vyjadřování, které každičký den proplouvaly právnicky nečistými vodami. Dvacet pět let, pane Hole, a doposud nemáme na kontě jediný prohraný soudní spor. Proberu tohle s naším advokátem, Johanem Krohnem. Předpokládám, že ho znáte, pane Hole…“

Harry zachmuřeně přikývl. Støp ukázal jediným diskrétním pohybem ruky směrem ke vchodovým dveřím a naznačil tak, že návštěvu považuje za ukončenou.

„Slibuju vám, že vám maximálně pomůžu,“ uzavřel rozhovor Støp, když stáli u dveří v předsíni. „Jestliže vy pomůžete mně.“

„Víte dobře, že takovouhle dohodu uzavřít nesmím.“

„Netušíte, jaké dohody jsem už v životě uzavřel, pane Hole,“ usmál se Støp a otevřel dveře. „Vážně nemáte tušení. Počítám s tím, že vás zase brzy uvidím.“

„Nepočítal jsem s tím, že tě zase uvidím tak brzy,“ podivil se Harry stojící v otevřených dveřích.

Ráchel vyběhla poslední schody k jeho bytu.

„Ale ano,“ namítla a vklouzla mu do náruče. Potom ho postrčila do předsíně, podpatkem za sebou přikopla dveře, popadla jeho hlavu do obou dlaní a chtivě ho políbila.

„Nenávidím tě,“ prohlásila a přitom mu uvolňovala opasek. „Víš, že zrovna tohle teď ve svém životě nepotřebuju.“

„Tak běž,“ vyzval ji Harry a rozepnul jí kabát a poté halenku. Její kalhoty měly zip na boku. Rozevřel ho a zajel rukou pod ně, sjel k nejnižšímu bodu zad, k hladkému chladivému hedvábí kalhotek. V předsíni panovalo ticho, byl slyšet jen jejich dech a klapnutí podpatku o podlahu, jak zvedla nohu, aby do ní mohl vniknout.

Později v posteli, když se dělili o cigaretu, ho Ráchel obvinila, že je dealer.

„Nedělají to snad právě takhle?“ zeptala se. „První dávky jsou zdarma. Dokud si člověk nevytvoří závislost.“

„A pak musí platit,“ souhlasil Harry a vyfoukl jeden velký a jeden malý kroužek, které začaly stoupat ke stropu.

„Draze,“ dodala Ráchel.

„Jsi tady jenom kvůli sexu, je to tak, ne? Jen abych věděl.“

Ráchel ho pohladila po prsou. „Hrozně jsi zhubl, Harry.“

Neodpověděl. Čekal.

„S Mathiasem to moc nefunguje,“ vysvětlila. „Tedy, on funguje skvěle. Funguje výborně. To já nefunguju.“

„V čem je problém?“

„To kdybych věděla. Dívám se na Mathiase a říkám si, že tady mám toho chlapa snů. A říkám si, že ho rozpálím, často se o to taky pokouším, skoro se na něj vrhám, protože mám chuť mít chuť, chápeš? Bylo by to tak prima, tak fajn. Jenže to nedokážu.“

„Hm. Dělá mi trochu potíže si to představit, ale slyším, co povídáš.“

Zatahala ho drsně za ušní lalůček. „To, že jsme na sebe měli neustále chuť, nebylo nutně známkou kvality našeho vztahu, Harry.“

Harry sledoval, jak malý kroužek dýmu dohonil ten velký a jak spolu vytvořily osmičku. Ale ano, bylo, pomyslel si.

„Začala jsem si hledat výmluvy,“ pokračovala. „Zatahovat do toho tu legrační tělesnou zvláštnost, kterou zdědil Mathias po otci.“

„Co to je?“

„Nic zajímavého, ale on se za to trochu stydí.“

„No tak, pověz mi to.“

„Ne, ne, nemá to význam pro cokoli, navíc zpočátku mi ten jeho stud připadal prostě sladký. Teď se mi ovšem zdá, že mě začíná rozčilovat. Jako bych se snažila z té bagately udělat Mathiasovu chybu, jako bych hledala omluvu pro… pro…“ Odmlčela se.

„Omluvu pro to, že jsi tady,“ dodal Harry.

Pevně ho sevřela. Nato vstala.

„Už se nevrátím,“ našpulila rty.

Odcházela z Harryho bytu téměř o půlnoci. Jemný neslyšný deštík způsobil, že se asfalt pod pouličními lampami leskl. Zahnula do Stensberské ulice, kde zaparkovala auto. Nasedla a chystala se nastartovat, vtom si všimla rukou napsaného vzkazu zastrčeného pod stěračem. Pootevřela dveře, papírek vytáhla a snažila se přečíst písmena, jež déšť téměř smyl:

Umřeme, ty děvko.

Schoulila se. Rozhlédla se kolem. Byla tu však sama, v ulici viděla jen jiná zaparkovaná auta. Jsou na některých z nich také vzkazy? Žádný nezaznamenala. To musí být náhoda, nikdo přece nemůže vědět, že tady stojí právě její auto. Stočila okénko, přidržela papírek mezi dvěma prsty a pustila ho ven škvírou, nastartovala a vyjela.

Těsně předtím, než dojela k nejvyššímu bodu Ullevålské ulice, ji najednou přepadl dojem, že někdo sedí na zadním sedadle a zírá na ni. Rychle se podívala a spatřila chlapecký obličej. Ne Olegův, jiný, cizí obličej. Prudce zabrzdila, gumy zaskřípaly o asfalt. Pak se ozval vzteklý zvuk houkačky. Třikrát. Zírala do zrcátka, přitom se dlouze nadechovala. Viděla obličej mladého, vyděšeného chlapce v autě přímo za sebou. Trhaně se opět rozjela.

Eli Kvaleová stála jako přikovaná k podlaze v předsíni. V ruce ještě stále držela telefonní sluchátko. Nic si nenamlouvá, vůbec nic.

Teprve když Andreas dvakrát pronesl její jméno, vzpamatovala se.

„Kdo to byl?“ zeptal se.

„Nikdo,“ odpověděla. „Omyl.“

Poté, co si lehli, se k němu chtěla přitulit. Jenže to nedokázala. Nedokázala se k tomu přimět. Byla nečistá.

„Umřeme,“ řekl jí hlas v telefonu. „Umřeme, ty děvko.“

Kapitola 19

Den šestnáctý – Televize

Následujícího rána, kdy se opět shromáždil vyšetřovací tým, bylo již z případu vyloučeno šest ze sedmi osob stojících na seznamu Katrine Brattové, s nimiž Idar Vetlesen před svou smrtí mluvil. Zbývalo pouze jediné jméno.

„Arve Støp?“ vykřikli Bjørn Holm a Magnus Skarre unisono.

Katrine Brattová neřekla nic.

„No,“ začal Harry. „Mluvil jsem telefonicky s advokátem Krohnem. Jasně se vyjádřil, že Støp neodpoví na otázku, zda má alibi. Ani na jiné otázky. Můžeme Støpa zatknout, ten má ovšem plné právo nevypovídat. Jediné, čeho tím dosáhneme, je to, že celému světu prozradíme, že Sněhulák je ještě pořád na svobodě. Otázka zní, zda Støp mluví pravdu, nebo zda je to jenom hra.“

„Ale taková celebrita jako vrah,“ ušklíbl se Skarre. „Slyšeli jste někdy něco takového?“

„O. J. Simpson,“ odvětil Holm. „Robert ‚Baretta‘ Blake. Phil Spector. Otec Marvina Gaye.“

„Kdo je sakra Phil Spector?“

„Radši mi povězte, co si myslíte,“ vyzval je Harry. „Přímo, spontánně. Má Støp co skrývat? Bjørne?“

Bjørn Holm se zatahal za kotlety. „Je podezřelé, že nechce odpovědět na tak konkrétní dotaz, jako kde byl ve chvíli, kdy Vetlesen zemřel.“

„Katrine?“

„Myslím si, že být podezřelý Støpa prostě jen baví. A na jeho noviny to nemá žádný vliv, naopak to jenom posiluje jeho image rebela. Člověka, který se obětuje výhradně proto, aby šel proti proudu.“

„Souhlas,“ přidal se Holm. „Měním názor. Neriskoval by to, pokud by byl vinen. Okamžitě by s tím vyrukoval.“

„Co vy, Skarre?“

„Blufuje. Jsou to akorát kecy. Pochopil snad někdo z vás to s těmi novináři a principy?“

Nikdo z oněch tří neodpověděl.

„Dobře,“ kývl Harry. „Předpokládejme, že většina má pravdu a že Støp nelže. Pak bychom se ho měli snažit co možná nejdřív z případu vyloučit, abychom se dostali dál. Napadá vás někdo, s kým mohl být v době vraždy?“

„To sotva,“ odpověděla Katrine. „Zavolala jsem do Liberalu jedné holce, kterou tam znám. Tvrdí, že mimo pracovní dobu není Støp nijak zvlášť společenský, že se většinou zdržuje sám v tom bytě na Aker Brygge. Výjimku tvoří dámské návštěvy.“

Harry pohlédl na Katrine. Připomínala mu horlivou studentku, která je vždy před přednášejícím o semestr napřed.

„To jich je jako víc?“ zeptal se Skarre.

„Podle té mé kamarádky je Støp notorický děvkař. Odmítla jeho pokusy o sblížení a on jí dal na srozuměnou, že nedostačuje coby novinářka jeho očekáváním a měla by si hledat jiné místo.“

„Sviňák,“ odfrkl Skarre.

„Ke stejnému závěru došla i ona,“ odvětila Katrine. „Je ovšem pravda, že novinářka je mizerná.“

Holm a Harry se zasmáli.

„Zeptejte se té své kamarádky, jestli zná jména nějakých těch milenek,“ zaúkoloval Katrine Harry a vstal. „A potom obvolejte ostatní v redakci a zeptejte se jich na totéž. Chci, aby cítil náš dech v zátylku. Tak jdeme na to.“

„A co vy?“ pronesla Katrine a zůstala sedět.

„Já?“

„Vy jste nám neřekl, co si myslíte o tom, jestli Støp blufuje.

„No,“ usmál se Harry. „Přinejmenším nemluví pravdu vždy a ve všem.“

Ostatní se na něj podívali.

„Prohlásil, že si nepamatuje, o čem mluvil s Vetlesenem při svém posledním telefonátu.“

„A co?“

„Pokud byste se dozvěděli, že chlapík, s nímž jste den předtím mluvili, je hledaný sériový vrah, který si právě vzal život, neuložili byste si okamžitě váš rozhovor do paměti, nezpřevraceli byste naruby všechno, co řekl, ve snaze, jestli vám nemělo něco dojít?“

Katrine pomalu přikývla.

„A ještě by mě zajímalo,“ dodal Harry, „proč mě Sněhulák kontaktuje, abych po něm pátral, ale když se k němu přiblížím natolik, nakolik by měl předpokládat, začne dělat zoufalé věci a snaží se, aby to vypadalo, jako by to byl Vetlesen?“

„Možná o to celou dobu šlo,“ navrhla Katrine. „Možná měl důvod, proč to chtěl hodit právě na Vetlesena, třeba měli nějaké nevyrovnané účty. Vedl vás k němu hned od začátku.“

„Nebo tě možná právě takhle chtěl porazit,“ připojil se s návrhem Holm. „Chtěl tě přimět, abys udělal chybu. A potom si v klidu vychutnat vítězství.“

„Ale no tak,“ odfrkl si Skarre. „Takhle to zní, jako by šlo o osobní záležitost mezi Sněhulákem a Harrym Holem.“

Ostatní se na strážmistra mlčky podívali.

Skarre svraštil čelo. „Nebo to tak je?“

Harry sundal z věšáku bundu. „Katrine, navštivte znovu Borghild. Řekněte jí, že máme plnou moc k nahlédnutí do lékařských záznamů. Já si to zodpovím, pokud bude potřeba. A pak zkuste najít něco na Arveho Støpa. Ještě něco, než zmizím?“

„Ta ženská ze sídliště Tveita,“ ozval se Holm. „Camilla Lossiusová. Ještě pořád je nezvěstná.“

„Tak se na to koukni, Bjørne.“

„Kam jdete?“ chtěl vědět Skarre.

Harry se pousmál. „Jdu se učit hrát poker.“

Harry stál před Dřevákovým bytem v šestém patře jediného výškového domu na Frognerském náměstí a měl stejný pocit, jako když byl malý a na Oppsalu měli všichni prázdniny. Totiž že to je poslední východisko, poslední zoufalý čin poté, co zazvonil u všech ostatních. Dřevák – neboli Asbjørn Drewiak, což bylo jeho občanské jméno – otevřel a pohlédl zamračeně na Harryho. Protože věděl. Teď stejně jako tehdy. Poslední možnost.

Vchodové dveře vedly přímo do bytové jednotky o třiceti metrech čtverečních s tím, co by bylo možné při troše dobré vůle označit za obývací pokoj s kuchyňským koutem a bez dobré vůle za garsonku s minikuchyňkou. Zápach tu byl pozoruhodný. Bylo to tu cítit bakteriemi vegetujícími v nevětraném vzduchu na vlhkých chodidlech, odsud ono lidové, ovšem výstižné označení „plíseň nohou“. Dřevák zdědil sklony k nadměrnému pocení nohou po svém otci. Stejně jako zdědil i jeho přezdívku, kterou otec dostal proto, že neustále chodil v oné pochybné obuvi ve víře, že dřevo zápach pohltí.

Jediné pozitivní, co bylo možné konstatovat na adresu nožního odéru Dřeváka juniora, bylo to, že díky němu člověk nevnímal zápach špinavého nádobí vyskládaného ve dřezu, zápach přeplněných popelníků ani propocených triček sušících se na opěradlech. Harry si pomyslel, že možná bude pravda, že právě zápach potu dohnal protihráče k šílenství ve chvíli, kdy se Dřevák dostal až do semifinále mistrovství světa v pokeru v Las Vegas.

„Dlouho jsme se neviděli,“ konstatoval Dřevák.

„To jo. Prima, že sis na mě udělal čas.“

Dřevák se zasmál, jako by mu Harry právě pověděl vtip. A Harry, který si nepřál strávit v bytě delší dobu, než bude nezbytně nutné, přešel přímo k věci:

„Proč jde v pokeru jenom o to poznat, kdy protihráč lže?“

Nezdálo se, že by Dřevák měl něco proti tomu, že Harry přeskočil úvodní zdvořilosti.

„Lidi si myslí, že v pokeru hraje roli statistika, šance na výhru a pravděpodobnost. Jenže když hraješ na vysoké úrovni, znají všichni hráči šance na výhru nazpaměť, takže v tom to není. Než jsem odjel do Vegas, věděl jsem, že budu hrát proti těm nejlepším. A ty nejlepší jsem mohl vidět na Gamblers‘ Channel, který jsem chytal na parabolu. Nahrával jsem si je a zkoumal jsem každého z těch chlapíků při blufování. Pouštěl jsem si je zpomaleně, mapoval jsem sebemenší změny v obličeji, to, co říkají a dělají, co se opakuje. Trvalo to dlouho, ale vždycky se ukázalo, že něco mají, že se u nich něco opakuje. Jeden se rychle podrbal na pravé straně nosu, jiný pohladil karty po rubu. Potom jsem tam odjel a byl jsem si jistý, že vyhraju. Bohužel se ukázalo, že sám mám toho, co mě prozrazuje, ještě víc.“

Dřevákův ponurý smích zněl jako vzlykot a roztřásl jeho velké beztvaré tělo.

„Takže pokud bych přivedl jednoho chlápka k výslechu, dokázal bys poznat, jestli lže?“

Dřevák zavrtěl hlavou. „Tak jednoduché to není. Za prvé to musím mít na videu. Za druhé musím vidět do karet, abych věděl, kdy blufuje. Pak si to můžu přetáčet a analyzovat, abych zjistil, co dělá jinak. Je to, jako když kalibruješ detektor lži, jasný? Před testem musíš toho chlápka přimět, aby řekl něco, co je očividně pravda, třeba jak se jmenuje. A nato něco, co očividně pravda není. Z toho vyčteš projevy a můžeš se tím řídit.“

„Očividná pravda,“ zamumlal Harry. „A očividná lež. Na kusu pásky.“

„Ale jak jsem ti říkal do telefonu, nezaručuju nic.“

Harry našel Beátu Lønnovou v House of Pain, v místnosti, kde v době, kdy pracovala na oddělení loupežných přepadení, trávila téměř veškerý čas. House of Pain byla kancelář bez oken plná nahrávacích a přehrávacích přístrojů, na nichž bylo možné sledovat sestříhané videozáznamy z loupežných přepadení, zvětšovat záběry a identifikovat na zrnitých snímcích osoby a na nejasných záznamnících hlasy. Beáta však nyní byla šéfkou kriminalisticko-technického oddělení v Brynsalléen, a navíc na mateřské dovolené.

Přístroje hučely a suché teplo jí vehnalo do téměř průsvitných bledých tváří červeň.

„Ahoj,“ pozdravil ji Harry a nechal za sebou zaklapnout železné dveře.

Činorodá ženuška vstala. Objali se, oba mírně v rozpacích.

„Jsi tak hubený,“ prohlížela si ho.

Harry pokrčil rameny. „Jak jde… život?“

„Greger spí, když má spát, jí, když má jíst, a skoro nebrečí.“ Usmála se. „A pro mě představuje momentálně všechno.“

Myslel na to, že by měl pronést něco o Halvorsenovi. Něco, co by dokázalo, že nezapomněl. Jenže nenacházel správná slova. Beáta, jako by jí to došlo, se místo toho zeptala, jak se daří jemu.

„Skvěle,“ odpověděl a dosedl ztěžka na židli. „Ujde to. Úplně děsně. Záleží na tom, kdy se zeptáš.“

„A dneska?“ Obrátila se k televizní obrazovce, stiskla tlačítko a lidé na obrazovce se rozběhli zpátky ke vchodu obchodního domu, nad nímž bylo velkými písmeny napsáno OBCHODNÍ DŮM STORO.

„Jsem paranoidní. Mám dojem, že honím někoho, kdo mnou manipuluje, že je všechno postavené na hlavu a že dotyčný si se mnou dělá úplně, co chce. Znáš ten pocit?“

„Ano,“ odpověděla Beáta. „Říkám mu Greger.“ Zastavila převíjení. „Chceš vidět, co jsem našla?“

Harry si přisunul židli blíž. Nebyl to mýtus, že Beáta Lønnová má zvláštní schopnosti, že její gyrus fusiformis, ta část mozku, která uchovává a identifikuje lidské obličeje, je natolik vyvinutý a citlivý, že díky němu představuje chodící kartotéku zločinců.

„Prošla jsem snímky lidí, které s tím případem spojujete. Manželé, děti, svědci a tak dále. Jak vypadají naši staří známí, to vím.“

Posouvala obraz okénko po okénku. „Tady,“ prohlásila a pásek zastavila.

Záběr se zastavil a třásl se. Byl na něm nezaostřený shluk lidí v zrnitém černobílém provedení.

„Kde?“ zeptal se Harry a cítil se stejně hloupě jako vždycky, když se díval na obličeje společně s Beátou.

„Tady. Je to stejný člověk jako na téhle fotce.“ Vytáhla ze složky snímek.

„Může tohle být ta osoba, která po tobě jde, Harry?“

Harry ohromeně zíral na fotografii. Potom pomalu přikývl a popadl telefon. Katrine Brattová to zvedla po dvou vteřinách.

„Hoďte na sebe bundu a sejdeme se dole v garážích,“ přikázal jí. „Někam pojedeme.“

Harry jel Uranienborskou a Majorstuenskou ulicí, aby se vyhnul světelným křižovatkám v Bogstadské.

„Vážně si byla jistá, že to je on?“ zeptala se Katrine. „Kvalita záznamu té bezpečnostní kamery…

„Věřte mi. Jestliže Beáta Lønnová tvrdí, že to je on, tak to je on. Zavolejte na informace a sežeňte mi jeho telefonní číslo domů.“

„Mám ho uložené v mobilu,“ opáčila Katrine a vylovila telefon.

„Uložené?“ Harry na ni pohlédl. „Děláte to tak u všech osob ve všech případech, na nichž pracujete?“

„Jo. Vytvářím si vždycky skupiny. A jakmile je případ vyřešený, skupinu vymažu. Měl byste to vyzkoušet, je to vážně báječný pocit, když pak stisknete Vymazat. Velice… konkrétní.“

Harry zastavil před žlutým domem na Hoffu.

Všechna okna byla temná.

„Filip Becker,“ pronesla Katrine. „Kdo by si to byl pomyslel.“

„Nezapomeňte, že si s ním jdeme jenom promluvit. Mohl Vetlesenovi volat z naprosto přirozených důvodů.“

„Z telefonního automatu v obchoďáku Storo?“

Harry se na Katrine podíval. Pulz jí tepal pod tenkou kůží na krku. Odvrátil od ní pohled a zahleděl se místo toho k oknu obývacího pokoje.

„Pojďte,“ vyzval ji. V téže chvíli, kdy sáhl po klice u dveří, mu zazvonil mobil. „Ano?“

Hlas na druhém konci zněl vzrušeně, přesto však podával hlášení v krátkých, stručných větách. Harry přerušil proud řeči dvěma „hm“, jedním překvapeným „cože?“ a jedním „kdy?“.

Poté se na opačné straně konečně rozhostilo ticho.

„Zavolej operační centrálu,“ rozhodl Harry. „Požádej je, aby vyslali dva nejbližší hlídkové vozy do Hoffsveien. Žádné majáčky. A řekni jim, aby zastavili každý na jednom konci bloku. Cože? Protože je tam uvnitř kluk a my nemáme zájem znervóznit Beckera víc, než je nutné. Jasné?“

Očividně to bylo jasné.

„To byl Holm.“ Harry se naklonil ke Katrine, otevřel přihrádku na rukavice, prošmátral ji a vytáhl pouta. „Jeho lidi našli v autě v garáži Lossiusové nějaké otisky prstů. Porovnali je s jinými otisky, které v případu máme.“

Harry vytáhl klíčky ze zapalování, sklonil se a vyndal zpod sedadla kovovou schránku. Zasunul do zámku klíč, odemkl ho a vylovil černý Smith & Wesson s krátkou hlavní. „Jeden otisk z čelního skla se shodoval.“

Katrine sešpulila ústa do němého „o“ a tázavě pokývla ke žlutému domu.

„Přesně tak,“ odpověděl Harry. „Profesor Filip Becker.“

Všiml si, jak se Katrine rozšířily oči. Hlas však měla dál stejně klidný. „Mám pocit, že brzy budu moct stisknout Vymazat.“

„Možná,“ přikývl Harry, vyklopil bubínek revolveru a zkontroloval, zda jsou ve všech komorách náboje.

„Neexistují dva stejní muži, kteří by unášeli ženy tímhle způsobem.“ Naklonila hlavu ke straně, jako by se zahřívala před boxerským utkáním.

„Rozumný předpoklad.“

„Mělo nám to dojít, už když jsme tu byli poprvé.“

Harry na ni pohlédl a zauvažoval, proč nesdílí její vzrušení, kam se poděl opojný pocit ze zatýkání. Je to proto, že ví, že tenhle pocit bude brzy nahrazen prázdným pocitem z toho, že přišli stejně pozdě, že jsou jako hasiči, kteří uklízejí ruiny? Ano, jenže tím to nebylo. Je v tom něco jiného, teď to cítí. Pochybuje. Otisky prstů a záběry z obchoďáku Storo by soudu bohatě stačily, je to ale příliš lehké. Tenhle vrah není takový, nedělá tak banální chyby. Tohle není stejný člověk, který naaranžoval hlavu Sylvie Ottersenové na vršek sněhuláka, který zmrazil policistu v jeho vlastní mrazničce, který poslal Harrymu dopis, v němž stálo: Otázka, kterou si musíte klást, zní: „Kdo vytvořil Sněhuláka?“

„Co uděláme?“ chtěla vědět Katrine. „Zatkneme ho sami…“

Harry podle jejího tónu nedokázal poznat, zda to je otázka.

„Prozatím vyčkáme,“ odpověděl. „Dokud nebudeme mít krytá záda. Potom zazvoníme.“

„A co jestli není doma?“

„Je doma.“

„Vážně? Jak…“

„Podívejte se na okno obývacího pokoje. Chvíli ho sledujte.“

Sledovala ho. A poté, co se bílé světlo za velkým panoramatickým oknem místnosti změnilo, si všiml, že pochopila. Že to je odlesk zapnuté televize.

Mlčky čekali. Bylo ticho. Kdesi zakrákala vrána. Nato se opět rozhostilo ticho. Harrymu zazvonil telefon.

Záloha dorazila na místo.

Harry je krátce seznámil se situací. Že nechce vidět žádné uniformy, dokud je sám nepovolá nebo dokud případně oni neuslyší střelbu či volání.

„Nastavte si mobil na tichý režim,“ upozornila ho Katrine poté, co ukončil spojení.

Usmál se, udělal, co řekla, a vrhl na ni potají pohled. Myslel na její obličej, když se otevřely dveře té mrazničky. Nyní však její tvář nevyzařovala strach ani nervozitu, jen soustředění. Harry zastrčil telefon do kapsy u bundy a zaslechl, jak cinkl o revolver.

Vystoupili z vozu, přešli silnici a otevřeli branku. Mokrý štěrk na cestičce se jim lačně vrhl po botách. Harry sledoval pohledem panoramatické okno, díval se, zda nezahlédne na bílé tapetě stíny nebo pohyb.

Už stáli na schodech. Katrine vrhla na Harryho pohled, ten přikývl. Zazvonila. Zevnitř se ozvalo hluboké váhavé cink-cink.

Čekali. Žádné kroky. Žádný stín za leptaným sklem v podlouhlém okně vedle vchodových dveří.

Harry popošel vpřed a přiložil ke sklu ucho, jednoduchý a překvapivě účinný způsob, jak poslechem zjistit, co se děje uvnitř v domě. Neslyšel však nic, ani televizi. Ustoupil o tři kroky vzad, zašmátral po vnějším okraji střechy přesahující nad schody, chytil se oběma rukama za okap a přitáhl se tak, aby byl dost vysoko a mohl oknem přehlédnout celý obývací pokoj. Zády k němu, na podlaze přímo před televizí, seděla se zkříženýma nohama osoba oblečená v šedém kabátě. Její vyboulenou lebku obklopovala jako černá aureola enormní sluchátka. Od sluchátek vedl kabel k televizi.

„Neslyší nás, protože má na uších sluchátka,“ informoval Harry Katrine a spustil se dolů včas na to, aby zahlédl, jak Katrine pokládá ruku na kliku. Gumové lišty kolem zárubní dveře s mlasknutím pustily.

„Očividně jsme vítáni,“ pronesla Katrine tiše a vešla dovnitř.

Zaskočený a v duchu klející Harry vstoupil za ní. Katrine už byla u dveří obývacího pokoje a otevřela je. Tam se zastavila a čekala, až Harry dojde k ní. Ustoupila o krok a strčila omylem do podstavce, na němž se hrozivě rozhoupala váza. Chvíli se kolébala, než se rozhodla, že zůstane stát.

K osobě nadále sedící zády k nim, to bylo nejméně šest metrů.

V televizi se batolící se dítě snažilo udržet rovnováhu a přitom svíralo ukazováček smějící se ženy. Světýlko ukazatele na DVD přehrávači pod televizí zářilo modře. Pro Harryho to bylo déjà vu, pocit tragédie, která se bude opakovat. Přesně tak: Ticho, amatérská nahrávka se záběry rodinného štěstí, kontrast mezi tehdy a nyní, tragédie, která se již odehrála a potřebuje jen závěr.

Katrine na něco ukázala, ale Harry už si toho všiml.

Přímo za osobou, mezi gameboyem a napůl složeným puzzle, ležela pistole, která by se dala snadno zaměnit za obyčejnou hračku. Glock 21, odhadl to Harry, a pocítil nevolnost, jak jeho tělo náhle přeřadilo a do krve začalo proudit více adrenalinu.

Měli dvě možnosti. Zůstat stát u dveří, vykřiknout Beckerovo jméno a nést následky toho, co se stane, je-li ozbrojený muž konfrontován se zbraní. Nebo ho odzbrojit, než si jich všimne. Harry položil Katrine ruku na rameno a odsunul ji za sebe, přitom pohledem odhadoval, jak dlouho asi může Beckerovi trvat, než se otočí, popadne ze země pistoli, zamíří a zmáčkne spoušť. Čtyři dlouhé kroky postačí. Nemá za sebou žádné světlo, které by vrhalo stín, a televize vydává naopak příliš světla na to, aby se v ní odrážel.

Harry se nadechl a pohnul se. Položil nohu co možná nejtišeji na parkety. Záda se nepohnula. Byl právě uprostřed druhého dlouhého kroku, když za sebou zaslechl ránu. Instinktivně odhadl, že to je váza. Viděl, jak se Filip Becker bleskurychle otočil, a spatřil jeho ztrápený obličej. Harry ztuhl, oba na sebe zírali a obrazovka za Beckerem zčernala. Beckerova ústa se otevřela, jako by chtěl profesor něco říct. Bělmo očí měl protkané červenými říčkami a tváře napuchlé, jako by plakal.

„Pistole!“

To vykřikla Katrine. Harry automaticky pozvedl zrak a uviděl v temném televizoru její odraz. Stála u dveří, široce rozkročená, paže natažené vpřed a oběma rukama svírala revolver.

Zdálo se, jako by se čas zpomalil, jako by se proměnil ve vazkou beztvarou hmotu, kde jen lidské smysly nadále běží normální rychlostí.

Trénovaný policista jako Harry by měl instinktivně padnout k zemi a vytáhnout vlastní zbraň. Jenže tu bylo něco jiného, něco, co bylo pomalejší než instinkty, něco, co však pracovalo s větší silou. Harry později změní názor, ale nejprve si myslel, že to, co udělal, provedl kvůli jinému déjà vu, kvůli dávnému pohledu na mrtvého muže na zemi provrtaného policejní kulkou, protože věděl, že je u konce cesty, že už nedokáže bojovat s dalšími duchy.

Ukročil stranou, Katrine přímo do dráhy střely.

Uslyšel za sebou hladké naolejované cvaknutí. Zvuk kohoutku revolveru, který opět klesl, prstu, jenž uvolnil stisk spouště.

Beckerova ruka. Opíral se jí o podlahu hned vedle pistole. Prsty měl kolem kloubů a u napojení na dlaň bílé. Což znamenalo, že váha jeho těla spočívá právě na této ruce. Druhá ruka – pravá – svírala dálkové ovládání. Pokud by Becker popadl pistoli v téhle pozici pravou rukou, ztratil by rovnováhu.

„Nehýbejte se,“ vyzval ho Harry hlasitě.

Jediný pohyb, který Becker učinil, byl pohyb očí, jež dvakrát mrkly, jako by chtěl, aby mu Harry a Katrine zmizeli z dohledu. Harry postoupil vpřed, zklidnil své pohyby, zároveň je zefektivnil. Přidřepl a zvedl pistoli, která byla překvapivě lehká. Tak lehká, až ho napadlo, že rozhodně nemůže mít v zásobníku patrony. Zastrčil ji do kapsy bundy, vedle svého revolveru, a zůstal sedět na bobku. Na obrazovce viděl, že na ně Katrine nadále míří, že neklidně přenesla váhu z jedné nohy na druhou. Napřáhl ruku k Beckerovi, který se stáhl jako plaché zvíře, uchopil jeden reproduktor a sundal mu sluchátka.

„Kde je Jonas?“

Becker na něj pohlédl tak, jako by nerozuměl ani situaci, ani jazyku.

„Jonas,“ zopakoval Harry. Poté zavolal: „Jonasi! Jonasi, jsi tady?“

„Pššt,“ sykl Becker. „Spí.“ Hlas měl náměsíčný, jako by si vzal něco na uklidnění.

Becker ukázal na sluchátka. „Nesmí se probudit.“

Harry polkl. „Kde je?“

„Kde?“ Becker naklonil svou vyboulenou hlavu ke straně a podíval se na Harryho, jako by ho teprve nyní poznal. „Ve své posteli, samozřejmě. Všichni kluci musí spát ve své posteli.“ Hlas mu klesal a stoupal, jako by citoval nějakou písničku.

Harry sáhl do druhé kapsy bundy a vytáhl pouta. „Nastavte ruce,“ přikázal.

Becker opět mrkl.

„Je to pro vaši vlastní bezpečnost,“ vysvětlil Harry.

Byla to nacvičená věta, vštěpovali jim ji už na policejní akademii, a jejím smyslem bylo především zatýkaného zklidnit. Ve chvíli, kdy Harry uslyšel, jak ta slova pronáší, mu však náhle došlo, proč vstoupil Katrine do dráhy střely. Nebylo to kvůli duchům.

Becker pozvedl k Harrymu ruce jako v modlitbě a kolem jeho úzkých ochlupených zápěstí zacvakla ocel.

„Seďte,“ vyzval ho. „Kolegyně vás bude hlídat.“

Harry vstal a vydal se ke dveřím a ke Katrine. Sklonila revolver a usmála se na něj s podivným leskem v očích. Jako by tam kdesi v hloubi doutnal žár.

„Jste v pořádku, Katrine?“ zeptal se Harry tiše.

„Samozřejmě,“ zasmála se.

Harry zaváhal. Pak pokračoval vzhůru po schodech. Pamatoval si, kde má Jonas pokojíček, nejprve však zotvíral ostatní dveře. Jako by to chtěl oddálit. V Beckerově ložnici bylo zhasnuto, avšak manželská postel byla vidět. Peřina a polštář na jedné straně byly pryč. Jako by Becker věděl, že se jeho žena už nikdy nevrátí.

Nakonec se Harry zastavil před Jonasovým pokojem. Zbavil se všech myšlenek a obrazů, teprve poté otevřel. Tmou se křehce rozezněla sestupná škála tónů, a ačkoli nic neviděl, poznal podle závanu vzduchu ode dveří, že rozhýbal drobné zařízení složené z tenkých kovových trubiček. Protože Oleg má ve svém pokoji na stropě také pověšenou takovou zvonkohru. Harry vstoupil dovnitř a zahlédl pod peřinou v posteli někoho nebo něco. Naslouchal, zda uslyší dech. Slyšel však nadále jen vibrující tóny, které nechtěly doznít. Položil na peřinu ruku. A na okamžik ho ochromil strach. Ačkoli ho tady v domě nic fyzicky neohrožovalo, věděl, čeho se bojí. Protože jiná osoba, jeho někdejší šéf Bjarne Møller, to místo něj kdysi formuloval. Bojí se své vlastní lidskosti.

Opatrně stáhl z ležícího těla peřinu. Byl to Jonas. Ve tmě to skutečně vypadalo, že spí. Kromě očí, jež byly otevřené a zíraly do stropu. Harry si všiml náplasti na jeho předloktí. Sklonil se k chlapcovým pootevřeným ústům a současně mu přiložil ruku na čelo. Trhl sebou, když ucítil teplo kůže a proud vzduchu na svém uchu. A uslyšel, jak ospalý hlas zamumlal: „Mami?“

Harry byl na svou reakci naprosto nepřipravený. Možná proto, že myslel na Olega. Nebo možná proto, že si vzpomněl sám na sebe tehdy, když byl malý, probudil se a věřil, že máma ještě pořád žije, vřítil se do ložnice rodičů na Oppsalu a spatřil manželskou postel, kde byly peřina a polštář na jedné straně pryč.

Harry v každém případě nedokázal zastavit slzy, které mu náhle vhrkly do očí, zalily je, až se mu Jonasova tvář rozplynula, a pak stékaly po tvářích, kde vytvářely teplé pramínky, než našly prohlubně vedoucí je ke koutkům úst. Harry pocítil slanou chuť sebe samého.

ČÁST IV.

.

Kapitola 20

Den sedmnáctý – Sluneční brýle

V sedm hodin ráno Harry v budově s celami předběžného zadržení odemkl místnost s číslem 23. Becker seděl plně oblečený na pryčně a bezvýrazně na něj hleděl. Harry se posadil obkročmo na židli, kterou si přinesl ze služebny a kterou si postavil doprostřed oněch pěti metrů čtverečních, jež byly přiděleny hostům nocujícím v celách předběžného zadržení a vazebním vězňům policejního ředitelství. Z pomačkané krabičky značky Camel nabídl Beckerovi cigaretu.

„Tady se jistě nesmí kouřit,“ namítl Becker.

„Kdybych tu seděl s vyhlídkou na to, že dostanu doživotí,“ odvětil Harry, „myslím, že bych to riskl.“

Becker se na něj jen podíval.

„No tak,“ vyzval ho Harry. „Na kouření potajmu lepší místo nenajdete.“

Profesor se ušklíbl a vytáhl cigaretu, kterou mu Harry z krabičky vyklepl.

„Jonasovi se daří celkem dobře,“ oznámil mu Harry a vylovil zapalovač. „Mluvil jsem s Bendiksenovými a ti byli ochotní ho u sebe několik dní nechat. Musel jsem se trochu pohádat se sociálkou, ale nakonec souhlasili. A tisk jsme o vašem zatčení prozatím neinformovali.“

„Proč ne?“ podivil se Becker a opatrně nad plamenem zapalovače potáhl z cigarety.

„K tomu se ještě vrátím. Jistě ovšem chápete, že pokud nebudete spolupracovat, nebudu tu novinu moct dál tajit.“

„Aha, vy jste ten hodnej polda. A ten, co mě vyslýchal včera, je ten zlej, že jo?“

„Správně, pane Beckere, já jsem hodnej polda. A rád bych vám položil pár otázek mimo záznam. To, co mi povíte, nemůže být a ani nebude použito proti vám. Souhlasíte?“

Becker pokrčil rameny.

„Espen Lepsvik, který vás vyslýchal včera, si myslí, že lžete,“ vysvětlil Harry a vyfoukl modrý cigaretový dým k požárnímu čidlu ve stropě.

„V čem?“

„V tom, že jste s Camillou Lossiusovou v garáži jen mluvil a pak jste odešel.“

„Jenže to je pravda. Co si myslí on?“

„To, co vám sdělil v noci. Že jste ji unesl, zavraždil a mrtvolu ukryl.“

„To je přece šílenost!“ vykřikl Becker. „Jen jsme spolu mluvili, nic víc!“

„Proč jste nám tedy odmítl povědět, o čem jste hovořili?“

„Říkal jsem přece, že to je soukromá věc.“

„A přiznáváte, že jste telefonoval Idaru Vetlesenovi v ten den, kdy byl nalezen mrtvý, ovšem to, co jste si povídali, také považujete za soukromou záležitost, chápu to dobře?“

Becker se rozhlédl, jako by se domníval, že tu snad někde bude popelník. „Poslyšte. Neudělal jsem nic nezákonného, ale nepřeju si odpovídat na další otázky bez přítomnosti svého advokáta. A ten dorazí až během dne.“

„Včera večer jsme vám nabídli advokáta, který by mohl přijít okamžitě.“

„Chci pořádného advokáta, ne žádného z těch… z moci úřední. Nebylo by na čase, abyste mi prozradil, proč si myslíte, že jsem provedl něco té Lossiusově manželce?“

Harryho zarazila ta formulace. Nebo lépe řečeno – to označení. Lossiusova manželka.

„Pokud zmizela, měli byste spíš zatknout Erika Lossiuse,“ pokračoval Becker. „Není to snad tak, že pachatelem je vždycky manžel?“

„To ano,“ přikývl Harry. „Jenže ten má alibi, v době jejího zmizení byl v práci. Vy tady sedíte kvůli tomu, že si myslíme, že vy jste Sněhulák.“

Beckerova ústa se zpola otevřela a muž dvakrát mrkl tak jako předchozího večera v obývacím pokoji v Hoffsveien. Harry ukázal na kouřící cigaretu, která mu visela mezi špičkami prstů. „Musíte trochu šlukovat, abychom nespustili požární alarm.“

„Sněhulák?“ zvolal Becker. „To byl přece Vetlesen.“

„Ne,“ odpověděl Harry. „Víme, že on to nebyl.“

Becker dvakrát mrkl a vzápětí propukl ve smích tak suchý a hořký, až zněl jako kašel. „Tak proto jste nepustili nic do tisku. Nikdo se nesmí dozvědět, jaké jste ze sebe udělali blbce. A mezitím budete zoufale hledat správného pachatele. Nebo zdánlivě správného pachatele.“

„Přesně tak,“ souhlasil Harry a potáhl ze své cigarety. „A právě v této chvíli jste jím vy.“

„V této chvíli? Myslel jsem, že vaším úkolem je přesvědčit mě, že jste si svou věcí natolik jistý, že se můžu klidně rovnou přiznat.“

„Jenže já si jistý nejsem,“ odtušil Harry.

Becker přimhouřil jedno oko. „Je tohle nějaká léčka?“

Harry pokrčil rameny. „Jen takový pocit v žaludku. Potřebuju, abyste mě přesvědčil o své nevině. Ten krátký výslech zatím jenom posílil můj dojem, že jste muž, který má dost co skrývat.“

„Neměl jsem vůbec co skrývat. Tedy, nemám vůbec co skrývat. Jen nevidím důvod, proč bych vám měl vykládat o svých soukromých záležitostech, jestliže jsem neprovedl nic špatného.“

„Pane Beckere, poslouchejte mě teď dobře. Nemyslím si, že byste byl Sněhulák ani že byste zabil Camillu Lossiusovou. A připadá mi, že jste racionální člověk, který chápe, že odhalit své soukromé záležitosti mně, tady a teď, vám přivodí méně škody než se zítra ráno dočíst v titulcích, že profesor Filip Becker byl zatčen kvůli podezření, že je sériovým vrahem. Protože dobře víte, že i kdybyste byl pozítří podezření zbaven a propuštěn, budou ty novinové titulky na vašem jméně ulpívat navždy. I na jméně vašeho syna.“

Harry pozoroval, jak Beckerovi poskakuje na neoholeném krku ohryzek. Sledoval, jak mozek dochází k logickému závěru. K jednoduchému závěru. A potom to přišlo, utrápeným hlasem, o němž se Harry domníval, že je zaviněn tím, že Becker není zvyklý kouřit.

„Birte, moje žena, byla děvka.“

„Vážně?“ Harry se snažil skrýt překvapení.

Becker odložil cigaretu na betonovou podlahu, naklonil se vpřed a vytáhl ze zadní kapsy černý poznámkový blok. „Tohle jsem našel den po jejím zmizení. Leželo to v zásuvce jejího psacího stolu, ani to nijak neschovávala. Na první pohled to vypadalo úplně nevinně. Běžné poznámky, aby na něco nezapomněla, a telefonní čísla. Jenže když jsem ta telefonní čísla ověřil na informacích, zjistil jsem, že neexistují. Byly to kódy. Obávám se ovšem, že moje manželka nebyla zrovna expert na šifrování. Na jejich rozluštění mi stačil necelý den.“

Erik Lossius vlastnil a provozoval agenturu Stěhování & úklid, která si vydobyla pozici v jinak málo lukrativní branži za pomoci standardizovaných cen, agresivního marketinku, levné zahraniční pracovní síly a smluv, v nichž byla požadována úhrada v hotovosti poté, co byl náklad naložen na autech, avšak předtím, než vozidla dojela na místo určení. Nikdy s žádným zákazníkem nepřišel o peníze, mimo jiné díky tomu, že ve smlouvách bylo drobným písmem uvedeno, že stížnosti na případná poškození a krádeže je nutné uplatnit do dvou dnů, což v praxi způsobovalo, že devadesát procent relativně četných stížností bylo podáno příliš pozdě, a bylo tedy možné je zamítnout. Co se zbylých deseti procent týkalo, vyvinul si Erik Lossius specifický postup, jak být nedosažitelný nebo zdržovat chod věcí tak dlouho, až to bylo natolik vyčerpávající, že dokonce i lidé, kterým převrhli klavír nebo jimž se při stěhování ztratil plazmový televizor, na stěžování nakonec rezignovali.

Erik Lossius začal v uvedené branži podnikat v mladém věku u někdejšího majitele společnosti Stěhování & úklid. Majitel byl kamarád Erikova otce a právě otec Erika do firmy protlačil.

„Kluk je moc neklidnej na to, aby chodil do školy, a moc chytrej na to, aby byl flákač,“ sdělil otec majiteli. „Mohl bys ho vzít k sobě?“

Jako agent pracující za provizi Erik rychle vynikl svým šarmem, efektivitou a brutalitou. Zdědil matčiny hnědé oči a otcovy husté vlnité vlasy, měl atletickou postavu, a zvláště ženy proto pouštěly z hlavy plány, že si porovnají nabídky i jiných stěhovacích firem, a na místě podepisovaly. Erik byl bystrý a pohotový, uměl dobře počítat i taktizovat, zejména pokud se v několika málo případech stalo, že byla firma vyzvána, aby předložila nabídku pro práce většího rozsahu. Cena byla stanovena nízko a zákazníkova spoluúčast na škodách a ztrátách vysoko. Po pěti letech měla firma solidní zisk a Erik se stal majitelovou pravou rukou ve většině provozních záležitostí. Avšak během relativně jednoduché stěhovací operace těsně před Vánoci – přesun stolu do Erikovy nové kanceláře hned vedle šéfovy v prvním patře – dostal majitel infarkt a skácel se k zemi mrtvý. V následujících dnech utěšoval Erik majitelovu ženu, jak nejlépe uměl – a uměl to dost dobře –, takže týden po pohřbu se dohodli na téměř symbolické ceně za převod firmy, na ceně, která odrážela, jak Erik zdůraznil, skutečnost, že jde o „malou firmu v málo lukrativní branži s vysokým rizikem a prakticky neexistující marží“. Slavnostně ji však ujišťoval, že nejdůležitější pro něj je, aby životní dílo jejího muže někdo dál provozoval. V hnědých očích se mu při tom prohlášení zaleskla slza a šéfova manželka mu položila chvějící se dlaň na hřbet ruky a pronesla, že za ní musí docházet, aby ji osobně informoval. Tak se stal Erik Lossius majitelem firmy Stěhování & úklid a ze všeho nejdříve vyhodil veškeré stížnosti na škody a ztráty do koše, přepsal smlouvy, rozeslal adresné dopisy všem domácnostem v bohaté západní části Osla, kde se lidé stěhují nejvíce, a hlavní důraz položil na ceny.

Ve svých třiceti letech si Erik Lossius mohl dovolit dvě BMW, letní sídlo nedaleko Nice a vilu kdesi na sídlišti Tveita o rozloze pět set metrů čtverečních, kde paneláky, v nichž vyrostl, nezastiňovaly slunce. Stručně řečeno – mohl si dovolit Camillu Sandénovou.

Camilla pocházela z rodiny zkrachovalého obchodníka s konfekcí v západoosloském Blommenholmu, tedy z prostředí, kde byl syn dělníka stejně cizí jako lahve francouzského vína ve sklepě na Tveita, jež si tam nyní Erik vyskládával do metrové výšky. Ovšem když tenkrát vstoupil do obrovského domu Sandénových a spatřil všechny věci, které je potřeba přestěhovat, zjistil, že mu ještě stále něco chybí, a musí to tedy získat: třída, styl, starosvětská nádhera a nenucená nadřazenost, zdůrazňovaná jen zdvořilostí a úsměvy. To všechno se personifikovalo v dceři Camille sedící na balkoně a hledící na Osloský fjord zpoza velkých slunečních brýlí, které mohly být klidně zakoupeny na nejbližší benzínce, ale které na ní vypadaly jako výrobek firmy Gucci, Dolce & Gabbana nebo jak se všechny ty značky jmenují.

Teď už věděl, jak se všechny ty značky jmenují.

Přestěhoval veškeré jejich věci s výjimkou několika obrazů, jež měly být prodány, do menšího domu na méně módní adrese, a nikdy nedostal stížnost na ztrátu jediného předmětu, který z nákladu sebral. Ani tehdy, když Camila Lossiusová stála jako nevěsta před tveitským kostelem, s paneláky coby němými svědky, neprozradili její rodiče ani mrknutím oka, že neschvalují dceřinu volbu. Možná proto, že viděli, že se Erik a Camilla svým způsobem vzájemně doplňují – on postrádal styl, ona peníze.

Erik s Camillou jednal jako s princeznou a ona mu to dovolovala. Dával jí to, co chtěla, dopřával jí v ložnici klid, pokud si to přála, a nepožadoval od ní nic jiného, než aby se vyšňořila, pokud si měli někam vyjít nebo pokud pozvali takzvanou spřátelenou dvojici – to znamená jeho kamarády z dětství – na večeři. Camilla občas uvažovala o tom, jestli ji vůbec miluje, a postupem času nalezla v tom cílevědomém, tvrdě pracujícím klukovi z východní části města hluboké zalíbení.

Erik sám byl maximálně spokojen. Od počátku mu bylo jasné, že Camilla není žádný horkokrevný typ, právě to byla vlastně jedna z věcí, které ji v jeho očích zařadily do jiné, vyšší sféry než holky, na které býval zvyklý. Fyzické potřeby si beztak uspokojoval blízkým stykem se zákaznicemi. Erik došel k názoru, že v povaze stěhování a odchodu musí být něco, co vyvolává v lidech sentiment, otřes a ochotu otevírat se novým zkušenostem. V každém případě souložil se ženami bez partnerů, ženami rozvedenými, ženami žijícími v registrovaném partnerství i ženami vdanými. Miloval se s nimi na jídelních stolech, podestách schodišť, matracích zabalených do igelitu a čerstvě vytřených parketových podlahách mezi zalepenými papírovými krabicemi a holými zdmi odrážejícími ozvěnu a přitom přemýšlel, co koupí Camille příště.

Geniální na tom byla skutečnost, že z podstaty věci neměl tyhle ženy nikdy znovu spatřit. Že se měly odstěhovat a zmizet. A tak tomu také bylo. S výjimkou jediné.

Birte Olsenová byla tmavovlasá, sladká a měla tělo jako z pánského magazínu. Byla mladší než Erik a vysoký hlas a věty, které pronášela, ji dělaly ještě mladší. Byla tehdy právě ve druhém měsíci těhotenství, měla se stěhovat dolů do města, z jeho sousedství na sídlišti Tveita do Hoffsveien s nastávajícím otcem dítěte, chlápkem ze západní části města, kterého si měla brát. S tímhle stěhováním se dokázal Erik Lossius identifikovat. A také se sexem, bez něhož se nemohl obejít, jak pochopil poté, co si ji vzal na obyčejné židli uprostřed vystěhovaného obývacího pokoje.

Erik Lossius našel stručně řečeno sobě rovného.

Ano, protože o ní uvažoval jako o muži, o člověku, který se tváří, jako by nechtěl nic jiného než Erik – totiž šoustat až do bezvědomí. A svým způsobem se jim to dařilo. Začali se scházet v prázdných bytech, které měly být vystěhovány nebo zabydleny, nejméně jednou měsíčně a vždy s jistým rizikem, že budou odhaleni. Byli rychlí a efektivní a měli stálé rituály bez obměn. Přesto se Erik Lossius na tahle setkání těšil jako dítě na Štědrý večer, tedy s upřímným, nekomplikovaným očekáváním, které jen posilovalo vědomí toho, že všechno bude jako obvykle, že očekávání budou naplněna. Žili paralelní životy, obklopovaly je paralelní skutečnosti a zdálo se, že jí to vyhovuje stejně jako jemu. Tak se nadále scházeli a jejich schůzky byly přerušeny jen porodem, který byl naštěstí proveden císařským řezem, několika delšími dovolenými a jednou nevinnou pohlavní chorobou, po jejímž zdroji Erik nemohl ani nechtěl pátrat. A nyní, po deseti letech, se Erika Lossiuse, sedícího na papírové krabici v poloprázdném bytě na Torshovu, vyptává vysoký, nakrátko ostříhaný maník s hlasem znějícím jako sekačka na trávu, zda zná Birte Beckerovou.

Erik Lossius polkl.

Maník se představil jako Harry Hole, vrchní komisař oddělení vražd. Vypadal ale spíš jako jeden z jeho stěhováků než jako vrchní cosi. Policisté, s nimiž měl Erik co do činění poté, co nahlásil Camillino zmizení, byli z oddělení pohřešovaných osob. Ve chvíli, kdy mu maník ukázal svůj služební průkaz, však Erika jako první napadlo, že mu přináší zprávu o Camille. A vzhledem k tomu, že policista stojící před ním předem nezavolal, nýbrž ho tady rovnou vyhledal, se obával, že to je zpráva špatná. Proto poslal stěhováky pryč a požádal vrchního komisaře, aby se posadil, přitom vytáhl cigaretu a snažil se připravit se na to, co musí přijít.

„No?“ vyzval ho vrchní komisař.

„Birte Beckerová?“ zopakoval Erik Lossius a snažil se zapálit si cigaretu a současně rychle uvažovat. Nedařilo se mu ani jedno. Proboha, nedokáže uvažovat ani pomalu.

„Chápu, že se musíte vzpamatovat,“ pronesl vrchní komisař a vytáhl vlastní krabičku cigaret. „Tak do toho.“

Erik přihlížel, jak si vrchní komisař zapaluje camelku, a trhl sebou, když k němu komisař natáhl ruku se stále hořícím zapalovačem.

„Díky,“ zamumlal Erik a potáhl tak silně, až tabák zapraskal. Kouř mu naplnil plíce, nikotin se dostal do krevního řečiště a uvolnil blok. Tušil přece, že tohle dřív nebo později přijde, že policie tak či onak najde spojitost mezi ním a Birte a začne se vyptávat. Tehdy ovšem myslel jen na to, jak to dokáže skrýt před Camillou. Nyní byla situace jiná. Právě od této chvíle, vlastně. Protože až v tomto okamžiku mu došlo, že si policie myslí, že mezi těmi dvěma zmizeními by mohla být souvislost.

„Birtin manžel, Filip Becker, našel zápisník, kam si Birte zapisovala takové šifrované zprávy,“ spustil policista. „Daly se celkem snadno dešifrovat. Byla to telefonní čísla, data a drobné vzkazy. Podle nich nelze prakticky pochybovat o tom, že se Birte pravidelně stýkala s jinými muži.“

„Muži?“ vyhrkl Erik.

„Pokud to pro vás bude útěcha, domnívá se pan Becker, že s vámi se scházela nejčastěji. Jestli tomu dobře rozumím, na naprosto různých adresách?“

Erik neodpověděl, jen měl pocit, jako by seděl v lodi a hleděl na přílivovou vlnu, jež na obzoru narůstá.

„Pan Becker si zjistil vaši adresu, vzal s sebou synovu pistoli na hraní, poměrně věrnou napodobeninu Glocku 21, a dojel na Tveita, aby si na vás počkal, až přijdete z práce. Chtěl vidět ve vašich očích děs, jak se vyjádřil. Chtěl vás donutit, abyste mu pověděl, co víte, než pak předá vaše jméno nám. Sledoval auto, jež vjelo do garáže, jenže se ukázalo, že to je vaše žena.“

„A on… on…“

„Ano, všechno jí pověděl.“

Erik se zvedl z krabice a došel k oknu. Byt měl výhled na Torshovský park a Oslo, koupající se v bledém dopoledním slunci. Neměl rád byty s výhledem na staré činžovní domy, to znamenalo schody. Čím lepší výhled, tím víc schodů a tím dražší byty, tudíž i dražší, těžší věci, vyšší náhrady škod a četnější pracovní neschopnost jeho stěhováků. Jenže tak to je, jestliže se člověk vystavuje riziku tím, že má pevné nízké ceny – vyhrává pak vždycky v soutěži o nejméně lukrativní stěhování. Všechno má svá pro a proti. Erik šlukoval a poslouchal, jak policista šoupe nohama o parkety. A věděl, že tenhle policajt se nenechá odradit žádnou zdržovací taktikou, že tuhle žádost o náhradu škody do koše hodit nemůže. Že Birte Olsenová, nyní Beckerová, bude prvním zákazníkem, na němž bude tratit.

„Takže mi pověděl, že udržoval s Birte Beckerovou poměr deset let. A že když se poprvé setkali a spali spolu, čekala dítě od svého muže,“ řekl Harry.

„Nemůžeš čekat dítě od svého muže,“ namítla Ráchel a naklepala polštář, aby na Harryho lépe viděla. „Jenom se svým mužem.“

„Hm,“ odtušil Harry, opřel se o předloktí, natáhl se přes ni a popadl krabičku cigaret na nočním stolku. „Pouze v osmi případech z deseti.“

„Cože?“

„V rádiu povídali, že asi patnáct až dvacet procent všech dětí ve Skandinávii má jiného otce, než si myslí.“ Vyklepl z krabičky cigaretu a přidržel ji proti odpolednímu světlu pronikajícímu sem zpod rolet. „Dáš si se mnou?“

Ráchel němě pokývla. Nekouřila, ale když spolu chodili, tohle pravidelně po milování dělávali – dělili se o tuhle jednu cigaretu. Když ho Ráchel poprvé požádala, jestli by mohla jeho cigaretu ochutnat, prohlásila, že to je kvůli tomu, že chce cítit totéž co on, že chce mít krvi stejný jed a stimulant jako on, maximálně se mu přiblížit. A Harry odmítl, protože si vzpomněl na všechny holky feťáků, které kdy potkal a které si poprvé šlehly ze stejně pitomého důvodu. Jenže Ráchel ho přemluvila a postupně se z toho stal rituál. Jestliže se milovali pomalu, líně a dlouho, byla cigareta jakýmsi prodloužením milování. Jindy to bylo jako vykouřit dýmku míru po bitvě.

„Jenže má alibi na celý večer, kdy Birte zmizela,“ pokračoval Harry. „Chlastačka s kamarády na Tveita, která začala v šest a trvala celou noc. Nejmíň deset svědků, většina sice totálně namol, ale nikoho nenechali odejít před šestou hodinou ranní.“

„Proč musíte držet v tajnosti fakt, že Sněhulák nebyl dopaden?“

„Dokud si bude myslet, že věříme, že máme pachatele, bude se držet a nespáchá další vraždy. Alespoň v to doufáme. A jestliže si bude myslet, že je hon odpískán, nebude tak ostražitý. My se k němu můžeme zatím v klidu a tichosti propracovat…“

„Neslyším v tom ironii?“

„Možná.“ Harry jí podal cigaretu.

„Takže ty tomu sám úplně nevěříš?“

„Myslím si, že vedení má víc důvodů, proč nechce zveřejnit, že nemáme správného muže. Vždyť šéf kriminálky a Hagen uspořádali tiskovou konferenci, na níž si sami gratulovali k vyřešení toho případu…“

Ráchel vzdychla. „A přesto se mi občas po práci na policejním ředitelství stýská.“

„Hm.“

Ráchel pohlédla na cigaretu. „Byl jsi někdy nevěrný, Harry?“

„Definuj nevěru.“

„Mít sex s někým jiným, než s kým právě chodíš.“

„Ano.“

„Mám tím na mysli, když jsi chodil se mnou.“

„Víš dobře, že to nemůžu vědět jistě.“

„Dobře, ale za střízliva?“

„Ne, nikdy.“

„Tak co si myslíš o tom, že jsem teď tady?“

„Je tohle nějaký chyták?“

„Myslím to vážně, Harry.“

„Já vím. Jenom nevím, jestli mám chuť odpovědět.“

„Tak to ti už nedám tu cigaretu.“

„Jejej. Dobře. Připadá mi, že si myslíš, že chceš mě, ale přála by sis, abys chtěla jeho.“

Ta slova se nad nimi vznášela, jako by byla vytesána do tmy ložnice.

„Ty jsi tak zatraceně… pragmatický,“ vykřikla Ráchel, podala Harrymu cigaretu a zkřížila paže.

„Nebylo by lepší už o tom nemluvit?“ navrhl Harry.

„Jenže já o tom mluvit musím! Copak to nechápeš? Jinak se zblázním. Proboha, já už blázen jsem, být teď tady…“ Přitáhla si peřinu až k bradě.

Harry se otočil a vklouzl k ní. Ještě než se jí dotkl, zavřela oči, zaklonila prudce hlavu a z jejích pootevřených rtů zaslechl, jak se jí zrychlil dech. A pomyslel si – jak to dokáže? Přejít tak rychle od studu k roztoužení? Jak může být tak… pragmatická?

„Myslíš si,“ začal a všiml si, že otevřela oči a upřela pohled do stropu v údivu a zklamání z doteku, který nepřišel, „že špatné svědomí v nás vzbuzuje touhu? Že nejsme nevěrní navzdory studu, nýbrž právě kvůli němu?“

Několikrát zamrkala.

„Něco na tom je,“ odpověděla nakonec. „Ale jen tím to není. Ne tentokrát.“

„Tentokrát?“

„Ano.“

„Kdysi jsem se tě ptal a tys povídala…“

„Lhala jsem,“ přiznala. „Byla jsem nevěrná už dřív.“

„Hm.“

Leželi tiše a naslouchali vzdálenému hučení odpoledního provozu z ulice Pilestredet. Přišla k němu hned z práce, znal její i Olegův stálý program a věděl, že bude muset brzy odejít.

„Víš, co na tobě nesnáším?“ zeptala se nakonec a drsně ho zatahala za ucho. „To, že jsi tak zatraceně hrdý, že se ani nedokážeš zeptat, jestli jsem byla nevěrná tobě.“

„No,“ odtušil Harry, vzal si od ní téměř vykouřenou cigaretu a díval se na její nahé tělo, zatímco vstávala z postele. „Proč bych to měl chtít vědět?“

„Ze stejného důvodu jako Birtin manžel. Abys odhalil lež. Aby pravda vyšla najevo.“

„Myslíš si, že pravda umenší Beckerovo neštěstí?“

Přetáhla si svetr přes hlavu, černý, přiléhavý, z pevné vlny, spočíval jí přímo na měkké kůži. Harry si pomyslel, že jestli na někoho žárlí, pak na ten svetr.

„Víte co, pane Hole? Na to, že vaším povoláním je odhalovat nepříjemnou pravdu, máte dost rád životní lži.“

„Dobře,“ vzdal to Harry a típl cigaretu do popelníku. „Tak mi to pověz.“

„Bylo to v Moskvě, v době, kdy jsem žila s Fjodorem. Na ambasádu nastoupil norský atašé, s nímž jsem chodila do aspirantského kurzu. Strašně jsme se do sebe zamilovali.“

„A dál?“

„Měl taky přítelkyni. Ve chvíli, kdy jsme se rozhodli, že se se svými protějšky rozejdeme, ho ona předběhla a sdělila mu, že je těhotná. A protože já mívám většinou dobrý vkus, co se mužů týče…“ Vyšpulila horní ret a přitom si natahovala kozačky. „Vybrala jsem si samozřejmě takového, který neutíká před odpovědností. Požádal o přeložení zpátky do Osla a už jsme se nikdy neviděli. A Fjodor a já jsme se vzali.“

„A hned nato jsi otěhotněla?“

„Ano.“ Zapnula si kabát a shlédla na něj. „Občas si říkám, že to bylo proto, abych na něj zapomněla. Že Oleg není plodem lásky, nýbrž plodem nešťastné lásky. Věřil bys tomu?“

„Nevím,“ potřásl hlavou Harry. „Vím jen to, že ten plod je dobrý.“

Vděčně se na něj usmála, sklonila se k němu a políbila ho na čelo. „Už se nikdy neuvidíme, pane Hole.“

„Samozřejmě že ne,“ odtušil a dál seděl na posteli a zíral do holé cihlové zdi, dokud neuslyšel, jak se za ní s tlumeným zaduněním zabouchla těžká vrata vedoucí na ulici. Poté došel do kuchyně, roztočil kohoutek a vytáhl ze skříňky čistou sklenici. A zatímco čekal, až poteče studená voda, klouzal pohledem od kalendáře s fotografií Olega a Ráchel ve světle modrých šatech až k podlaze. Na linoleu byly patrné dva otisky vysokých bot. Musí být Rácheliny.

Natáhl si bundu a boty a chystal se k odchodu, otočil se však, vzal z horní police šatní skříně svůj služební revolver Smith & Wesson a zastrčil ho do kapsy.

Milování cítil stále v těle jako chvějivé blaho, mírné opojení. Došel k vratům a v tom ho jakýsi zvuk, cvaknutí, přiměl otočit se a podívat se do dvora, kde byla tma hustší než venku na ulici. Chtěl jít dál a mít to za sebou. Jen kdyby nebylo těch otisků bot. Otisky kozaček na linoleu. Vešel do dvora. Žluté světlo z oken nad ním se odráželo ve zbytcích sněhu, jenž stále ležel tam, kam slunce nedosáhlo. Stál u vstupu ke sklepním kójím. Křivá postava s hlavou našikmo, s očima z kamínků a se štěrkovým úsměvem, který se mu vysmíval, němý smích, jenž se odrazil mezi zdmi a přešel v hysterické zakvílení, jež, jak pochopil, vydal on sám. Popadl lopatu na sníh stojící vedle schodů a v zuřivém vzteku se rozmáchl. Ostrá kovová hrana lopaty zasáhla místo pod hlavou, odsekla hlavu z těla a poslala mokrý sníh do zdi. Další rána rozdělila sněhulákovo torzo vedví a třetí rozházela poslední zbytky po černém asfaltu uprostřed dvora. Harry tam stál a lapal po dechu a vtom za sebou zaslechl další cvaknutí. Jako zvuk zvedajícího se kohoutku revolveru. Bleskurychle se otočil, pustil lopatu a jediným plynulým pohybem vytáhl černý Smith & Wesson.

U plaňkového plotu pod starou břízou stáli naprosto tiše Muhammed a Salma a velkýma ustrašenýma dětskýma očima zírali na svého souseda. V rukou drželi každý větev. Větve vypadaly, že by mohly tvořit pěkné ruce pro sněhuláka, kdyby Salma v čirém děsu právě tu svou nepřelomila vejpůl.

„Náš sněhu… sněhulák,“ vykoktal Muhammed.

Harry zastrčil revolver do kapsy bundy a zavřel oči. V duchu zaklel, přitom polkl a dal mozku příkaz, aby uvolnil křečovité sevření rukojeti. Nato oči opět otevřel. V Salminých hnědých očích se leskly slzy.

„Promiňte,“ zašeptal. „Pomůžu vám postavit nového.“

„Já chci domů,“ vzlykla tiše Salma.

Muhammed vzal svou mladší sestřičku za ruku a vedl ji obloukem kolem Harryho.

Harry tam zůstal stát a cítil v ruce rukojeť revolveru. Cvaknutí. Myslel si, že to je zvuk zvedajícího se kohoutku revolveru. Jenže to byl omyl, tahle část výstřelu se odehrává nehlučně. To, co člověk zaslechne, je zvuk kohoutku, jenž klesá dolů, zvuk naznačující, že rána nebyla vypálena, zvuk, že je člověk naživu. Pozvedl opět služební revolver. Namířil ho do země a lehce stiskl spoušť. Kohoutek spočíval na zadní straně zásobníku. Harry stiskl spoušť trochu víc. Kohoutek se nadále nepohnul. Až když přimáčkl spoušť ještě o třetinku dál a pomyslel si, že teď může výstřel vyjít kdykoli, začal se kohoutek zvedat. Harry spoušť uvolnil. Kohoutek dopadl na místo s kovovým cvaknutím. Harry ten zvuk poznal. A pochopil, že ten, kdo stiskne spoušť natolik, že se kohoutek zvedne, má v úmyslu vystřelit.

Harry pohlédl ke svým oknům ve třetím patře. Byla temná a jeho napadla jistá myšlenka – totiž že neví, co se za nimi děje, když není doma.

Erik Lossius seděl bezvládně na židli ve své kanceláři, hleděl z okna a divil se. Tomu, jak málo věděl o tom, co se odehrává za Birtiným hnědým pohledem. Tomu, že mu připadá horší, že měla i jiné muže, než že zmizela a je možná mrtvá. A tomu, že by byl raději, kdyby byla Camilla zavražděna, než aby ji ztratil tímhle způsobem. Ovšem nejvíc myslel Erik Lossius na to, že musel Camillu milovat. A že ji pořád miluje. Zavolal jejím rodičům, ale ani ti o ní nic neslyšeli. Možná bydlí u nějaké své přítelkyně ze západní části, ty on zná jen z vyprávění.

Díval se do odpolední tmy, jež se pomalu snášela na údolí Groruddalen, naplňovala je a smývala detaily. Dnes tu toho víc nepořídí, jenže domů, do toho příliš velkého a příliš prázdného domu, jet nechtěl. Ještě ne. Ve skříni za ním stojí bednička s výběrem tvrdého alkoholu, takzvané „ztráty“ z různých přepravovaných barů. Ovšem nemá ho s čím smíchat. Nalil si gin do hrnku od kávy a stihl upít jen doušek, neboť vtom mu zazvonil telefon. Na displeji poznal podle předvolby Francii. Číslo nebylo uvedeno na seznamu stěžovatelů, hovor tedy přijal.

Poznal ji podle dechu, ještě než pronesla jediné slovo.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„Co myslíš?“ Její hlas zněl velice vzdáleně.

„A odkud voláš?“

„Od Caspera.“

To byla kavárna tři kilometry od jejich letního sídla.

„Camillo, je po tobě vyhlášeno pátrání.“

„Vážně?“

Znělo to, jako by podřimovala v lehátku, nudila se a jen předstírala zájem, hovořila s tím zdvořilým, rezervovaným chladem, do něhož se zamiloval tehdy na terase v Blommenholmu.

„Já…,“ začal. Zarazil se však. Co má vlastně říct?

„Připadalo mi vhodné ti zavolat, než to udělá náš advokát,“ informovala ho.

„Náš advokát?“

„Advokát naší rodiny,“ vysvětlila. „Obávám se, že patří k nejlepším na takovéhle záležitosti. Přistoupí na rozdělení půl na půl, co se týče veškerého majetku a peněžních prostředků. Budeme požadovat dům a dostaneme ho, ačkoli nehodlám zastírat, že mám v úmyslu ho prodat.“

Samozřejmě, pomyslel si.

„Vrátím se domů za pět dnů. Počítám s tím, že do té doby už budeš odstěhovaný.“

„To je dost narychlo,“ namítl.

„Ty to zvládneš. Slyšela jsem, že nikdo nepracuje rychleji a levněji než firma Stěhování & úklid.“

To poslední pronesla s takovým opovržením, až se přikrčil. Stejně jako se krčil během celého hovoru s vrchním komisařem Harrym Holem. Byl kusem oblečení vypraným na příliš vysokou teplotu, stal se pro ni příliš malým, nepoužitelným. A se stejnou jistotou věděl, že teď, v téhle chvíli, ji miluje víc než kdy jindy. Současně si uvědomoval, že ji nenávratně ztratil, že ke smíru mezi nimi nikdy nedojde. Poté, co zavěsila, si představoval, jak mžourá na francouzské Riviéře do západu slunce, zpoza brýlí, které si koupila za dvacet eur, ale které na ní vypadají jako brýle za tři tisíce korun značky Gucci nebo Dolce & Gabbana nebo… Zapomněl, jak se ty ostatní značky jmenují.

Harry vyjel nahoru, na stráň v západní části města. Zaparkoval auto na velkém prázdném parkovišti sportovního areálu a došel k Holmenkollenskému kopci. Tam se postavil na vyhlídkové místo vedle odrazové hrany, kde spolu s několika turisty, kteří si popletli sezonu, hleděl na prázdně se zubící tribuny po obou stranách dopadu, na jezírko na jeho konci, které se v zimní sezoně vypouští, a město táhnoucí se směrem k fjordu. Výhled poskytuje přehled. Nemají žádné konkrétní stopy. Sněhulák byl tak blízko, připadalo jim, že stačí jen natáhnout ruku a dotknout se ho. Jenže pak jim opět unikl z dosahu – jako vychytralý zkušený boxer. Vrchní komisař se cítil starý, těžký a neforemný. Jeden z turistů na něj pohlédl. Tíha služebního revolveru mu na pravé straně maličko stahovala bundu. A těla obětí, kde jsou sakra ta mrtvá těla? I zahrabané mrtvoly se vynoří. Použil snad kyselinu?

Harry cítil, jak ho přepadá rezignace. Ani hovno! V kurzu FBI procházeli případy, kde trvalo déle než deset let, než byl pachatel dopaden. K jejich vyřešení zpravidla napomohl drobný, zdánlivě náhodný detail. Co je však vlastně vyřešilo doopravdy, byl fakt, že to nevzdali, že absolvovali všech patnáct kol, a pokud se protivník nadále držel na nohou, volali po odvetě.

Odpolední tma se sem plížila z města pod ním a světla okolo se postupně rozsvěcela.

Musí se pustit do hledání tam, kde je světlo. To je při práci banální, avšak důležité pravidlo. Začni tam, kde máš stopu. V tomto případě to znamená začít u té nejméně pravděpodobné osoby, kterou si lze představit, a u toho nejhoršího, nejbláznivějšího nápadu, jaký kdy měl.

Harry vzdychl, vytáhl mobilní telefon a procházel zpětně seznam uskutečněných hovorů. Nebylo jich moc, takže ten, který hledal, tu stále byl, ten nanejvýš krátký hovor uskutečněný v hotelu Leon. Stiskl tlačítko pro opakované volání.

Bosseho vyhledávačka informací Oda Paulsenová to zvedla okamžitě, s veselým, vzrušeným hlasem osoby, která pohlíží na všechny příchozí telefonické hovory jako na něco nového a zajímavého. A tentokrát měla vlastně pravdu.

Kapitola 21

Den osmnáctý – Čekárna

Byla to místnost velkého třasu. Možná proto ji někteří nazývali „čekárnou“ jako třeba u zubaře. Nebo „předpokojem“, jako by těžké dveře mezi menší sbírkou pohovek ve studiu 1 vedly k něčemu důležitému, či dokonce svatému. Avšak v rozsáhlém schématu místností budovy státního televizního a rozhlasového kanálu NRK na Marienlystu v Oslu se jí prostě říkalo naprosto nudně místnost pro návštěvníky studia 1. Přesto to byla nejzajímavější místnost, jakou Oda Paulsenová znala.

Čtyři ze šesti hostů, kteří se měli zúčastnit večerního vysílání Show Bosseho Eggena, už přišli. Jako obvykle dorazili mezi prvními ti méně známí, ti, kteří měli být uvnitř nejkratší dobu. Nyní seděli na dvou pohovkách, čerstvě nalíčení, s tvářemi horečnatě zčervenalými nervozitou. Povídali si, usrkávali čaj nebo červené víno a pohledy jim nevyhnutelně zalétávaly k monitoru ukazujícímu celkový obraz dění ve studiu na druhé straně zdi. Tam už pustili dovnitř publikum a režisér je právě instruoval, jak mají tleskat, smát se a jásat. V záběru bylo vidět také křeslo pro moderátora pořadu a čtyři zatím prázdná křesílka pro hosty, která čekala na lidi, na obsah, na zábavu.

Oda milovala ty intenzivní, nervózní minuty před vysíláním v přímém přenosu. Každý pátek se tohle místo na čtyřicet minut měnilo v pupek světa, tedy alespoň takový, jakého bylo možné v Norsku dosáhnout. Pořad sledovalo dvacet až pětadvacet procent obyvatel, na talkshow neuvěřitelně vysoká sledovanost. Ti, kteří zde pracovali, byli nejen tam, kde se to dělo, byli i tím, co se dělo. Tohle byl magnetický severní pól pozornosti, který k sobě přitahoval všechno a všechny. A protože pozornost je návyková droga a ze severního pólu lze vyrazit pouze na jedinou světovou stranu – na jih, dolů –, drželi se všichni své práce zuby nehty. Pracovník na volné noze jako Oda musel vykazovat výsledky, aby směl být součástí týmu i v příští sezoně, a právě proto byla Oda tak ráda, i kvůli sobě, když dnes pozdě odpoledne, těsně před redakční poradou, přijala ten telefonát. Bosse Eggen sám se na ni usmál a prohlásil, že tohle je sólokapr. Její sólokapr.

Tématem dnešního večera měly být hry dospělých. Bylo to typické téma v moderátorově stylu, které bylo přiměřeně seriózní a zároveň nepříliš vážné. Bylo to něco, nač mohli mít všichni hosté polokvalifikovaný názor a o čem mohli tlachat. Debaty se měla účastnit jedna psycholožka, která o tomto tématu napsala pojednání, hlavním hostem však byl Arve Støp. To kvůli tomu, že Liberal v sobotu oslaví dvacet pět let své existence. Nezdálo se, že by Støp měl něco proti pozici hravého dospělého, playboye, Oda s ním také absolvovala přípravnou schůzku v jeho bytě. Jen se tehdy smál, když vyrukovala s paralelou ke stárnoucímu Hughu Hefnerovi v županu a s dýmkou na nekonečném staromládeneckém večírku ve své rezidenci. Cítila na sobě jeho pohled, zkoumavý a zvědavý, až do chvíle, než se zeptala, zda mu nechybí dítě, dědic impéria.

„Máte vy děti?“ zeptal se.

Odpověděla zamítavě, načež to k jejímu údivu vypadalo, jako by náhle ztratil zájem jak o ni, tak o hovor. Proto rozmluvu rychle ukončila tím, že ho informovala o době, kdy se má dostavit, o času, který zabere líčení, o tom, že na sobě pokud možno nemá mít nic pruhovaného, o tom, že témata a ostatní hosté se mohou náhle změnit, protože jde o aktuální program, a tak dále.

Nyní stojí Arve Støp tady v místnosti pro hosty studia 1, přišel přímo z maskérny. S jasnýma modrýma očima a vlasy šedými, hustými a čerstvě ostříhanými, avšak přesto přesně tak dlouhými, aby se jejich konečky dostatečně rebelsky pohupovaly. Má na sobě šedý oblek, který na první pohled neprozrazuje, že musel stát celé jmění. Právě napřahuje opálenou dlaň, aby se přivítal s psycholožkou sedící na pohovce nad arašídy a sklenkou červeného vína.

„Nevěděl jsem, že psychologové mohou být tak krásní,“ zalichotil jí. „Doufám, že diváci budou schopni vnímat i to, co budete povídat.“

Oda si povšimla, že psycholožka zaváhala a teprve poté se zeširoka usmála. A přestože očividně pochopila, že Støpův kompliment byl míněn žertem, poznala Oda podle třpytu v jejích očích, že lichotka padla na úrodnou půdu.

„Dobrý večer, děkuji vám všem, že jste přišli!“ To se do místnosti vnesl Bosse Eggen. Začal u hostů zleva – potřásl si s nimi rukou, pohlédl jim do očí, vyjádřil radost nad tím, že se zúčastní jeho pořadu, a informoval je, že bude rád, jestliže budou ostatní hosty přerušovat komentáři nebo dotazy, aby byl hovor živější.

Gubbe, produkční, naznačil, že Støp a Bosse se mají uchýlit do vedlejší místnosti, aby si promluvili stručně o tom, co bude hlavním tématem a začátkem programu. Oda pohlédla na hodinky. Osm a půl minuty do zahájení vysílání. Začínala být maličko znepokojená a uvažovala, jestli má zavolat do recepce a zeptat se, zda tam sedí – onen skutečný hlavní host. Sólokapr. Avšak ve chvíli, kdy pozvedla zrak, stál před ní s jednou z asistentek a Oda ucítila, jak jí poskočilo srdce. Nebyl přímo hezký, možná byl dokonce ošklivý, ovšem Oda se nestyděla přiznat, že ji jistým způsobem přitahuje. A že právě tahle přitažlivost způsobuje, že všechny televizní redakce ve Skandinávii se ho pokoušejí právě teď získat do svých pořadů. Protože on je mužem, který chytil Sněhuláka a vyřešil největší kriminalistický případ v Norsku za posledních několik let.

„Povídal jsem vám, že dorazím pozdě,“ pronesl Harry Hole, než Oda stihla cokoli říct.

Nasála vůni jeho dechu. Když tady byl posledně, byl očividně opilý a naštval celý národ. Přinejmenším tedy dvacet až pětadvacet procent národa.

„Jsme moc rádi, že jste přišel,“ zaštěbetala. „Půjdete dovnitř jako číslo dvě. Budete tam pak sedět po celý zbytek pořadu, ostatní budou postupně přicházet po vás.“

„Fajn,“ přikývl.

„Vezměte ho rovnou do maskérny,“ přikázala Oda asistentce. „Ať ho udělá Guri.“

Guri byla nejen efektivní, věděla také, jak lze jednoduchými i méně jednoduchými triky upravit unavený obličej tak, aby bylo možné prezentovat ho televizním divákům.

Zmizeli a Oda se nadechla. Miluje, vážně miluje tyhle poslední chvějivé minuty, kdy všechno vypadá jako chaos, ale přesto to zapadá na místo.

Bosse a Støp se vrátili z vedlejší místnosti. Oda Bossemu rty naznačila „tfuj tfuj“ pro štěstí. Než se zabouchly dveře do studia, zaslechla potlesk publika. Na monitoru spatřila, že Bosse zaujal místo ve svém křesle, a věděla, že režisér odpočítává čas do zahájení. Poté se spustila znělka a už jeli.

Odě bylo jasné, že něco je špatně. Blížili se ke konci pořadu a všechno běželo jako na drátkách. Arve Støp byl oslnivý a Bosse si to náramně užíval. Støp prohlásil, že je považován za elitáře, protože je elitář. A že by si ho lidé nepamatovali, pokud by jednou či dvakrát pořádně nešlápl vedle.

„Dobré historky nikdy nepojednávají o nenápadném úspěchu, nýbrž o okázalých prohrách,“ vyjádřil se. „Ačkoli Roald Amundsen vyhrál závod o dobytí jižního pólu, pamatuje si svět mimo Norsko Roberta Scotta. Žádnou z Napoleonových vyhraných bitev si lidé nepamatují tak jako porážku u Waterloo. Srbská národní hrdost staví na bitvě proti Turkům na Kosově poli v roce 1389, tedy na bitvě, v níž byli Srbové na hlavu poraženi. A vezměte si Krista! Symbolem muže, o němž se tvrdí, že zvítězil nad smrtí, by měl přece být muž před hrobem s rozpřaženýma rukama. Místo toho si křesťané navěky vyvolili okázalou prohru, chvíli, kdy Kristus visí na kříži a málem to vzdává. Protože příběhy proher se nás dotýkají nejvíce.“

„A vy máte v úmyslu být jako Ježíš?“

„Ne,“ odpověděl Støp, sklopil zrak a usmál se, publikum se smálo. „Jsem zbabělec. Já usiluju o pomíjivý úspěch.“

Místo neblaze proslulé arogance předváděl Støp nečekaně sympatickou, ano, téměř pokornou stránku svého já. Bosse se ho zeptal, zda coby letitý starý mládenec netouží po stálé ženě po svém boku. A poté, co Støp odpověděl, že ano, touží, jen ji zatím nenašel, Oda věděla, že Støp může čekat záplavu dopisů od ctitelek. Publikum vřele a dlouze aplaudovalo. Nato Bosse dramaticky představil „osamělého vlka osloské policie, jenž je neustále na lovu, policejního vyšetřovatele Harryho Holea“ a Odě připadalo, že ve chvíli, kdy kamera na okamžik spočinula na Støpově tváři, v ní zahlédla úžas.

Bossemu se očividně líbila odezva, které se dostalo otázce týkající se stálé partnerky, protože se pokusil na to navázat tím, že se Harryho zeptal, zda i on netouží po ženě vzhledem k tomu, že je také sám, pokud Bosse ví. Harry se ušklíbl a zavrtěl hlavou. Bosse se však nechtěl vzdát a zeptal se, zda třeba nečeká na nějakou výjimečnou ženu.

„Ne,“ odtušil Harry stručně.

Obvykle by takovéhle odmítnutí Bosseho jen vybudilo k tomu, aby dál naléhal, nyní však věděl, že nesmí pokazit pikantní novinku. Sněhuláka. Proto se Harryho zeptal, zda by jim mohl povědět něco o případu, o němž mluví celé Norsko, o prvním skutečném norském sériovém vrahovi. Harry krátce pokývl a spustil. Vrtěl se na křesle, jako by bylo jeho velkému tělu malé, a přitom krátkými úsečnými větami shrnoval, co se stalo. Že se v posledních letech vyskytlo několik případů zmizení, které nesly jasné společné rysy. Že všechny zmizelé ženy měly partnera a děti a jejich těla nebyla nikdy nalezena.

Bosse nasadil vážnou tvář naznačující, že tohle je zóna, kde se nežertuje.

„Letos zmizela ze svého domu na Hoffu tady v Oslu za podobných okolností Birte Beckerová,“ pokračoval Harry. „A krátce nato byla nedaleko Osla, na Sollihøgda, zavražděna Sylvia Ottersenová. Tehdy jsme poprvé našli mrtvé tělo. Nebo přinejmenším jeho část.“

„Ano, protože jste nalezli hlavu, že?“ vložil se do toho Bosse. Dostatečně informativně pro nezasvěcené a krvavě bulvárně pro zasvěcené. Byl natolik profesionální, že se Oda na svém místě zavrtěla blahem.

„A potom jsme našli mrtvolu zmizelého policisty poblíž Bergenu,“ pokračoval Harry nerušeně dál. „Byl pohřešován dvanáct let.“

„Železný Rafto,“ doplnil Bosse.

„Gert Rafto,“ opravil ho Harry. „Před několika dny jsme nalezli na Bygdøy tělo Idara Vetlesena. To jsou jediné mrtvoly, které máme.“

„Co byste řekl, že bylo v tomto případu nejhorší?“ Oda zaslechla v Bosseho hlase netrpělivost, možná proto, že mu Harry neskočil na vějičku s tou hlavou ani neprezentoval vraždy tak živě, jak Bosse doufal.

„To, že uplynulo tolik let, než nám došlo, že ta zmizení spolu souvisí.“

Další nudná odpověď. Editor naznačil Bossemu, že by měl zvážit přechod k dalšímu tématu.

Bosse spojil špičky prstů. „A nyní je tedy případ vyřešen a vy jste opět hvězdou, Harry. Jaké to je? Dostáváte dopisy od fanynek?“ Odzbrojující chlapecký úsměv. Opustili zónu, kde se nežertuje.

Vrchní komisař pomalu přikývl a soustředěně si navlhčil rty, jako by bylo důležité, aby správně formuloval odpověď. „No, dostal jsem jeden na podzim. O tom by nám ale jistě mohl víc povědět pan Støp.“

Záběr zblízka na Støpa, který se lehce tázavě podíval na Harryho. Následovaly dvě dlouhé vteřiny televizního ticha. Oda si skousla spodní ret. Co tím ten Hole míní? Vtom mlčení přerušil Bosse a vysvětlil to.

„Ano, Arve Støp samozřejmě dostává spoustu dopisů od fanynek. A obdivovatelek. Co vy, Harry, máte také obdivovatelky? Mají policisté své fanynky?“

Publikum se opatrně zasmálo.

Harry Hole zavrtěl hlavou.

„Ale no tak,“ nedal se Bosse. „Určitě se přinejmenším stává, že za vámi přijde budoucí policistka a žádá vás o doučování v tělesné prohlídce?“

Sál se nyní naplno rozesmál. Srdečně. Bosse se spokojeně zazubil.

Harry Hole se ani nepousmál, jen se zatvářil odevzdaně a vrhl pohled k východu. Na zoufalý okamžik už Oda viděla, jak vstává a odchází. Místo toho se otočil ke Støpovi, sedícímu v křesle vedle.

„Co uděláte vy, pane Støpe, když k vám přijde po přednášce v Trondheimu žena a řekne, že má jen jedno prso, ale že by se s vámi ráda vyspala. Pozvete ji na doučování do hotelového pokoje?“

Publikum náhle ztichlo, a dokonce i Bosse vypadal ohromeně.

Jen Arve Støp se zatvářil, jako by mu ta otázka připadala velice vtipná. „Ne, to patrně ne. Ne proto, že s jedním prsem by to nebylo fajn, nýbrž proto, že hotelové postele v Trondheimu jsou moc úzké.“

Publikum se zasmálo, ovšem chabě, jako by pocítilo spíš ulehčení nad tím, že se trapnost situace ještě neprohloubila. Byla představena psycholožka.

Mluvili o hravých dospělých a Oda si všimla, že Bosse se snaží vynechávat Harryho z hovoru. Nejspíš došel k závěru, že ten nevypočitatelný policista nemá dnes svůj den. A proto získal Arve Støp, který rozhodně svůj den měl, ještě více prostoru.

„Jak si hrajete vy, pane Støpe?“ otázal se Bosse s nevinným výrazem ve tváři, který zdůrazňoval nikoli nevinný podtext. Oda se těšila, to ona vymyslela tuhle otázku.

Jenže než Støp stihl odpovědět, naklonil se před něj Harry Hole, a nahlas a zřetelně se zeptal: „Stavíte sněhuláky?“

V té chvíli Oda pochopila, že je něco vážně špatně. Holeův vyzývavý, vzteklý tón, agresivní řeč těla, Støp, jenž povytáhl překvapeně obočí a přitom jaksi svraštil a napjal obličej. Bosse se zarazil. Oda nevěděla, co se tam odehrává, ale napočítala čtyři vteřiny, v živém televizním vysílání věčnost. Pak jí došlo, že Bosse ví, co dělá. Protože ačkoli Bosse považoval za svůj úkol navodit v diskuzi pozitivní tón, samozřejmě věděl, že nejdůležitějším, nejhlavnějším úkolem je bavit diváky. A neexistuje lepší zábava než lidé, kteří jsou vzteklí, přestávají se ovládat, pláčou, hroutí se nebo jiným způsobem odhalují velkému publiku v přímém přenosu své pocity. Proto prostě pustil otěže a jen čekal na Støpovu reakci.

„Samozřejmě že stavím sněhuláky,“ odpověděl Støp po uplynutí čtyř vteřin. „Stavím si je na střešní terase vedle bazénu. Plácám je tak, aby se každý z nich podobal jednomu členu královské rodiny. Tím způsobem mě může – po příchodu jara – těšit, že věci, které do daného ročního období nepatří, roztají a zmizí.“

Poprvé toho večera nesklidil Støp ani smích, ani potlesk. Oda si pomyslela, že by měl vědět, že u komentářů, které jsou v podstatě namířené proti monarchii, to tak bývá.

Bosse prořízl ticho tím, že rezolutně představil popovou hvězdu, která měla hovořit o svém nedávném zhroucení na scéně a potom uzavřít vysílání tím, že zazpívá písničku, jež bude v pondělí nasazena jako singl do rádií.

„Co to ksakru bylo?“ zeptal se produkční Grubbe, který zaujal pozici přímo za Odou.

„Možná přece jen není úplně střízlivý,“ odvětila Oda.

„Proboha, je to přece policajt!“ namítl Grubbe.

V téže chvíli Odě došlo, že Hole je její. Její sólokapr.

„Jasně. A je úplně ohromnej!“

Produkční neodpověděl.

Popová hvězda vykládala o svých psychických problémech, o tom, že jsou dědičné, a Oda pohlédla na hodinky. Čtyřicet vteřin. Tohle je na páteční večer příliš vážné. Čtyřicet tři. Bosse zpěvačku po čtyřiceti šesti přerušil.

„Co vy, Arve?“ Bosse obvykle ke konci vysílání přecházel u hlavního hosta ke křestnímu jménu. „Máte v rodině někoho, kdo by se zbláznil nebo trpěl jinými závažnými dědičnými chorobami?“

Støp se usmál: „Ne, Bosse, to nemáme. Pokud člověk nepovažuje za chorobu závislost na absolutní svobodě. To je taková naše rodinná slabost.“

Bosse chtěl debatu uzavřít, nyní však musel před uvedením písničky položit poslední otázku i ostatním hostům. Několik posledních slov od psycholožky o hraní. A potom:

„Takže nyní, když už Sněhulák není mezi námi, budete mít možná i vy pár dní na to, abyste si pohrál, co, Harry?“

„Ne,“ odpověděl Harry. Zabořil se tak hluboko do křesla, že mu dlouhé nohy trčely téměř až k popové hvězdě. „Sněhulák nebyl dopaden.“

Bosse povytáhl s úsměvem obočí a čekal na pokračování, na pointu vtipu. Oda se jen modlila, aby byla lepší než úvod.

„Nikdy jsem neřekl, že Idar Vetlesen byl Sněhulák,“ pokračoval Harry Hole. „Naopak vše poukazuje na to, že Sněhulák je stále na svobodě.“

Bosse se krátce zasmál. Tenhle smích používal k zahlazení nešťastných pokusů svých hostů o vtip.

„Ve jménu klidného spánku své ženy doufám, že teď žertujete,“ pronesl šelmovsky.

„Ne,“ odtušil Harry. „Nežertuju.“

Oda pohlédla na hodiny a věděla, že editor nyní stojí za kamerou, poskakuje a přejíždí si hranou ruky po krku, čímž Bossemu naznačuje, že už přetahují, že teď musí začít s tou písničkou, aby stihli první refrén před závěrečnými titulky. Jenže Bosse byl nejlepší. Věděl, že tohle je důležitější než všechny rozhlasové singly na celém světě. Proto ignoroval taktovku a naklonil se v křesle zcela vpřed, aby ukázal těm, kteří by případně pochybovali, co tohle je. Sólokapr. Senzační zveřejnění. Tady, v jeho, v jejich pořadu. Třas v jeho hlase byl skutečný.

„Tvrdíte tady a teď, pane Hole, že policie lhala? Že Sněhulák pobíhá na svobodě a může znovu zabíjet?“

„Ne. Nelhali jsme. Jen se v případu objevily nové skutečnosti.“

Bosse se v křesle otočil a Odě připadalo, že slyší, jak kameraman křičí „kamera jedna“, a pak se objevila Bosseho tvář, pohled zírající přímo na ně:

„A o těchto skutečnostech se, jak doufám, dozvíme více ve večerním zpravodajství. Já se s vámi pro dnešek loučím a těším se na viděnou opět příští pátek.“

Oda zavřela oči a kapela začala hrát rozhlasový singl.

„Bože,“ zaslechla, jak za ní bez dechu zašeptal produkční. A pak to zopakoval: „Dobrý bože.“ Oda měla chuť řvát. Řvát radostí. Tady, pomyslela si. Tady na severním pólu. Nejsme tam, kde se něco děje. Jsme to, co se děje.

Kapitola 22

Den osmnáctý – Shoda

Gunnar Hagen stál ve dveřích restaurace U Schrøderů a rozhlížel se. Vyjel z domova přesně po třiceti dvou minutách a třech telefonických hovorech od chvíle, co začaly běžet titulky Show Bossseho Eggena. Harryho nenašel ani doma, ani v Domě umělců, ani v kanceláři. Bjørn Holm mu dal tip, aby zkusil Harryho oblíbenou hospodu. Kontrast mezi mladou, krásnou a téměř slavnou klientelou v Domě umělců a poněkud nezřízenými pijáky piva tady u Schrøderů byl markantní. Úplně vzadu v koutě u okna seděl za stolem Harry Hole, sám. S půllitrem.

Hagen se prodral ke stolu.

„Snažil jsem se vám dovolat, Harry. Vy jste si vypnul mobil?“

Vrchní komisař apaticky vzhlédl. „Strašně mě otravovali. Najednou se mnou chtěla mluvit spousta novinářů.“

„V NRK povídali, že lidé z redakce Show Bosseho Eggena a hosté obvykle chodívají po skončení vysílání do Domu umělců.“

„Na mě venku čekali novináři. Tak jsem se vypařil. Oč jde, šéfe?“

Hagen ztěžka dosedl na židli. Všiml si, jak Harry pozvedá sklenici ke rtům a jak mu zlatohnědá tekutina vtéká do úst.

„Mluvil jsem s šéfem kriminálky,“ spustil Hagen. „Tohle je vážná věc, Harry. Vyrukovat s tím, že Sněhulák je pořád na svobodě, je přímé porušení příkazu mlčenlivosti.“

„To je fakt,“ odtušil Harry a znovu upil.

„Fakt? Víc k tomu neřeknete? Proboha, Harry, ale proč?“

„Veřejnost má právo to vědět,“ vysvětlil Harry. „Naše demokracie staví na otevřenosti, šéfe.“

Hagen bouchl tvrdě pěstí do stolu, od okolních hostů se mu dostalo několika povzbudivých pohledů a od servírky, která je minula s tácem plným půllitrů, pohledu varovného.

„Nehrajte si se mnou, Harry. Veřejně jsme prohlásili, že je případ vyřešen. Postavil jste sbor do velmi špatného světla, je vám to jasné?“

„Mým úkolem je chytat zločince,“ namítl Harry, „ne se prezentovat v dobrém světle.“

„To jsou dvě stránky jedné a téže věci, Harry! Naše pracovní podmínky závisí na tom, jak nás veřejnost vnímá. Tisk je důležitý!“

Harry zavrtěl hlavou. „Tisk nám nikdy nezabránil ve vyřešení jediného případu a ani nám s ním nepomohl. Tisk je důležitý jen pro jednotlivé osoby, které se touží dostat vzhůru a vpřed. Lidi, kterým se vy zodpovídáte, zajímají konkrétní výsledky jen do té míry, pokud zaručují pozitivní ohlas v tisku. Nebo zabraňují ohlasu negativnímu. Já chci dostat Sněhuláka, tečka.“

„Představujete pro své okolí nebezpečí, víte to?“ zeptal se Hagen.

Harry se zatvářil, jako by ten názor hodnotil, poté zamyšleně přikývl, vyprázdnil půllitr a naznačil servírce, že si dá repete.

„Mluvil jsem dnes večer se šéfem kriminálky a s vrchním policejním náčelníkem,“ pokračoval Hagen a obrnil se trpělivostí. „Dostal jsem rozkaz vás okamžitě sehnat a nasadit vám náhubek. Od téhle chvíle. Rozuměl jste?“

„Dobrá, šéfe.“

Hagen užasle zamrkal, avšak Harryho výraz neprozrazoval nic.

„Od tohoto okamžiku chci být neustále informován. Žádám, abyste mi podával průběžné hlášení. Vím, že to stejně dělat nebudete, takže jsem pověřil touhle prací Katrine Brattovou. Nějaké námitky?“

„Vůbec ne, šéfe.“

Hagen si pomyslel, že Harry musí být opilejší, než vypadá.

„Katrine Brattová mi sdělila, že jste ji požádal, aby zašla přímo za asistentkou Idara Vetlesena a zkontrolovala lékařské záznamy Arveho Støpa. Aniž by to šlo přes státního zástupce. Co to sakra vyvádíte? Víte, co riskujeme, pokud by to býval Støp zjistil?“

Harrymu vylétla hlava vzhůru jako ostražitému zvířeti. „Co myslíte tím pokud by to býval zjistil?“

„Že tam naštěstí žádné lékařské záznamy Arveho Støpa nebyly. Ta Vetlesenova asistentka povídala, že o něm nikdy žádné záznamy nevedli.“

„Že ne? A pročpak?“

„To já nevím, Harry. Jsem jenom rád, nepotřebujeme ještě další problémy. Arve Støp, proboha! Nicméně odteď vám bude Katrine Brattová neustále v patách, aby mi mohla podávat hlášení.“

„Hm,“ odtušil Harry a pokývl servírce, která před něj postavila nový půllitr. „Cožpak jste jí to nepřikázal už dávno?“

„Co tím myslíte?“

„Když u nás nastoupila, řekl jste jí přece, že mám být její…,“ Harry se prudce zarazil.

„Její co?“ zeptal se Hagen podrážděně.

Harry zavrtěl hlavou.

„Co se děje? Něco se stalo?“

„Nic,“ odvětil Harry, vypil jediným velkým douškem polovinu obsahu půllitru a položil na stůl stovku. „Pěkný večer, šéfe.“

Hagen tam zůstal sedět, dokud Harry nevyšel ven. Teprve poté si všiml, že k hladině poloprázdného půllitru nestoupají bublinky oxidu uhličitého. Nenápadně se rychle rozhlédl kolem sebe a nato opatrně přiložil půllitr ke rtům. Nápoj byl nakyslý. Jablečný mošt.

Harry kráčel tichými ulicemi domů. Okna ve starých nízkých činžovních domech svítila jako žluté kočičí oči v noci. Měl chuť zavolat Dřevákovi a zeptat se ho, jak to jde, ale potom se rozhodl nechat mu k dispozici ještě noc, jak se domluvili. Zahnul za roh do Sofiiny ulice. Liduprázdná. Mířil k domu, v němž bydlel, a vtom zaznamenal pohyb a slabý záblesk. Odraz světla v brýlích. Na druhé straně za řadou automobilů parkujících podél chodníku stál nějaký člověk, zdálo se, že se snaží odemknout dveře vozu. Harry věděl, jaká auta obvykle parkují v téhle části jeho ulice. A tenhle vůz, modré Volvo C70, k nim nepatřil.

Byla příliš tma na to, aby Harry viděl obličej zřetelně, všiml si však, že dotyčný drží hlavu v takové poloze, aby mohl Harryho sledovat. Novinář? Harry automobil minul. V bočním zrcátku jednoho z jiných zaparkovaných aut zahlédl, jak mezi vozidly proklouzl stín a zezadu se k němu blíží. Harry beze spěchu zasunul ruku pod bundu. Cítil, jak kroky přicházejí. A jak v něm stoupá vztek. Napočítal do tří, nato se otočil. Osoba za ním přimrzla k asfaltu.

„Hledáte snad mě?“ zeptal se Harry chraplavě, pokročil vpřed s pozvednutým revolverem, popadl muže za límec, odtáhl ho stranou tak, že dotyčný ztratil rovnováhu, a pak se nad něj naklonil, až oba padli na kapotu jednoho vozu. Harry sevřel muže pod krkem a přiložil mu ústí revolveru k jednomu sklíčku brýlí.

„Snažíte se zastihnout mě?“ zasykl.

Mužovu odpověď přehlušil alarm automobilu, jenž se náhle spustil. Zvuk zaplnil celou ulici. Muž se snažil vymanit, avšak Harry ho držel pevně. Muž to vzdal. Jeho hlava udeřila s temným zaduněním do kapoty a světlo pouliční lampy mu dopadlo do obličeje. V té chvíli ho Harry pustil. Muž se schoulil a rozkašlal se.

„Pojďte,“ vykřikl Harry do naléhavého jekotu alarmu, popadl muže za paži a táhl ho s sebou přes ulici. Odemkl vrata a postrčil muže dovnitř.

„Co tady krucinál děláte? Jak víte, kde bydlím?“

„Snažil jsem se vám celý večer dovolat na to číslo, co máte na vizitce. Nakonec jsem zatelefonoval na informace a tam mi dali adresu.“

Harry na muže pohlédl. Tedy – pohlédl na přízrak muže. Dokonce i v cele předběžného zadržení zbývalo z profesora Filipa Beckera více než teď.

„Musel jsem si telefon vypnout,“ vysvětlil Harry.

Kráčel před Beckerem k bytu, odemkl, skopl boty, došel do kuchyně a zapnul rychlovarnou konvici.

„Viděl jsem vás dnes večer v Show Bosseho Eggena,“ spustil Becker. I on vstoupil do kuchyně, ale kabát a boty si nechal na sobě. Obličej měl bledý a bez života. „To bylo odvážné. Tak jsem si říkal, že bych měl být taky odvážný. Dlužím vám to.“

„Dlužíte mi to?“

„Věřil jste mi ve chvíli, kdy mi nikdo jiný nevěřil. Zachránil jste mě před veřejným ponížením.“

„Hm.“ Harry přisunul profesorovi židli, ten však zavrtěl hlavou.

„Hned půjdu, jenom jsem vám chtěl říct to, co se nikdy nikdo nesmí dozvědět. Nevím ani, jestli je to pro případ nějak relevantní, ale týká se to Jonase.“

„Ano?“

„Toho večera, kdy jsem vyhledal Lossiuse, jsem Jonasovi odebral trochu krve.“

Harry si vzpomněl na náplast na Jonasově předloktí.

„Plus sliny z úst. Poslal jsem to k provedení testu DNA do Ústavu soudního lékařství na oddělení pro určování otcovství.“

„Aha? Myslel jsem si, že tohle musí jít přes advokáta.“

„Dřív to tak bylo. Teď si může ten test zaplatit jakákoli soukromá osoba. Stojí to dva tisíce osm set korun. A trochu víc, jestliže žádáte rychlou odpověď. Zvolil jsem druhou možnost. A odpověď jsem dostal dnes. Jonas…“ Becker se zarazil a nadechl se. „Jonas není můj syn.“

Harry pomalu přikývl.

Becker se pohupoval na podpatcích, jako by se chystal vzlétnout.

„Požádal jsem je, aby výsledek porovnali se všemi daty, která mají v databázi. Nalezli dokonalou shodu.“

„Dokonalou? Tedy Jonase samotného?“

„Ano.“

Harry se zamyslel. Začínalo mu svítat.

„Takže jinými slovy už někdo Jonasovy vzorky k profilování DNA poslal,“ shrnul to Becker. „Bylo mi sděleno, že předchozí profilování je staré sedm let.“

„A potvrdili vám, že jde o Jonase?“

„Ne, byl tam uveden anonymně. Měli ale jméno člověka, který si tu analýzu objednal.“

„A to byl kdo?“

„Lékařské zařízení, které už neexistuje.“ Harry znal odpověď, ještě než ji Becker vyslovil. „Klinika Marienlyst.“

„Idar Vetlesen,“ konstatoval Harry, naklonil hlavu ke straně, jako by si prohlížel obraz a snažil se určit, zda visí křivě.

„Přesně tak,“ odpověděl Becker, spráskl ruce a slabě se pousmál. „To je celé. Chtěl jsem vám říct jenom to, že… nemám syna.“

„To je mi líto.“

„Měl jsem ten pocit vlastně dlouho.“

„Hm. A proč jste s tou informací za mnou tak spěchal?“

„Nevím,“ odpověděl Becker.

Harry čekal.

„Já… Musel jsem ještě dneska večer něco udělat. Něco jako tohle. Pokud bych to neudělal, nevím, co by mě napadlo. Jsem…“ Profesor se zarazil, pak pokračoval. „Jsem teď sám. Můj život už nemá moc smysl. Kdyby ta pistole byla opravdová…“

„O tomhle ani neuvažujte. Čím víc se tou myšlenkou budete zaobírat, tím lákavější vám bude připadat. A zapomněl jste na jednu věc. Přestože život už nemá smysl pro vás, má smysl pro ostatní. Třeba pro Jonase.“

„Pro Jonase?“ odfrkl si Becker a hořce se zasmál. „To kukaččí mládě? To s tím zaobíráním se myšlenkou, to se učíte v policejní škole?“

„Ne,“ odpověděl Harry.

Pohlédli na sebe.

„No nic, tak teď to prostě víte,“ pronesl Becker.

„Díky,“ odvětil Harry.

Po Beckerově odchodu zůstal Harry sedět a nadále se snažil určit, zda obraz visí křivě. Nevšiml si, že voda dosáhla varu, konvice se sama vypnula a červené oko pod tlačítkem Zapnout pomalu pohaslo.

Kapitola 23

Den devatenáctý – Mozaika

Bylo sedm hodin ráno a mraky halily svítání do olověné šedi. Harry právě vcházel do chodby šestého patra výškového domu na Frogneru. Dřevák nechal dveře pootevřené, a když Harry vstoupil dovnitř, seděl s nohama na zeleném konferenčním stolku, zadek zabořený do pohovky a dálkové ovládání v levé ruce. Záběry probíhající zpětně na obrazovce se rozplývaly v digitální mozaiku.

„Vážně si nedáš pivo?“ zopakoval Dřevák a pozvedl svou poloprázdnou lahev. „Je sobota.“

Harrymu připadalo, že úplně vidí ve vzduchu endogenní plyny. Oba popelníky byly plné nedopalků.

„Ne, díky,“ odpověděl a posadil se. „Tak co?“

„Měl jsem na to jen tuhle noc,“ odvětil Dřevák a zastavil DVD přehrávač. „Obyčejně potřebuju pár dní.“

„Tenhle člověk není žádný profesionální pokerový hráč,“ namítl Harry.

„To neříkej,“ nesouhlasil Dřevák a přisál se k lahvi. „Blufuje líp než řada karetních hráčů. Tady je teda to místo, kde jsi mu položil tu plánovanou otázku, na kterou jsi předpokládal, že odpoví lživě, viď?“

Dřevák stiskl tlačítko Play a Harry uviděl sám sebe v televizním studiu. Měl na sobě poněkud úzké černé sako švédské značky s jemným proužkem. Černé tričko, což byl dárek od Ráchel. Džíny Diesel a vysoké martensky. Seděl v podivuhodně nepohodlné pozici, jako by křesílko mělo v opěradle hřebíky. Televizními reproduktory zazněla dutě otázka: „Pozvete ji na doučování do hotelového pokoje?“

„Ne, to patrně ne,“ začal odpovídat Støp, avšak zamrzl, protože Dřevák stiskl tlačítko Pause.

„A ty teda víš, že v tomhle místě lže?“ zeptal se.

„Jo. Spal s jednou Ráchelinou kamarádkou. Ženské si takovéhle věci nevymýšlejí. Co vidíš?“

„Kdybych to stihl přehrát do počítače, mohl bych si zvětšit oči, ale není to potřeba. Vidíš, jak se mu rozšířily zorničky?“ Dřevák napřáhl k obrazovce ukazováček s okousaným nehtem. „To je nejtypičtější znak stresu. A ještě nosní dírky, vidíš, jak se mu taky maličko rozšířily? To děláme, jestliže se dostaneme do stresu a náš mozek potřebuje víc kyslíku. Jenže to neznamená, že lže, spousta lidí je ve stresu, přestože mluví pravdu. Nebo naopak nejsou ve stresu, ačkoli lžou. Například je vidět, že ruce má v klidu.“

Harry si všiml, že Dřevákův hlas prodělal změnu, skřípání zmizelo a nyní zněl hlas měkce, téměř příjemně. Harry hleděl na obrazovku, na Støpovy ruce klidně spočívající v klíně, levá přeložená přes pravou.

„Bohužel neexistují žádná obecná znamení,“ pokračoval Dřevák. „Každý hráč pokeru je jiný, takže využít lze jen rozdíly. Zjistit, čím se dotyčný odlišuje, jestliže lže a jestliže odpovídá pravdivě. Je to jako triangulace. Potřebuješ dva pevné body.“

„Lež a pravdivou odpověď. To zní jednoduše.“

„Výraz ‚zní‘ je na místě. Pokud předpokládáme, že mluví pravdu ve chvíli, kdy líčí začátek vydávání svého listu a to, proč opovrhuje politiky, máme druhý bod.“ Dřevák převinul pásek a pustil ho. „Koukni.“

Harry se díval. Očividně však neviděl to, co by vidět měl. Zavrtěl hlavou.

„Ruce,“ upozornil ho Dřevák. „Sleduj jeho ruce.“

Harry se zadíval na Støpovy hnědé hřbety rukou spočívající na opěrkách křesla.

„Jsou pořád v klidu.“

„To ano, ale neskrývá je,“ vysvětlil Dřevák. „To je typické pro špatné hráče pokeru. Jestliže mají slabé karty, skrývají je v ruce obzvlášť pečlivě. A jestliže blufují, s oblibou si přikládají zamyšleně ruku k ústům kvůli tomu, aby tak zakryli výraz obličeje. Říkáme jim schovávači. Ostatní blufování přehánějí tím, že se třeba narovnají na židli nebo vypnou prsa, aby působili větší, než jsou. Těm říkáme blufeři. Støp je schovávač.“

Harry se naklonil vpřed. „Tys…?“

„Jo,“ přikývl Dřevák. „A dělá to celou dobu. Když lže, sundá ruce z područek a pravou skryje – řekl bych, že je pravák.“

„Co dělá, když se ho ptám, jestli staví sněhuláky?“ Harry se vůbec nesnažil zastřít svoji nedočkavost.

„Lže,“ odpověděl Dřevák.

„V kterém úseku? V tom, jestli staví sněhuláky, nebo v tom, že si je staví na terase?“

Dřevák chrochtl, což, jak Harry pochopil, měl být smích.

„Tohleto není exaktní věda. Jak jsem říkal, není vůbec špatnej karetní hráč. V prvních vteřinách po tom, co ses ho zeptal, má ruce na opěradle, jako by měl v úmyslu říct pravdu. Současně se mu ale maličko rozšiřují nosní dírky, jako by byl ve stresu. A vzápětí se rozmyslí, zakryje ruce a vyrukuje se lží.“

„Aha. A to znamená, že má co skrývat, ne?“

Dřevák semkl rty, aby naznačil, že tohle je problém. „Může to taky znamenat, že se rozhodl pronést lež, o které ví, že bude odhalena, aby tím zakryl, že mohl klidně říct pravdu.“

„Co tím myslíš?“

„Jestliže profesionální karetní hráči dostanou dobré karty, stává se, že místo toho, aby zvedli sázku, pouze dorovnají sumu, kterou vsadil předchozí hráč, a současně dávají nenápadně najevo, že blufují. Ale naznačují to natolik jasně, aby nezkušení hráči věřili, že odhalili bluf. Tím je přimějou, aby přihodili. A tohleto vypadá právě tak. Dvojité blufování.“

Harry pomalu přikývl. „Ty tím míníš, že chce, abych si já myslel, že má co skrývat?“

Dřevák pohlédl na prázdnou lahev od piva, potom na ledničku, chabě se pokusil zvednout mohutné tělo z pohovky a vzdychl.

„Jak jsem povídal, tohle není exaktní věda,“ odpověděl. „Nemohl bys…“

Harry vstal a došel k ledničce. V duchu zaklel. Když volal Odě do redakce Show Bosseho Eggena, věděl, že přijmou jeho nabídku na účast ve vysílání. A věděl i to, že bude moci bez zábran klást Støpovi přímé otázky, taková je forma tohoto pořadu. A že kamera je bude zabírat buď zblízka, nebo v takzvaném polocelku, tedy horní polovinu těla. Vše bylo pro Dřevákovu analýzu perfektní. A přesto to vůbec nevyšlo. Tohle bylo poslední stébélko, poslední místo k hledání, kde bylo světlo. Zbytek je zahalen tmou. A přestavuje možná deset let tápání a víry ve štěstí, v náhodu, v přehmat.

Harry zíral na vzorově vyrovnané řady pivních lahví značky Ringnes v ledničce, jež komicky kontrastovaly s chaosem v bytě. Zaváhal. Pak vytáhl dvě lahve. Byly tak studené, až ho na dlaních pálily. Dveře ledničky se začaly zavírat.

„Jediné místo, kde můžu s jistotou prohlásit, že Støp lže,“ zavolal Dřevák z pohovky, „je to, kde odpovídá, že v rodině nemají žádného blázna ani dědičné choroby.“

Harry stihl strčit do dveří ledničky nohu. Světlo ze škvíry se odráželo v temném okně bez záclon.

„Zopakuj to,“ vyzval Dřeváka.

Dřevák to zopakoval.

Za dvacet pět vteřin už byl Harry v polovině schodů a Dřevák v polovině lahve, kterou mu Harry hodil.

„Jo, a ještě jedna věc, Harry,“ zamumlal si Dřevák pro sebe. „Bosse Eggen se tě ptal, jestli čekáš na nějakou výjimečnou ženskou, a tys odpověděl, že ne.“ Říhl. „Nezačínej s pokerem, Harry.“

Harry v autě vytočil číslo.

Ještě než se stihl představit, ozvalo se na druhém konci: „Dobrý den, Harry.“

Myšlenka na to, že Mathias Lund-Helgesen buď poznal jeho číslo, nebo si ho uložil do telefonního seznamu pod jeho jménem, způsobila, že se Harry otřásl. Slyšel v pozadí Ráchelin a Olegův hlas. Víkend. Rodina.

„Mám otázku týkající se kliniky Marienlyst. Existují ještě tamní lékařské záznamy?“

„O tom pochybuju,“ odpověděl Mathias. „Myslím, že podle předpisů se mají takové věci vymazat, jestliže provoz zařízení nikdo nepřevezme. Ovšem jestli je to důležité, můžu to samozřejmě ověřit.“

„Díky.“

Harry projel kolem stanice metra na Vinderen. Kolem se mihl záblesk přízraku. Honička v autě, srážka, mrtvý kolega, zvěsti o tom, že řídil Harry a že mu měli udělat test na alkohol. Je to dávno. Voda pod mostem. Jizva pod kůží. Plíseň na duši.

Mathias mu zavolal po čtvrthodině.

„Mluvil jsem s Gregersenem, ten tehdy kliniku vedl. Obávám se, že všechno bylo vymazáno. Myslím si ale, že někteří, mimo jiné Idar, si záznamy svých pacientů odnesli.“

„A vy?“

„Já jsem věděl, že nepůjdu do soukromé praxe, takže jsem si nic nevzal.“

„Myslíte, že byste si vzpomněl na jména některých Vetlesenových pacientů?“

„Na některá možná ano. Ale moc jich nebude. Je to už dávno, Harry.“

„Já vím. Každopádně děkuju.“

Harry zavěsil a sledoval ukazatele směrem k Říšské nemocnici. Soubor budov zakrýval nízký kopeček před ním.

Gerda Nelviková byla veselá prsatá žena kolem pětačtyřicítky a tuto sobotu také jediná na oddělení pro určování otcovství v Ústavu soudního lékařství Říšské nemocnice. Uvítala Harryho a vpustila ho dovnitř. Mnoho věcí tu nenaznačovalo, že právě zde se pořádají hony na nejhorší zločince ve společnosti. Světlé, domácky zařízené místnosti svědčily spíše o tom, že personál tvoří téměř výhradně ženy.

Harry už tu byl a znal postupy při provádění testů DNA. Za okny laboratoří by v každý všední den spatřil ženy v bílých pláštích, čepicích a jednorázových rukavicích, sklánějící se nad roztoky a přístroji, plně zaměstnané mystickými procesy, jimž říkaly preparace vlasů, preparace krve a amplifikace a které se nakonec měly proměnit v krátkou zprávu se závěrem v podobě čísel v patnácti různých markerech.

Minuli místnost s policemi, na níž ležely balíčky v hnědých obálkách s razítky policejních stanic z celé země. Harry věděl, že obsahují oblečení, vlasy, potahy nábytku, krev a jiný organický materiál, který sem byl zaslán na analýzu. Vše kvůli tomu, aby zde z materiálu vytáhli číselný kód reprezentující vybrané body na mystické šroubovici DNA, jež identifikují „majitele“ s jistotou na devadesát devět celých devět devět devět devět devět desetin procenta.

Kancelář Gerdy Nelvikové byla velká jen natolik, aby se sem vešly police se šanony, psací stůl s počítačem, hromady papírů a velká fotografie dvou usmívajících se chlapců na snowboardu. „Vaši synové?“ otázal se Harry a posadil se.

„Myslím, že ano,“ usmála se.

„Cože?“

„Takový interní vtípek. Povídal jste cosi o někom, kdo si objednal analýzu?“

„Ano. Rád bych věděl, kolik analýz DNA bylo objednáno z jistého místa. Za posledních dvanáct let. A na čí jméno byly objednány.“

„Jistě. A kdo je to?“

„Klinika Marienlyst.“

„Klinika Marienlyst? Jste si jistý?“

„Proč?“

Pokrčila rameny. „V případech určování otcovství si analýzu objednávají zpravidla soudy nebo advokát. Nebo přímo soukromé osoby.“

„Tady nejde o určování otcovství, nýbrž o případy, kdy chtěli znát případný příbuzenský poměr kvůli riziku dědičných chorob.“

„Aha,“ přikývla Gerda. „Tak to je budeme mít v databázi.“

„Je možné, abyste to prověřila hned?“

„To záleží na tom, jestli můžete počkat…,“ Gerda pohlédla na hodiny, „… třicet vteřin.“

Harry přikývl.

Gerda ťukala písmena do počítače a přitom si je předříkávala. „K-l-i-n-i-k-a-M-a-r-i-e-n-l-y-s-t.“

Opřela se v židli a nechala počítač pracovat.

„Tohle podzimní počasí je hrůza, co?“ pronesla.

„To jo,“ pokývl Harry nepřítomně a naslouchal vrčení harddisku, jako by mu mohlo odhalit odpověď, v niž doufal.

„Člověk má z té tmy deprese,“ pokračovala. „Doufám, že brzy pořádně napadne sníh. Pak bude aspoň tak nějak světleji.“

„Hm.“

Vrčení ustalo.

„Podívejme se,“ ukázala na obrazovku.

Harry se zhluboka nadechl.

„Klinika Marienlyst byla naším zákazníkem, ano. Ale ne v posledních sedmi letech.“

Harry se snažil přemýšlet. Kdy tam tak asi mohl Idar Vetlesen skončit?

Gerda svraštila čelo. „Ale předtím si objednávali analýzy hodně, jak vidím.“

Zaváhala. Harry čekal, až to řekne. A vzápětí to vyslovila:

„Nezvykle hodně na to, že byli lékařským pracovištěm, řekla bych.“

Harry to ucítil. To, že se musí vydat touto cestou, ta vede ven z labyrintu. Nebo lépe řečeno – dovnitř labyrintu. Do srdce temnoty.

„Máte jména a osobní údaje testovaných lidí?“

Gerda zavrtěla hlavou. „Obvykle je míváme, ale v tomto případě klinika očividně chtěla, aby zůstali anonymní.“

Krucinál! Harry zavřel oči a uvažoval.

„Ale výsledky těch testů pořád máte? Míním tím odpovědi, zda je dotyčný otcem, nebo ne.“

„To ano,“ odvětila Gerda.

„A co ty výsledky říkají?“

„Na tohle nedokážu odpovědět hned teď, musela bych se podívat na každého zvlášť a to bude trvat delší dobu.“

„Dobře. Ale máte tu tedy uložené profily DNA osob, které jste analyzovali?“

„Ano.“

„A ta analýza je stejně podrobná jako v kriminálních případech?“

„Ještě podrobnější. Aby bylo možné určit otcovství s jistotou, potřebujeme více markerů, protože polovina dědičného materiálu pochází od matky.“

„Takže já si můžu obstarat buněčný materiál od určité osoby, poslat ho sem a požádat vás, abyste prověřili, zda je shodný s někým, koho jste prověřovali pro kliniku Marienlyst?“

„Odpověď zní ano,“ prohlásila Gerda tónem naznačujícím, že by byla celkem vděčná za vysvětlení.

„Fajn. Moji spolupracovníci vám sem pošlou buněčný materiál od několika osob, které jsou manželi a dětmi žen, jež v posledních letech zmizely. Prověřte, jestli je sem už někdo někdy poslal. Já zajistím posvěcení, že tohle má maximální prioritu.“

Gerdě jako by se v očích rozzářilo světýlko. „Už vím, kde jsem vás viděla! V Show Bosseho Eggena. Jde o toho…“

A přestože byli tady uvnitř sami dva, klesla hlasem, jako by jméno, jež dali oné příšeře, bylo nadávkou, obscenitou, zaklínadlem, které nesmí být vysloveno nahlas.

Harry zavolal Katrine a požádal ji, aby za ním přišla do café baru Java na St. Hanshaugen. Zaparkoval před vraty starého činžovního domu s cedulí vyhrožující odtažením navzdory tomu, že vrata byla široká sotva na to, aby jimi projela sekačka na trávu. Ullevålská ulice byla plná lidí spěchajících sem a tam za nutnými sobotními nákupy. Ze St. Hanshaugen sem vál ledový severní vítr mířící dále na hřbitov Našeho Spasitele, aby tam sebral černé klobouky lidem jdoucím shrbeně v pohřebním průvodu.

Harry koupil dvojité espresso a cortado, obojí v papírovém kelímku s víčkem, a posadil se na jednu z židlí na chodníku. V jezírku v parku na druhé straně ulice plula tiše osamělá bělostná labuť s krkem vytvářejícím otazník. Harry na ni hleděl a myslel na lidový název želez na chytání lišek. Vítr čeřil hladinu.

„Máte to cortado ještě pořád teplé?“

Katrine k němu natáhla ruku.

Harry jí podal kelímek a společně se vydali k zaparkovanému autu.

„Je fajn, že jste mohla přijít do práce v sobotu dopoledne,“ pronesl.

„Je fajn, že jste mohl přijít do práce v sobotu dopoledne,“ odvětila.

„Žiju sám. Pro takové jako já nemá sobotní dopoledne žádnou cenu. Vy byste ale měla mít nějaký soukromý život.“

Když došli k vozu, všimli si staršího muže, jenž na automobil vztekle zíral.

„Mám objednaný odtahový vůz,“ procedil mezi zuby.

„Ano, slyšel jsem, že jsou teď v oblibě,“ odpověděl Harry a odemkl dveře. „Ovšem je trochu problém najít pro ně místo k zaparkování.“

Nasedli. Na okénko zaklepal vrásčitý kloub. Harry okénko stočil.

„Ta odtahovka už jede,“ informoval ho stařec. „Budete tu na ni muset počkat.“

„Vážně?“ Harry vytáhl svůj služební průkaz.

Muž se tvářil, že ho nevidí, a kysele pohlédl na hodinky.

„Vaše vrata jsou příliš úzká na to, abyste si sem mohl dát zákaz parkování,“ sdělil mu Harry. „Pošlu sem někoho od dopraváků, aby vám tu protiprávně vyvěšenou ceduli odšrouboval. Obávám se, že dostanete taky pořádně mastnou pokutu.“

„Cože?“

„Jsme od policie.“

Stařec popadl služební průkaz, nedůvěřivě se podíval na Harryho, na průkaz a opět na Harryho.

„Pro tentokrát je to v pořádku, jeďte,“ zamumlal rozmrzele a průkaz vrátil.

„Není to v pořádku,“ odvětil Harry. „Zavolám dopravákům hned.“

Stařec na něj rozzuřeně zíral.

Harry otočil klíčkem v zapalování a pořádně vytočil motor, potom se opět obrátil ke staříkovi: „A vy tu na ně budete muset počkat.“

Při odjezdu viděli ve zpětném zrcátku jeho vytřeštěný výraz.

Katrine se hlasitě zasmála. „Vy jste ale zlý! Takový starý pán.“

Harry na ni koutkem oka pohlédl. Měla ve tváři zvláštní výraz, jako by ji smích bolel. Paradoxně se zdálo, že ten výstup ve Fenriho baru způsobil, že se v jeho společnosti chová uvolněněji. Možná že tohle je také typické pro hezké ženy, že odmítnutí u nich vyvolává respekt a způsobuje, že člověku víc věří.

Harry se usmál. Kdo ví, jak by v tom případě reagovala, kdyby věděla, že Harry se dnes ráno probudil s erekcí a se zbytky snu, v níž si ji vzal sedící obkročmo na umyvadle na záchodech ve Fenriho baru. Šukal ji, až v potrubí praskalo, voda v záchodech pleskala a zářivky hučely a blikaly, přitom při každém přírazu cítil na varlatech ledový porcelán. Zrcadlo za ní vibrovalo tak, až se rysy jeho obličeje rozplynuly, oba přitom naráželi svými boky, zády a stehny do kohoutků, sušáků na ruce a držáků na mýdlo. Teprve když přestal, spatřil, že v zrcadle se neodráží jeho obličej, nýbrž obličej někoho jiného.

„Na co myslíte?“ zeptala se.

„Na rozmnožování,“ odpověděl Harry.

„Cože?“

Harry jí podal balíček. Otevřela ho. Navrchu ležel papír s nápisem Pokyny pro odběr vzorku z dutiny ústní za účelem testování DNA.

„Jde tady tak či onak o otcovství,“ vysvětlil Harry. „Jenom ještě přesně nevím jak ani proč.“

„A my jedeme kam?“ zeptala se Katrine a zvedla balíček vatových tyčinek.

„Na Sollihøgda,“ odpověděl Harry. „Pro buněčný materiál od dvojčat.“

Na polích kolem statku sníh ustupoval. Byl mokrý a šedý a stahoval se z krajiny, kterou donedávna okupoval.

Rolf Ottersen je přivítal na schodech a nabídl jim kávu. Zatímco si svlékali svrchní oděv, sdělil mu Harry, co by potřeboval. Rolf Ottersen se nezeptal proč, jen přikývl.

Dvojčata seděla v obýváku a pletla.

„Co to bude?“ zeptala se Katrine.

„Šála,“ odpověděla dvojčata unisono. „Teta nás to učí.“

Pokývla k Ane Pedersenové sedící v houpacím křesle, která také pletla. Katrine s úsměvem pozdravila.

„Potřebuju jen trochu vašich slin a hlenů,“ pronesla Katrine bodře a pozvedla vatovou tyčinku. „Otevřete pusu.“

Dvojčata se uchichtla a odložila pletení.

Harry šel s Rolfem Ottersenem do kuchyně, kde stála na sporáku velká konvice a kde to vonělo uvařenou kávou.

„Takže s tím doktorem jste se spletli,“ konstatoval Ottersen.

„Zřejmě,“ připustil Harry. „Ačkoli je možné, že má přece jen s tím případem něco společného. Můžu nahlédnout ještě jednou do stodoly?“

Rolf Ottersen gestem naznačil, ať si poslouží.

„Ane tam ale uklidila. Moc k vidění tam toho není.“

Opravdu tam bylo uklizeno. Harry si vzpomínal, že slepičí krev na podlaze už byla hustá a ztuhlá, když z ní Holm odebíral vzorky, teď však byla podlaha vydrhnutá. Tam, kde se krev vsákla do dřeva, byla podlahová prkna růžová. Harry se postavil ke špalku a pohlédl ke dveřím. Snažil se představit si Sylvii Ottersenovou, jak tam stojí a zabíjí slepice, když vtom vchází Sněhulák do dveří. Byla překvapená? Zabila dvě slepice. Ne, tři. Proč si pomyslel, že jen dvě? Dvě plus jednu. Proč plus jednu? Zavřel oči.

Dvě slepice ležely u špalku, jejich krev vytekla do pilin. Tak se mají slepice zabíjet. Jenže třetí ležela o kus dál na podlaze a její krev potřísnila prkna. Amatéřina. Navíc se krev na řezné ráně na krku třetí slepice srazila. Stejně jako na krku Sylviiny hlavy. Vzpomněl si, jak to Bjørn Holm odůvodnil. A věděl, že tahle myšlenka není nová, že mu ležela dlouho v hlavě společně se všemi těmi ostatními zpola načrtnutými, zpola přežvýkanými, zpola vysněnými myšlenkami. Totiž že ona třetí slepice byla zabita stejným způsobem, tedy smyčkovou odporovou pilkou.

Došel k místu, kde podlahová prkna nasála krev, a posadil se na bobek.

Jestliže poslední slepici zabil Sněhulák, proč použil smyčkovou odporovou pilku, a nikoli sekyru? To je prosté. Protože sekyra zmizela kdesi ve tmě lesa. Tudíž tohle se stalo až po vraždě. Absolvoval celou tu dlouhou cestu zpátky a zabil tady slepici. Jenže proč? Nějaký rituál voodoo? Náhlý nápad? Blbost, tahle vraždící příšera se drží plánu, dodržuje modus operandi.

Nějaký důvod to mělo.

Proč?

„Proč?“ zeptala se Katrine.

Harry ji neslyšel přijít. Stála ve dveřích stodoly, světlo jediné žárovky jí dopadalo na obličej, v ruce držela dva sáčky s vatovými tyčinkami. Harry se při pohledu na ni otřásl. Stála tam, ve dveřích, s rukama napřaženýma k němu. Stejně jako u Beckera. Jenže tu bylo ještě něco, ještě nějaké další dejà vu.“

„Jak jsem povídal,“ zamumlal Harry a pohlédl na růžové stopy. „Myslím, že tady jde o příbuznost. A o skrývání věcí.“

„Kdo?“ zeptala se a vykročila k němu. Podpatky jejích vysokých kozaček ťukaly o podlahová prkna. „Koho máte v hledáčku?“

Posadila se vedle něj na bobek. Její maskulinní parfém, který ho rozehříval, rychle stoupal chladným vzduchem a provál kolem něj.

„Jak jsem řekl, netuším.“

„Tohle není systematická práce, tohle je nápad, který jste právě dostal. Máte nějakou teorii,“ konstatovala prostě a přejela špičkou pravého ukazováčku po pilinách.

Harry zaváhal. „Není to ještě ani teorie.“

„No tak, sem s tím.“

Harry se nadechl. „Arve Støp.“

„Co je s ním?“

„Podle Støpových slov mu léčil Idar Vetlesen tenisový loket. Jenže Borghild tvrdí, že Vetlesen nevedl žádné lékařské záznamy na jméno Støp. Ptal jsem se sám sebe, jak je to možné.“

Katrine pokrčila rameny. „Možná toho bylo víc než jen loket. Možná se Støp obával, že by se dalo doložit, že si nechal upravit zevnějšek.“

„Jestliže by Idar Vetlesen přistoupil na to, že nepovede lékařské záznamy u všech pacientů, kteří se právě tohohle obávali, neměl by ve své kartotéce jediné jméno. Tak jsem si říkal, že v tom musí být něco jiného, něco, co skutečně nesnese denní světlo.“

„Jako třeba co?“

„Støp v Show Bosseho Eggena lhal. Tvrdil, že v rodině nemají dědičné choroby ani šílenství.“

„A to má být jako ono?“

„Předpokládejme to kvůli té mé teorii.“

„Kvůli teorii, která teorií snad ani není?“

Harry pokývl. „Idar Vetlesen byl nejtajnější expert na Fahrovu nemoc v Norsku. Nevěděla o tom ani Borghild, jeho vlastní asistentka. Takže jak si k němu sakra našly cestu Sylvia Ottersenová a Birte Beckerová?“

„Jak?“

„Předpokládejme, že Vetlesenovou specializací nebyly dědičné choroby, nýbrž diskrétnost. Sám přece povídal, že právě na diskrétnosti je založen celý jeho podnik. A právě proto za ním přijde pacient a přítel a sdělí mu, že má Fahrovu nemoc. Diagnózu se dozvěděl jinde, u skutečného specialisty. Jenže tenhle specialista nemá Vetlesenovu schopnost být absolutně diskrétní, a přitom právě tohle je nutné skutečně udržet v tajnosti. Pacient na tom trvá, možná si za to připlatí. Protože tohle je pacient, který si může dovolit platit.“

„Arve Støp?“

„Ano.“

„Vždyť už mu přece diagnózu pověděli jinde, odkud to může uniknout.“

„Tohohle se Støp nebojí nejvíc. Obává se, že bude zjištěno, že tam s sebou bere své potomky. Potomky, které chce nechat vyšetřit, aby se zjistilo, zda po něm tu dědičnou chorobu získali. A to je nutné provést v naprosté tajnosti, protože nikdo neví, že jde o jeho děti. Naopak. Někteří si myslí, že jsou jejich vlastní. Tak, jako si Filip Becker myslel, že je Jonasovým otcem. A…,“ Harry pokývl směrem k obytné budově.

„Rolf Ottersen?“ šeptla Katrine bez dechu. „Dvojčata? Chcete tím říct…,“ pozvedla sáčky, „… že tohle je genetický materiál Arveho Støpa?“

„Může to tak být.“

Katrine na něj pohlédla. „Ty zmizelé ženy…, ty ostatní děti…“

„Jestliže test DNA prokáže, že Støp je otcem Jonase i dvojčat, začneme v pondělí odebírat vzorky dětí ostatních zmizelých žen.“

„Chcete tím říct…, že Arve Støp se prošukal půlkou Norska? Měl děti s různými ženami a po porodu je zabil?“

Harry pokrčil rameny.

„Proč?“ zeptala se.

„Pokud mám pravdu, mluvíme tu samozřejmě o šílenství a v tom případě jsou tohle čiré spekulace. Za šílenstvím se ovšem často skrývá celkem jasná logika. Slyšela jste někdy o tuleních Berhausových?“

Katrine zavrtěla hlavou.

„U nich je samec chladnokrevný a racionální vrah,“ pokračoval Harry. „Poté, co samice porodí jejich společné mládě, a poté, co mládě přežije první kritickou fázi života, se samec snaží samici zabít. Protože ví, že se s ním už znovu nespáří. A on jí chce zabránit v tom, aby měla jiná mláďata, protože ta by se stala konkurenty jeho vlastních potomků.“

Katrine se tvářila, jako by jí dělalo problémy to pochopit.

„Je to šílené, to ano. Jen nevím, co je šílenější – myslet jako tuleň, nebo myslet si, že někdo myslí jako tuleň.“

„Jak jsem povídal…“ Harry vstal a v kolenou mu slyšitelně zapraskalo. „Není to zatím ani teorie.“

„Lžete,“ obvinila ho a vzhlédla k němu. „Jste si už jistý, že Arve Støp je otcem.“

Harry se ušklíbl.

„Vy jste stejný blázen jako já,“ dodala.

Harry na ni dlouze hleděl. „Pojďte. Na soudním už čekají na vaše vzorky.“

„V sobotu?“ Katrine přejela rukou po pilinách, zahladila to, co do nich nakreslila, a vstala. „Copak tam nemají žádný soukromý život?“

Poté, co odevzdali v Ústavu soudního lékařství igelitové sáčky a dostalo se jim příslibu, že odpověď bude v průběhu večera nebo brzy ráno, odvezl Harry Katrine domů do Plachetní ulice.

„U vás v bytě se nesvítí,“ podotkl Harry. „Jste doma sama?“

„Taková pěkná holka jako já?“ usmála se a vzala za kliku dveří. „Nikdy.“

„Hm. Proč jste chtěla, abych se před vašimi kolegy z policejního ředitelství v Bergenu nezmiňoval, že jste tam?“

„Cože?“

„Říkal jsem si, že by je moc zajímalo, že pracujete v hlavním městě na důležitém případu vraždy.“

Pokrčila rameny a otevřela dveře. „Bergeňané neuvažují o Oslu jako o hlavním městě. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Harry zamířil do Sannerské ulice.

Nebyl si jistý, zdálo se mu však, že si povšiml, jak Katrine ztuhla. Nyní si nemohl být jistý téměř ničím. Ani cvaknutím, o němž se člověk domnívá, že to je kohoutek revolveru, a pak se ukáže, že to byla holčička, která v čirém děsu zlomila suchou větev. Jenže už se nemůže takhle tvářit dál, nemůže se tvářit, jako že neví. Katrine namířila onoho večera svůj služební revolver na záda Filipa Beckera. A když jí Harry vstoupil do dráhy, uslyšel ten zvuk, ten zvuk, o němž si myslel, že ho zaslechl ve chvíli, kdy Salma zlomila na dvoře větev. Bylo to naolejované cvaknutí klesajícího kohoutku revolveru. Což znamenalo, že kohoutek už byl zdvižený, že Katrine stiskla spoušť do více než dvou třetin, že výstřel mohl vyjít kdykoli. Že měla v úmyslu Beckera zastřelit.

Ne, nemůže se tvářit, jako že to neví. Protože tam ve dveřích stodoly jí světlo dopadalo do obličeje. A on ji poznal. A přesně jak jí odpověděl – souvisí to s příbuzností.

Policejní náčelník Knut Müller-Nilsen miloval Julii Christieovou. Natolik, že se nikdy neodvážil prozradit své manželce úplnou pravdu. Ovšem vzhledem k tomu, že ji podezíral, že udržuje obdobný mimomanželský vztah s Omarem Sharifem, netrápilo ho špatné svědomí kvůli tomu, že sedí vedle ní a hltá Julii Christieovou očima. Jedinou vadou na kráse této situace byl fakt, že jeho Julie se právě v tomto okamžiku vášnivě objímala se zmíněným Omarem. A když zazvonil telefon na stolku v obývacím pokoji a Müller-Nilsen ho vzal, stiskla jeho manželka tlačítko Pause, aby ten nádherný, ale přesto nesnesitelný okamžik jejich oblíbeného DVD Doktor Živago před nimi zamrzl.

„No ne, dobrý večer, pane Hole,“ podivil se Müller-Nilsen poté, co se vrchní komisař představil. „Ano, teď asi nevíte co dřív, řekl bych.“

„Měl byste minutku?“ otázal se chraplavý, ale měkký hlas na druhém konci.

Müller-Nilsen pohlédl na Juliiny červené, pootevřené rty a zastřený pohled upřený vzhůru. „Času mám dost, pane Hole.“

„Ukázal jste mi u sebe v kanceláři fotku Gerta Rafta. Bylo mi na ní něco povědomého.“

„Ano?“

„A pak jste povídal cosi o jeho dceři. Že to dotáhla daleko. Přitom jste použil výraz ‚však to taky dotáhla‘, jako bych měl být v obraze. Jako bych měl něco z minula vědět.“

„Ano, ale dotáhla to daleko, ne?“ poznamenal Müller-Nilsen.

„To záleží na úhlu pohledu,“ odtušil Harry.

Kapitola 24

Den devatenáctý – Toowoomba

Pod lustry sálu Sonji Henie v hotelu Plaza to hučelo očekáváním. Arve Støp ve dveřích vítal hosty. Čelisti měl ztuhlé od usmívání a kvůli neustálému podávání ruky se mu opět začal ozývat tenisový loket. Mladá žena ze společenské agentury, jež měla na starosti technickou realizaci, vklouzla po jeho bok a s úsměvem mu sdělila, že hosté jsou již usazeni u stolů. Její černý, neutrální oděv a sluchátka s téměř neviditelným mikrofonem mu připomněly agentku z filmu Mission Impossible.

„Půjdeme dovnitř,“ vyzvala ho a přátelským, téměř něžným pohybem mu upravila smokinkového motýlka.

Měla na ruce snubní prsten. Její boky se mu houpaly cestou do sálu před očima. Porodily ty boky dítě? Přes vytrénovanou zadnici se jí napínaly černé kalhoty a Arve Støp si tutéž zadnici představoval bez kalhot, před sebou v posteli v bytě na Aker Brygge. Žena však působila nadmíru profesionálně. Bylo by to moc potíží. Příliš mnoho složitého přesvědčování. Střetl se s jejím pohledem ve velkém zrcadle vedle dveří, pochopil, že byl odhalen, a zeširoka a omluvně se usmál. Zasmála se a současně jí tváře zalila slabá, neprofesionální červeň. Mission Impossible? To sotva. Ale ne dnes večer.

Po jeho příchodu všichni hosté sedící u stolu pro osm povstali. Jeho partnerkou u stolu byla jeho vlastní zástupkyně. Nudná, avšak nutná volba. Byla vdaná, měla děti a ztrhanou tvář ženy, která tráví v práci dvanáct až čtrnáct hodin denně. Chudáci děti. A chudák její muž, až manželka jednoho dne zjistí, že život je víc než jen Liberal. Všichni u stolu připili Støpovi na zdraví, on sám přitom pohledem klouzal po sále. Pod lustry se třpytily flitry, šperky i smějící se oči. A šaty. Bez ramínek, s výstřihy vpředu i vzadu, nestydaté.

Pak to vypuklo. Z reproduktorů se ozvaly mocné tóny skladby Tak pravil Zarathuštra. Na schůzce se společenskou agenturou poukázal Arve Støp na to, že to není právě originální zahájení, že je pompézní a že mu připomíná zrození člověka. A dostalo se mu odpovědi, že právě to je účelem.

Na velké pódium stoupala, zahalená do dýmu a světel, televizní hvězda, která za moderování požadovala – a také dostala – šesticifernou sumu.

„Dámy a pánové!“ vykřikl moderátor do velkého bezdrátového mikrofonu, jehož tvar Støpovi připomněl ztopořený penis.

„Vítejte!“ Známé rty televizní hvězdy se téměř dotkly černého žaludu. „Vítám vás a slibuji vám, že tohle bude zcela speciální večer!“

Arve Støp se těšil, až skončí.

Harry zíral na fotografie na polici ve své kanceláři, na Dead Policemen’s Society. Snažil se přemýšlet, avšak myšlenky mu vířily hlavou, aniž by se někde zachycovaly, aniž by vytvářely celkový obrázek. Celou dobu cítil, že se mu kdosi dostal pod kůži, kdosi, kdo v každém okamžiku ví, co právě podnikne. Jenže si nemyslel, že by to mohlo být takhle. Bylo to naprosto jednoduché. A současně nepochopitelně složité.

Knut Müller-Nilsen mu sdělil, že Katrine byla považována za jednoho z nejslibnějších kriminalistů oddělení vražd a násilných trestných činů bergenského policejního ředitelství, vycházející hvězda. Nikdy s ní nebyly problémy. Ano, byla tu ta jedna záležitost, samozřejmě, ta, kvůli níž požádala o přeložení na mravnostní. Zavolal jim svědek z jednoho starého odloženého případu a stěžoval si, že za ním Katrine Brattová neustále chodí s dalšími otázkami, že nechce přestat, ačkoli jí jasně řekl, že už policii svědectví poskytl. Tehdy se zjistilo, že Katrine ten případ delší dobu vyšetřuje na vlastní pěst, aniž informovala vedení. Vzhledem k tomu, že pátrala ve svém volném čase, nebyl by to za běžných okolností problém, avšak právě u tohoto případu si přirozeně nikdo nepřál, aby se v něm Katrine Brattová vrtala. To jí bylo také jasně sděleno. Zareagovala tím, že poukázala na několik chyb v předchozím vyšetřování, nikdo ji však neposlouchal a ona rozčarovaně požádala o přeložení na mravnostní.

„Ten případ se jí stal nejspíš posedlostí,“ uzavřel vyprávění Müller-Nilsen. „Pokud si dobře vzpomínám, právě v tu dobu ji opustil manžel.“

Harry vstal, vyšel do chodby a došel ke dveřím Katrininy kanceláře. Byly, jak velely instrukce, zamčené. Kráčel dál chodbou do kopírovací místnosti. Na nejspodnější polici vedle balíků papírů našel řezačku, velkou těžkou železnou desku s pevně přimontovaným nožem, a vytáhl ji. Co si vzpomíná, nikdy ji nikdo nepoužíval, nyní ji však sám nesl v obou rukou chodbou zpátky ke dveřím Katrine Brattové.

Zvedl řezačku nad hlavu a zamířil. Poté paže spustil.

Řezačka zasáhla kliku, zárubeň zapraskala a zámek povolil.

Harry jen tak tak stihl uskočit, než řezačka dopadla s tlumeným povzdechem na podlahu. Dveře vyplivly třísky, a když do nich Harry kopl, se zhoupnutím se otevřely. Popadl řezačku a vešel dovnitř.

Kancelář Katrine Brattové byla stejná jako kancelář, kterou svého času sdílel se strážmistrem Jackem Halvorsenem. Uklizená, holá, bez fotografií či jiných osobních věcí. Psací stůl byl zamčen prostým zámkem procházejícím všemi zásuvkami. Po dvou zásazích řezačkou byla vylomena jak nejhořejší zásuvka, tak zámek. Harry hledal rychle, odsouval papíry stranou a prohrabával se plastovými deskami, děrovačkami a ostatními kancelářskými rekvizitami, až našel nůž v pouzdře. Nůž vytáhl. Na střence byly zářezy. Rozhodně to není žádný zálesácký nůž. Harry přejel ostřím po stohu archů, na nichž nůž ležel, a čepel zajela bez odporu hluboko do papírové masy.

Ve spodní zásuvce spočívaly dvě neotevřené krabičky nábojů do služebního revolveru. Jedinými osobními předměty, které tu Harry našel, byly dva prsteny. Jeden byl osazen kameny, jež se horlivě třpytily ve světle stolní lampičky. Už ho někde viděl. Zavřel oči a snažil se vybavit si, kde to bylo. Velký nevkusný prsten. Moc všeho. Las Vegas. Katrine by takovýhle prsten nikdy nenosila. A ve stejném okamžiku už věděl, kde ho viděl. Ucítil, jak mu pulzuje krev – ztěžka, avšak pravidelně. Viděl ho v ložnici. V ložnici Beckerových.

V sále Sonji Henie už večeře skončila a stoly byly sklizené. Arve Støp se opíral o zeď úplně vzadu v místnosti a přitom hleděl k pódiu, před nímž se hosté shlukli a uneseně zírali na kapelu na scéně. Zněla mohutně. Zněla draze. Zněla velkopansky. Arve Støp měl jisté pochybnosti, ovšem společenská agentura ho nakonec přesvědčila, že investice do zážitku rovná se koupě loajality zaměstnanců, upevnění hrdosti a nadšení ze své pracovní pozice. A že tím, že si koupí kousíček mezinárodního úspěchu, zvýrazní vlastní úspěch novin a vybuduje značku Liberal, produkt, který si inzerenti ihned vybaví.

Zpěvák si přiložil prst k odposlechu v uchu a přitom nasadil k nejvyššímu tónu mezinárodního hitu z osmdesátých let.

„Nikdo nezpívá falešně tak krásně jako Morten Harket,“ prohlásil hlas vedle Støpa.

Støp se otočil. A okamžitě věděl, že už ji někdy viděl, protože na setkání s krásnou ženou nikdy nezapomínal. Nicméně stále častěji zapomínal kdo, kde a kdy. Byla štíhlá, měla černé jednoduché šaty s hlubokým výstřihem, které mu někoho připomněly. Birte. Birte měla takové šaty.

„Je to skandál,“ odpověděl.

„Trefit tenhle tón je těžké,“ nesouhlasila, aniž odvrátila pohled od zpěváka.

„Skandál je, že si nepamatuju vaše jméno. Vím jen, že už jsme se setkali.“

„Nesetkali,“ namítla. „Jenom jste na mě zíral.“ Odhrnula si černé vlasy z obličeje. Byla pěkná klasickým, poněkud přísným způsobem. Jako Kate Mossová. Birte byla spíš typ Pamely Andersonové.

„Právě to lze podle mého názoru omluvit,“ pronesl a cítil, že se probral, že mu tělem začíná proudit krev a nese šampaňské do těch částí mozku, kde mu alkohol dodává lehkost, a nikoli jen ospalost.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Katrine Brattová,“ odpověděla.

„Aha. Jste naše inzerentka, Katrine? Pracujete v bance, kde máme účty? Pronajímáte nám něco? Jste fotografka na volné noze?“

Na každou otázku Katrine s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Jsem kazič zábavy,“ odpověděla. „Jedna z vašich novinářek je moje kamarádka. Prozradila mi, kdo bude po večeři hrát, a že stačí, když si prostě obléknu šaty, a můžu se sem vetřít. Chcete mě vyhodit?“

Pozvedla ke rtům sklenku se šampaňským. Nebyly tak plné, jak by se mu líbilo, ale byly temně červené a vlhké. Nadále upírala pohled na pódium, takže si mohl dobře prohlédnout její profil. Celý profil. Prohnutá záda, dokonalé klenutí prsou. Nemusí být nutně silikonová, možná má jen dobrou podprsenku. Mohla ale kojit dítě?

„Zvažuju to,“ prohlásil. „Nějaké argumenty na vaši obhajobu?“

„Postačí výhrůžka?“

„Možná.“

„Všimla jsem si, že před budovou čekají paparazzi na to, až vaši známí hosté začnou vycházet ven s dnešními úlovky. Co kdybych jim pověděla o své kamarádce? O tom, že poté, co odmítla vaše pokusy o sblížení, jí bylo oznámeno, že její vyhlídky v Liberalu jsou špatné?“

Arve Støp se srdečně a hlasitě zasmál. Zaznamenal, že už upoutali zvědavé pohledy ostatních hostů. Naklonil se k ní a všiml si, že její parfém není nepodobný vodě po holení, kterou sám používá.

„Za prvé nemám vůbec strach ze špatné pověsti, už vůbec ne mezi svými kolegy v bulváru. Za druhé je vaše kamarádka jako novinářka nepoužitelná a za třetí lže. Spal jsem s ní třikrát. A to můžete paparazziům klidně povědět. Jste vdaná?“

„Ano,“ odpověděla cizí žena, otočila se k pódiu a přešlápla tak, že v rozparku šatů zahlédl vzor krajkového lemu samodržících punčoch. Arve Støp ucítil, že má sucho v ústech, a upil šampaňského. Pohlédl na shluk podupávajících žen před pódiem. Nadechl se nosem. Zřetelně cítil vůni jejího pohlaví.

„Máte děti, Katrine?“

„Chcete, abych je měla?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože matky tím, že darovaly život, zažily, jaké to je podřídit se přírodě, a mají díky tomu hlubší vhled do života než jiné ženy. A muži.“

„Kecy.“

„Ne ne. Díky tomu nehledají tak zoufale potenciálního otce. Chtějí se jen účastnit hry.“

„Dobře,“ zasmála se. „Tak v tom případě děti mám. Na co si rád hrajete?“

„Jejda.“ Støp pohlédl na hodinky. „Ten čas ale letí…“

„Na co si rád hrajete?“

„Na všechno.“

„Fajn.“

Zpěvák zavřel oči, sevřel mikrofon oběma rukama a začal zpívat stále silněji.

„Ta oslava je nuda, půjdu domů.“ Støp odložil prázdnou sklenku na tác, který proplul kolem. „Bydlím na Aker Brygge. Stejný vchod jako Liberal, poslední patro. Zvonek úplně nejvýš.“

Pousmála se. „Vím, kde to je. Jak velký náskok potřebujete?“

„Dejte mi dvacet minut. A slibte mi, že před odchodem nebudete s nikým mluvit. Ani se svou přítelkyní. Domluveno, Katrine Brattová?“

Pohlédl na ni a doufal, že pronesl správné jméno.

„Věřte mi,“ ujistila ho a on si všiml, že se jí do pohledu vkradla zvláštní záře, jako záře lesního požáru na nebi. „Na tom, aby tohle zůstalo jen mezi námi dvěma, mám přinejmenším stejný zájem jako vy.“ Pozvedla sklenku. „A mimochodem, spal jste s ní čtyřikrát, ne třikrát.“

Støp jí věnoval poslední pohled a vzápětí se vydal k východu. Za jeho zády se nadále drobně chvěl pod lustry zpěvákův falzet.

Kdesi bouchla vrata a Plachetní ulicí se rozlehly hlasité dychtivé výkřiky. Čtyři mladíci mířící z mejdanu do jednoho z barů na Grünerløkka. Minuli auto zaparkované u chodníku, aniž si povšimli muže sedícího uvnitř. Poté zabočili za roh a v ulici se opět rozhostilo ticho. Harry se naklonil k čelnímu sklu a vzhlédl k oknům bytu Katrine Brattové.

Mohl zavolat Hagenovi, mohl vyhlásit poplach, vzít s sebou Skarreho a hlídkový vůz. Jenže se také mohl mýlit. A nejdřív si musí být jistý, mohli by hodně ztratit, jak on sám, tak ona.

Vystoupil z auta, došel k vratům a zazvonil na zvonek beze jména ve druhém patře. Čekal. Zazvonil znovu. Potom se vrátil k autu, vytáhl z kufru páčidlo, došel zpátky k vratům a zazvonil na byt v přízemí. Do hučení televizoru v pozadí pronesl ospalý mužský hlas „ano“. Za patnáct vteřin sešel muž dolů a otevřel mu. Harry mu předložil služební průkaz.

„Neslyšel jsem v domě žádný hluk,“ podivil se muž. „Kdo vás zavolal?“

„Přicházím z vlastní iniciativy,“ odvětil Harry. „Díky za pomoc.“

Dveře ve druhém patře také nebyly opatřeny jmenovkou. Harry zaklepal, přiložil ucho ke studenému dřevu a naslouchal. Poté zasunul špičku páčidla přímo nad zámek mezi dveře a zárubeň. Vzhledem k tomu, že činžovní domy na Grünerløkka byly svého času postaveny pro dělníky pracující v továrnách podél řeky Aker, a tudíž z co možná nejlevnějších materiálů, podařilo se Harrymu provést druhé vloupání během jedné hodiny celkem snadno.

Na několik vteřin se zastavil ve tmě chodby a naslouchal, teprve poté rozsvítil. Pohlédl do botníku před sebou. Šest párů bot. Žádné z nich natolik velké, aby mohly patřit muži. Pozvedl jeden pár, kozačky, které na sobě měla Katrine dnes dopoledne. Podrážky byly ještě mokré.

Došel do obývacího pokoje. Místo lustru rozsvítil kapesní svítilnu, aby z ulice neviděla, že má návštěvu.

Kužel světla klouzal po podlaze z broušených borovicových prken s velkými mezerami, po jednoduché bílé pohovce, nízkých knihovních policích a zesilovači exkluzivní značky Linn. U stěny byla alkovna, kde stála úzká ustlaná postel, a kuchyňský kout se sporákem a s ledničkou. Byt působil přísným, spartánským a uklizeným dojmem. Jako u něj doma. Kužel světla zachytil obličej, jenž na něj zíral. A ještě jeden. A další. Černé dřevěné masky s vyřezávanými a omalovanými vzory.

Pohlédl na hodinky. Jedenáct. Nechal kužel putovat dál.

Nad jediným stolem v místnosti byly připevněné stránky z novin. Pokrývaly zeď od stropu až k podlaze. Harry popošel blíž. Klouzal pohledem po výstřižcích a přitom cítil, jak mu pulz začíná tikat jako Geigerův počítač.

Byly to případy vražd.

Spousta případů vražd, deset nebo dvanáct, některé natolik staré, až byl novinový papír zažloutlý. Harry si je však všechny jasně a zřetelně pamatoval. Pamatoval si je proto, že měly jednu věc společnou – totiž to, že jejich vyšetřování vedl on sám.

Na stole, vedle počítače a tiskárny, ležel stoh desek. Záznamy z průběhu vyšetřování. Jedny desky otevřel. Neobsahovaly žádný z jeho případů, nýbrž vraždu Laily Aasenové na Ulriken. V druhých deskách bylo zmizení Onny Hetlandové ve Fjellsiden. Záznamy ve třetích deskách se týkaly případu policejního násilí v Bergenu, obvinění proti Gertu Raftovi. Harry jimi zalistoval. Nalezl mezi nimi stejnou fotografii Rafta, kterou už viděl v Müller-Nilsenově kanceláři. Jakmile ji teď spatřil, bylo mu to naprosto jasné.

Vedle tiskárny ležel stoh papírů. Na nejhořejším bylo cosi namalováno. Rychlá, amatérsky vyvedená skica tužkou, motiv však byl dostatečně zřejmý. Sněhulák. Obličej měl protáhlý, jako by mu stékal, tál, oči z uhlíků mrtvé a dlouhá slabá mrkev mířila dolů. Harry papíry prolistoval. Obrázků tu bylo několik. Na všech sněhuláci, většinou jen obličeje. Masky, pomyslel si Harry. Posmrtné masky. Jeden z obličejů měl ptačí zobák, drobné lidské paže z boku a vespodu ptačí nohy. Jiný měl prasečí rypák a cylindr.

Harry zahájil domovní prohlídku na jednom konci místnosti. A připomněl si totéž, co pověděl Katrine na Finnøy: Zbav se veškerých očekávání a dívej se, nehledej. Prošel všechny skříňky a zásuvky, prohrabal kuchyňské vybavení a mycí prostředky, oblečení, exotické šampony a cizí krémy v koupelně, kde se nadále těžce vznášela ve vzduchu vůně jejího parfému. Podlaha ve sprše byla mokrá a na umyvadle ležela vatová tyčinka se stopami po řasence. Vyšel z koupelny ven. Nevěděl, co hledá, jen to, že to tady není. Narovnal se a rozhlédl se kolem sebe.

Chyba.

Je to tady. Jen to ještě nenašel.

Vytahal knihy z polic, otevřel záchodovou nádržku, prozkoumal, zda nejsou v podlaze nebo ve stěnách uvolněná prkna, otočil matraci v posteli v alkovně. Tím skončil. Hledal všude. Bezvýsledně. Kdyby nebylo nejdůležitější poučky při domovní prohlídce – to, co nenajdete, má stejnou hodnotu jako to, co najdete. Nyní už věděl, co je to, co nenašel. Pohlédl na hodinky a začal po sobě uklízet.

Teprve když vracel na místo obrázky, došlo mu, že nezkontroloval tiskárnu. Vytáhl zásobník na papír. Nejhořejší papír byl zažloutlý a silnější než obyčejný papír do tiskárny. Zvedl ho. Zvláštně voněl, jako by byl lehce kořeněný nebo ohořelý. Přidržel ho proti světlu stolní lampičky a přitom hledal značku. Nalezl ji. Úplně dole v pravém rohu, drobný vodotisk mezi jemnými papírovými vlákny, která byla proti elektrické žárovce zřetelně vidět. Jako by se mu žíly na krku rozšířily, jako by krev měla najednou naspěch, jako by mozek volal po větším množství kyslíku.

Harry zapnul počítač. Pohlédl znovu na hodinky a naslouchal. Operační systém a programy nabíhaly celou věčnost. Harry najel hned na funkci vyhledávání a zadal jednoduché slovo. Odklikl myší „Hledej“. Objevil se veselý kreslený psík, který poskakoval a němě štěkal ve snaze zkrátit dobu čekání. Harry zíral na horečnatě se měnící text, zatímco se prohledávaly jednotlivé dokumenty. Přesunul pohled ke kolonce, kde prozatím stálo „Hledaný výraz nalezen v 0 dokumentů“. Zkontroloval, zda je hledaný výraz napsaný správně. Toowoomba. Zavřel oči. Poslouchal, jak počítač zhluboka přede, jako citově deprivovaná kočka. Pak se zastavil. Harry otevřel oči. „Hledaný výraz nalezen v 1 dokumentů“.

Posunul šipku na ikonu wordového dokumentu. Objevila se informace ve žlutém čtverečku. „Naposledy změněno 9. září.“ Dvakrát klikl a cítil, jak se mu prst lehce třese. Bílé pozadí pod krátkým textem zazářilo do místnosti. Nebylo pochyb. Slova byla shodná se slovy ve Sněhulákově dopise.

Kapitola 25

Den devatenáctý – Uzávěrka

Arve Støp ležel v posteli zhotovené na míru a váhu v ósacké továrně Misuku a přepravené ve smontovaném stavu lodí do koželužny v indickém Čennaj, protože zákony státu Tamilnádu nepřipouštějí přímý vývoz tohoto typu zvířecích kůží. Od objednávky do chvíle, než postel dostal, to trvalo půl roku, ovšem čekání se vyplatilo. Postel se jako gejša perfektně přizpůsobovala jeho tělu, poskytovala mu oporu tam, kde bylo potřeba, a dovolovala mu převalovat se do všech požadovaných rovin a směrů.

Zíral na pomalu se otáčející teakové listy stropního ventilátoru.

Už je ve výtahu a na cestě k němu. V domácím telefonu jí vysvětlil, že na ni čeká v ložnici, a dveře bytu nechal pootevřené. Chladivé hedvábí boxerek mu přiléhalo ke kůži rozpálené alkoholem. Ze stereosoupravy značky Bose, která měla ve všech místnostech v bytě malé, kompaktní a téměř skryté reproduktory, proudila hudba z jednoho cédéčka Café Del Mar.

Slyšel, jak její podpatky ťukají o parkety v obýváku. Pomalé, avšak rozhodné kroky. Už jen při tom zvuku dostával erekci. Kdyby tak věděla, co ji čeká…

Jeho ruka zašátrala pod postelí, prsty našly to, co hledaly.

Vtom stála ve dveřích, silueta proti měsíčnímu světlu z fjordu, a hleděla na něj s tím svým pousmáním. Uvolnila pásek dlouhého černého koženého kabátu a nechala ho spadnout na zem. Nadechl se, ale měla pod ním stále ještě šaty. Došla k posteli a podala mu cosi gumového. Byla to maska. Zvířecí maska světle růžové barvy.

„Nasaď si tohle,“ přikázala mu neutrálním, rezervovaným hlasem.

„No to se podívejme,“ podotkl. „Prasečí maska.“

„Udělej, co ti říkám.“ Opět ta zvláštní žlutá záře v jejím pohledu.

„Mais oui, madame.“

Arve Støp si masku nasadil. Zakrývala mu celý obličej, byla cítit po gumových rukavicích. Malými dírkami pro oči ženu sotva viděl.

„A já chci, aby sis…,“ spustil a uvědomil si, jak má sevřený a takřka cizí hlas. Dál se nedostal, protože ucítil palčivou bolest za levým uchem.

„Budeš držet hubu!“ vykřikla.

Pomalu mu došlo, že ho uhodila. Věděl, že by neměl, že tím pokazí její výstup, jenže to nedokázal. Bylo to příliš komické. Prasečí maska! Lepkavá růžová věcička s prasečími oušky, prasečím rypákem a předkusem. Zaržál. Další úder ho zasáhl do břicha se šokující silou, zlomil se v pase, zasténal a padl nazad na postel. Neuvědomil si, že nedýchá, dokud neucítil, že se mu začíná zatmívat před očima. Zoufale zalapal v přiléhavé masce po dechu a přitom vnímal, jak mu její ruce táhnou paže za záda. V té chvíli se mu mozek konečně okysličil a současně se dostavila bolest. A vztek. Zatracená ženská, co si o sobě myslí? Vymanil se jí a chtěl ji popadnout, ale nemohl uvolnit ruce, měl je svázané za zády. Škubl jimi a cítil, jak se mu do kůže na zápěstí zařízlo cosi ostrého. Pouta? Ta perverzní děvka!

S trhnutím ho posadila.

„Vidíš, co je tohle?“ uslyšel její šeptající hlas.

Maska mu však sklouzla a neviděl nic.

„Nepotřebuju to vidět,“ odpověděl. „Cítím, že to je tvoje kunda.“

Úder ho zasáhl do spánku, jako by přeskočilo cédéčko, a když se zvuk vrátil, seděl nadále vzpřímeně na posteli. Uvědomil si, že mu mezi tváří a rubem masky cosi stéká.

„Čím mě to sakra mlátíš?“ vykřikl. „Teče mi krev, ty blbá krávo!“

„Tímhle.“

Arve Støp ucítil, jak se mu k nosu a ústům přitisklo cosi tvrdého.

„Čichni si,“ vyzvala ho. „Nevoní to dobře? Ocel a olej. Smith & Wesson. Takhle nevoní nic jiného, viď? Vůně střelného prachu a korditu je ještě lepší. Pokud si ji tedy stihneš vychutnat.“

Jen brutální hra, uklidňoval se Arve Støp. Hraje roli. Jenže tu něco nesedělo, něco v jejím hlase, něco na celé té situaci. Něco, co všechny ty události náhle postavilo do nového světla. A poprvé po dlouhé době – tak dlouhé, že se musel vrátit až do dětství, tak dlouhé, že ten pocit hned nerozšifroval – si toho Arve Støp všiml. Že se bojí.

„Určitě si aspoň trochu nezatopíme?“ otřásl se Bjørn Holm a přitáhl si koženou bundu těsněji k tělu. „Když se amazon objevil na trhu, proslul sakra dobrým topením.“

Harry zavrtěl hlavou a pohlédl na hodinky. Půl druhé. Sedí v autě Bjørna Holma před Katrininým bytem už déle než hodinu. Noc je modrošedá a ulice jsou prázdné.

„Vlastně měl původně barvu kalifornská běloba,“ pokračoval Bjørn Holm. „U volva barva číslo čtyřicet dva. Předchozí majitel ho nalakoval na černo. Teď už je zařazený mezi veterány a tak. Roční poplatek jenom tři sta šedesát pět korun. Korunu denně…“

Bjørn Holm se zarazil, neboť zahlédl Harryho varovný pohled, a místo toho zesílil Davida Rawlingse a Gillian Welchovou, jedinou novější muziku, kterou dokázal poslouchat. Přehrál si ji z cédéčka na kazetu nejen proto, aby se dala pouštět v autě na dodatečně namontovaném kazetovém přehrávači, ale také proto, že patřil k té nepočetné, avšak zaryté partě milovníků hudby, kteří se domnívali, že cédéčko se nikdy nedokáže vyrovnat unikátní vřelé zvukové kvalitě magnetofonového pásku.

Bjørn Holm věděl, že moc mluví, protože je nervózní.

Harry mu pověděl jen tolik, že je nutné vyloučit Katrine Brattovou z jednoho případu. A že se Bjørnu Holmovi bude v následujících týdnech lehčeji žít, pokud nebude vědět, o jaký případ jde. Protože byl Holm mírumilovný, rozvážné povahy a inteligentní, nesnažil se zaplést se do problémů. To ovšem neznamenalo, že by se mu ta situace líbila. Pohlédl na hodinky.

„Šla s nějakým chlápkem k němu domů.“

Harry sebou trhl. „Proč si to myslíš?“

„Není už přece vdaná, copak jsi to nepovídal? Ženy, které jsou single, jsou v dnešní době jako my single kluci.“

„A to znamená co?“

„Čtyři stupně. Jít ven, pozorovat stádo, vytipovat si nejslabší kořist, složit ji.“

„Hm. Ty tyhle čtyři stupně používáš?“

„Jenom první tři,“ odpověděl Bjørn Holm, nastavil si zrcátko a upravil si zrzavého ježka. „Tady ve městě ti žádná nedá.“ Bjørn Holm uvažoval, zda by neměl používat pomádu, ale došel k názoru, že by to bylo příliš radikální. Na druhou stranu právě tohle tomu možná chybí. Když už tak už.

„Do prdele,“ zařval Harry. „Do prdele, do prdele!“

„Cože?“

„Mokro ve sprše. Parfém. Řasenka. Máš pravdu.“ Vrchní komisař vytáhl telefon, zuřivě cosi naťukal a na druhém konci to téměř okamžitě někdo zvedl.

„Gerda Nelviková? Tady Harry Hole. Ještě pořád pokračujete v těch testech? Dobře. Jaké jsou prozatímní výsledky?“

Bjørn Holm přihlížel, Harry mezitím zamumlal dvakrát „Hm“ a třikrát „Ano, jistě“.

„Děkuju,“ pronesl Harry na závěr. „Ještě bych rád věděl, jestli vám dnes večer někdo od nás nevolal a neptal se na totéž? Cože? Chápu. Ano, zavolejte, až to budete mít úplně hotové.“

Harry zavěsil. „Můžeš startovat,“ informoval Holma.

Bjørn otočil klíčkem v zapalování. „Co se děje?“

„Pojedeme do hotelu Plaza. Katrine Brattová volala dnes večer na soudní a ptala se na výsledky testů otcovství.“

„Už dneska večer?“ Bjørn Holm sešlápl plyn a odbočil doprava směrem ke Schouovu náměstí.

„Provádějí předběžné testy, které určují otcovství s pětadevadesátiprocentní jistotou. Zbytek času využívají jen ke zpřesnění pravděpodobnosti na devadesát devět celých devět desetin procenta.“

„No a?“

„S devadesátipětiprocentní pravděpodobností je otcem Ottersenových dvojčat i Jonase Beckera Arve Støp.“

„A do hajzlu.“

„Takže já si myslím, že Katrine poslechla tvoje rady pro sobotní večer. A že její kořistí je Arve Støp.“

Harry zavolal operační centrálu a požádal je o pomoc při zásahu, starý motor přitom řval ztichlými nočními ulicemi čtvrti Grünerløkka. Poté, co minuli lékařskou pohotovost u řeky Aker a vjeli na tramvajové koleje v ulici Storgata, už na ně topení opravdu foukalo horký vzduch.

Odin Nakken, novinář bulvárního deníku VG, mrzl na chodníku před hotelem Plaza a proklínal svět, lidi všeobecně a svou práci zvlášť. Pokud mohl usoudit, opouštějí právě večírek Liberalu poslední hosté. A ti poslední bývají zpravidla nejzajímavější, jsou to ti, co dokážou vytvořit titulky pro následující den. Jenže uzávěrka se blíží, za pět minut bude muset jít. Jít do kanceláře v Akerské ulici o několik set metrů dále a sepsat to. Napsat šéfredaktorovi, že už je dospělý, že už nedokáže postávat jako čtrnáctiletý puberťák venku s nosem přitisknutým na okenní tabulku, zírat dovnitř a doufat, že ven vyjde někdo, kdo mu dokáže povědět, kdo s kým tancoval, kdo komu koupil drink, kdo se s kým líbal. Napsat, že dává výpověď.

Vzduchem prolétlo několik drbů, které byly příliš fantastické na to, aby byly pravdivé, ty samozřejmě otisknout nemůžou. Existují jisté hranice a nepsaná pravidla. Pravidla, jichž se drží přinejmenším jeho novinářská generace. Pravidla vlastní ceny.

Odin Nakken se rozhlédl. Nadále tu zůstávalo jen několik novinářů a fotografů, kteří ještě měli výdrž. Nebo kteří měli stejně posunutou uzávěrku, co se informací o celebritách týkalo, jako jeho noviny. V téže chvíli sem přisvištělo Volvo Amazon, zajelo k okraji chodníku a zabrzdilo. Z místa spolujezdce vyskočil muž, Odin Nakken ho okamžitě poznal. Mávl na fotografa a oba běželi za policistou, jenž se řítil ke dveřím.

„Harry Hole,“ vydechl se zasupěním Nakken, jakmile kriminalistu dohnali. „Co tu dělá policie?“

Policista se zarudlýma očima se k nim otočil. „Jdeme na večírek, pane Nakkene. Kde se koná?“

„V sále Sonji Henie v prvním patře. Obávám se ale, že už končí.“

„Hm. Zahlédl jste Arveho Støpa?“

„Ten šel brzy domů. Můžu se zeptat, co mu chcete?“

„Ne. Odcházel sám?“

„Zdánlivě ano.“

Vrchní komisař se prudce zarazil a obrátil se k němu. „Co tím míníte?“

Odin Nakken naklonil hlavu ke straně. Netušil, o co jde, ovšem nepochyboval, že o něco ano.

„Povídalo se tu, že si něco domlouval s takovou moc pěknou kočkou. Očividně veselou v rozkroku. To ale bohužel nemůžeme otisknout.“

„No a?“ zabručel vrchní komisař.

„Nějaká žena odpovídající popisu opustila večírek dvacet minut po Støpovi. Nasedla do taxíku.“

Hole se okamžitě začal vracet stejnou cestou, kterou přišel. Odin Nakken se na něj pověsil.

„A vy jste ji nesledoval, pane Nakkene?“

Odin Nakken sarkasmus sice zaznamenal, ovšem nijak se ho to nedotklo. Už je mu to jedno.

„Nebyla to žádná celebrita, pane Hole. Abych tak řekl – známá osobnost, která šoustá s někým neznámým, to není žádná bomba. Pokud by ovšem ta dáma nechtěla mluvit, samozřejmě. Jenže se prostě akorát vypařila.“

„Jak vypadala?“

„Štíhlá, tmavá. Hezká.“

„Oblečení?“

„Dlouhý černý kožený kabát.“

„Díky.“ Hole naskočil zpátky do amazonu na sedadlo spolujezdce.

„Hele,“ zavolal na něj Nakken. „A co dostanu na oplátku?“

„Klidný noční spánek,“ odvětil Harry. „Ujištění, že jste přispěl ke zvýšení bezpečnosti v našem městě.“

Odin Nakken se zachmuřeným výrazem sledoval, jak staré auto se závodnickou šachovnicí s chraplavým řevem mizí. Je na čase vypadnout. Je na čase sepsat tu výpověď. Je na čase dospět.

„Uzávěrka,“ upozornil ho fotograf. „Musíme jet a sepsat ten podělanej článek.“

Odin Nakken odevzdaně vzdychl.

Arve Støp zíral do tmy na rubu masky a uvažoval, co žena asi dělá. Dotáhla ho za pouta do koupelny, vrazila mu mezi žebra to, o čem tvrdila, že to je revolver, a nakázala mu, aby vlezl do vany. Kde teď je? Arve Støp zadržel dech a slyšel své vlastní srdce a praskavé elektrické hučení. Loučí se snad jedna ze zářivek v koupelně? Krev ze spánků mu dotekla až do koutku úst, cítil na špičce jazyka kovovou nasládlou chuť.

„Kdes byl tu noc, co zmizela Birte Beckerová?“ Její hlas se ozýval od sprchy.

„Tady v bytě,“ odpověděl Støp a přitom se snažil přemýšlet. Prohlásila, že je policistka, a v té chvíli si vzpomněl, kde už ji viděl – v curlingové hale.

„Sám?“

„Ano.“

„A tu noc, kdy byla zavražděna Sylvia Ottersenová?“

„Taky tady.“

„Sám celý večer? S nikým jsi nemluvil?“

„Nemluvil.“

„Takže žádné alibi.“

„Povídám, že jsem byl tady.“

„Dobře.“

Dobře? pomyslel si Arve Støp. Proč je dobře, že nemá alibi? Co má ta žena v úmyslu? Vynutit z něj přiznání? A proč to zní, jako by se to elektrické hučení blížilo a bylo hlasitější?

„Lehni si,“ vyzvala ho.

Udělal, co mu nakázala, a ucítil, jak ho ledový email vany pálí na kůži na zádech a na stehnech. Na rubu masky mu zkondenzoval dech, zvlhčil masku a ještě víc mu ztížil dýchání. Nato se hlas ozval znovu, tentokrát těsně vedle:

„Jak chceš umřít?“

Umřít? Ta ženská je blázen. Magor, totální šílenec. Nebo snad ne? Připomínal si, že si musí zachovat chladnou hlavu, že se ho ta žena snaží jen vyděsit. Může za tím být Harry Hole? Je možné, že by toho policajtského ochlastu podcenil? Jenže teď se mu celé tělo třáslo, klepalo se tak, až slyšel, jak jeho hodinky Tag Heuer drnčí o email, jako by tělu došlo to, co mozek ještě neakceptoval. Otřel se zátylkem o dno vany, snažil se srovnat si prasečí masku, aby viděl malými otvory ven. Má zemřít.

Právě proto ho uložila do vany. Aby se tu příliš nenadělalo, aby se daly všechny stopy rychle odstranit. Kravina! Ty jsi Arve Støp a ona je policajtka. Nic na tebe nemají.

„No dobře, tak zvedni hlavu,“ nařídila mu.

Maska. Konečně. Udělal, co řekla, ucítil, jak se její ruce dotkly jeho čela a zátylku, masku mu však nesundaly. Nato opět zmizely. Kolem krku se mu stáhlo cosi tenkého, pevně napjatého. Co to kruci je? Smyčka!

„Ne…,“ spustil, ale hlas mu vynechal, neboť smyčka mu zmáčkla dýchací trubici. Pouta zachrastila a zaškrabala o dno vany.

„Všechny jsi je zabil,“ prohlásila žena a smyčku ještě trochu přitáhla. „Ty jsi Sněhulák, Arve Støpe.“

Tady to je. Pronesla to nahlas. Kvůli nedostatečnému prokrvení mozku mu teď bylo mdlo. Zuřivě zavrtěl hlavou.

„Ale ano,“ namítla, a když smyčkou trhla, měl dojem, že mu hlavu uřízne. „Právě jsi jím byl jmenován.“

Tma nastala rychle. Pozvedl nohu a opět ji nechal klesnout, pata bezvládně udeřila do vany. Ozvalo se duté zadunění.

„Cítíš ten šumivý pocit, Støpe? To je mozek, který nemá dostatek kyslíku. Dost příjemné, co? Můj manžel si s oblibou honil ptáka a já ho přitom přiškrcovala.“

Snažil se vykřiknout, snažil se protlačit zbytek vzduchu v těle kolem železného sevření smyčky, jenže to nešlo. Proboha, copak nechce slyšet ani přiznání? Pak to ucítil. Lehké šumění v mozku, jako syčící bublinky šampaňského. Má se to stát takhle, tak snadno? Nechtěl, aby to bylo tak snadné.

„Pověsím tě v obýváku,“ pronesl mu hlas u ucha a přitom ho ruka takřka láskyplně poplácala po hlavě. „Čelem ke fjordu. Dopřeju ti výhled.“

Pak se ozvalo slabé zapípnutí, jako alarm takového toho přístroje, co ve filmech zaznamenává činnost srdce, ve chvíli, kdy se křivka úplně zploští a srdce přestane bít, pomyslel si.

Kapitola 26

Den devatenáctý – Mlčení

Harry opět stiskl tlačítko zvonku Arveho Støpa.

Po mostě vedoucím přes mořské rameno kráčel noční lovec bez kořisti a pokukoval po černém amazonu stojícím uprostřed náměstí na Aker Brygge, kde jinak neparkovala žádná auta.

„Jestli má dámskou návštěvu, tak nejspíš neotevře,“ konstatoval Bjørn Holm a vzhlédl k třímetrovým vstupním dveřím.

Harry stiskl tlačítka ostatních zvonků.

„Jsou tady jenom kanceláře,“ ozval se Holm. „Někde jsem četl, že Støp tu bydlí sám, v nejvyšším patře.“

Harry se rozhlédl.

„Ne,“ namítl Holm, jako by pochopil, na co Harry myslí. „Páčidlem to nepůjde. A tvrzené sklo jen tak nerozbiješ. Budeme muset počkat, až přijde domov…“

Harry už mířil zpátky k autu. A tentokrát Holm nedokázal myšlenky vrchního komisaře odhadnout. Ne, dokud Harry neusedl na sedadlo řidiče a Holma současně nenapadlo, že klíčky trčí ještě stále v zapalování.

„Ne, Harry! Ne! To ne…“

Zbytek přehlušilo zařvání motoru. Kola se na mokrém a klouzajícím dláždění nejprve protočila, potom zabrala. Bjørn Holm se s máváním postavil autu do cesty, zahlédl však, jak se Harry za volantem tváří, a uskočil. Nárazník amazonu vrazil s tlumenou ránou do dveří. Sklo se proměnilo v bílé krystaly, které se chviličku vznášely neslyšně ve vzduchu a poté začaly s cinkotem dopadat na zem. Ještě než Holm stihl zhodnotit rozsah škod, vyskočil Harry z vozu a vkráčel dovnitř nyní vysklenými vchodovými dveřmi.

Holm běžel za ním a zoufale nadával. Harry popadl jeden z velkých květináčů s palmou o výšce dospělého muže, dotáhl ho k výtahu a stiskl tlačítko. Jakmile se hliníkové dveře výtahu otevřely, strčil mezi ně květináč a ukázal na bílé dveře se zeleným nápisem Exit.

„Ty si vezmeš na starost nouzový východ a já hlavní schodiště, tak budeme mít pokryté veškeré únikové cesty. Sejdeme se v šestce, Bjørne.“

Bjørn Holm byl skrz naskrz propocený, ještě než vystoupal po úzkém železném schodišti do dvojky. Ani jeho tělo, ani hlava na tohle nebyly stavěné. Krucinál, je přece kriminalistický technik! Rád dramatické události rekonstruuje, nikoli konstruuje.

Na okamžik se zastavil. Slyšel však jen doznívající ozvěnu vlastních kroků a vlastního supění. Co udělá, pokud někoho potká? Harry ho požádal, aby si vzal do Plachetní ulice služební revolver, jenže mínil tím snad, že by ho měl použít? Bjørn se chytil zábradlí a znovu se rozběhl. Co by udělal Hank Williams? Kopl by do sebe drink. Co Sid Vicious? Ukázal by prostředníček a zdrhl by. A Elvis? Elvis. Elvis Presley. Přesně tak. Bjørn Holm popadl revolver.

Schodiště skončilo. Holm otevřel dveře a tam, na konci chodby, se Harry opíral zády o stěnu vedle hnědých dveří. V jedné ruce držel služební revolver, druhou měl zdviženou. Ukazováček držel na rtech, přitom hleděl na Bjørna a ukazoval na dveře. Byly pootevřené.

„Projdeme to místnost po místnosti,“ zašeptal, jakmile k němu Bjørn došel. „Ty si vezmeš pokoje nalevo, já napravo. Ve stejném tempu, zády k sobě. A nezapomeň dýchat.“

„Počkej!“ sykl Bjørn. „Co když tam bude Katrine?“

Harry na něj pohlédl a čekal.

„Chci tím říct…,“ pokračoval Bjørn a snažil se zjistit, co chce vlastně říct. „Mám v nejhorším případě zastřelit svoji… kolegyni?“

„V nejhorším případě…,“ odpověděl Harry, „zastřelí tvoje kolegyně tebe. Jasné?“

Mladý kriminalistický technik ze vsi Skreia přikývl a slíbil si, že pokud tohle dopadne dobře, vyzkouší i tu zatracenou pomádu.

Harry nohou nehlučně strčil do dveří a vešel dovnitř. Okamžitě ucítil závan vzduchu. Průvan. První dveře napravo byly na konci chodby. Harry popadl levou rukou kliku a přitom před sebe pravou rukou mířil revolverem. Rozrazil dveře a vstoupil dovnitř. Pracovna. Prázdná. Nad psacím stolem visela velká mapa Norska se zapíchanými špendlíky.

Harry vyšel do chodby, kde na něj čekal Holm. Harry mu naznačil, že má mít revolver celou dobu v pohotovosti.

Pokračovali dál do nitra bytu.

Kuchyně, knihovna, posilovna, jídelna, zimní zahrada, pokoj pro hosty. Všechny prázdné.

Harry cítil, jak teplota postupně klesá. Jakmile vstoupili do obývacího pokoje, pochopil proč. Posuvné dveře na střešní terasu a k bazénu byly doširoka otevřené, bílé záclony nervózně povlávaly ve větru. Z obývacího pokoje vedla nalevo i napravo krátká chodbička ke dveřím. Harry pokynul, že Holm si vezme na starost dveře napravo, sám se postavil k těm druhým.

Harry se nadechl, schoulil se, aby představoval co možná nejmenší terč, a otevřel.

Ve tmě zahlédl postel, bílé povlečení a cosi, co mohlo být lidské tělo. Levou rukou zašátral po vypínači na stěně za dveřmi.

„Harry!“

To se ozval Holm.

„Harry, sem!“

Holmův hlas zněl vzrušeně, avšak Harry ho vytěsnil, soustředil se na tmu před sebou. Ruka nalezla vypínač a v následujícím okamžiku se ložnice koupala v záři bodového osvětlení. Byla prázdná. Harry zkontroloval skříně a poté vyšel ven. Holm stál mezi dveřmi s revolverem namířeným do místnosti. Harry se postavil vedle něj.

„Nehýbá se,“ šeptal Holm. „Je mrtvý. Je…“

„Tak tos nemusel křičet,“ odvětil Harry, došel k vaně, sklonil se nad nahého muže a stáhl mu prasečí masku. Arve Støp měl kolem krku slabý červený proužek, obličej bledý a naběhlý a pod očními víčky bylo vidět vypoulené oči. Nebyl k poznání.

„Zavolám výjezdovou skupinu,“ navrhl Holm.

„Počkej s tím.“ Harry přidržel Støpovi ruku před ústy. Pak ho popadl za rameno a zatřásl jím.

„Co to děláš?“

Harry zatřásl silněji.

Bjørn mu položil ruku na rameno. „Harry, copak nevidíš, že…“

Holm uskočil. Støp otevřel oči. Potom se nadechl – jako potápěč, který právě proťal vodní hladinu – zhluboka, bolestně a se zachrčením.

„Kde je?“ zeptal se Harry.

Støp vrtěl hlavou a přitom na Harryho zíral zorničkami rozšířenými a potemnělými šokem.

„Kde je?“ zopakoval Harry.

Støp se nedokázal dívat do jednoho místa a z otevřených úst mu vyšlo jen zaškytnutí.

„Počkej tady, Bjørne.“

Holm přikývl a jeho kolega mezitím zmizel v koupelně.

Harry stál na okraji Støpovy terasy. Pětadvacet metrů pod ním se třpytila černá voda mořského ramene. V měsíčním světle viděl sochu ženy na chůdách ve vodě a prázdný most. A tam… Něco lesklého pohupujícího se na hladině jako břicho mrtvé ryby. Záda černého koženého kabátu. Skočila. Ze šestého patra.

Harry vylezl na okraj terasy, stál mezi prázdnými květináči. Hlavou mu prolétla vzpomínka. Østmarka a Øystein, který se vrhl po hlavě ze skály do jezírka Hauktjern. Harry a Dřevák, kteří ho vytáhli na břeh. Øystein na nemocničním lůžku v Říšské nemocnici, kolem krku cosi, co se podobalo stavebnímu lešení. Harry se díky tomu naučil, že z velkých výšek má člověk skákat po nohou, nemá se z nich vrhat po hlavě. A přitom nesmí zapomenout přitisknout paže pořádně k tělu, aby si nezlomil klíční kosti. Ale především se musí rozhodnout předtím, než pohlédne dolů, a skočit, než dá strach promluvit rozumu. Proto dopadla Harryho bunda na podlahu terasy s měkkým plesknutím ve chvíli, kdy se už Harry nacházel ve vzduchu a uši mu rvalo svištění větru. Černá vodní plocha se k němu rychle blížila. Černá jako asfalt.

Srazil paty a v následujícím okamžiku jako by z něj někdo vytloukl všechen vzduch a jako by se z něj čísi velká ruka snažila servat oblečení. Veškeré zvuky zmizely. Poté ho ochromil chlad. Kopal, až vyplul nad hladinu. Zorientoval se, obrátil se ke kabátu a začal plavat. Pomalu ho opouštěl cit v nohou a Harry věděl, že mu zbývá jen několik minut, než tělo přestane při této teplotě pracovat. Věděl však také to, že jestli u Katrine zafungoval potápěcí reflex, a uzavřela se jí tedy poté, co přišla do styku s vodou, hrtanová příklopka, může ji právě to náhlé zchlazení zachránit, protože zpomalí metabolismus, uvede tělesné buňky a orgány do stavu částečné hibernace, přiměje vitální funkce, aby se spokojily s minimem kyslíku.

Harry kopal nohama a klouzal hustou těžkou vodou k lesknoucí se kůži.

Už byl u ní, popadl ji.

Jeho první podvědomou myšlenkou bylo, že Katrine byla vzata na nebesa – nebo že ji pohltili démoni. Protože tu plaval jen kabát.

Harry zaklel a otočil se ve vodě, zazíral k terase. Jel pohledem po její hraně k přesahu střechy, ke kovovým komínům a k šikmým střechám vedoucím na druhou stranu domu, k dalším domům, dalším terasám a ke změti požárních schodišť a únikových cest podél labyrintu fasád na Aker Brygge. Šlapal vodu, lýtka už málem necítil, přitom konstatoval, že ho Katrine vlastně ani nepodcenila – skočil jí na ten úplně nejobyčejnější trik. Na chviličku horečně zauvažoval o smrti utopením – jistě by byla příjemná.

Byly čtyři hodiny ráno a na posteli před Harrym seděl třesoucí se Arve Støp v županu. Opálení jako by mu z pleti v obličeji někdo vysál, jako by se seschl ve starého muže. Jeho zorničky však už měly opět normální velikost.

Harry se vysprchoval horkou vodou a posadil se na židli v Holmově svetru a v teplákách, které mu půjčil Støp. Z obývacího pokoje slyšel, jak se Bjørn Holm snaží prostřednictvím mobilu zorganizovat hon na Katrine Brattovou. Harry ho instruoval, aby kontaktoval operační centrálu, která vyhlásí všeobecné pátrání, policii na letišti Gardermoen pro případ, že by se pokusila odletět některým z časných ranních spojů, a zásahovou jednotku Delta, aby se ujala akce v jejím bytě, ačkoli si byl Harry dost jistý, že ji tam nenajdou.

„Takže si myslíte, že tohle nebyla jen sexuální hra, nýbrž že se vás Katrine Brattová snažila zabít?“ zeptal se Harry.

„Myslím?“ odtušil Støp se cvakajícími zuby. „Málem mě uškrtila!“

„Hm. A vyptávala se vás tedy, jestli máte alibi na dobu vražd, ano?“

„Potřetí: Ano!“ zasténal Støp.

„Takže si myslí, že jste Sněhulák?“

„Čert ví, co si myslí, ta ženská je očividně úplnej magor.“

„Snad. Nicméně je možné, že v něčem pravdu mít může.“

„A v čem by to jako mělo být?“ Støp pohlédl na hodinky.

Harry věděl, že už sem míří advokát Krohn, a že jakmile dorazí, okamžitě Støpovi zakáže vypovídat. Harry se rozhodl a naklonil se vpřed.

„Víme, že jste otcem Jonase Beckera a dvojčat Sylvie Ottersenové.“

Støp pomalu pozvedl hlavu. Harry věděl, že to musí risknout.

„Idar Vetlesen byl jediný člověk, který to věděl. To vy jste ho poslal do Švýcarska a zaplatil jste mu kurz o Fahrově nemoci, který tam absolvoval, že? Kurz o chorobě, kterou jste sám zdědil.“

Harry pochopil, že se celkem strefil, neboť spatřil, jak se Støpovi opět rozšířily zorničky.

„Hádám, že vám Vetlesen prozradil, že na něj vyvíjíme nátlak,“ kul Harry železo. „Možná jste měl strach, že bude mluvit. Nebo možná on využil situace, začal vás vydírat a žádal protislužby. Například peníze.“

Støp na Harryho nedůvěřivě zíral a zavrtěl hlavou.

„Nicméně, pane Støpe, očividně jste se domníval, že byste mohl hodně ztratit, pokud by vyšla najevo pravda o vašem otcovství. Dost na to, aby vám to poskytlo motiv zabít jediné lidi, kteří by vás mohli odhalit: matky těch dětí a Idara Vetlesena. Je to tak?“

„Já…“ Støp těkal pohledem.

„Co vy?“

„Já… už k tomu nemám co dodat.“ Støp se naklonil vpřed, nechal hlavu klesnout do dlaní. „Promluvte si s Krohnem.“

„Fajn,“ odtušil Harry. Neměl moc času. Držel však ještě jednu kartu, poslední. Dobrou. „Povím jim, co jste říkal.“

Harry čekal. Støp dál seděl v předklonu a nehýbal se. Konečně zvedl hlavu.

„Komu jim?“

„Tisku, samozřejmě,“ pronesl Harry lehce. „Lze se domnívat, že se nás budou důkladně vyptávat, nemyslíte? Tohle je přece to, čemu říkají senzace, ne?“

Podle Støpova pohledu se zdálo, že mu to začíná docházet.

„Jak to myslíte?“ zeptal se, ovšem takovým tónem, jako by předem znal odpověď.

„Známá osobnost si myslí, že nalákala k sobě domů mladou ženu, ale ono je to zatím naopak,“ konstatoval Harry a prohlížel si obraz na stěně za Støpem. Zdálo se, že představuje nahou ženu balancující na laně. „Je přemluven, aby si nasadil prasečí masku ve víře, že jde o sexuální hru, a tak ho nalezne policie, nahého a plačícího v jeho vlastní vaně.“

„To jim nemůžete říct!“ vyhrkl Støp. „To… to byste přece porušil povinnost mlčenlivosti.“

„No,“ namítl Harry. „Možná bych tím porušil image, kterou jste si vybudoval, pane Støpe. Ale rozhodně ne povinnost mlčenlivosti. Spíš naopak.“

„Naopak?“ téměř vykřikl Støp. Cvakání zubů ustalo a do tváří se mu začínala vracet barva.

Harry si odkašlal. „Mým jediným kapitálem a výrobním prostředkem je moje osobní integrita.“ Harry počkal, dokud nespatřil, že Støp poznal svá vlastní slova. „A protože jsem policista, znamená to mimo jiné, že musím informovat veřejnost do té míry, do jaké to je možné, aniž by to narušilo vyšetřování. V tomto případě to možné je.“

„To nemůžete udělat,“ namítl Støp.

„Můžu a chci.“

„To… mě zničí.“

„Asi tak jako Liberal ničí každý týden na své titulní straně jednoho člověka?“

Støp otevřel a zavřel ústa jako akvarijní rybička.

„Ale samozřejmě,“ pokračoval Harry. „Dokonce i muži s osobní integritou umí dělat kompromisy.“

Støp se na Harryho dlouze zadíval.

„Doufám, že chápete,“ řekl Harry a mlaskl, jako by si chtěl vtisknout do paměti přesný zvuk slov, „že já jako policista mám povinnost tuto situaci využít.“

Støp pomalu přikývl.

„Začneme u Birte Beckerové,“ navrhl Harry. „Kde jste se s ní setkal?“

„Myslím, že tady skončíme,“ ozval se hlas.

Otočili se ke dveřím. Zdálo se, že Johan Krohn se stihl nejen osprchovat, nýbrž i oholit a vyžehlit si košili.

„Tak fajn,“ pokrčil Harry rameny. „Bjørne!“

Ve dveřích za Krohnem se objevil pihovatý obličej Bjørna Holma.

„Zavolej Odinu Nakkenovi z VG,“ přikázal mu a obrátil se ke Støpovi. „Stačí, když vám to oblečení přinesu dnes během dne?“

„Počkejte,“ zastavil ho Støp.

V místnosti panovalo ticho, Arve Støp zvedl obě ruce a jejich hřbety si mnul čelo, jako by si chtěl rozproudit krev.

„Johane,“ pronesl nakonec. „Můžeš jít. Tohle zvládnu sám.“

„Arve, já myslím, že bys neměl…,“ namítl advokát.

„Jdi se domů vyspat, Johane. Zavolám ti později.“

„Jako tvůj advokát tě musím…“

„Jako můj advokát sklapni a zmiz, Johane. Jasné?“

Johan Krohn se napřímil, zmobilizoval zbytky své uražené advokátské cti, avšak když spatřil Støpův výraz, rozmyslel si to. Krátce pokývl, otočil se a odešel.

„Kde jsme to byli?“ zeptal se Støp.

„Na začátku,“ odpověděl Harry.

Kapitola 27

Den dvacátý – Začátek

Arve Støp se setkal s Birte Beckerovou poprvé jednoho chladného zimního dne v Oslu, během přednášky, kterou proslovil pro jednu společenskou agenturu v Sentrum Scene. Byl to motivační seminář, kam podniky vysílaly své unavené zaměstnance k takzvanému „doplnění sil“, ti si tam tedy měli vyslechnout přednášku, která by je měla motivovat k tomu, aby pracovali ještě tvrději. Podle Støpových zkušeností tvořili většinu přednášejících na podobných seminářích byznysmeni, kteří zaznamenali jistý úspěch s nepříliš originální myšlenkou, sportovci se zlatou medailí z velmi významného mistrovství ve velmi nevýznamném sportovním odvětví nebo horolezec, jehož živobytím je lézt na kopce a zase dolů a potom o tom vykládat. Společný jim byl názor, že jejich úspěch je podmíněn tím, že vykazují velice specifickou vůli a morálku. Jsou motivovaní. A právě toto mělo motivovat i ostatní.

Arve Støp byl na programu jako poslední – to si vždy kladl jako podmínku své účasti. Tak mohl začít pomlouvat ostatní přednášející a označovat je za chamtivé narcisty, rozdělovat je do tří kategorií a konstatovat, že on sám patří do kategorie první – úspěch s nepříliš originálním podnikatelským záměrem. Potom prohlásil, že peníze vynaložené na tento motivační den byly promrhané, že většina lidí v sále to beztak moc daleko nedotáhne, protože mají to štěstí, že nejsou obdařeni onou abnormální potřebou uznání, jakou trpí ti, kteří stojí tady nahoře. Včetně něj. Tvrdil, že tuhle potřebu v něm vyvolala skutečnost, že se o něj jeho otec nikdy nijak zvlášť nezajímal. Tudíž musí hledat lásku a obdiv u jiných, a proto se měl stát hercem nebo hudebníkem, jenže neměl v tomto směru žádný talent.

Udivené pohledy publika přešly v tomto okamžiku přednášky ve smích. A v sympatie. A Støp věděl, že nakonec dojde na obdiv. Protože on tady září. Září, neboť on sám i všichni ostatní vědí, že bez ohledu na to, co povídá, má úspěch, a proti úspěchu nelze argumentovat, dokonce ani proti vlastnímu úspěchu ne. Podtrhoval štěstí jako nejdůležitější faktor svého úspěchu, bagatelizoval vlastní talent a zdůrazňoval, že všeobecná neschopnost a lenost v norském podnikání způsobuje, že úspěchu mohou dosáhnout i průměrní.

Nakonec mu vstoje aplaudovali.

Støp se usmíval a přitom upíral pohled na tmavou krásku v první řadě, která se, jak se tedy později ukázalo, jmenovala Birte. Všiml si jí okamžitě, jakmile vstoupil do sálu. Bylo mu jasné, že kombinace štíhlých nohou a velkých ňader často automaticky znamená silikonové implantáty, avšak nebyl odpůrcem umělého zkrášlování ženského těla. Lak na nehty, silikon – jaký je v tom v podstatě rozdíl? Za dunění potlesku pak prostě sestoupil z pódia, procházel první řadou a podával ruce posluchačům. Bylo to pitomé gesto, něco takového by si mohl dovolit americký prezident, ale jemu to bylo fuk, naprosto a nádherně fuk, těšilo ho, pokud mohl někoho naštvat. Zastavil se před tmavou ženou, která jeho pohled opětovala se zrudlými, vzrušenými tvářemi. Napřáhl k ní ruku a ona se uklonila, jako by byl král. Když jí ruku stiskl, ucítil, jak ho ostré rohy jeho vlastní vizitky píchly do dlaně. Dívala se po snubním prstenu.

Prsten byl matný. A pravá ruka úzká a bledá, tu jeho však svírala překvapivě pevně.

„Sylvia Ottersenová,“ představila se s přihlouplým úsměvem. „Jsem vaše velká obdivovatelka, tak jsem si s vámi prostě musela potřást rukou.“

Tak se setkal poprvé se Sylvií Ottersenovou, bylo to jednoho teplého letního dne v Oslu v obchodě Taste of Africa. Vypadala obyčejně. Nicméně byla vdaná.

Arve Støp pohlédl na africké masky a na něco se zeptal, aby se situace nestala ještě trapnější. Ne že by byla trapná pro něj, všiml si však, že žena stojící vedle něj ztuhla, jakmile mu Sylvia Ottersenová podala ruku. Marita se jmenovala. Ne, vlastně Marite. Právě tahle Marite – nebo snad přece jen Marita? – trvala na tom, že ho sem vezme a ukáže mu několik polštářů ze zebří kůže, o kterých se domnívala, že je prostě musí mít ve své posteli, z níž právě vstali a v níž nyní ležely na povlečení dlouhé blonďaté vlasy. Připomněl si, že je nesmí zapomenout odstranit.

„Víc toho se zebří kůží už nemáme,“ vysvětlila Sylvia Ottersenová. „Ale co třeba tyhle?“

Došla k polici u okna, na záda a zadek jí dopadlo denní světlo a Arve Støp si pomyslel, že to vůbec není špatné. Ovšem nudně hnědé vlasy měla rozcuchané a zplihlé.

„Co to je?“ zeptala se žena se jménem začínajícím na M.

„Imitace pakoní kůže.“

„Imitace?“ odfrkla M a pohodila zářivě světlými vlasy tak, aby jí spadly přes ramena. „Tak to radši počkáme, až vám přijdou zase ty zebří.“

„Ta zebra je také imitace,“ namítla Sylvia a usmála se tak, jako se člověk usmívá na dítě, kterému vysvětluje, že Měsíc není kolo sýra.

„Aha,“ odtušila M, kysele se usmála červenými ústy a popadla Arveho pod paží. „Tak to děkujeme.“

Nápad M odejít a ukázat se společně na veřejnosti se mu pranic nelíbil a ještě méně se mu líbilo to, jak do něj teď byla zavěšená. Možná si všimla jeho nevole, protože jakmile vyšli z obchodu, alespoň ho pustila. Pohlédl na hodinky.

„Jejda, musím běžet na jednu schůzku,“ prohlásil.

„Nezajdeme na oběd?“ Podívala se na něj s lehce překvapeným výrazem, jenž nedokázal zastřít, jak je dotčená.

„Možná ti zavolám,“ rozloučil se s ní.

Zavolala mu. Od chvíle, kdy stál na pódiu v Sentrum Scene, uplynulo pouhých třicet minut. Právě seděl v taxíku jedoucím za sněhovým pluhem, který odhrnoval špinavý sníh k okraji silnice.

„Seděla jsem přímo před vámi,“ připomněla se mu. „Chtěla jsem vám jen poděkovat za tu přednášku.“

„Doufám, že jsem na vás nezíral příliš upřeně,“ snažil se triumfálně přehlušit škrabání železa o asfalt.

Tiše se zasmála.

„Máte nějaké plány na dnešní večer?“ zeptal se.

„No,“ zaváhala. „Nic, co by se nedalo změnit…“ Nádherný hlas. Nádherná slova.

Zbytek odpoledne na ni myslel, fantazíroval o tom, jak ji šuká na komodě v chodbě, jak žena temenem hlavy bouchá do obrazu Gerharda Richtera, který si koupil v Berlíně. A pomyslel si, že čekání je na celé věci to nejlepší.

Zazvonila v osm hodin. Čekal u dveří. Slyšel ozvěnu mechanického cvakání výtahu připomínajícího zvuk nabíjené zbraně. Hučící tón, který stoupal. V penisu mu bušila krev.

A pak tam stála. Připadal si, jako by mu někdo dal facku.

„Kdo jste?“ vykoktal.

„Stine,“ odpověděla a v usmívajícím se tučném obličeji se jí rozšířil mírný údiv. „Volala jsem…“

Přeměřil si ji od hlavy k patě a na okamžik přece jen zauvažoval, jestli toho nemá využít, protože občas ho vzrušovala i obyčejnost a neatraktivnost. Ucítil však opadávající erekci a myšlenku zavrhl.

„Omlouvám se, že jsem vám nestihl dát vědět,“ zalhal. „Ale právě mi volali, že mám přijít na jednání.“

„Na jednání?“ otázala se a nedokázala zakrýt zklamání.

„Krizová schůzka. Možná vám zavolám.“

Zůstal stát ve dveřích a poslouchal, jak se dveře výtahu zavřely a otevřely. Potom se rozesmál. Smál se, dokud ho nenapadlo, že tu tmavou krásku z první řady už možná nikdy neuvidí.

Uviděl ji znovu za hodinu. To už v sobě měl oběd, který snědl sám v restauraci v Domě umělců, absolvoval nákup obleku v Kamikaze, který si okamžitě vzal na sebe, a dvakrát stihl projít kolem obchodu Taste of Africa, jenž ležel ve stínu mimo palčivé slunce. Potřetí vešel dovnitř.

„To už jste zpátky?“ usmála se Sylvia Ottersenová.

Stejně jako před hodinou byla v tom chladném, temném obchodě sama.

„Ty polštáře se mi líbily,“ vysvětlil.

„Ano, jsou pěkné,“ souhlasila a pohladila rukou imitaci pakoní kůže.

„Můžete mi ukázat ještě něco?“ zeptal se.

Položila si ruku na bok. Hlavu sklonila mírně ke straně. Ví, pomyslel si. Cítí to.

„To záleží na tom, co byste chtěl vidět.“

Odpověděl a přitom cítil, jak se mu třese hlas: „Rád bych viděl vaši kundičku.“

Dovolila mu, aby si ji vzal v zadní místnosti, ani se nenamáhala zamknout dveře obchodu.

Arve Støp se téměř okamžitě udělal. Občas ho obyčejnost a neatraktivnost sakra vzrušovaly.

„V úterý a ve středu bývá v obchodě můj muž,“ informovala ho, když se už chystal k odchodu. „Co čtvrtek?“

„Možná,“ odtušil a všiml si, že na obleku z Kamikaze má flíček.

Ve chvíli, kdy Birte zazvonila, vířil mezi kancelářskými budovami na Aker Brygge zběsile sníh.

Prohlásila, že předpokládá, že jí dal vizitku proto, aby se mu ozvala.

Stávalo se, že se Arve Støp sám sebe ptal, proč potřebuje tyhle ženy, tyhle výstřelky, tyhle soulože, které nebyly vlastně ničím jiným než slavnostními dobyvačnými rituály. Copak toho nedobyl ve svém životě dost? Může za to strach ze stáří? Myslí si, že tím, že se bude nořit do mladých žen, jim dokáže ukrást něco z jejich mládí? A proč ten spěch, to frenetické tempo? Možná za to může povědomí o nemoci, kterou si nese, fakt, že zanedlouho nebude tím mužem, jímž prozatím je. Neznal odpověď, a k čemu by mu vlastně byla? Téhož večera poslouchal Birtiny steny, hluboké jako sténání muže, Birte přitom tloukla temenem hlavy do obrazu Gerharda Richtera zakoupeného v Berlíně.

Arve Støp vystříkl své infikované semeno ve chvíli, kdy je zvonek nad vstupními dveřmi zuřivě varoval, že do Taste of Africa někdo vchází. Snažil se z ní vyklouznout, avšak Sylvia Ottersenová se zazubila a pevněji mu sevřela půlky. Vytrhl se jí a natáhl si kalhoty. Sylvia sklouzla z pultu, upravila si letní sukni a odešla za roh, aby obsloužila zákazníka. Arve Støp si pospíšil k policím s cetkami, kde si zády do místnosti zapínal kalhoty. Za sebou uslyšel mužský hlas omlouvající se, že jde trochu později, že nemohl najít místo k zaparkování. Sylvia ostrým hlasem odvětila, že to je snad jasné, letní prázdniny už přece skončily. A že přijde pozdě na schůzku se sestrou a ať se postará o zákazníka.

Arve Støp za sebou zaslechl mužský hlas. „S čím vám mohu pomoci?“

Otočil se a spatřil kostnatého muže s nepřirozeně velkýma očima za kulatými brýlemi, ve flanelové košili a s krkem, který mu připomněl čápa.

Mrkl muži přes rameno, stihl zahlédnout Sylvii, jak vychází ven, okraj sukně měla vyhrnutý, do holé kolenní jamky jí stékal mokrý čůrek. A jemu došlo, že věděla, že tenhle strašák, o němž předpokládal, že to je její manžel, přijde. Že chtěla, aby je přistihl.

„Díky, už mám, co jsem potřeboval,“ odpověděl a zamířil ke dveřím.

Arve Støp se občas snažil představit si, jak by reagoval, kdyby se dozvěděl, že s ním nějaká žena otěhotněla. Zda by trval na potratu, nebo na tom, aby dítě donosila. Jediné, čím si byl zcela jistý, bylo to, že by trval na jedné z možností, protože přenechávat rozhodnutí jiným nebylo v jeho povaze.

Birte Beckerová mu sdělila, že nepotřebují žádnou ochranu, protože nemůže mít děti. Poté, co mu o tři měsíce a šest souloží později sdělila, že patrně děti přece jen mít může, mu okamžitě došlo, že potomka bude chtít donosit. Zpanikařil a trval na opaku.

„Mám nejlepší kontakty,“ přesvědčoval ji. „Ve Švýcarsku. Nikdo se nic nedozví.“

„Tohle je moje šance stát se matkou, Arve. Doktor tvrdí, že to je zázrak, který se už nikdy nemusí opakovat.“

„V tom případě už nikdy nechci vidět ani tebe, ani to případné dítě. Slyšíš?“

„Dítě potřebuje otce, Arve. A bezpečný domov.“

„A ani jedno z toho tady nenajdeš. Jsem nositelem dědičné a hrozné choroby, chápeš?“

Birte Beckerová to chápala. A protože byla prostá, ale bystrá dívka, která se kvůli otci opilci a matce uzlíčku nervů brzy naučila starat se sama o sebe, udělala to, co musela. Opatřila dítěti otce a bezpečný domov.

Filip Becker nemohl uvěřit, že ta krásná žena, kterou tak zoufale a marně uháněl, se najednou vzdala a stala se jeho. A vzhledem k tomu, že tomu nemohl uvěřit, bylo už sémě podezření vlastně zaseto. Jenže v okamžiku, kdy mu oznámila, že ji oplodnil – pouhý týden poté, co ho k sobě pustila –, bylo ono semeno ještě zasuto velmi hluboko.

Poté, co Birte Arvemu zavolala a sdělila mu, že se Jonas narodil a že vypadá, jako by mu z oka vypadl, zůstal Arve stát se sluchátkem u ucha a jen zíral do vzduchu. Pak ji požádal o fotografii. Poslala mu ji poštou a za dva týdny seděla, jak se domluvili, v jednom kafebaru s Jonasem na klíně a se snubním prstenem na ruce, zatímco Arve, sedící u jiného stolu, se tvářil, že čte noviny.

Té noci se beze spánku převaloval v peřinách a myslel na svou chorobu.

Muselo se to odehrát diskrétně, za pomoci lékaře, kterému může věřit, že bude držet klapačku. Zkrátka – musel to být onen slabošský, úlisný, pitomý chirurg z curlingového klubu: Idar Vetlesen. Podařilo se mu ho sehnat. Pracoval tehdy na klinice Marienlyst. Ten blbeček přikývl jak na úkol, tak na peníze a na Støpův účet odjel do Ženevy, kde se každoročně scházeli na konferenci nejpřednější evropští odborníci na Fahrovu nemoc a předkládali si nejnovější neuspokojivé výsledky bádání.

První analýza neprokázala u Jonase nic zvláštního, ale přestože Vetlesen opakoval, že symptomy se zpravidla objevují až ve značně dospělém věku – Arve Støp sám byl zcela bez příznaků až do svých čtyřiceti –, trval Støp na tom, že chlapec musí chodit na pravidelné kontroly jednou ročně.

Uplynuly dva roky od chvíle, kdy zahlédl, jak jeho sperma stéká Sylvii Ottersenové do kolenní jamky, a kdy Sylvia vypochodovala z obchodu i z jeho života. Prostě už ji poté nekontaktoval a ona jeho také ne. Až do této chvíle. Zavolala mu a on se okamžitě vymluvil, že jde právě na krizovou schůzku, Sylvia se ovšem vyjádřila stručně. Čtyřmi větami mu sdělila, že veškeré sperma patrně nevyteklo, že z něj vznikla dvojčata, že si její manžel myslí, že jsou jeho a že potřebují ochotného investora, aby udrželi Taste of Africa při životě.

„Myslím, že jsem do toho obchodu nalil už dost,“ namítl Arve Støp, který často reagoval na špatné zprávy vtipnými komentáři.

„Peníze si případně můžu obstarat tím, že s tím půjdu do bulváru, třeba do Se og Hør. Tam mají přece rádi historky o tom, že otec nějakého dítěte je ta a ta celebrita.“

„Nezkoušej to na mě,“ nenechal se. „Sama bys tím mohla dost ztratit.“

„Okolnosti se změnily,“ odvětila. „Jestliže seženu dost peněz na to, abych Rolfa vyplatila z obchodu, odejdu od něj. Problémem obchodu je jeho poloha, takže si dám jako podmínku, aby Se og Hør publikoval tu aféru s fotografiemi krámku, ať má obchod pořádnou publicitu. Víš, kolik lidí tenhle časopis čte, ne?“

Arve Støp to věděl. Každý šestý dospělý Nor. Nikdy neměl nic proti občasnému přiměřeně atraktivnímu skandálu, jenže být prezentován jako vykuk, který zneužil svého statutu celebrity vůči prostoduché vdané ženě a pak zbaběle utekl? Představa veřejnosti, že je Arve Støp přímočarý a neohrožený, by vzala za své a morálně pobouřené názorové výroky Liberalu by působily pokrytecky. A navíc není ani hezká. Tohle není dobré. To vůbec není dobré.

„O jaké částce mluvíme?“ zeptal se.

Jakmile se dohodli, zavolal Idaru Vetlesenovi na kliniku Marienlyst a vysvětlil mu, že má dva nové pacienty. Shodli se, že to provedou stejně jako u Jonase, nejprve odeberou dvojčatům vzorky, pošlou je na soudní, aby určili otcovství, a poté začnou hledat symptomy oné strašné nemoci.

Arve Støp zavěsil a opřel se do vysoké kožené židle. Viděl, jak slunce svítí na vrcholky stromů na ostrovech Bygdøy a Snarøya, a věděl, že by měl být v depresi. Jenže to tak nebylo. Cítil se dobře naladěný. Ano, téměř šťastný.

Právě na tuto vzdálenou vzpomínku pocitu štěstí si Arve Støp vzpomněl ve chvíli, kdy mu Idar Vetlesen zavolal a sdělil, že v novinách píšou, že uříznutá ženská hlava na Sollihøgda patřila Sylvii Ottersenové.

„Nejdřív zmizela matka Jonase Beckera,“ pokračoval Vetlesen. „A pak je zavražděna matka těch dvojčat. Nejsem žádný expert na výpočty pravděpodobnosti, ale s tímhle bychom měli jít na policii, Arve. Hledají souvislosti.“

Vetlesen v posledních letech udělal kariéru tím, že upravoval zevnějšek celebritám, ovšem v očích Arveho Støpa přesto – nebo možná právě proto – zůstal blbečkem.

„Ne, na policii nepůjdeme,“ nesouhlasil Arve.

„Že ne? Tak to mi budeš asi muset vysvětlit.“

„Fajn. O jaké částce mluvíme?“

„Proboha, Arve, já ti nevolám proto, abych tě vydíral. Jenom prostě nemůžu…“

„Kolik?“

„Přestaň. Máš alibi, nebo ne?“

„Nemám alibi, ale mám pořádnou hromadu peněz. Stačí, když řekneš počet nul, a já si to rozmyslím.“

„Arve, jestli nemáš co skrývat…“

„Jasně že mám co skrývat, ty pitomče! Myslíš si, že mám chuť nechat se vláčet tiskem jako prasák a podezřelý z vraždy? Musíme se sejít a promluvit si.“

„A sešli jste se?“ zeptal se Harry Hole.

Arve Støp zavrtěl hlavou. Za oknem ložnice už viděl náznak svítání, fjord byl však nadále černý.

„Nestihli jsme to, zemřel.“

„Proč jste mi tohle nepověděl, když jsem tu byl poprvé?“

„Copak to není jasné? Nevím nic, co by pro vás mohlo mít nějakou cenu, tak proč bych se do toho měl nechat zatáhnout? Nezapomínejte, že vlastním značku, na kterou musím brát ohled, a tou je moje jméno. Tahle značka je v podstatě jediným kapitálem Liberalu.

„Mám dojem, že jste povídal, že vaším jediným kapitálem je vaše osobní integrita, ne?“

Støp pokrčil nespokojeně rameny. „Integrita. Značka. To je totéž.“

„Takže když něco vypadá jako integrita, je to integrita?“

Støp nepřítomně zíral na Harryho. „Tohle zaručuje Liberalu prodej. Jestliže mají lidi pocit, že se jim předkládá pravda, jsou spokojení.“

„Hm.“ Harry pohlédl na hodinky. „A myslíte si, že já jsem teď spokojený?“

Arve Støp neodpověděl.

Kapitola 28

Den dvacátý – Nemoc

Bjørn Holm dovezl Harryho z Aker Brygge na policejní ředitelství. Vrchní komisař si natáhl svoje vlastní mokré oblečení, a jak se vrtěl na sedadle, koženkový potah povrzával.

„Delta vtrhla před dvaceti minutami do jejího bytu,“ informoval Holm Harryho. „Byl prázdný. Nechali tam tři lidi jako stráž.“

„Katrine se tam neobjeví,“ odpověděl Harry.

Ve své kanceláři v šestém patře se Harry převlékl do policejní uniformy visící na věšáku, kterou nepoužil od pohřbu Jacka Halvorsena. Prohlédl se v odraze v okně. Bunda je mu příliš volná.

Probudili Gunnara Hagena, který přišel narychlo do kanceláře. Seděl za svým stolem a naslouchal Harryho hlášení. To bylo natolik pozoruhodné, až se zapomněl rozčilit nad komisařovou zmačkanou uniformou.

„Sněhulák je Katrine Brattová,“ zopakoval Hagen pomalu, jako by fakt, že tu informaci pronese nahlas, měl přispět k jejímu lepšímu pochopení.

Harry přikývl.

„A vy Støpovi věříte?“

„Ano,“ odpověděl Harry.

„Může někdo potvrdit tu jeho historku?“

„Všichni jsou mrtví. Birte Beckerová, Sylvia Ottersenová, Idar Vetlesen. Ten mohl být Sněhulák. To právě chtěla Katrine Brattová zjistit.“

„Katrine? Vždyť jste sám řekl, že Sněhulák je ona. Proč by měla…“

„Povídám, že chtěla zjistit, jestli by mohl být Sněhulák. Chtěla si opatřit obětního beránka. Støp tvrdí, že poté, co jí řekl, že nemá na dobu vražd alibi, pronesla ‚dobře‘ a potom mu sdělila, že byl právě prohlášen za Sněhuláka. Nato ho začala škrtit. Až když zaslechla ránu, jak auto najelo do dveří, pochopila, že po ní jdeme, a zmizela. Její plán spočíval nejspíš v tom, že jsme měli najít Støpa v bytě mrtvého a přitom to mělo vypadat, že se oběsil. Měli jsme se tedy spokojit s tím, že jsme nalezli viníka. Stejně jako při vraždě Idara Vetlesena. A ve chvíli, kdy se snažila během zatčení zastřelit Filipa Beckera.“

„Cože? Snažila se…“

„Mířila na něj revolverem a kohoutek už byl natažený. Slyšel jsem, jak klesl poté, co jsem se jí postavil do dráhy.“

Gunnar Hagen zavřel oči a promnul si špičkami prstů spánky. „Je mi to jasné. Jenže tohle všechno jsou prozatím spekulace, Harry.“

„A pak je tu ten dopis,“ pokračoval Harry.

„Dopis?“

„Od Sněhuláka. Našel jsem text dopisu u ní doma v počítači, je z doby, kdy ho nikdo z nás ještě neznal. A potom ten typ papíru.“

„Proboha!“ Hagen si ztěžka opřel lokty o desku stolu a složil obličej do dlaní. „A tu ženskou jsme zaměstnali! Harry, víte, co to znamená?“

„No… Obrovský skandál. Nedůvěra vůči celému policejnímu sboru. Na vedoucích pozicích budou padat hlavy.“

Hagen vytvořil mezi prsty skulinku a tou pohlédl na Harryho. „Děkuji za přesné shrnutí.“

„Není zač.“

„Zavolám sem šéfa kriminálky a vrchního policejního náčelníka. Mezitím budete vy a Bjørn Holm mlčet jako hrob. Co Arve Støp, vyrukuje s tím někde?“

„To sotva, šéfe.“ Harry se ušklíbl. „Už nemá… ani kapku…“

„Kapku čeho?“

„Integrity.“

Bylo deset hodin a z okna své kanceláře viděl Harry, jak se po střechách domů a nedělně poklidném Grønlandu rozlévá bledé, téměř váhavé denní světlo. Od chvíle, kdy Katrine Brattová zmizela ze Støpova bytu, uplynulo více než šest hodin, pátrání však bylo prozatím bezvýsledné. Samozřejmě může být stále v Oslu, ovšem pokud měla únik připravený, mohla se dostat daleko. A Harry nepochyboval o tom, že připravená byla.

Stejně jako nyní nepochyboval, že Katrine je Sněhulák.

Za prvé tu byly samozřejmě důkazy: dopis a pokusy o vraždu. Stejně tak to však osoba Katrine Brattové celé potvrzovala. Ten pocit, že je zblízka sledován, že se mu někdo vetřel do života. Novinové výstřižky na stěně, hlášení. Naučila se ho znát tak dobře, že dokázala předvídat jeho další tah, dokázala ho využít ve své hře. A nyní je virem v jeho krevním řečišti, špionem v jeho hlavě.

Harry zaslechl, že někdo vešel do dveří, avšak neotočil se.

„Vypátrali jsme její mobilní telefon,“ ozval se Skarreho hlas. „Dostala se do Švédska.“

„Ano?“

„Provozní centrála Telenoru tvrdí, že signál se pohybuje směrem na jih. Lokalizace a rychlost odpovídají vlaku do Kodaně, který odjel z osloského hlavního nádraží pět minut po sedmé. Mluvil jsem s policií v Helsingborgu, potřebují k zatčení formální žádost. Vlak tam bude za půl hodiny. Co uděláme?“

Harry pomalu přikývl, jakoby pro sebe. Kolem proplachtil s napjatými křídly racek, pak náhle změnil směr a střemhlav se řítil dolů ke stromům v parku. Možná tam něco zahlédl. Nebo se jen rozmyslel. Tak jako to dělají lidé. Hlavní nádraží v sedm ráno.

„Harry? Dostane se do Dánska, jestli brzy…“

„Požádejte Hagena, aby si promluvil s Helsingborgem,“ nařídil mu Harry, prudce se otočil a popadl bundu visící na věšáku.

Skarre tam zůstal stát a zíral užasle na vrchního komisaře, jak se dlouhými táhlými kroky žene chodbou.

Kjell Atle Orø ve skladu na policejním ředitelství se s upřímným údivem zahleděl na nakrátko ostříhaného vrchního komisaře a zopakoval:

„CS? Takže plyn?“

„Dvě balení,“ upřesnil to Harry. „A krabičku nábojů do revolveru.“

Orø se se zaklením belhal do skladu. Tenhleten Hole je úplnej magor, to všichni vědí, ale slzný plyn? Kdyby s tím přišel někdo jiný z ředitelství, hádal by, že ho potřebuje na nějakou chlastačku s kamarády. Jenže pokud slyšel, nemá Hole žádné kamarády, rozhodně ne mezi kolegy ve sboru.

Orø se vrátil a vrchní komisař si odkašlal. „Dostala od vás Katrine Brattová z oddělení vražd nějakou zbraň?“

„Ta ženská z bergenského policejního ředitelství? Jen to, co měla dostat podle pokynů.“

„A co říkají pokyny?“

„Že odevzdáte veškeré zbraně a nepoužitou munici na té policejní stanici, kterou opouštíte, a dostanete nový revolver a dvě krabičky nábojů na stanici, kam přicházíte.“

„Takže nemá jinou zbraň než revolver?“

Orø užasle zavrtěl hlavou.

„Díky,“ rozloučil se Hole a uložil krabičku s náboji do černého batohu vedle zelených válečků se slzným plynem páchnoucím po pepři, který Corso a Stoughton společně vytvořili v roce 1928.

Orø neodpověděl. Až když se mu Harry podepsal na výdejku, zamumlal „hezkou neděli“.

Harry seděl v čekárně Ullevålské nemocnice s černým batohem vedle sebe. Bylo to tu cítit sladce po lihu, starými lidmi a pomalou smrtí. Na židli naproti němu se usadila nějaká pacientka a zírala na něj, jako by se snažila najít něco, co tam není – známého člověka, milovanou bytost, jež nepřichází, syna, o němž se domnívá, že ho poznala.

Harry vzdychl, pohlédl na hodinky a představil si akci u vlaku v Helsingborgu. Přednosta stanice informuje strojvůdce, aby zastavil kilometr před stanicí. Ozbrojení policisté tam stojí připravení po obou stranách kolejí se psy. Efektivní prohlídka vagonů, kupé a toalet. Vyděšení pasažéři hroutící se při pohledu na ozbrojené policisty, neboť to je ve skandinávských zemích zaslíbených stále ještě pohled velice neobvyklý. Třesoucí se šátrající ruce žen, které byly požádány, aby se legitimovaly. Policisté krčící rameny, nervozita, ale také očekávání. Jejich netrpělivost, pochyby, podráždění a posléze rezignované zklamání, protože nenacházejí to, co hledali. A nakonec, jestliže budou mít štěstí a budou dobře hledat, hlasité zaklení při nálezu zdroje signálů, jež zachytily základnové stanice: mobilní telefon Katrine Brattové v koši na jedné toaletě.

Před očima se mu zjevil usmívající se obličej: „Můžete za ním zajít teď.“

Harry následoval klapající dřeváky a široké, energické boky v bílých kalhotách. Otevřela mu dveře: „Ale jen na chvilku, potřebuje odpočívat.“

Šedesátník Ståle Aune, stálý poradce oddělení vražd v oboru psychologie a Harryho osobní duchovní rádce, ležel na jednolůžkovém pokoji. Kulatý růžolící obličej měl vpadlý a tak bledý, až téměř splýval s povlakem polštáře. Přes oblé čelo mu jako dítěti visely řídké pramínky vlasů. Kdyby neměl nadále tak ostrý a těkavý pohled, věřil by Harry, že hledí na jeho mrtvolu.

„Dobrý Bože, Harry,“ konstatoval Ståle Aune. „Ty vypadáš jako smrtka. Jsi nemocný?“

Harry se musel usmát. Aune se s úšklebkem posadil.

„Omlouvám se, že jsem za tebou nezašel dřív,“ spustil Harry a přitáhl si s rachotem k posteli židli. „Já jenom, že nemocnice… mi… Já nevím…“

„Nemocnice ti připomíná matku z doby, kdy jsi byl malý. To je v pořádku.“

Harry pokývl a zahleděl se na své ruce. „Chovají se tady k tobě dobře?“

„Takhle se lidi ptají, když přijdou na návštěvu do vězení, Harry, ne do nemocnice.“

Harry opět pokývl.

Ståle Aune si povzdechl. „Znám tě moc dobře, Harry, takže vím, že tohle není žádná zdvořilostní návštěva. A vím, že si o mě děláš starosti. Tak ven s tím.“

„To počká. Povídali, že nejsi právě ve formě.“

„Forma je věc relativní. A relativně jsem ve výtečné formě. Měl jsi mě vidět včera. Tedy, neměl jsi mě vidět včera.“

Harry se usmál na své ruce.

„Jde o Sněhuláka?“ zeptal se Aune.

Harry přikývl.

„Konečně,“ oddechl si Aune. „Už jsem myslel, že se tu unudím k smrti. Spusť.“

Harry se nadechl. Potom Aunemu shrnul, co se prozatím v případu odehrálo. Snažil se vynechávat zbytečnosti, únavné informace, ale přitom nepomíjet podstatné detaily. Aune ho jen několikrát přerušil krátkými dotazy, jinak naslouchal mlčky a se soustředěným, téměř fascinovaným výrazem. Když Harry domluvil, skoro se zdálo, jako by nemocný muž ožil – do tváří se mu vrátila barva a poposedl si na posteli, aby byl výš.

„Zajímavé,“ okomentoval to. „Nicméně jestliže už víš, kdo je viník, proč s tím jdeš za mnou?“

„Ta žena je blázen, je to tak?“

„Osoby, které páchají takovéto zločiny, jsou bez výjimky blázni. Ovšem nikoli nutně v trestně právním smyslu.“

„Přesto jí v několika věcech nerozumím,“ pokračoval Harry.

„Jistě. Sám skutečně rozumím lidem jen v několika věcech, takže v tom případě jsi lepší psycholog než já.“

„Bylo jí pouhých devatenáct, když zavraždila ty dvě ženy v Bergenu a Gerta Rafta. Jak může člověk, který je natolik blázen, projít psychologickými testy na policejní akademii a pracovat celé ty roky u policie, aniž si toho někdo všimne?“

„Dobrá otázka. Možná jde o koktejlový případ.“

„Koktejlový případ?“

„Osoba, která má v sobě od každého trochu. Je dost schizofrenní na to, aby slyšela hlasy, avšak před okolím dokáže svoji nemoc skrývat. Okolnostmi vynucená porucha osobnosti v kombinaci s kapkou paranoii, která převrací představy o tom, v jaké situaci se dotyčná nachází a co musí udělat, aby jí unikla, okolí to však přitom považuje jen za jistou uzavřenost. Bestialita a vztek, jež se objevují u těch popisovaných vražd, odpovídají hraniční poruše osobnosti, tedy člověku, který dokáže svůj vztek ovládat.“

„Hm. Takže netušíš?“

Aune se zasmál. Jeho smích přešel v kašel.

„Omlouvám se, Harry,“ zachrčel. „Ve většině případů to tak je. Vytvořili jsme si v psychologii řadu chlévů, jenže naše krávy v nich nechtějí stát. Jsou to prostě nestydaté nevděčné kverulantky. Jen si představ, kolik výzkumu jsme jim věnovali!“

„Je tu ještě něco. Při nálezu mrtvoly Gerta Rafta byla upřímně vyděšená. Myslím tím, že to nehrála. Viděl jsem, že je v šoku, ačkoli jsem jí namířil kapesní svítilnou přímo do obličeje, měla rozšířené a černé zorničky.“

„No ne! Tohle je zajímavé.“ Aune si poposedl na posteli ještě výš. „Proč jsi jí posvítil do obličeje? Podezříval jsi ji už tehdy?“

Harry neodpověděl.

„Můžeš mít pravdu. Mohla ty vraždy vytěsnit, není to neobvyklé. Povídáš také, že byla ve skutečnosti při pátrání oporou, že ho nesabotovala. To může naznačovat, že měla vůči sobě sama podezření a upřímně si přála nalézt z toho východisko. Co víš o somnambulismu, tedy o náměsíčnictví?“

„Vím, že lidi můžou ve spánku chodit. Mluvit. Jíst, oblékat se, dokonce i jít ven a řídit auto.“

„Správně. Dirigent Harry Rosenthal oddirigoval a odehrál ve spánku celou symfonii. A je známo nejméně pět případů vraždy, kdy byl vrah osvobozen proto, že se soud domníval, že trpí parasomnií, tedy poruchou spánku. V Kanadě jeden muž před lety v noci vstal, ujel dvacet kilometrů, zaparkoval, zavraždil svoji tchyni, s níž měl jinak výtečný vztah, málem uškrtil svého švagra, dojel zpátky, lehl si do postele a spal dál. Byl osvobozen.“

„Ty si myslíš, že mohla zabíjet ve spánku? Že trpí taky takovou parasomnií?“

„Je to kontroverzní diagnóza. Ale představ si člověka, který se pravidelně dostává do jakéhosi stavu hibernace a poté si nedokáže jasně vzpomenout, co udělal. Člověk, který má nejasný, zlomkovitý obraz událostí, jako sen.“

„Hm.“

„Předpokládejme tedy, že té ženě začalo v průběhu vyšetřování docházet, co provedla.“

Harry pomalu přikývl. „Pak je jí jasné, že aby se z toho sama dostala, musí si opatřit obětního beránka.“

„To si lze představit.“ Ståle Aune se zašklebil. „Jenže nyní se má věc tak, že co se týče lidské psýchy, dokážeme si představit takřka cokoli. Problém je, že nemoci, o nichž mluvíme, nejsou vidět, můžeme jen odhadovat jejich přítomnost na základě symptomů.“

„Jako u plísně.“

„Cože?“

„Co může způsobit člověku takové psychické onemocnění, jakým trpí tahle žena?“

Aune zasténal. „Všechno možné! Nic! Geny a výchova.“

„Otec alkoholik a násilník?“

„Ano, ano! Devadesát bodů. Přidej k tomu matku s psychiatrickou diagnózou, jeden či dva traumatické zážitky z dětství a máš plné skóre.“

„Zní pravděpodobně teorie, že ve chvíli, kdy silou převýší svého otce alkoholika a násilníka, pokusí se mu ublížit? Zabít ho?“

„To není nemožné. Vzpomínám si na jeden pří…“ Ståle Aune se prudce zarazil. Zíral na Harryho. Pak se naklonil vpřed a zašeptal se světýlkem divoce tančícím v očích. „Harry, říkáš to, co si myslím, že říkáš?“

Harry Hole si prohlížel nehty. „Dostal se mi do rukou snímek jednoho muže z policejního ředitelství v Bergenu. Připadal mi nějak zvláštně povědomý, jako bych se s ním už někdy setkal. Až teď chápu proč. Rodinná podoba. Protože než se Katrine Brattová vdala, jmenovala se Raftová. Gert Rafto byl její otec.“

Harry přijal telefonát od Skarreho cestou k letištnímu expresu. Mýlil se, její mobil nenašli na toaletě. Ležel na polici pro zavazadla v jednom kupé.

Za osmdesát minut už byl obklopen šedí. Kapitán hlásil, že v Bergenu je nízká oblačnost a prší. Nulový výhled, pomyslel si Harry. Letí teď jen podle přístrojů.

Dveře vily se rozrazily pouhých několik vteřin poté, co Thomas Helle, strážmistr z oddělení pohřešovaných osob, stiskl zvonek se štítkem, kde stálo Andreas, Eli a Trygve Kvaleovi.

„Díky Bohu, že jste dorazili tak brzo.“ Muž stojící před Hellem se mu díval přes rameno. „Kde jsou ostatní?“

„Přijel jsem jenom já. Manželka se vám prozatím neozvala?“

Zhruba padesátiletý muž, o němž Helle předpokládal, že musí být onen Andreas Kvale, jenž telefonoval na výjezdovou hlídku, na něj nedůvěřivě pohlédl. „Vždyť jsem povídal, že zmizela.“

„My víme, ale obvykle se vracejí.“

„Kdo se vrací?“

Thomas Helle vzdychl. „Mohl bych jít dál, pane Kvale? Ten déšť…“

„Á, promiňte! Prosím.“ Kvale ustoupil do pološera. Za ním zahlédl strážmistr Helle oko tmavovlasého, přibližně dvacetiletého chlapce.

Thomas Helle se rozhodl, že to vyřídí takto, vestoje v chodbě. Neměli prakticky lidi ani na obsluhu telefonu, byla neděle a všichni, kdo byli ve službě, hledali Katrine Brattovou. Člověka z vlastních řad. Vše bylo tajné, ale kolovaly zvěsti, že by mohla být zapletená do případu Sněhulák.

„Jak jste zjistili, že je pryč?“ zeptal se Helle a připravil si zápisník, aby si mohl dělat poznámky.

„Trygve a já jsme se dneska vrátili z výletu pod stan do Nordmarky. Byli jsme pryč dva dny. Bez mobilu, jen s rybářskými pruty. Nebyla tady, nikde vzkaz, a jak jsem povídal do telefonu, dveře nebyly zamčené. Vždycky jsou zamčené, i když bývá doma. Moje žena je velice úzkostná. Nezmizely žádné její šaty. Ani boty. Jenom bačkory. V tomhle počasí…!

„Obvolali jste všechny její známé? Včetně sousedů?“

„Samozřejmě. Nikdo o ní neslyšel.“

Thomas Helle si to zapsal. Začínal ho přepadat zvláštní pocit – pocit dejà vu. Zmizelá manželka a matka.

„Povídal jste, že vaše žena se dost bála,“ prohodil lehce. „Komu by tedy případně otevřela? A koho by případně pustila dovnitř?“

Všiml si, že si otec a syn vyměnili pohledy.

„Těch by moc nebylo,“ pronesl otec rozhodně. „Musel by to být někdo známý.“

„Nebo možná někdo, u koho by měla pocit, že ji nemůže ohrozit,“ dodal Helle. „Třeba dítě nebo žena?“

Andreas Kvale pokývl.

„Nebo někdo, kdo by věrohodně vysvětlil, proč se potřebuje dostat do domu. Například pracovník elektráren, který jde odečítat elektroměr.“

Manžel váhavě souhlasil. „Možná.“

„Nevšimli jste si poslední dobou kolem domu něčeho neobvyklého?“

„Neobvyklého? Co tím míníte?“

Helle se kousl do rtu. Riskl to. „Něčeho, co by se podobalo… sněhulákovi?“

Andreas Kvale pohlédl na syna, který energicky, téměř vyděšeně zavrtěl hlavou.

„Jen abychom to mohli vyloučit,“ poznamenal Helle lehce.

Syn cosi pronesl. Tiše to zamumlal.

„Co prosím?“ ozval se Helle.

„Říká, že už není sníh,“ přetlumočil to otec.

„Jistě.“ Helle zastrčil poznámkový blok do kapsy u bundy. „Předáme popis všem hlídkovým vozům. Pokud se vaše žena neobjeví do večera, zintenzivníme pátrání. V devadesáti procentech případů se ale do té doby ztracené osoby opět objeví. Tady je moje vizitka s…“

Helle ucítil, jak mu Andreas Kvale položil ruku na nadloktí.

„Musím vám něco ukázat, strážmistře.“

Následoval Kvaleho dveřmi úplně vzadu v chodbě. Sešli po schodech do sklepa. Kvale otevřel dveře do místnosti, kde to bylo cítit mýdlem a šaty, jež se tu sušily. V koutě stál starý mandl a vedle něj pračka Electrolux staršího data výroby. Betonová podlaha se svažovala k odtoku uprostřed. Podlaha byla mokrá a vzadu u stěny byla voda, jako by podlahu někdo nedávno myl zelenou hadicí, jež tam ležela. Jenže tohle neupoutalo pozornost Thomase Helleho jako první. Upoutaly ji šaty visící na šňůře, připevněné na obou ramenou kolíčkem. Nebo přesněji řečeno to, co ze šatů zbylo. Byly uříznuté přímo pod prsy. Řezná hrana byla křivá a černá, neboť bavlněná vlákna byla zkroucená a spálená.

Kapitola 29

Den dvacátý – Slzný plyn

Déšť kapal z nebe na Bergen zahalený v modrém odpoledním soumraku. Loď, kterou si Harry objednal, kotvila připravená u nábřeží u paty mostu Puddefjordsbroen. Harryho taxík zastavil před půjčovnou lodí.

Plavidlo představoval značně opotřebovaný sedmadvacetistopý finský motorový člun.

„Jedu na ryby,“ odpověděl Harry a ukázal na námořní mapu. „Pokud bych jel sem, jsou tam nějaká skaliska nebo něco, o čem bych měl vědět?“

„Finnøy?“ otázal se chlapík z půjčovny. „Dostanete s sebou rybářský prut s navijákem a třpytkou, ale zrovna tam je to s rybami špatné.“

„Uvidíme. Kde se ta věcička startuje?“

Zatímco člun s bafáním míjel výběžek Nordneset, zahlédl Harry v soumraku mezi holými stromy v parku totem. Moře se pod deštěm bičujícím hladinu tak, až pěnila, zklidnilo. Harry posunul páku vedle volantu vpřed, příď člunu se zvedla, takže musel popojít, aby neupadl, a člun se rychle rozjel.

O čtvrt hodiny později vrátil Harry páku zpět a zajel k molu z odvrácené strany ostrova Finnøy, kde nemohl být z Raftovy chaty vidět. Uvázal člun, vytáhl rybářský prut a naslouchal dešti. Rybaření nebylo jeho šálkem kávy. Třpytka byla těžká, háček se zachytil na dně a Harry vytáhl chaluhy, které se na něj namotaly, jak zasekl. Uvolnil háček a očistil ho. Pak se znovu pokusil ponořit třpytku do vody, ale naviják se nějak zadrhl a třpytka zůstala viset dvacet centimetrů pod špičkou prutu a nedalo se s ní hnout ani nahoru, ani dolů. Harry pohlédl na hodinky. Jestliže někoho vyděsil hluk motoru, měl by být už teď opět v klidu. Harry musí tohle provést, než se úplně setmí. Odložil prut na sedadlo, rozepnul batoh, vytáhl revolver, otevřel krabičku s patronami a nabil je do zásobníku. Slzné granáty podobné plechovkám si zastrčil do kapes a vystoupil na břeh.

Dojít na vrchol liduprázdného ostrova a sejít dolů k zazimovaným chatám na druhé straně mu trvalo pět minut. Raftova chata před ním stála temná a nepřístupná. Našel si místo na skalisku vzdáleném dvacet metrů, kde měl úplný přehled o všech dveřích a oknech. Déšť mu už dávno promočil ramena zelené vojenské bundy. Poté vytáhl jeden slzný granát a vytrhl pojistku. Za pět vteřin se uvnitř granátu uvolní záklopka, která je na pero, a vzápětí začne plyn unikat ven. Běžel k chatě, granát držel v natažené ruce. Vrhl ho do okna. Sklo se se slabým, jemným křupnutím roztříštilo. Harry se stáhl zpátky za skalisko a pozvedl revolver. Přes déšť slyšel syčení z granátu uvnitř chaty a viděl, jak se vnitřní strana oken barví došeda.

Jestliže je uvnitř, nevydrží to déle než pár vteřin.

Zamířil. Čekal a mířil.

Ani po dvou minutách se stále ještě nic nestalo.

Harry počkal další dvě minuty.

Potom si připravil druhý granát, došel ke dveřím s pozdviženým revolverem a dveře zkusil. Zamčené. Ale chatrné. Ustoupil o čtyři kroky a rozběhl se.

Dveře se vylomily z pantů a Harry vpadl do kouřem zaplněné místnosti pravým ramenem napřed. Plyn se mu okamžitě dostal do očí. Harry zadržel dech a přitom kolem sebe šátral po poklopu do sklepa, odstrčil ho, vytrhl pojistku druhého granátu a pustil ho dovnitř. Vzápětí vyběhl ven. Našel kaluž a klesl na kolena, z nosu i očí mu teklo, hlavu s očima otevřenýma strčil pod vodu tak hluboko, jak to šlo, až mu nos narazil na štěrk. Důkladné ponoření dvakrát zopakoval. Nos a patro ho nadále pálily jako čert, ale zrak se vyjasnil. Znovu namířil revolver na dům. A trpělivě čekal.

„Vylez ven! Vylez ven, ty zatracená děvko!“

Nikdo však nevylezl.

Po čtvrt hodině se přestalo z díry v okenní tabulce kouřit.

Harry došel k domu a rozkopl dveře. Rozkašlal se a vrhl dovnitř poslední pohled. Mlhou zahalená pustina. Let podle přístrojů. Do prdele, do prdele!

Ve chvíli, kdy se chtěl vrátit ke člunu, už byla taková tma, že věděl, že bude mít potíže s dohledností. Člun odvázal, nastoupil na palubu a sevřel startér. Hlavou mu proběhla myšlenka, že nespal šestatřicet hodin, od rána nejedl, je mokrý až na kůži a podnikl naprosto neúspěšnou cestu do toho zatraceného Bergenu. Jestli tenhle motor nenastartuje na první pokus, naláduje mu do trupu oněch šest osmatřicetimilimetrových kousků olova a na pevninu doplave. Motor se zařváním naskočil. Harry toho až zalitoval. Chystal se posunout páku vpřed a vtom si jí všiml.

Stála přímo před ním, na schůdcích vedoucích do podpalubí. Nonšalantně se opírala o zárubně, na sobě měla zelený svetr a pod ním černé šaty.

„Ruce vzhůru,“ vyzvala ho.

Znělo to tak dětinsky, až to působilo téměř jako vtip. Ovšem černý revolver, jímž na něj mířila, žádným vtipem nebyl. Stejně tak následné varování: „Harry, jestli neuděláte, co říkám, střelím vás do břicha. Ta rána vám poruší páteřní nervy a ochromí vás. Pak bude následovat rána do hlavy. Nicméně začneme u břicha…“

Hlaveň revolveru se sklonila níž.

Harry pustil volant i páku a zvedl ruce nad hlavu.

„Otočte se laskavě zády,“ pokračovala.

Vystoupila po schůdcích nahoru a teprve v té chvíli zahlédl Harry v jejích očích onu záři, tutéž, kterou tam viděl při zatýkání Beckera, tutéž, kterou viděl ve Fenriho baru. Ovšem přesto jí v očích sršelo. Harry couval, dokud neucítil pod koleny sedadlo v zadní části člunu.

„Sedněte si,“ nařídila mu Katrine a vypnula motor.

Harry klesl na sedadlo, sedl si na rybářský prut a ucítil, jak mu voda z plastového sedátka proniká kalhotami.

„Jak jste mě našel?“ chtěla vědět.

Harry pokrčil rameny.

„Chci to slyšet,“ pozvedla pistoli. „Uspokojte mou zvědavost, Harry.“

„No,“ začal Harry a snažil se vyčíst něco z jejího bledého ztrhaného obličeje. Jenže tohle byl neznámý terén, obličej téhle ženy nepatřil té Katrine Brattové, kterou znal. Té, o níž si myslel, že ji zná.

„Každý má nějaký modus operandi,“ uslyšel Harry vlastní hlas. „Způsob, jakým pracuje.“

„Vážně? A jaký je ten můj?“

„Ukázat jedním směrem a běžet úplně opačným.“

„Aha?“

Harry cítil tíhu revolveru v pravé kapse bundy. Maličko se narovnal, odsunul rybářský prut a nechal pravou ruku spočívat na sedadle.

„Napíšete mi dopis, který podepíšete jako Sněhulák, pošlete mi ho a za několik týdnů nakráčíte na osloské policejní ředitelství. Jako první věc mi povíte, že vám Hagen sdělil, že se vás mám ujmout. Hagen nikdy nic takového neřekl.“

„Prozatím správně. Co dál?“

„Hodila jste kabát do vody pod Støpovým bytem a utekla jste opačným směrem, po střeše. Váš modus operandi je tedy takový, že jestliže nastražíte svůj mobilní telefon do vlaku jedoucího na východ, prcháte sama na západ.“

„Bravo. A jak jsem uprchla?“

„Samozřejmě že ne letadlem, věděla jste, že Gardermoen bude střeženo. Řekl bych, že jste svůj telefon dala do vlaku na hlavním nádraží v dostatečném předstihu před odjezdem, došla jste na autobusové nádraží a odjela nějakým ranním spojem na západ. Hádám, že jste si cestu rozdělila na etapy. Několikrát jste přesedla.“

„Jela jsem se společností Timeekspressen do Notoddenu. Odsud linkovým spojem do Bergenu. Vystoupila jsem ve Vossu a koupila si oblečení. Pak dalším autobusem do Ytre Arna. Odsud místní linkou do Bergenu. Nějakému rybáři na Zachariášově nábřeží jsem zaplatila za to, že mě sem hodil. Nehádáte špatně, Harry.“

„Nebylo to tak těžké. Jsme si dost podobní, vy a já.“

Katrine naklonila hlavu ke straně. „Jestliže jste si byl tak jistý, proč jste přijel sám?“

„Nejsem sám. Müller-Nilsen a jeho lidi už sem jedou lodí.“

Katrine se zasmála. Harry posunul ruku blíže ke kapse bundy.

„Souhlasím s vámi, že jsme si dost podobní, Harry. Jenže co se lhaní týče, jsem lepší než vy.“

Harry polkl. Ruku má studenou. Prsty ho musejí poslouchat. „Ano, zdá se, že vám to jde snáz,“ přikývl Harry. „Stejně jako vraždění.“

„Vážně? To vy teď vypadáte, jako byste měl chuť mě zavraždit. Vaše ruka se hrozivě blíží ke kapse bundy. Vstaňte a tu bundu si sundejte. Pomalu. A hoďte ji sem.“

Harry v duchu zaklel, přesto udělal, co mu přikázala. Bunda přistála s bouchnutím na palubě před Katrine. Ta, aniž odvrátila od Harryho zrak, ji popadla a hodila ji přes palubu.

„Stejně bylo načase, abyste si opatřil novou,“ prohlásila.

„Hm… Myslíte takovou, která by se hodila k mrkvi v mém ksichtu?“

Katrine dvakrát mrkla a Harry spatřil v jejím pohledu poněkud zmatený výraz.

„Poslyšte, Katrine, přijel jsem sem, abych vám pomohl. Potřebujete pomoc. Jste nemocná. Vaše nemoc vás přiměla je zavraždit.“

Katrine začala pomalu vrtět hlavou. Ukázala na pevninu.

„Seděla jsem támhle v té rybářské kůlně dvě hodiny a čekala na vás, Harry. Protože jsem věděla, že přijdete. Prověřila jsem si vás, Harry. Vždycky najdete, co hledáte. Právě proto jsem si vás taky vybrala.“

„Vybrala jste si mě?“

„Vybrala jsem si vás, abyste mi našel Sněhuláka. To proto jste dostal ten dopis.“

„Proč jste si ho nemohla najít sama? Nepotřebovala jste hledat zrovna daleko.“

Zavrtěla hlavou. „Zkoušela jsem to, Harry. Zkoušela jsem to mnoho let. Došlo mi, že to sama nezvládnu. Musel jste to být vy, vy jste jediný, kdo dokázal chytit sériového vraha. Potřebovala jsem Harryho Holea.“ Smutně se usmála. „Poslední otázka, Harry. Jak vás napadlo, že jsem vás přelstila?“

Harry uvažoval, jak k tomu dojde. Kulka do čela? Smyčková odporová pilka? Výjezd na moře a pak utopení? Polkl. Měl by mít strach. Takový strach, až by nedokázal uvažovat, takový strach, až by padl s nářkem na palubu a žadonil, aby ho nechala žít. Tak proč to tak není? Nemůže to být jen hrdostí, tu mnohokrát zapil whisky a opět ji vyzvracel. Samozřejmě je možné, že je na vině jeho racionální mozek, neboť ten ví, že to nepomůže, ale naopak to jeho život ještě o něco zkrátí. Nakonec však došel k názoru, že za to může únava. Všeobjímající hluboká únava, která způsobila, že chce prostě jen mít už všechno za sebou.

„Celou dobu jsem někde v hloubi duše tušil, že to celé začalo kdysi dávno,“ spustil Harry a všiml si, že mu přestalo být zima. „Že všechno bylo naplánováno a že člověk, který za tím stojí, se mi vetřel do života. A tam nemám moc lidí na výběr. Od chvíle, kdy jsem uviděl ve vašem bytě ty novinové výstřižky, jsem věděl, že jste to vy.“

Harry zaznamenal, že dezorientovaně zamrkala. A ucítil, jak se mu do toku myšlenek, do logiky, která mu připadala tak jasná, zasouvá klín pochybností. Nebo to snad bylo jinak? Copak tu pochyby nebyly přítomné celou dobu? Dešťovou přeháňku vystřídaly pravidelné proudy vody bušící o palubu. Zahlédl, jak se Katrinina ústa otevírají a ukazovák mačká spoušť. Popadl rybářský prut vedle sebe a zíral do ústí hlavně revolveru. Takže takhle to má skončit, ve člunu na západním pobřeží, beze svědků, beze stop. Harrymu vytanul na mysli obrázek. Obrázek Olega. Samotného.

Máchl prutem přímo před sebe, směrem ke Katrine. Byl to poslední zoufalý výpad, patetický pokus zvrátit hru, odvrátit osud. Měkká špička zasáhla Katrine lehce do tváře, sotva ji cítila, a úder jí ani neublížil, ani ji nevyvedl z rovnováhy. Zpětně si Harry nedokázal vzpomenout, zda to, co se odehrálo poté, bylo plánované, jen napůl promyšlené nebo zda šlo o výsledek čirého vrtkavého štěstí. Rychlost třpytky způsobila, že se dvaceticentimetrový průvěs vlasce omotal Katrine okolo krku, třpytka se jí následně zhoupla kolem hlavy, a protože Katrine měla otevřená ústa, zasáhla ji do předních zubů. A jak Harry prut prudce přitáhl k sobě, udělal háček to, k čemu byl zkonstruován – našel maso. Zasekl se do pravého koutku Katrininých úst. Harry zoufale trhl prutem tak mocně, že se Katrine hlava zvrátila vzad a otočila se doprava s takovou silou, až měl Harry na okamžik pocit, že jí odpadne od těla. Se zpožděním však její tělo následovalo rotaci hlavy, nejprve směrem doprava a poté přímo k Harrymu a nakonec v půlobratu dopadlo na palubu před ním.

Harry vyskočil a posadil se na Katrine s koleny směřujícími dopředu. Koleny jí sevřel z obou stran krk v úrovni klíčních kostí – věděl, že tím jí zároveň znehybní ruce.

Vykroutil jí z ochablé ruky revolver a ústí hlavně jí přitiskl k doširoka otevřeným očím. Zbraň mu připadala lehká. Harry viděl, jak se železo tlačí k její měkké oční bulvě, nemrkla však. Naopak. Zubila se. Doširoka. Koutkem, který měla roztržený, a zuby, z nichž se jí déšť snažil smývat krev.

Kapitola 30

Den dvacátý – Obětní beránek

Knut Müller-Nilsen se osobně dostavil na nábřeží pod mostem Puddefjordsbroen, aby přivítal Harryho přijíždějícího v motorovém člunu. Müller-Nilsen, dva policisté a přivolaná psychiatrička sešli s Harrym do podpalubí, kde ležela na posteli spoutaná Katrine Brattová. Dostala injekci antipsychotického uklidňujícího prostředku a byla přenesena do čekajícího vozu.

Müller-Nilsen poděkoval Harrymu za to, že vše dokázal provést tak diskrétně.

„Snažme se držet to nadále pod pokličkou,“ odvětil Harry a vzhlédl k uplakanému nebi. „V Oslu by rádi, aby ke zveřejnění došlo v jejich vlastní režii.“

„Jistě,“ přikývl Müller-Nilsen.

„Kjersti Rødsmoenová,“ ozval se hlas, který je přiměl se otočit. „Psychiatrička.“

Ženě, která k Harrymu vzhlížela, bylo kolem čtyřiceti, měla světlé rozcuchané vlasy a objemnou, jasně červenou péřovou bundu. Kouřila a zdálo se, že nevěnuje pozornost tomu, že déšť smáčí jak ji, tak její cigaretu.

„Bylo to dramatické?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Harry a cítil, jak se mu Katrinin revolver zarývá do kůže pod opaskem kalhot. „Vzdala se bez odporu.“

„Co povídala?“

„Nic.“

„Nic?“

„Neřekla ani slovo. Jak zní vaše diagnóza?“

„Očividně psychóza,“ odvětila Rødsmoenová bez zaváhání. „Což vůbec neznamená, že musí být duševně nemocná. Jde jen o způsob, jakým se mysl vyrovnává s komplikovanou situací. Přibližně jako když se mozek rozhodne omdlít, jakmile bolesti dosáhnou neúnosné míry. Řekla bych, že byla delší dobu vystavena extrémnímu stresu, je to možné?“

Harry přikývl. „Bude zase mluvit?“

„Ano.“ Kjersti Rødsmoenová pohlédla skepticky na svou vlhkou, uhasínající cigaretu. „Jen nevím kdy. Právě teď potřebuje odpočívat.“

„Odpočívat?“ odfrkl si Müller-Nilsen. „Je to sériová vražedkyně.“

„A já jsem psychiatrička,“ namítla Rødsmoenová, nechala cigaretu spadnout na zem a odkráčela směrem k malé červené hondě, která i v tom lijáku vypadala zaprášeně.

„Co teď budete dělat?“ zeptal se Müller-Nilsen.

„Poletím posledním spojem domů,“ odpověděl mu Harry.

„Neblázněte, vypadáte jako mrtvola. Naše ředitelství má smlouvu s hotelem Rica Travel. Odvezeme vás tam a pošleme vám nějaké suché oblečení. Mají tam i restauraci.“

Harry se ubytoval a ve chvíli, kdy stál v koupelně malého jednolůžkového pokoje před zrcadlem, zapřemýšlel o tom, co říkal Müller-Nilsen. Že vypadá jako mrtvola. A jak blízko byl tomu, aby se mrtvolou stal. Nebo nebyl? Osprchoval se, najedl se v prázdné restauraci, vrátil se do pokoje a pokusil se usnout. Nedokázal to, zapnul televizi. Na všech stanicích běžely samé nesmysly, s výjimkou NRK 2, kde dávali Memento. Už ten film viděl. Příběh je vyprávěn z pohledu muže, který utrpěl poškození mozku a ztratil krátkodobou paměť. Jeho žena byla zavražděna. Hlavní aktér si na fotografii zapsal, kdo je vinen, protože věděl, že to zapomene. Otázka však zní, zda se může spolehnout na to, co si poznamenal. Harry ze sebe skopl peřinu. Minibar pod televizí měl hnědá dvířka a nebyl zamčený.

Měl raději letět domů.

Právě vstával z postele, když se kdesi v místnosti rozezvonil mobil. Zastrčil ruku do kapsy mokrých kalhot visících přes židli u topení. Volala Ráchel. Ptala se, kde je. A potom prohlásila, že si spolu musí promluvit. Ne v jeho bytě, nýbrž někde na veřejnosti.

Harry padl se zavřenýma očima nazad na postel.

„Abys mi sdělila, že už se nemůžeme scházet?“ zeptal se.

„Abych ti sdělila, že už se nemůžeme scházet,“ přitakala. „Už nemůžu.“

„Stačí, když mi to povíš po telefonu, Ráchel.“

„Ne, to nestačí. To by nebolelo dostatečně.“

Harry zasténal. Ráchel má pravdu.

Domluvili se na zítřek dopoledne na jedenáctou před Muzeem Fram na Bygdøy, tedy před turistickou atrakcí, kde člověk snadno zmizí v davu Němců a Japonců. Chtěla vědět, co dělá v Bergenu. Vysvětlil jí to a požádal ji, aby o tom nikomu neříkala, dokud se to za pár dní nedočte v novinách.

Zavěsili. Harry zůstal ležet a zíral na minibar, zatímco Memento se dál odvíjelo pozpátku. Právě byl málem zavražděn, jeho životní láska už ho nechce vidět a uzavřel nejhorší případ ve svém životě. Nebo neuzavřel? Neodpověděl Müller-Nilsenovi na otázku, proč se rozhodl pátrat po Katrine Brattové sám, nyní to však věděl. Kvůli pochybnostem. Nebo naději. Té zoufalé naději, že to přece jen nemůže být tak, jak to vypadá. A ta naděje tu stále je. Ovšem nyní ji musí uhasit, utopit. No tak, má tři dobré důvody a v žaludku smečku psů, kteří tam jednohlasně štěkají jako posedlí. Tak proč prostě neotevře ten bar?

Harry vstal, došel do koupelny, otočil kohoutkem a pil, proud vody mu stříkal do obličeje. Narovnal se a pohlédl do zrcadla. Jako mrtvola. Proč nechce mrtvola pít? Vyplivl si odpověď hlasitě do obličeje: „Protože pak by to nebolelo dostatečně.“

Gunnar Hagen byl unavený. K smrti unavený. Rozhlédl se kolem sebe. Byla téměř půlnoc a on se nacházel v místnosti v nejvyšším patře jedné z budov v centru Osla. Všechno tady bylo sytě hnědé: prkenná podlaha, strop s bodovým osvětlením, zdi s namalovanými portréty někdejších čelních představitelů klubu, jimž kancelář patřila, mahagonový stůl o ploše deset metrů čtverečních a kožené psací podložky ležící před každým z dvanácti mužů v místnosti. Hagenovi zavolal před hodinou šéf kriminálky a povolal ho na tuto adresu. Některé osoby v místnosti – jako vrchního policejního náčelníka – znal, jiné viděl na fotografiích v novinách, avšak u většiny netušil, o koho jde. S případem je seznámil šéf kriminálky. Informoval je, že Sněhulák je policistka z Bergenu, která částečně operovala ze své pozice na oddělení vražd na Grønlandu. Že osloská policie byla napálena a že nyní musí poté, co byla žena zatčena, brzy skandál zveřejnit.

Skončil a místnost naplnilo ticho stejně husté jako cigaretový dým.

Dým stoupal z konce stolu, kde se na vysoké židli zakláněl bělovlasý muž tak, aby měl obličej ve stínu. Poprvé vydal nějaký zvuk. Jen lehký povzdech. A Gunnaru Hagenovi došlo, že všichni, kteří doposud něco pronesli, se obraceli právě k tomuto muži.

„To je zatraceně hloupé, Torleife,“ konstatoval bělovlasý muž překvapivě vysokým, téměř ženským hlasem. „Nanejvýš nežádoucí. Důvěra v systém. Jsme na nule. A to znamená…“ Celá místnost jako by zadržela dech, když bělovlasý muž potáhl z doutníku, „… že musí padat hlavy. Otázka je pouze čí.“

Vrchní policejní náčelník si odkašlal. „Máte nějaký návrh?“

„Zatím ne,“ odpověděl bělovlasý muž, „ale mám dojem, že vy a Torleif ano. Poslouchám.“

Vrchní policejní náčelník pohlédl na šéfa kriminálky. Ten si vzal slovo.

„Z našeho pohledu tu jsou konkrétní pochybení, která vznikla přijetím té ženy a dalším služebním postupem. Lidská selhání, nikoli systémová. Proto nejde o přímý problém vedení. Z tohoto důvodu navrhujeme rozlišovat mezi odpovědností a vinou. Vedení přijme zodpovědnost, skloní hlavu a…“

„Přeskočte základní informace,“ vyzval ho bělovlasý muž. „Kdo bude váš obětní beránek?“

Šéf kriminálky si urovnal límec, Gunnar Hagen viděl, že je velice nesvůj.

„Vrchní komisař Harry Hole,“ odpověděl šéf kriminálky.

Opět se rozhostilo ticho, bělovlasý muž se znovu snažil zapálit si doutník. Zapalovač cvakal jako o závod. Pak se ze stínu ozvalo mlasknutí a kouř opět začal stoupat vzhůru.

„To není špatně vymyšlené,“ souhlasil vysoký hlas. „Kdyby to byl někdo jiný než Hole, řekl bych, že si musíte najít obětního beránka o něco výše v systému, že vrchní komisař není dostatečně tučná oběť. Ano, možná bych vás i vyzval, abyste uvažoval sám o sobě, Torleife. Hole je ovšem vyprofilovaný policista, byl v té televizní talkshow. Populární postava, která má coby vyšetřovatel jisté renomé. Ano, to může být považováno za dostačující. Bude ovšem spolupracovat?“

„To přenechte nám,“ odpověděl šéf kriminálky. „Nebo ne, Gunnare?“

Gunnar Hagen polkl. Vzpomněl si – ze všeho na světě – na svou ženu. Na to, co všechno obětovala jeho kariéře. Po svatbě ukončila vlastní studia a stěhovala se s ním tam, kam ho služba v armádě a později u policie zanesla. Byla to inteligentní a chytrá žena, na jeho úrovni, možná ho v mnoha ohledech i převyšovala. Právě na ni se obracel s otázkami týkajícími se kariéry a morálky. Vždycky mu dobře poradila. Přesto nedokázal udělat tak zářnou kariéru, v niž oba doufali. Nyní se konečně začala situace obracet k lepšímu. Bylo nepsaným pravidlem, že pozice šéfa oddělení vražd může vést a také povede dál, výš. Je jen důležité nešlápnout vedle. To nemusí být těžké.

„Nebo ne, Gunnare?“ zopakoval šéf kriminálky.

Jen kdyby nebyl tak unavený. Tak k smrti unavený. Dělám to kvůli tobě, pomyslel si. Takhle bys jednala ty, lásko.

Kapitola 31

Den jednadvacátý – Jižní pól

Harry a Ráchel stáli v muzeu na přídi trojstěžníku Fram a pozorovali skupinu Japonců fotografujících si lanoví a stožáry a současně naslouchajících s úsměvem a přikyvováním průvodci, jenž jim vykládal, že na tomto prostém plavidle plul jak Fridtjof Nansen v roce 1893 během svého neúspěšného pokusu dosáhnout jako první člověk severního pólu, tak i v roce 1911 Roald Amundsen, který tehdy porazil Roberta Scotta v závodě o to, kdo dříve dosáhne pólu jižního.

„Zapomněla jsem si na tvém nočním stolku hodinky,“ pronesla Ráchel.

„To je starý trik,“ odtušil Harry. „To znamená, že se musíš vrátit.“

Položila svou dlaň na jeho ruku spočívající na zábradlí a zavrtěla hlavou. „Dostala jsem je od Mathiase k narozeninám.“

Na které já jsem zapomněl, pomyslel si Harry.

„Zítra si jdeme někam sednout a on se mě bude vyptávat, pokud je nebudu mít na ruce. A víš, jak je to u mě se lhaním. Mohl bys…“

„Dovezu ti je tam před čtvrtou.“

„Díky. Budu v práci, ale dej je prostě do ptačí budky na zdi vedle dveří. Tam…“

Víc dodávat nemusela. Právě tam mu nechávala klíč od domu, jestliže za ní měl přijít až poté, co už si šla lehnout. Harry praštil dlaní o zábradlí. „Podle Arveho Støpa je Amundsenovou chybou to, že vyhrál. Støp se totiž domnívá, že nejlepší příběhy pojednávají o lidech, kteří prohráli.“

Ráchel neodpověděla.

„Je to nejspíš jakási útěcha,“ dodal Harry. „Půjdeme?“

Venku se snášel sníh.

„Takže pro tentokrát je konec?“ zeptala se. „Až do příště?“

Rychle na ni pohlédl, aby se ujistil, že mluví o Sněhulákovi, a nikoli o nich dvou.

„Nevíme, kde jsou mrtvoly,“ odvětil. „Zašel jsem za ní dnes ráno před odjezdem na letiště do cely, ale nemluví. Jen zírá do vzduchu, jako by tam nikdo nebyl.“

„Informoval jsi někoho, že jedeš do Bergenu sám?“ zeptala se ho najednou.

Harry zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„No, mohl jsem se mýlit. V tom případě bych se ve vší tichosti vrátil a neztratil bych tvář.“

„Kvůli tomu to nebylo,“ namítla.

Harry na ni pohlédl. Vypadala nešťastněji než on sám.

„Popravdě řečeno nevím,“ přiznal. „Možná jsem doufal, že to přece jen nakonec třeba nebude ona.“

„Protože ona je jako ty? Protože ty bys mohl být jí?“

Harry si vůbec nevzpomínal, že by jí vykládal, že jsou si s Katrine podobní.

„Vypadala tak osaměle a ustrašeně,“ vysvětlil Harry a cítil, jak ho sněhové vločky pálí v očích. „Jako člověk, který se ztratil v soumraku.“

Krucinál, krucinál! Zamrkal a cítil v sobě pláč, který se mu jako pěst snažil prodrat dýchací trubicí. Složí se snad i on? Ztuhl, protože ucítil na zátylku Ráchelinu teplou ruku.

„Ty nejsi Katrine, Harry. Jsi jiný.“

„Vážně?“ Pousmál se a její ruku sundal.

„Hary, ty nezabíjíš lidi…, kteří jsou nevinní.“

Harry odmítl Ráchelinu nabídku na svezení a šel na autobus. Z okna zíral na sněhové vločky a fjord a myslel na to, jak Ráchel na poslední chvíli stihla dodat „kteří jsou nevinní“.

Harry se chystal odemknout si vrata v Sofiině ulici a vtom si vzpomněl, že mu došla rozpustná káva. Došel těch padesát metrů do obchůdku Niazi.

„V tuhle denní dobu tě člověk obvykle nevidí,“ prohodil Ali a přijal peníze.

„Náhradní volno,“ vysvětlil Harry.

„To máme počasí, co? Hlásí, že do zítřka napadne půl metru sněhu.“

Harry si pohrával s dózou kávy. „Vyděsil jsem tuhle na dvoře Salmu a Muhammeda.“

„Slyšel jsem.“

„Omlouvám se za to. Byl jsem trochu přetažený, to je všechno.“

„To je v pořádku. Já jsem se jenom bál, že jsi zase začal pít.“

Harry zavrtěl hlavou a pousmál se. Líbilo se mu Pákistáncovo přímé vyjadřování.

„To je dobře,“ odvětil Ali a odpočítal peníze nazpět. „Jak jde rekonstrukce?“

„Rekonstrukce?“ Harry si vzal drobné. „Myslíš toho plísňaře?“

„Plísňaře?“

„No, toho chlápka, co ve sklepě kontroloval plísně. Stormann nebo tak nějak.“

„Plíseň ve sklepě?“ Ali zděšeně pohlédl na Harryho.

„Tys to nevěděl?“ podivil se Harry. „Vždyť jsi předseda samosprávy, počítal jsem s tím, že s tebou mluvil.“

Ali pomalu zavrtěl hlavou. „Je možné, že mluvil s Bjørnem.“

„Kdo je Bjørn?“

„Bjørn Asbjørnsen, co bydlí už třináct let v přízemí,“ odtušil Ali a pokáral Harryho pohledem. „A stejně dlouho je místopředsedou.“

„Aha, Bjørn,“ pronesl Harry s výrazem, jako by si to jméno vštěpoval do paměti.

„Ověřím to,“ slíbil Ali.

V bytě si Harry vyzul boty, došel přímo do ložnice a lehl si do postele. V hotelovém pokoji v Bergenu toho moc nenaspal. Když se vzbudil, měl sucho v ústech a bolel ho žaludek. Vstal a šel se napít vody. Vešel do chodby a ztuhl.

Při příchodu si toho nevšiml, ale stěny byly zpátky na svém místě.

Procházel pokoj za pokojem. Kouzlo. Bylo to tak perfektně provedené, že by mohl přísahat na to, že se stěn nikdo ani nedotkl. Nebyla vidět jediná stará díra po hřebíku, jediná lišta nebyla nakřivo. Sáhl na zeď v obýváku, jako by se chtěl ujistit, že nemá halucinace.

Na konferenčním stolku před ušákem ležel žlutý papír. Na něm rukou psaný vzkaz. Písmena byla zdobná a podivuhodně krásná.

Je pryč. Už mě víckrát neuvidíte. Stormann.

P. S. Musel jsem jedno prkno ve stěně otočit, protože jsem se řízl a ušpinil ho krví. Krev, která se vsákne do neošetřeného dřeva, se nedá smýt. Jedinou další alternativou bylo natřít zeď na červeno.

Harry dosedl ztěžka do ušáku a prohlížel si hladké stěny.

Teprve když došel do kuchyně, všiml si, že zázrak není dokonalý. Kalendář s Ráchel a Olegem zmizel. Ty světle modré šaty. Hlasitě zaklel a horečnatě hledal v odpadkových koších, a dokonce i dole na dvoře v kontejneru, než mu došlo, že jeho dvanáct nejšťastnějších měsíců bylo odstraněno společně s plísní.

Pro psychiatričku Kjersti Rødsmoenovou to byl v každém případě zvláštní pracovní den. Nejen proto, že na bergenské nebe vystoupilo slunce, jev zřídka vídaný, a v tomto okamžiku svítilo okny do chodby psychiatrického oddělení v areálu Haukelandské nemocnice ve čtvrti Sandviken, po níž Kjersti Rødsmoenová právě spěchala. Oddělení změnilo jméno tolikrát, že jen velice málo Bergeňanů vědělo, že jeho současný oficiální název zní Sandvikenská nemocnice. Uzavřené oddělení se však nadále nazývalo Uzavřené oddělení, přitom se ovšem čekalo, že brzy začne někdo tvrdit, že to je název zavádějící nebo přinejmenším stigmatizující.

Kjersti Rødsmoenová se těšila na nadcházející schůzku s pacientkou drženou zde za nejpřísnějších bezpečnostních opatření, jaká na oddělení pamatovala, a současně se jí obávala. Společně s Espenem Lepsvikem z KRIPOSu a Knutem Müller-Nilsenem z bergenského policejního ředitelství se shodla na etických hranicích a způsobu postupu. Pacientka je psychotička, a proto není možné ji předvést k policejnímu výslechu. Kjersti Rødsmoenová je psychiatrička a může vést s pacientkou dialog, ovšem v tom případě k pacientčině dobru, a nikoli způsobem, který má stejný cíl jako policejní výslech. A nakonec je tu povinnost mlčenlivosti. Kjersti Rødsmoenová musí sama vyhodnotit, zda mohou být informace, které padnou během hovoru, považovány za natolik závažné pro policejní vyšetřování, že s nimi bude muset vyrukovat. A tyto informace beztak nebude možné použít při soudním líčení, neboť se jedná o psychotickou osobu. Zkrátka se pohybují v právním a etickém minovém poli, kde může mít i nepatrné šlápnutí vedle katastrofální následky, protože všechno, co Kjersti udělá, budou přezkoumávat soudy i média.

Před bílými dveřmi vedoucími do hovorny stáli ošetřovatelka a policista v uniformě. Kjersti Rødsmoenová ukázala na svůj identifikační průkaz připevněný na bílém lékařském plášti a policista jí odemkl dveře.

Dohoda zněla, že ošetřovatelka bude sledovat, co se děje v místnosti, a v případě, že by se něco stalo, spustí poplach.

Kjersti Rødsmoenová se posadila na židli a pohlédla na pacientku. Bylo těžké si představit, že by ta útlá žena s vlasy visícími do obličeje mohla představovat nějaké nebezpečí. Zvlášť když si Kjersti Rødsmoenová prohlédla černé stehy v roztrženém koutku ženiných úst a její doširoka otevřené oči, které, jak se zdálo, zíraly v bezbřehém děsu z čehosi, co psychiatrička nevidí. Naopak, ta žena působila tak ochromeně, až měl člověk dojem, že ji sfoukne na zem, pokud na ni jen dýchne. Skutečnost, že by tahle žena mohla chladnokrevně zabíjet lidi, byla prostě nepochopitelná. Jenže tak tomu bylo u vrahů skoro vždycky.

„Dobrý den, jsem Kjersti,“ představila se psychiatrička.

Žádná odpověď.

„Jaký máte podle vašeho názoru problém?“ zeptala se.

Ta otázka byla převzata přímo z manuálu pro rozhovor s psychotickými osobami. Alternativu představoval dotaz: S čím bych vám podle vašeho názoru mohla pomoci?

Nadále žádná odpověď.

„V této místnosti jste v naprostém bezpečí. Nikdo vám nechce udělat nic zlého. Nechci vám ublížit. Tady jste úplně v bezpečí.“

Pevně pronesené ujištění mělo podle manuálu psychotickou osobu uklidnit. Protože psychóza, to je především bezbřehý strach. Kjersti Rødsmoenová se cítila jako letuška, která provádí před vzlétnutím bezpečnostní instruktáž. Mechanicky a rutinně. Dokonce i na letech vedoucích přes nejsušší pouště se předvádí použití záchranné vesty. Protože poselství odpovídá tomu, co chtějí lidé slyšet – klidně se bojte, my vás hlídáme.

Je na čase prověřit chápání reality.

„Víte, co máme dnes za den?“

Ticho.

„Podívejte se na hodiny támhle na zdi. Můžete mi říct, kolik je?“

Odpovědí jí byl jen upřený štvaný pohled.

Kjersti Rødsmoenová čekala. Dlouho. Velká ručička na hodinách chvějivě poskakovala vpřed.

Bylo to beznadějné.

„Půjdu,“ vstala Kjersti. „Někdo vás odvede. Jste v naprostém bezpečí.“

Vyrazila ke dveřím.

„Potřebuju mluvit s Harrym,“ ozval se hluboký, téměř mužský hlas.

Kjersti se zastavila a otočila se. „Kdo je Harry?“

„Harry Hole. Spěchá to.“

Kjersti se snažila o oční kontakt, avšak žena nadále zírala do prázdna.

„Budete mi muset říct, kdo je Harry Hole, Katrine.“

„Vrchní komisař z oddělení vražd v Oslu. A oslovujte mě příjmením, pokud tedy musíte používat mé jméno, Kjersti.“

„Brattová?“

„Raftová.“

„Dobře. Nemůžete mi říct, o čem chcete s Harrym Holem mluvit? Vyřídila bych mu to, co…“

„Vy to nechápete. Všichni umřou.“

Kjersti opět pomalu klesla na židli. „Chápu. A proč myslíte, že všichni umřou, Katrine?“

Konečně se jí podařilo navázat oční kontakt. A to, co Kjersti Rødsmoenová spatřila, jí připomnělo jednu z červených kartiček ze hry Monopoly, kterou mají na chatě: Vaše domy a hotely hoří.

„Vy nic nechápete,“ odvětil hluboký, mužský hlas. „Já to nejsem.“

Ve dvě hodiny zastavil Harry na silnici pod Ráchelinou srubovou vilou v Holmenkollenské ulici. Přestalo sněžit a Harry si pomyslel, že není potřeba zanechávat ve vjezdu k domu stopy kol, které by ho mohly prozradit. Blížil se k domu, sníh mu tiše a táhle vrzal pod botami. V oknech temných jako skla slunečních brýlí se odráželo ostré denní světlo.

Harry došel na schody před vstupními dveřmi, otevřel ptačí budku, položil dovnitř Rácheliny hodinky a opět budku zavřel. Otočil se, že půjde, a vtom se za ním rozrazily dveře.

„Harry!“

Obrátil se, polkl a pokusil se o úsměv. Před ním stál nahý muž jen s ručníkem kolem pasu.

„Mathiasi,“ odtušil chabě zíraje svému protějšku na trup. „Skoro jste mě vyděsil. Myslel jsem, že touhle dobou býváte v práci…“

„Omlouvám se,“ zasmál se Mathias a rychle zkřížil paže. „Pracoval jsem dlouho do noci. Mám náhradní volno. Právě jsem šel do sprchy a zaslechl jsem, že někdo chrastí u dveří. Myslel jsem si, že to je Oleg, jeho klíč trochu zlobí, víte.“

Zlobí, pomyslel si Harry. To musí znamenat, že Oleg používá teď klíč, který kdysi vlastnil on sám. A že Mathias dostal Olegův klíč. Ženská logika.

„Potřebujete něco, Harry?“ Harry si všiml, že Mathias drží zkřížené ruce nepřirozeně vysoko na prsou, jako by se snažil něco zakrývat.

„Nic,“ odtušil. „Jen jsem jel kolem, mám něco pro Olega.“

„Proč jste nezazvonil?“

Harry polkl. „Najednou mi došlo, že ještě nepřišel ze školy.“

„Aha? A jak?“

Harry pokývl Mathiasovi, jako by tím chtěl dát najevo svůj souhlas s tím, že tahle otázka je jistě na místě. V Mathiasově otevřeném, přátelském obličeji se nezračil ani náznak podezření, jen upřímné přání dozvědět se to, čemu úplně nerozumí.

„Sníh,“ odtušil Harry.

„Sníh?“

„Ano. Přestalo sněžit před dvěma hodinami, ale na schodišti nejsou žádné stopy.“

„Páni, Harry,“ vykřikl Mathias s nadšením. „Tomu říkám dedukce v běžném životě. Je vidět, že jste kriminalista.“

Harry se nuceně zasmál také. Mathias nechal zkřížené ruce trochu klesnout a Harry nyní spatřil to, co Ráchel označila za Mathiasovu tělesnou zvláštnost. Tam, kde by člověk očekával dvě bradavky, byla jen kůže, bílá a neporušená.

„Je to dědičné,“ vysvětlil Mathias, který očividně sledoval Harryho pohled. „Můj otec je taky neměl. Objevuje se to zřídka, ale je to naprosto neškodné. A na co je my muži vlastně potřebujeme?“

„To je pravda, na co je vlastně potřebujeme,“ přitakal Harry a cítil, jak mu rudnou ušní boltce.

„Chcete, abych tu věc Olegovi předal?“

Harry uhnul očima. Automaticky upřel pohled na ptačí budku a pak jím klouzal dál.

„Vyřídím to jindy,“ ušklíbl se Harry a doufal, že to zní věrohodně. „Běžte do sprchy.“

„Dobře.“

„Mějte se.“

Harry nasedl do auta a nejdřív praštil oběma rukama do volantu a hlasitě zaklel. Choval se jako dvanáctiletý zlodějíček chycený při činu. Lhal Mathiasovi přímo do tváře. Lhal a vytáčel se a choval se jako mizera.

Vyhnal motor do vysokých otáček a prudce pustil spojku, aby auto potrestal. Nedokáže už na to myslet. Musí myslet na něco jiného. Jenže to nešlo. Řítil se dolů do města a myšlenky mu přitom vířily hlavou a vytvářely chaotickou řadu asociací. Myslel na nedokonalost, na červené ploché bradavky vypadající na nahé kůži jako krvavé skvrny. Na krvavé skvrny na neošetřeném dřevě. A z nějakého důvodu mu vytanula plísňařova slova: Jedinou další alternativou bylo natřít zeď na červeno.

Plísňařovi tekla krev. Harry přivřel oči a představoval si jeho poranění. Muselo být hluboké, jestliže to tam umazal krví natolik, že pak už… by jedině musel natřít zeď na červeno.

Prudce zabrzdil. Zaslechl troubení, pohlédl do zpětného zrcátka a spatřil Toyotu Hiace klouzající po čerstvém sněhu, než její pneumatiky zabraly a vůz prosvištěl kolem něj a odjel.

Harry rozrazil dveře auta, vyskočil a zjistil, že se nachází nedaleko Gressbanen. Nadechl se a rozbil myšlenkovou stavbu na kusy, demontoval ji, aby se podíval, jestli je možné ji znovu sestavit. Sestavil ji znovu, rychle a aniž byl nucen spojovat dílky násilím. Protože se vše propojovalo samo. Pulz se mu zrychlil. Jestliže skládačka nemá skulinku, obrací se všechno naruby. A souhlasí to, souhlasí to s tím, jak si Sněhulák naplánoval, že se mu dostane pod kůži a jak mu vstoupí do života. A mrtvoly – vysvětlovalo by se tím také, kam se poděly mrtvoly. Harry si roztřesenou rukou zapálil cigaretu a snažil se rekonstruovat to, co zahlédl jen v záblesku. Slepičí peří na okrajích sežehnuté.

Harry nevěřil v inspiraci, božskou jasnozřivost ani telepatii. Věřil však ve štěstí. Ne ve štěstí, s nímž se člověk narodí, nýbrž v „systematické“ štěstí, které si člověk zaslouží, protože tvrdě pracuje a je natolik neúnavný, až se náhoda dříve či později přikloní na jeho stranu. Jenže tohle nebyl ten typ štěstí. Tohle bylo prostě jenom štěstí. Atypické štěstí. Pokud tedy má pravdu. Harry sklonil pohled a zjistil, že se brodí sněhem. Že stojí na zemi, a to doslova.

Vrátil se k autu, vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo Bjørna Holma.

„Ano, Harry?“ ozval se ospalý a téměř neidentifikovatelný nosový hlas.

„To vypadá, jako bys měl kocovinu,“ pronesl Harry podezřívavě.

„Rád bych,“ odfrkl si Holm. „Jenže jsem prostě jen někde nastydl. Klepu se pod dvěma peřinami. Bolí mě cel…“

„Poslouchej,“ přerušil ho Harry. „Vzpomínáš si, jak jsem tě žádal, abys přeměřil teplotu těch dvou slepic, abychom věděli, jak dlouhá doba uplynula od chvíle, kdy je Sylvia Ottersenová ve stodole zabíjela?“

„Ano.“

„A potom jsi tvrdil, že jedna byla teplejší než ty dvě zbývající.“

Bjørn Holm zafrkal. „Ano. Skarre navrhl, že mohla mít horečku. A teoreticky to samozřejmě možné je.“

„Myslím, že byla teplejší proto, že byla zabita až poté, co byla zavražděna Sylvia, tedy nejméně o hodinu později.“

„Aha? A kdo ji jako zabil?“

„Sněhulák.“

Harry slyšel, jak Holm silně a dlouze popotáhl, než odpověděl: „Chceš tím říct, že vzal Sylviinu sekyru, vrátil se a…“

„Ne, ta ležela v lese. Mělo mi to dojít, když jsem to uviděl, jenže ve chvíli, kdy jsme ve stodole koukali na ty slepičí mrtvolky, jsem ještě nevěděl, že existuje něco jako smyčková odporová pilka.“

„Cos to povídal?“

„Uřízlé slepičí pero s černým okrajem. Myslím si totiž, že Sněhulák použil tu smyčkovou pilku.“

„No dobře, ale proč by měl proboha zabíjet slepici?“ namítl Holm.

„Aby mohl natřít celou zeď na červeno.“

„Cože?!“

„Mám takový nápad,“ pronesl Harry.

„Krucinál,“ zamumlal Bjørn Holm. „Počítám, že tenhle nápad znamená, že budu muset vstát z postele.“

„No…,“ připustil Harry.

Zdálo se, jako by se sněžení jen nadechovalo, protože ve tři hodiny začal vítr opět přinášet do kraje Østlandet velké chundelaté vločky. Na silnici E16 vinoucí se z Bærumu dál do kopce ležela šedá vrstva uježděného sněhu.

V nejvyšším bodě silnice, na Sollihøgda, Harry a Holm odbočili a namířili si to po lesní cestě.

Za pět minut už stál před nimi ve dveřích Rolf Ottersen. Za ním, v obývacím pokoji, zahlédl Harry na pohovce Ane Pedersenovou.

„Chceme se jen podívat na podlahu ve stodole,“ vysvětlil Harry.

Rolf Ottersen si postrčil brýle ke kořeni nosu. Bjørn Holm zhluboka a bublavě zakašlal.

„Prosím,“ vyzval je Ottersen.

Holm a Harry kráčeli ke stodole, Harry přitom cítil, že hubený muž nadále stojí ve dveřích a pozoruje je.

Špalek na štípání dříví se nacházel na stejném místě, avšak nebyly tu žádné stopy po slepicích, ani živých, ani mrtvých. O stěnu stála opřená lopata s ostrou hranou. Lopata na odhazování hlíny, nikoli na odhrnování sněhu. Harry došel k desce na nářadí. Obrys sekyry, která tam měla viset, Harrymu připomněl obrysy těla načrtnuté křídou, které se dnes už na místě činu nedělají.

„Takže já si myslím, že sem Sněhulák přišel a zabil třetí slepici proto, aby její krví postříkal prkna na podlaze. Sněhulák totiž prkna nemohl otočit, a jeho jedinou možností tedy bylo natřít je na červeno.“

„To už jsi povídal v autě, ale já tomu pořád ani za mák nerozumím.“

„Pokud chceš zakrýt červené skvrny, můžeš je buď odstranit, nebo namalovat všechno na červeno. Myslím, že se Sněhulák snažil něco zamaskovat. Nějakou stopu.“

„Jakou stopu?“

„Něco červeného, co se nedá odstranit, protože do neošetřeného dřeva se to vsákne.“

„Krev? Snažil se zakrýt krev další krví? To je ten tvůj nápad?“

Harry vytáhl koště a odmetl piliny kolem špalku. Posadil se na bobek a ucítil tlak Katrinina revolveru, který měl za opaskem. Rozhlédl se po podlaze. Nadále měla růžový nádech.

„Máš s sebou fotky, které jsme tu pořídili?“ zeptal se Harry. „Začni zkoumat místo, kde bylo krve nejvíc. Bylo to kus dál od špalku, přibližně tady.“

Holm vytáhl ze své tašky fotografie.

„Víme, že navrchu byla slepičí krev,“ pokračoval Harry. „Ale představ si, že první krev, která tady skončila na zemi, měla čas se do dřeva vsáknout a vpít se natolik, že se později nesmísila s tou další krví, která byla na prkna nalita o značnou chvíli později. A já chci vědět, jestli ještě můžeš odebrat vzorky té první krve, tedy toho, co se vpilo do dřeva.“

Bjørn Holm nedůvěřivě mrkl. „Krucinál, co ti na tohle mám odpovědět?“

„No, jediná odpověď, která je pro mě přijatelná, zní ano.“

Holm na to zareagoval dlouhým záchvatem kašle.

Harry se došoural k obytné budově. Zaklepal, Rolf Ottersen vyšel ven.

„Můj kolega tady ještě nějakou dobu zůstane,“ informoval ho Harry. „Mohl by se sem občas přijít ohřát?“

„Samozřejmě,“ přikývl Ottersen s nelibostí. „Co se tam teď snažíte vyhrabat?“

„Chtěl jsem se vás zeptat na totéž,“ odvětil Harry. „Viděl jsem, že máte na lopatě hlínu.“

„Jo ták. Sloupky pro plot.“

Harry přehlédl zasněžené pole táhnoucí se směrem k hustému temnému lesu. Uvažoval o tom, co asi chce Ottersen tam uvnitř oplotit. Nebo tam venku. Protože si dobře všiml, že Rolf Ottersen má v očích děs.

Harry pokývl k obývacímu pokoji. „Máte na návštěvě…?“ Přerušilo ho zvonění mobilního telefonu.

Volal Skarre.

„Našli jsme dalšího,“ pronesl.

Harry zíral do lesa a cítil, jak mu velké sněhové vločky tají na tvářích i čele.

„Dalšího co?“ zeptal se tiše, ačkoli to už Skarremu poznal na hlase.

„Dalšího sněhuláka.“

Psycholožka Kjersti Rødsmoenová zastihla policejního náčelníka Knuta Müller-Nilsena ve chvíli, kdy společně s Espenem Lepsvikem z KRIPOSu právě opouštěl kancelář.

„Katrine Brattová promluvila,“ informovala je. „Myslím, že byste měli zajet do nemocnice a poslechnout si, co má na srdci.“

Kapitola 32

Den jednadvacátý – Rezervoáry

Skarre kráčel před Harrym ve stopách vyšlapaných ve sněhu a vedoucích mezi stromy. Časná odpolední tma upozorňovala na to, že zima už je za dveřmi. Nad nimi blikala světla televizního vysílače Tryvannstårnet, pod nimi blikalo Oslo. Harry sem přijel přímo ze Sollihøgda a zaparkoval na velkém prázdném parkovišti, kde se každé jaro scházeli maturanti jako stádo lumíků k povinnému provedení rituálů dospělých: tanec kolem ohně, alkoholové opojení, obřízka a sex. Harry se na konci střední školy nezúčastnil ani maturitního plesu. Společnost mu tenkrát dělali pouze dva vřeštící kamarádi, Bruce Springsteen a píseň Independence Day v kazeťáku na vrcholu německého bunkru na Nordstrandu.

„Všiml si ho nějaký turista,“ hlásil Skarre.

„A považoval za nutné informovat policii, že v lese stojí sněhulák?“

„Měl s sebou psa. A ten pes byl jako…, no…, však uvidíte sám.“

Došli na otevřené prostranství. Jakýsi mladý muž vstal, jakmile Skarreho a Harryho zahlédl, a přistoupil k nim.

„Thomas Helle, oddělení pohřešovaných osob,“ představil se. „Jsme rádi, že jste tady, pane Hole.“

Harry udiveně pohlédl na mladého policistu, ten se však tvářil, že svá slova míní vážně.

Harry si všiml lidí z výjezdové skupiny na vrcholku kopce před nimi. Skarre podlezl oranžovou policejní pásku, Harry ji překročil. Vyšlapaná cestička naznačovala, kudy mají jít, aby nezničili stopy, které ještě nejsou zničené. Lidi z výjezdové skupiny si Harryho se Skarrem povšimli a mlčky ustoupili stranou, přitom se na nově příchozí pozorně dívali. Jako by na tohle čekali – až jim to budou moci ukázat. A uvidí jejich reakci.

„Ty vole,“ sykl Skarre a ustoupil o krok vzad.

Harry cítil, jak mu chlad zalil hlavu, jako by mu z mozku odtekla všechna krev a zanechala tam jen paralyzovaný, mrtvý pocit prázdnoty.

Nebylo to kvůli detailům, protože na první pohled to nevypadalo, že by byla nahá žena nějak zohavená. Ne jako Sylvia Ottersenová nebo Gert Rafto. To, co Harryho k smrti vyděsilo, byla vykonstruovanost, uspořádanost, promyšlenost a chladnokrevnost samotného aranžmá. Mrtvola seděla na vrcholu dvou velkých sněhových koulí, které byly přikutálené ke kmeni stromu a posazené na sebe, jako by tu někdo začal stavět sněhuláka. Mrtvola se opírala o kmen, avšak kdyby sklouzla ke straně, byla by zachycena ocelovým drátem připevněným k tlusté větvi přímo nad hlavou. Chvějící se ocelový drát končil pevnou smyčkou navlečenou kolem ženina krku, avšak ohnutou tak, aby se ani krku, ani ramen nedotýkala – jako laso zamrzlé ve chvíli, kdy dopadá na kořist. Paže měla za zády svázané. Ženiny oči a ústa byly zavřené a dodávaly obličeji poklidný výraz, skoro jako by žena spala.

Člověk by takřka věřil, že s mrtvolou bylo pěkně zacházeno. Dokud si nepovšiml vpichů na bledé nahé kůži. Okraje kůže pod téměř neviditelnou nití byly patrné jen kvůli jemné pravidelné řadě černých kapek krve. Jedna řada stehů se táhla napříč trupem těsně pod prsy. Druhá přes krk. Dokonalá práce, pomyslel si Harry. Žádná prázdná dírka po hřebíku, žádná křivá lišta.

„Vypadá to jako takové to svinské abstraktní umění,“ vydechl Skarre. „Jakže se tomu říká?“

„Instalace,“ ozval se hlas za nimi.

Harry sklonil hlavu ke straně. Mají pravdu. Jenže dojem dokonalé chirurgie cosi narušovalo.

„Rozřezal ji na kusy,“ ozval se opět ten člověk hlasem, který zněl, jako by ho někdo škrtil. „A znovu ji sestavil.“

„On?“ podivil se Skarre.

„Možná aby si usnadnil transport,“ pokračoval Helle. „Myslím, že vím, kdo je ta žena. Její manžel včera ohlásil, že ji pohřešuje. Už sem jede.“

„Proč si myslíte, že je to ona?“

„Manžel našel její šaty se stopami po spálení.“ Helle ukázal na mrtvolu. „Přibližně v místech, kudy vedou stehy.“

Harry se soustředil na dýchání. Zblízka viděl, co tu působí rušivě. To, že sněhulák není dokončený. A také zašmodrchané uzly a nečisté úhly zkrouceného ocelového drátu. Vypadaly hrubě, náhodně, tápavě. Jako by to byla skica, cvičení. První návrh ještě nehotového díla. A proč jí svázal paže za zády, musela být přece mrtvá dávno předtím, než se sem dostala? Je tohle součást oné skici? Odkašlal si:

„Proč jsem se o tom nedozvěděl dřív?“

„Podal jsem hlášení svému šéfovi a ten podal hlášení šéfovi kriminálky,“ namítl Helle. „Jediný pokyn, který jsme dostali, zněl, že to prozatím musíme držet v tajnosti. Předpokládám, že to má co do činění s…,“ vrhl rychlý pohled na lidi z výjezdové skupiny, „… s tou anonymní hledanou osobou.“

„S Katrine Brattovou?“ zeptal se Skarre.

„To jméno jsem neslyšel,“ ozval se hlas za nimi.

Otočili se. Šéf kriminálky stál ve sněhu doširoka rozkročený a s rukama v kapsách trenčkotu. Studenýma modrýma očima pozoroval mrtvolu. „Tohle by se hodilo na tradiční podzimní Státní výstavu umění.“

Mladší policisté zírali s vyvalenýma očima na šéfa kriminálky, který se, jako by se ho to nijak netýkalo, otočil k Harrymu.

„Na slovíčko, vrchní komisaři.“

Poodešli k policejním páskám.

„Zatracené dilema,“ spustil šéf kriminálky. Stál k Harrymu čelem, avšak pohledem těkal po světelném koberci pod nimi. „Měli jsme poradu. Právě proto s vámi musím mluvit mezi čtyřma očima.“

„Kdo byl na té poradě?“

„To není důležité, Harry. Důležité je, že jsme došli k jistému závěru.“

„Ano?“

Šéf kriminálky podupával ve sněhu a Harry na okamžik zauvažoval o tom, jestli ho má upozornit, že znečišťuje místo činu.

„Měl jsem v úmyslu to s vámi probrat dnes večer, Harry. V poklidu. Jenže kvůli tomu novému nálezu to spěchá. Tisk se na případ vrhne už za pár hodin. A pak nebudeme mít ten čas, ve který jsme doufali, pak budeme muset vyrukovat s tím, kdo je Sněhulák. Jak si Katrine Brattová dokázala zajistit místo u nás a operovat odsud, aniž jsme si toho všimli. Vedení musí samozřejmě přijmout odpovědnost. Kvůli tomu je to vedení, takže to se rozumí samo sebou…

„O co tady vlastně jde, šéfe?“

„O důvěru v osloskou policii. Splašky tečou dolů, Harry. Čím výš začnou téct, tím víc pošpiní celý sbor. Přehmaty lze odpustit jednotlivcům na nižší úrovni. Ovšem pokud ztratíme důvěru lidí v to, že sbor je řízen alespoň s minimální kompetencí, že existuje přinejmenším nějaká kontrola, tak jsme prohráli. Počítám, že chápete, co je ve hře, Harry?“

„Nemám teď moc času, šéfe.“

Pohled šéfa kriminálky se vrátil z prohlídky města a ulpěl na vrchním komisaři.

„Víte, co znamená kamikaze?“

Harry přešlápl. „Být Japonec, mít vymytý mozek a naprat to svým letadlem do americké letadlové lodi?“

„To jsem si taky myslel. Jenže Gunnar Hagen tvrdí, že Japonci sami tohle slovo vůbec nepoužívali, že si ho špatně vyložili američtí dešifranti. Kamikaze je jméno tajfunu, který zachránil Japonce v bitvě s Mongoly někdy ve třináctém století. V přesném překladu to znamená ‚božský vítr‘. Dosti poetické, že?“

Harry neodpověděl.

„My teď taky potřebujeme takový vítr,“ pokračoval šéf kriminálky.

Harry pomalu přikývl. Pochopil. „Vy chcete, aby na sebe někdo vzal vinu za to, že u nás Katrine Brattová získala místo? A že nebyla odhalena? Takže chcete, aby někdo schytal v podstatě všechny ty splašky?“

„Požádat někoho, aby se tímto způsobem obětoval, není nic pěkného. Zvláště pokud obětování dotyčného znamená, že si člověk sám zachrání kůži. Pak je potřeba pamatovat na to, že jde o něco, co přesahuje jednotlivce.“ Šéf kriminálky znovu sklouzl pohledem na město. „Mraveniště, Harry. Vždycky jde o mraveniště. Dřina, loajalita, někdy nesmyslné odříkání, ale mraveniště za to stojí.“

Harry si přejel rukou přes obličej. Zrada. Dýka do zad. Zbabělost. Snažil se spolknout vztek. Vysvětlit sám sobě, že šéf kriminálky má pravdu. Někoho je třeba obětovat a vinu je nutné hodit na někoho, kdo stojí v hierarchii co možná nejníže. Je to férové. Měl přece jen Katrine Brattovou odhalit dřív.

Harry se napřímil. Bylo to zvláštní, ale připadalo mu to jako ulehčení. Dlouho cítil, že to s ním takhle dopadne, tak dlouho, až to v podstatě už začal akceptovat. Tak jako odešli kolegové z Dead Policemen’s Society – bez fanfár a vyznamenání, jen s respektem zasvěcených a některých vlastních lidí, těch několika málo, kteří věděli, oč jde. Mraveniště.

„Chápu,“ odvětil Harry. „A přijímám to. Dejte mi instrukce, jakým způsobem to chcete provést. Domnívám se ale, že přesto musíme odložit tu tiskovou konferenci o několik hodin, dokud nebudeme vědět trochu víc.“

Šéf kriminálky zavrtěl hlavou. „Nechápete to, Harry.“

„Možná se v případu objeví nové skutečnosti.“

„To břemeno nemáte vzít na svá bedra vy.“

„Prověříme, jestli…“ Harry se zarazil. „Co jste to řekl, šéfe?“

„Tak zněl původní návrh, jenže Gunnar Hagen na to nechtěl přistoupit. Takže vinu na sebe vezme on. Píše teď ve své kanceláři výpověď. Chtěl jsem vás o tom jen informovat, abyste to věděl, než začne ta tisková konference.“

„Hagen?“ podivil se Harry.

„Dobrý voják,“ odtušil šéf kriminálky a poplácal Harryho po rameni. „Tak já poběžím. Tisková konference se koná v osm hodin ve Velkém sále, ano?“

Harry sledoval, jak se záda šéfa kriminálky vzdalují, a ucítil, že se mu v kapse rozvibroval mobil. Než se rozhodl, zda ho vezme, podíval se na displej.

„Love me tender,“ ozval se Bjørn Holm. „Jsem na soudním.“

„Co máš?“

„Ve dřevě byla lidská krev. Laborantka tady tvrdí, že krev bývá bohužel jako zdroj DNA sakra přeceňovaná, a pochybuje o tom, že najdeme nějaký buněčný materiál pro sestavení profilu DNA. Prověřila ale krevní skupinu a hádej, co jsme zjistili.“

Bjørn Holm se odmlčel, než mu nejspíš došlo, že Harry nemá v úmyslu hrát Chcete být milionářem?, a pokračoval:

„Je to krevní skupina, která vylučuje většinu lidí, abych tak řekl. Mají ji dva lidé ze sta a v celém kriminalistickém archivu jich máme jen sto dvacet tři. Jestliže má Katrine Brattová tuhle krevní skupinu, je to sakra dobrá indicie pro to, že krvácela ve stodole Ottersenových.“

„Zavolej operační centrálu, mají seznam krevních skupin všech policistů z policejních ředitelství.“

„Vážně? Sakra, prověřím to okamžitě.“

„Ne abys byl ale moc zklamaný, až zjistíš, že krevní skupinu B minus nemá.“

Harry čekal a přitom naslouchal kolegovu němému údivu. Poté padla otázka:

„Jak můžeš do prčic vědět, že to je B minus?“

„Jak rychle se se mnou můžeš sejít v Anatomickém ústavu?“

Bylo šest hodin a zaměstnanci Sandvikenské nemocnice s pevnou pracovní dobou už dávno odešli domů. Jen v kanceláři Kjersti Rødsmoenové se svítilo. Psychiatrička viděla, že Knut Müller-Nilsen a Espen Lepsvik už mají připravené poznámkové bloky, pohlédla do svého záznamníku a spustila.

„Katrine Raftová tvrdí, že svého otce velice milovala.“ Vzhlédla k oběma mužům. „Když byl vláčen novinami jako násilník, byla ještě mladá holka. Dotklo se jí to, měla strach a byla silně zmatená. Ve škole ji kvůli tomu, co se psalo v novinách, šikanovali. Nedlouho nato se rodiče rozvedli. Když bylo Katrine devatenáct, otec zmizel a současně byla v Bergenu zavražděna jedna žena a další žena zmizela. Vyšetřování bylo odloženo, ale jak uvnitř policie, tak i mimo ni se lidé domnívali, že obě ženy má na svědomí Katrinin otec, který si poté, co zjistil, že neunikne, vzal sám život. Právě tehdy se Katrine rozhodla, že se dá k policii, objasní ty vraždy a svého otce očistí.“

Kjersti Rødsmoenová pozvedla zrak. Ani jeden z mužů si nedělal poznámky, jen na ni hleděli.

„Takže se přihlásila na policejní akademii,“ pokračovala Rødsmoenová. „A po jejím absolvování získala místo na oddělení vražd a násilných trestných činů v Bergenu, kde okamžitě začala ve svém volném čase procházet otcův případ. Až do doby, kdy byla odhalena a zastavena. Poté požádala o přeložení na mravnostní. Je to tak?“

„Ano, je,“ potvrdil Müller-Nilsen.

„Dbalo se na to, aby se nemohla přiblížit k otcovu případu, proto místo toho začala prověřovat případy související. A jak procházela hlášení o pohřešovaných osobách z celé země, učinila zajímavý objev. Totiž ten, že v letech po otcově zmizení byly nahlášeny jako pohřešované ženy, jež zmizely za okolností, které nesly několik podobných rysů se zmizením Onny Hetlandové a jejího otce.“ Kjersti Rødsmoenová zalistovala poznámkami. „Jenže aby se dostala dál, potřebovala pomoc, a věděla, že v Bergenu se jí té pomoci nedostane. Proto se rozhodla nasadit na ten případ někoho, kdo má zkušenosti se sériovými vraždami. Muselo se to však odehrát tak, aby nikdo nevěděl, že za tím stojí ona, Raftova dcera.“

Muž z KRIPOSu, Espen Lepsvik, pomalu vrtěl hlavou, Kjersti dál pokračovala:

„Po důkladné přípravě padla volba na jistého vrchního komisaře Harryho Holea z oddělení vražd v Oslu. Napsala mu dopis a podepsala se mysticky jako Sněhulák. Kvůli tomu, aby probudila jeho zvědavost, i kvůli tomu, že o sněhulácích padla zmínka v několika výsleších provedených v souvislosti s těmi případy zmizení. Sněhulák byl uveden také v otcových zápiscích z vraždy na vrcholu Ulriken. Poté, co oddělení vražd v Oslu vyvěsilo inzerát na nového zaměstnance a žádalo ženu, se přihlásila a byla pozvána na pohovor. Prohlásila, že jí tu práci nabídli, ještě než se stihla posadit.“

Rødsmoenová vzhlédla, ale protože ani jeden z mužů nic nepronesl, opět spustila: „Katrine si od prvního dne hlídala, aby byla v kontaktu s Harrym Holem a směla se účastnit vyšetřování. S tím, co už věděla jak o Holeovi, tak o celém případu, pro ni bylo snadné jím manipulovat a nasměrovat ho k Bergenu a ke zmizení Gerta Rafta. A s Holeovou pomocí také tedy konečně našla svého otce. V mrazničce na Finnøy.“

Lékařka si sundala brýle.

„Člověk nemusí mít zrovna velkou fantazii, aby mu došlo, že takový zážitek vytvoří podklad pro psychickou reakci. Stres se samozřejmě jen zhoršoval tím, že se třikrát domnívala, že vrah je už odhalen. Nejprve Idar Vetlesen, potom jistý…,“ zamžourala dalekozrace do svých poznámek, „Filip Becker. A nakonec Arve Støp. A přitom pokaždé zjistila, že jde o nesprávnou osobu. Snažila se sama vynutit přiznání ze Støpa, jenže to vzdala, jakmile pochopila, že ani on není mužem, kterého hledá. Protože slyšela přijíždět policii, z místa uprchla. Tvrdí, že nechtěla být zatčena, dokud nedokončí svou práci. A tou pro ni bylo odhalení viníka. V tomto okamžiku myslím můžeme bezpečně konstatovat, že se nacházela hluboko v psychóze. Vrátila se zpátky na Finnøy, kde, jak tvrdí, počítala s tím, že ji Hole vypátrá. A skutečně se ukázalo, že měla pravdu. Po jeho příjezdu ho odzbrojila. Chtěla ho přimět, aby ji vyslechl, a přitom ho instruovat, co má podniknout ve vyšetřování dál.“

„Odzbrojila?“ otázal se Müller-Nilsen. „Vždyť víme, že se vzdala bez scén.“

„Tvrdí, že zranění v koutku úst jí způsobilo to, jak se na ni Harry Hole vrhl,“ namítla Kjersti Rødsmoenová.

„Máme věřit psychotikovi?“ zeptal se Lepsvik.

„Už není psychotik,“ odpověděla rozhodně Rødsmoenová. „Měli bychom si ji tu nechat ještě několik dní na pozorování, avšak poté byste se měli připravit na její převzetí. Pokud ji tedy nadále považujete za podezřelou, samozřejmě.“

Poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Espen Lepsvik se naklonil přes stůl.

„Chcete tím říct, že si myslíte, že Katrine Brattová mluví pravdu?“

„Mít na tohle nějaký názor nespadá do mé odbornosti,“ odpověděla Rødsmoenová a zavřela poznámkový blok.

„A jestliže se vás neptám coby odborníka?“

Rødsmoenová se usmála: „Pak si myslím, že máte nadále věřit tomu, čemuž už věříte, vrchní komisaři.“

Bjørn Holm překonal tu krátkou vzdálenost z Ústavu soudního lékařství do sousedního Anatomického ústavu a ve chvíli, kdy Harry dorazil v autě z Tryvannu, už čekal v garáži. Společně s Holem tam stál sanitář v zeleném oděvu s náušnicemi, ten, který kolem vezl mrtvé tělo, když tu byl Harry posledně.

„Lund-Helgesen tu dneska není,“ informoval Harryho Holm.

„Ale vy byste nás tu možná mohl trochu provést,“ obrátil se Harry k sanitáři.

„Nesmíme ukazovat…,“ spustil zelenáč, avšak Harry ho přerušil.

„Jak se jmenujete?“

„Kai Robøle.“

„Dobře, pane Robøle,“ prohodil Harry a ukázal mu svůj služební průkaz. „Dávám vám k tomu svolení.“

Robøle pokrčil rameny a odemkl jim. „Máte štěstí, že jste tu na někoho natrefili. Kolem páté tu vždycky bývá prázdno.“

„Měl jsem takový matný dojem, že hodně pracujete přesčas.“

Robøle zavrtěl hlavou. „Ne tady v suterénu s mrtvolami, to určitě ne. Tady je nám nejlíp při denním osvětlení.“ Usmál se, avšak nezdálo se, že by ho to pobavilo. „Co chcete vidět?“

„Nejčerstvější mrtvoly.“

Sanitář odemkl a dovedl je přes dvoje dveře do vykachlíčkované místnosti s osmi zapuštěnými rezervoáry, na každé straně čtyři a mezi nimi úzká ulička. Rezervoáry byly zakryté kovovými víky.

„Leží tady dole,“ ukázal Robøle. „V každém rezervoáru čtyři. Nádrže jsou naplněné lihem.“

„Síla,“ poznamenal Holm tiše.

Nedalo se poznat, zda tomu sanitář neporozuměl schválně, odpověděl však: „Čtyřicet procent.“

„Takže čtyřiadvacet mrtvých těl,“ shrnul to Harry. „To je všechno?“

„Máme tu kolem čtyřiceti těl, ale tahle jsou nejnovější. Většinou nám tu leží rok, než je začneme používat.“

„Jak se sem dostanou?“

„Autem pohřební služby. Některá si nosíme sami.“

„A dovnitř je berete přes garáž?“

„Ano.“

„A co se s nimi děje potom?“

„Co se s nimi děje? No, nejdřív je zafixujeme, uděláme jim nahoře ve stehně díru a vstříkneme do nich fixační směs. Tak zůstanou v dobrém stavu. Potom vytvoříme kovové cedulky s čísly, která jsou uvedená v papírech.“

„V jakých papírech?“

„V těch, které dostáváme s těly. Archivují se nahoře v kanceláři. Ty kovové cedulky připevníme na palec, na prst na ruce a do ucha. Snažíme se udržovat si přehled o tělech i potom, co je rozřežeme, aby se každé tělo dalo zpopelnit pokud možno celé, až nastane jeho čas.“

„Kontrolujete pravidelně těla a papíry?“

„Kontrolujeme?“ Sanitář se podrbal v hlavě. „Jen když je máme někam poslat. Tady v Oslu nám odkazují nejvíc těl, takže zásobujeme univerzity v Tromsø, Trondheimu i Bergenu, pokud nemají dost vlastních.“

„Takže je možné, že tu leží někdo, kdo by tu ležet neměl?“

„Ne, to ne. Všichni, kteří tu leží, věnovali své tělo ústavu prostřednictvím vlastní závěti.“

„To bych právě rád věděl,“ opáčil Harry a posadil se na bobek vedle jednoho z rezervoárů.

„Cože?“

„Poslyšte, pane Robøle, položím vám hypotetickou otázku. Než na ni odpovíte, chci, abyste si odpověď důkladně promyslel. Jasné?“

Sanitář přikývl.

Harry se vztyčil do plné výšky. „Je možné, že by někdo, kdo má přístup do těchto prostor, sem mohl dopravit mrtvolu ve večerních hodinách přes garáž, přidělit jí kovový štítek s fiktivním číslem, uložit ji do jednoho z těch rezervoárů a s celkem značnou pravděpodobností předpokládat, že to nikdy nevyjde najevo?“

Kai Robøle zaváhal. Ještě intenzivněji se podrbal na hlavě. Přejel si prstem po řadě náušnic.

Harry přešlápl. Holmovi se bezděčně pootevřela ústa.

„Pokud vím, nic tomu nebrání,“ odpověděl Robøle.

„Nic tomu nebrání?“

Robøle zavrtěl hlavou a rychle se zasmál. „Ne, ksakru. Je to klidně možné.“

„V tom případě chci teď vidět ty mrtvoly.“

Robøle k Harrymu vzhlédl. „Tady? Teď?“

„Můžete začít támhle vzadu v rohu.“

„Tak to bych měl zavolat někomu, kdo mi k tomu dá souhlas.“

„Jestliže nás chcete zdržovat při vyšetřování vraždy, prosím.“

„Vraždy?“ Robøle přimhouřil jedno oko.

„Slyšel jste o Sněhulákovi?“

Robøle dvakrát mrkl. Poté se otočil, došel k řetězům visícím z vrátku ve stropě, stáhl je se zachrastěním k rezervoárům a ke kovovému víku připevnil dva háky. Popadl dálkové ovládání a stiskl tlačítko. Vrátek začal vrčet a navíjet řetěz. Z rezervoáru se pomalu zvedalo víko, Harry s Holmem ho upřeně sledovali. Na spodní straně víka byly pod sebou umístěny dvě vodorovné desky rozdělené jednou deskou svislou. Na každé desce ležela z jedné strany dělicí příčky nahá bílá mrtvola. Vypadaly jako bledé panenky a ten dojem ještě umocňovaly černé čtverhranné otvory ve stehnech. Když se mrtvoly zvedly do úrovně jejich boků, stiskl sanitář tlačítko Stop. V tichu, které se následně rozhostilo, slyšeli hlasité bubnování odkapávajícího lihu rozléhající se mezi bílými vykachlíčkovanými plochami místnosti.

„Tak co?“ chtěl vědět Robøle.

„Ne,“ odpověděl Harry. „Další.“

Sanitář zopakoval proceduru. Z následujícího rezervoáru vystoupala čtyři jiná těla.

Harry zavrtěl hlavou.

Když se objevilo třetí kvarteto, Harry sebou trhl. Kai Robøle, který si policistovu reakci špatně vyložil jako zděšení, se spokojeně usmál.

„Co to je?“ zeptal se Harry a ukázal na bezhlavou ženu.

„Pravděpodobně vratka z nějaké jiné univerzity,“ konstatoval Robøle. „Naše bývají většinou celé.“

Harry se sklonil a dotkl se těla. Bylo studené a konzistenci mělo kvůli zafixování nepřirozeně pevnou. Přejel prstem podél řezné plochy na krku. Byla hladká a maso bledé.

„Navrch používáme skalpel a potom jemnou pilku,“ vysvětlil sanitář.

„Hm.“ Harry se sklonil nad mrtvolu, popadl ženinu paži ležící na opačné straně a prudce ji přitáhl k sobě, takže se tělo převalilo na bok.

„Co to děláte?“ vykřikl Robøle.

„Vidíš na jejích zádech něco?“ obrátil se Harry k Holmovi stojícímu z druhé strany těla.

Holm přikývl. „Tetování. Vypadá jako vlajka.“

„Jaká?“

„Nemám tušení. Zelená, žlutá, červená. S pentagramem uprostřed.“

„Etiopská,“ konstatoval Harry a ženu pustil, padla zpátky na místo. „Tahle žena sem svoje tělo nevěnovala, nýbrž byla věnována, abych tak řekl. Tohle je Sylvia Ottersenová.“

Kai Robøle mrkal o sto šest, jako by doufal, že pokud bude mrkat dostatečně intenzivně, něco zmizí.

Harry mu položil ruku na rameno. „Sežeňte člověka, který má přístup k dokladům od jednotlivých těl, a zkontrolujte všechny mrtvé, které tu máte. Hned. Já musím běžet.“

„Co se děje?“ zeptal se Holm. „Popravdě řečeno nejsem zrovna moc v obraze.“

„Zkus to,“ vyzval ho Harry. „Zapomeň na všechno, co sis myslel, že víš, a zkus to.“

„No jo, ale co se děje?“

„Na to jsou dvě odpovědi,“ prohlásil Harry. „Jedna zní, že chytáme Sněhuláka.“

„A ta druhá?“

„Že nemám tušení.“

ČÁST V.

.

Kapitola 33

Středa 5. listopadu 1980 – Sněhulák

Toho dne napadl sníh. V jedenáct dopoledne se bez varování začaly snášet z bezbarvého nebe obří sněhové vločky a jako armáda z vesmíru si podmanily pole, zahrady a trávníky v Romerike.

Mathias seděl sám v matčině Toyotě Corolla před vilou v ulici Kolloveien. Netušil, co matka dělá v tom domě. Řekla mu, že to nebude trvat dlouho. Jenže to dlouho trvalo. Nechala klíčky v zapalování a v rádiu hráli Pod sněhem od té nové holčičí skupiny Dollie. Rozrazil dveře auta a vystoupil. Vlivem sněhu panovalo mezi vilami hutné, téměř nepřirozené ticho. Sklonil se, sebral do hrsti ten bílý vlhký materiál a uplácal z něj sněhovou kouli.

Dneska na něj na školním dvoře házeli sněhové koule a volali na něj „Prsáč Mathias“, ti takzvaní spolužáci ze 7. A. Cítil nenávist vůči základní škole, cítil nenávist vůči tomu, že mu je třináct let. Začalo to hned po první hodině tělocviku, kdy si všimli, že nemá bradavky. Podle lékaře to mohlo být dědičné, kvůli tomu mu provedli i testy na několik dalších chorob. Matka pověděla Mathiasovi a tátovi, že její tatínek, který zemřel, když byla máma ještě malá, také neměl prsní bradavky. Jenže v jednom z babiččiných alb našel Mathias fotografii dědečka ze senoseče, kde měl na sobě kalhoty se šlemi a holý trup. A tam v každém případě bradavky měl.

Mathias uplácával kouli v dlaních stále tvrději. Chtěl ji na někoho hodit. Tvrdě. Tak tvrdě, až by to bolelo. Jenže tu nikdo nebyl. Může si postavit někoho, na koho bude moct házet. Položil tvrdou kouli do sněhu vedle garáže. Začal ji kutálet. Sněhové krystaly se postupně spojovaly. Poté, co s koulí oběhl na trávníku kolečko, sahala mu už po břicho a zanechávala stopy, které odhalovaly pod sněhem hnědou trávu. Koulel ji dál. Když už ji valit nedokázal, začal dělat další. I ta byla velká. Sotva ji dokázal zvednout na tu první. Potom vytvořil hlavu, vyšplhal na sněhuláka a hlavu posadil na vrchol. Sněhulák stál těsně u oken domu. Zevnitř se ozývaly zvuky. Ulomil z jabloně dvě větve a zastrčil je sněhulákovi do boku. Vyhrabal před schodištěm kamínky, vyšplhal opět na sněhuláka a vytečkoval mu na hlavě oči a úsměv. Poté objal stehny pevně sněhulákovu hlavu, seděl tak na sněhulákových ramenou a hleděl oknem dovnitř.

V osvětleném pokoji stál muž s nahým trupem a pohyboval boky dopředu a dozadu, měl přitom zavřené oči, jako by tančil. Z postele před ním trčel pár natažených nohou. Mathias to neviděl, věděl však, že je to Sára. Že je to máma. Že šoustají.

Mathias pevně stiskl stehna kolem sněhové hlavy, v rozkroku cítil chlad. Nemohl dýchat, jako by mu někdo kolem krku napnul ocelový drát.

Mužovy boky přirážely k matce. Mathias zíral na mužova prsa a přitom se mu studená otupělost šířila z rozkroku do žaludku a výš, až dosáhla k hlavě. Muž do mámy zajížděl svým pinďourem. Tak, jak to dělali v časopisech. Brzy do ní vystříkne sperma. A ten muž nemá bradavky.

Najednou se muž zarazil. Oči měl teď otevřené. Zíraly přímo na Mathiase.

Mathias uvolnil sevření stehen, sklouzl po zadní straně sněhuláka, schoulil se a čekal tam vsedě tiše jako pěna. Hlavou mu vířily myšlenky. Byl chytrý, inteligentní, to mu vždycky říkali. Zvláštní, ale velice nadaný, tvrdili učitelé. Proto nyní zapadly všechny myšlenky na místo, jako dílky skládačky, nad nimiž dlouho dumal. Jenže obrázek, který se vynořil, byl přesto nepochopitelný, k nepřežití. Tak to být nemůže. Tak to být musí.

Mathias slyšel svůj vlastní trhaný dech.

Tak to je. Prostě to ví. Všechno souhlasí. Matčin chlad vůči otci. Hovory, o nichž si mysleli, že je neslyší, ty, v nichž otec zoufale prosil a vyhrožoval, že musí zůstat, nejen kvůli němu, ale kvůli Mathiasovi, proboha, mají přece spolu dítě! A matčin hořký smích. Dědeček v albu a matčina lež. Mathias samozřejmě nevěřil tomu, když Stian ze třídy tvrdil, že máma Prsáče Mathiase má milence, který bydlí nahoře na planině, že to povídala jeho teta. Protože Stian byl stejně hloupý jako ti ostatní trapiči a nic nechápal. Nepochopil nic ani o dva dny později, kdy našel svou kočku pověšenou na vrcholu školního stožáru.

Táta to neví. Mathias celým tělem cítil, že si táta myslí, že je Mathias… jeho. A nesmí se dozvědět, že to tak není. Nikdy. Měl by z toho smrt. To by Mathias umřel radši sám. Ano, přesně to chce. Chce umřít, chce pryč, pryč od matky a školy a Stiana a… všeho. Vstal, kopl do sněhuláka a rozběhl se k autu.

Vezme ji s sebou. Umře i ona.

Když matka vyšla ven a on jí odemkl dveře od auta, uplynulo od jejího vstupu do domu téměř čtyřicet minut.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Ano. Viděl jsem ho,“ odpověděl Mathias a poposedl si na zadním sedadle tak, aby ho nemohla zahlédnout ve zpětném zrcátku. „Viděl jsem ho.“

„Co tím myslíš?“ Zastrčila klíček do zapalování a otočila jím.

„Toho sněhuláka…“

„A jak vypadal ten sněhulák?“ Auto se zařváním nastartovalo a Sára uvolnila spojku tak prudce, až Mathias málem upustil hever, který k sobě tiskl.

„Táta na nás čeká,“ prohlásila. „Musíme sebou hodit.“

Zapnula rádio. Ozval se moderátor zpráv, který slavnostně referoval o zvolení Ronalda Reagana. Přesto zvýšila hlasitost. Přejeli vrchol kopce, sjížděli k hlavní silnici a k řece. Na polích před nimi vykukovala zpod sněhu žlutá tuhá stébla.

„Umřeme,“ pronesl Mathias.

„Cos povídal?“

„Umřeme.“

Ztlumila hlasitost. Připravil se. Naklonil se mezi sedadla, pozvedl ruku.

„Umřeme,“ zašeptal.

Pak udeřil.

Rána ji zasáhla do temene hlavy a ozvalo se zapraskání. Matka nijak zvlášť nezareagovala, jen jaksi na sedadle ztuhla. Nato udeřil znovu. A ještě jednou. Auto trochu poskočilo, jak matce sjela noha ze spojky, avšak matka nadále nevydala ani hlásku. Možná má porušené v mozku takové to mluvicí centrum, pomyslel si Mathias. Při čtvrtém úderu cítil, že hlava povolila, že jaksi změkla. Vůz jel přímo vpřed, rovnoměrnou rychlostí, Mathias však pochopil, že matka už není při vědomí. Její Toyota Corolla pěkně a náležitě přejela hlavní silnici a pokračovala po poli na druhé straně. Sníh zbrzdil rychlost, ale ne natolik, aby vůz zastavil. Poté automobil proťal hladinu a vklouzl do široké černé řeky. Na chviličku zůstal stát napříč, než ho popadl proud a otočil jím. Dveřmi a karoserií, kolem klik a po stranách okének začala dovnitř prosakovat voda, přitom pomalu klesali. Mathias se díval z okna, zamával směrem k vozu jedoucímu po hlavní silnici, ale zdálo se, že ho nikdo nevidí. Voda v autě stoupala. A najednou uslyšel, jak matka cosi zamumlala. Podíval se na ni, podíval se na její zátylek, v němž zely pod krvavými vlasy hluboké díry. Začala se pod bezpečnostním pásem hýbat. Voda teď stoupala rychle, dosahovala už Mathiasovi ke kolenům. Cítil, jak ho zachvacuje panika. Nechce zemřít. Ne teď, ne takhle. Rozmáchl se heverem proti bočnímu okénku. Sklo se rozbilo a přes jeho okraj začala dovnitř proudit voda. Vyskočil ze sedadla a protlačil se mezi horní části okénka a vodní masou mířící dovnitř. Cítil, jak se mu o rám okénka zachytila jedna zimní bota, zavrtěl nártem a ucítil, jak mu bota z nohy sklouzla. Nato už byl volný a začal plavat ke břehu. Viděl, že na hlavní silnici zastavilo auto, že z něj vystoupili dva lidé a kráčejí sněhem k řece.

Mathias byl dobrý plavec. Byl dobrý ve spoustě věcí. Tak proč ho nemůžou mít ostatní rádi? Připlaval ke břehu, kde se k němu dobrodil nějaký muž a vytáhl ho ven. Mathias klesl do sněhu. Ne proto, že by nedokázal stát, nýbrž proto, že instinktivně věděl, že to tak bude nejlepší. Zavřel oči a slyšel, jak mu vzrušený hlas šeptá do ucha otázku, jestli byl v autě ještě někdo, protože pokud tam někdo je, můžou ho možná ještě zachránit. Mathias pomalu zavrtěl hlavou. Hlas se otázal, jestli si je tím jistý.

Policie později vysvětlí, že k nehodě došlo proto, že vůz dostal na sněhu smyk, a poranění na hlavě utopené ženy tím, že auto jelo prudce z kopce, a také nárazem do vody. Vůz sám sice nebyl nijak zvlášť poškozený, přesto to však bylo jediné věrohodné vysvětlení. Stejně jako představoval šok jediné možné vysvětlení chlapcovy odpovědi, když se ho lidé, kteří byli na místě první, několikrát zeptali, zda byl v autě ještě někdo, a on nakonec odpověděl: „Jenom já. Já sám.“

„Jenom já,“ zopakoval Mathias o šest let později. „Já sám.“

„Díky,“ odpověděl mladík stojící před ním a odložil si tác s jídlem na stůl v menze, který měl Mathias doposud pro sebe. Za okny vybubnovával déšť svůj tradiční uvítací pochod pro studenty medicíny v Bergenu, rytmický marš, který bude pokračovat až do jara.

„Jsi na medině taky novej?“ zeptal se mladík a Mathias sledoval, jak jeho nůž krájí tlustý řízek.

Přikývl.

„Máš východonorský dialekt,“ poznamenal mladík. „Nedostal ses do Osla?“

„Nechtěl jsem do Osla,“ vysvětlil Mathias.

„Proč ne?“

„Nikoho tam neznám.“

„A koho znáš tady?“

„Nikoho.“

„Já tady taky nikoho neznám. Jak se jmenuješ?“

„Mathias. Lund-Helgesen. A ty?“

„Idar Vetlesen. Už jsi byl na Ulriken?“

„Ne.“

Mathias už však na Ulriken byl. I na Fløien a Sandviksfjellet. Prošel se bergenskými uličkami, byl na Rybím trhu a na Torgallmenningen, prohlédl si tučňáky i lvouny v Akváriu, dal si pivo ve Wesselstuen, vyslechl si v klubu Garage novou, přeceňovanou kapelu a sledoval prohru fotbalového týmu Brann na domácím stadionu. Všechno tohle, co má člověk dělat se svými spolužáky, už Mathias stihl absolvovat. Sám.

Společně s Idarem oběhl celé to kolečko znovu a tvářil se, jako by to bylo poprvé.

Mathias rychle zjistil, že Idar je „sociální přísavka“, a tím, že se k této přísavce sám přisál, se dostával na místa dění.

„Proč studuješ medicínu?“ zeptal se Idar Mathiase na zahřívací party u jednoho spolužáka se jménem majícím v Bergenu dlouhou tradici. Bylo to pár hodin před každoročním podzimním medicínským plesem, Idar pozval dvě sladké bergenské dívky, které tu nyní seděly v černých šatech a s vyčesanými vlasy a předkláněly se, aby slyšely, o čem ti dva mluví.

„Abych změnil svět k lepšímu,“ odpověděl Mathias a dopil zbytek svého zvětralého piva Hansa. „Co ty?“

„Abych si vydělal prachy, ne?“ odvětil Idar a mrkl na děvčata.

Jedna z nich si přesedla vedle Mathiase.

„Vidím, že máš odznáček dárce krve,“ pronesla. „Jakou máš krevní skupinu?“

„B minus. Co děláš ty?“

„O tom nemusíme mluvit. B minus je hrozně vzácná, ne?“

„Jo, je. Jak to víš?“

„Chodím na zdrávku.“

„Aha,“ přikývl Mathias. „Do jakého ročníku?“

„Do třeťáku.“

„A chceš si pak udělat nějakou specia…“

„O tom nemusíme mluvit,“ řekla znovu a položila mu teplou ručku na stehno.

Zopakovala tutéž větu i za pět hodin, kdy pod ním ležela nahá v jeho posteli.

„Tohle se mi ještě nikdy nestalo,“ prohlásil.

Usmála se na něj a pohladila ho po bradě. „Takže není něco v nepořádku se mnou?“

„Cože?“ vykoktal. „Ne.“

Zasmála se. „Myslím si, že jsi roztomilý. Jsi hodný a ohleduplný. Mimochodem, kam se ti podělo tady to?“

Štípla ho do kůže na prsou.

Mathiase přepadl temný pocit. Ošklivý, temný a báječný pocit.

„Už jsem se s tím narodil,“ vysvětlil.

„Je to nějaká choroba?“

„Objevuje se to společně s Raynaudovým syndromem a se sklerodermií.“

„Co to je?“

„Dědičná choroba, která způsobuje, že tělesné tkáně se proměňují v pojivo.“

„Je to vážná nemoc?“ Opatrně ho hladila prsty po prsou.

Mathias se usmál a ucítil stoupající erekci. „Raynaudův syndrom způsobuje jen to, že ti blednou a stydnou prsty na rukou i na nohou. Sklerodermie je horší…“

„Jak to?“

„To pojivo způsobuje, že se ti kůže napíná. Vyhlazuje se, mizí vrásky.“

„To je ale dobré, ne?“

Ucítil, jak si její ruka hledá cestičku níž. „Napjatá kůže ti blokuje mimiku, omezuje ti repertoár výrazů tváře, je to, jako by ti obličej tuhl v masku.“

Její teplá ručka se sevřela kolem jeho penisu.

„Ruce a postupně i paže se ti zkroutí a nedokážeš je pak už narovnat. Nakonec jsi prostě úplně nehybná – tvoje vlastní kůže tě zkrátka udusí.“

Zašeptala udýchaně: „To zní jako hrozná smrt.“

„Nejlepší je vzít si život, než tě bolesti připraví o rozum. Nemohla by sis lehnout na konec postele? Rád bych ti to udělal vestoje.“

„A proto studuješ medicínu, viď? Aby ses s tím vyrovnal. Abys zjistil, jakým způsobem se s tím dá žít.“

„Jediné, co si přeju,“ prohlásil, vstal a postavil se do nohou postele se vztyčeným penisem pohupujícím se ve vzduchu, „je zjistit, kdy je načase zemřít.“

Novopečený lékař Mathias Lund-Helgesen byl na neurologickém oddělení Haukelandské nemocnice v Bergenu oblíbený. Jak kolegové, tak pacienti ho označovali za zdatného, ohleduplného a v neposlední řadě pozorně naslouchajícího člověka. To poslední bylo způsobeno tím, že často ošetřoval pacienty s různými syndromy, mnohdy dědičnými a nezřídka bez vyhlídek na uzdravení, pouze s možností zmírňovat příznaky. A jestliže v těch několika málo případech přijali pacienta s onou hroznou diagnózou sklerodermie, odkázali ho vždy na tohoto přátelského mladého lékaře, který pomalu začínal pomýšlet na doktorát v imunobiologii. Tehdy k němu zkraje podzimu přišla Laila Aasenová a její manžel společně s dcerkou. Dceři tuhly končetiny a trpěla bolestmi a Mathiasova první myšlenka byla, že by mohla mít Berechtěvovu nemoc. Jak Laila Aasenová, tak její muž odpověděli souhlasně na otázku, zda se v jejich rodině vyskytovala revmatická onemocnění, a proto jim i dceři Mathias odebral vzorky krve.

Když dorazily výsledky krevních testů, seděl Mathias u psacího stolu a musel si je přečíst třikrát. A ucítil, jak v něm opět stoupá ten ošklivý, temný a báječný pocit. Výsledky byly negativní. Jak z lékařského hlediska, tedy že je možné vyloučit, že by příčinou potíží byla Berechtěvova nemoc, tak i z hlediska rodinného – tedy že je vyloučeno, že by pan Aasen mohl být dívčiným biologickým otcem. Mathias přitom věděl, že pan Aasen to neví. Věděl však, že to ví Laila Aasenová. Po obličeji jí přelétl drobný záchvěv, když je všechny tři požádal o vzorky krve. Ještě pořád s tím druhým spí? Jak dotyčný vypadá? Bydlí ve vile s předzahrádkou? Jaké tajné nedostatky má? A jak a kdy dcera zjistí, že ji tahle prolhaná děvka vodila celý život za nos?

Mathias sklopil zrak a zjistil, že převrhl sklenici s vodou. Po rozkroku se mu rozlévala mokrá skvrna a on ucítil, jak mu chlad šíří do žaludku a výš až do hlavy.

Zavolal Laile Aasenové a informoval ji o výsledcích. Těch lékařských. Poděkovala mu, očividně s ulehčením, nato oba zavěsili. Mathias dlouho zíral na telefon. Proboha, jak ji nenávidí. Tu noc probděl v úzké posteli ve svém podnájmu, který si ponechal i po skončení studií. Snažil se číst, avšak písmena mu tančila před očima. Snažil se onanovat, což ho vždy fyzicky vyčerpalo natolik, že poté usnul, jenže se nedokázal soustředit. Zapíchl si do palce u nohy, který už byl opět úplně bílý, jehlu, aby zjistil, zda něco cítí. Nakonec se schoulil pod peřinu a brečel, dokud svítání nezbarvilo noc došeda.

Mathias se ujímal také pacientů se všeobecnějšími neurologickými potížemi. Jedním z nich byl policista středního věku z bergenského policejního ředitelství. Po vyšetření se onen muž začal oblékat. Kombinace tělesného odéru a alkoholového dechu byla téměř otupující.

„Tak co?“ zahromoval policista, jako by byl Mathias jeho podřízený.

„Neuropatie v raném stadiu,“ odvětil Mathias. „Nervy na nohou máte v nepořádku. Vykazují sníženou citlivost.“

„Myslíte si, že právě proto jsem začal chodit jako nějaký pitomý alkoholik?“

„Jste alkoholik, pane Rafto?“

Policista si přestal zapínat košili a po krku mu do obličeje vystoupala červeň jako rtuť teploměru. „Co to sakra melete, vy štěně?“

„Zpravidla bývá příčinou polyneuropatie nadměrné užívání alkoholu. Pokud v tom budete pokračovat, hrozí vám trvalé poškození mozku. Slyšel jste o Korsakovovi, pane Rafto? Ne? Doufejme, že to tak zůstane i do budoucna, protože až uslyšíte jeho jméno, bude to patrně v souvislosti s nanejvýš zákeřným syndromem, jemuž své jméno propůjčil. Nevím, co si odpovídáte, jestliže se podíváte do zrcadla a zeptáte se sám sebe, zda jste alkoholik, ale navrhuju, abyste si příště položil tuhle otázku: Chci umřít teď, nebo trochu později?“

Gert Rafto na mladíka v lékařském plášti dlouze zíral. Potom tiše zaklel, vypochodoval ven a práskl za sebou dveřmi.

Za čtyři týdny Rafto zavolal. Ptal se, zda by se na něj Mathias nemohl přijít podívat.

„Přijďte vy sem zítra ráno,“ odpověděl mu.

„Nemůžu. Spěchá to.“

„Tak si zajděte na pohotovost.“

„Poslouchejte mě, pane Lund-Helgesene. Ležím třetí den v posteli a nemůžu se pohnout. Vy jste jediný, kdo se mě přímo zeptal, jestli jsem alkoholik. Ano, jsem alkoholik. A ne, nechci umřít. Ještě ne.“

V bytě Gerta Rafta to páchlo odpadky, prázdnými lahvemi od piva a Raftem samotným. Avšak ne zbytky jídla, protože jídlo se v bytě nevyskytovalo.

„Tohle je vitamin B1,“ informoval ho Mathias a pozvedl injekci ke světlu. „Ten vás zase postaví na nohy.“

„Díky,“ pronesl Gert Rafto. Za pět minut už spal.

Mathias prošel byt. Na psacím stole nalezl fotografii Rafta s tmavovlasou holčičkou na ramenou. Na stěně nad psacím stolem visely fotografie čehosi, co musela být místa činu. Spousta fotografií. Mathias na ně zíral. Několik jich sundal a prohlížel si detaily. Proboha, jak jsou ti vrazi nedbalí. Neefektivita se mu zdála patrná zvláště u mrtvol s řeznými poraněními a u těch, které byly ubity. Otevřel zásuvky a hledal další snímky. Našel hlášení, poznámky, nějaké cennosti – prstýnky, dámské hodinky, řetízky. A novinové výstřižky. Pročetl si je. Objevovalo se v nich opakovaně Raftovo jméno, často s citovaným výrokem z tiskové konference, kde kriminalista hovořil o hlouposti vrahů a o tom, jak je odhalil. Protože je očividně všechny do jednoho odhalil on sám.

Po šesti hodinách, kdy se Gert Rafto probudil, tam Mathias nadále byl. Seděl u postele se dvěma hlášeními o vraždách na klíně.

„Povězte mi,“ obrátil se k Raftovi. „Jak byste spáchal vraždu, kdybyste nechtěl být chycen?“

„Vyhnul bych se svému policejnímu obvodu,“ odpověděl Rafto a rozhlížel se po něčem k pití. „Jestliže je kriminalista dobrý, nemáte prostě šanci.“

„A kdybych ji přece jen spáchal v obvodu dobrého kriminalisty?“

„Tak to bych se s tím kriminalistou před spácháním vraždy spřátelil a po vraždě bych ho taky zabil,“ poradil mu Rafto.

„Zvláštní,“ odtušil Mathias. „Napadlo mě přesně totéž.“

V následujících týdnech navštívil Mathias Gerta Rafta několikrát. Raftův zdravotní stav se rychle zlepšoval. Hovořili spolu hodně a dlouze o nemoci, životním stylu i smrti a o jediných dvou věcech, které Gert Rafto ve svém životě miloval: o dceři Katrine, která mu z nepochopitelných důvodů lásku opětovala, a o chatičce na ostrově Finnøy, což bylo jediné místo, kde si mohl být jistý tím, že tam bude mít naprostý klid. Většinou však mluvili o vraždách, které Gert Rafto vyřešil. O triumfech. A Mathias ho povzbuzoval, říkal mu, že boj s alkoholismem lze vyhrát, že dokáže oslavit u policie nové úspěchy, jen pokud se zvládne držet od lahve dál.

A když přinesl pozdní podzim do Bergenu ještě kratší dny a ještě delší dešťové přeháňky, měl Mathias plán připravený.

Zavolal dopoledne domů Laile Aasenové.

Představil se a ona mlčky naslouchala tomu, co měl na srdci. Že byly z dceřiny krve zjištěny nové výsledky a že mu je jasné, že Bastian Aasen není dceřiným biologickým otcem. Je nutné získat vzorek krve skutečného otce dítěte. To ovšem znamená, že dcera a Lailin manžel budou muset být s těmito okolnostmi seznámeni. Souhlasí s tím?

Mathias čekal, až to Laila stráví.

Poté prohlásil, že pokud si Laila myslí, že by bylo lepší udržet to v tajnosti, rád jí pomůže, ale že to v tom případě musí provést off record.

„Off record?“ zopakovala apaticky jako člověk v šoku.

„Jako lékař jsem vázán etickými principy týkajícími se otevřenosti vůči pacientům, tedy vůči vaší dceři. Jenže se zabývám výzkumem syndromů, a právě proto mám zvláštní zájem na tom, abych ji mohl sledovat. Pokud byste se se mnou mohla ve vší diskrétnosti dnes odpoledne sejít…“

„Ano,“ šeptla nervózně. „Ano, buďte tak laskav.“

„Dobře. Vyjeďte poslední lanovkou na vrchol Ulriken. Tam nás nebude nikdo rušit a dolů pak můžeme sejít. Doufám, že chápete, co riskuji tím, kdybyste se o té schůzce komukoli zmínila.“

„Samozřejmě! Nikomu to neřeknu. Věřte mi.“

Zavěsila, Mathias však nadále držel sluchátko v ruce. Se rty přitisknutými k šedému plastu zašeptal: „A proč by ti měl někdo věřit, ty kurvo?“

Až když ležela ve sněhu se skalpelem přitisknutým k hrdlu, přiznala Laila Aasenová, že o schůzce s ním pověděla své kamarádce. Kvůli tomu, že spolu původně měly jít na večeři. Prozradila jí však pouze jeho křestní jméno a neřekla důvod setkání.

„Proč jsi jí vůbec něco říkala?“

„Abych ji pozlobila,“ vzlykla Laila. „Je hrozně zvědavá.“

Přitiskl jí tenkou ocel víc ke kůži a Laila vyškytla kamarádčino jméno a adresu. Poté už neřekla nic.

O dva dny později si Mathias četl v novinách o vraždě Laily Aasenové a zmizení Onny Hetlandové a Gerta Rafta se smíšenými pocity. Za prvé s vraždou Laily Aasenové nebyl spokojen. Nebylo to takové, jak si představoval, ve směsi vzteku a paniky se přestal ovládat. Kvůli tomu tam vznikl příliš velký svinčík, bylo třeba hodně uklízet, hodně věcí připomínalo fotografie v bytě Gerta Rafta. A zbylo málo času na to, aby si vychutnal pomstu, spravedlnost.

Vražda Onny Hetlandové byla ještě horší, téměř katastrofa. Dvakrát ztratil odvahu, když měl zazvonit u jejích dveří, a odešel odtamtud. Potřetí zjistil, že přišel pozdě. U dveří už kdosi zvonil. Gert Rafto. Po jeho odchodu sám zazvonil, představil se jako Raftův asistent a byl vpuštěn dovnitř. Onny mu však řekla, že mu nepoví, co sdělila Raftovi, že mu slíbila, že to zůstane mezi nimi dvěma. Teprve když jí prořízl dlaň skalpelem, promluvila.

Mathias z toho pochopil, že se Gert Rafto rozhodl vyřešit ten případ na vlastní pěst. Ten idiot chtěl rehabilitovat své renomé!

O samotném zabití Onny Hetlandové se toho nedalo mnoho říci. Málo hluku, málo krve. Rozčtvrcení ve sprše proběhlo efektivně a rychle. Všechny části těla zabalil do plastu a nastrkal je do velkého turistického batohu a do kabely, které si za tímto účelem přinesl. Během návštěv u Rafta se Mathias dozvěděl, že první, co policie prověřuje v případech vraždy, je pohyb automobilů pozorovaných v dané oblasti a registrované cesty taxíků. Potom došel pěšky zpátky do svého bytu.

Nyní zbývala poslední část Raftova návodu k dokonalé vraždě: zabít kriminalistu.

Bylo to zvláštní, ale tahle vražda byla z těch tří nejlepší. Zvláštní to bylo proto, že Mathias k Raftovi nic necítil, necítil vůči němu nenávist jako vůči Laile Aasenové. Šlo spíše o to, že se poprvé přiblížil estetice, kterou si představoval, samotné ideji o provedení vraždy. Poprvé byl zážitek ze samotného aktu přesně tak strašlivý a srdceryvný, jak doufal. Ještě stále slyšel, jak se Raftův křik rozléhá po liduprázdném ostrově. A nejpodivuhodnější bylo, že si cestou zpátky povšiml, že prsty na nohou už nemá bílé a necitlivé, jako by postupné „zamrzání“ na okamžik ustalo, jako by roztál.

Poté, co Mathias během čtyř následujících let zabil další čtyři ženy a došlo mu, že všechny vraždy jsou pokusem rekonstruovat vraždu své matky, došel k závěru, že je blázen.

Nebo přesněji řečeno, že trpí závažnou poruchou osobnosti. Přinejmenším na to poukazovala veškerá literatura, kterou si o tomto tématu přečetl. Rituál spočíval v tom, že se čin musel odehrát nejlépe ten den v roce, kdy napadl první sníh. Také v tom, že bylo nutné postavit sněhuláka. A v neposlední řadě ve vzrůstajícím stupni sadismu.

Ovšem tento vhled mu v žádném případě nebránil v pokračování. Protože čas se krátil, Raynaudův syndrom se projevoval stále výrazněji a Mathias se domníval, že už na sobě cítí první příznaky sklerodermie: strnulost v obličeji, která postupem času promění jeho nos v odpornou špičatou věc a ústa ve staženou kapří pusu. Tak končili ti nejhůře postižení.

Přestěhoval se do Osla, aby zde sepsal doktorandskou práci v oblasti imunobiologie a mozkových vodních kanálů, neboť centrum tohoto výzkumu se nacházelo v Anatomickém ústavu Gaustadské fakultní nemocnice. Současně s výzkumem pracoval na klinice Marienlyst, kam ho doporučil Idar, jenž tam byl zaměstnán. Mathias také bral noční služby na pohotovosti, protože stejně nemohl spát.

Najít oběti nebylo těžké. Za prvé tu byly krevní vzorky pacientů, které v řadě případů vylučovaly otcovství, a navíc se k tomu přidaly testy DNA, jež používalo oddělení pro určování otcovství Ústavu soudního lékařství. Idar, který měl silně omezené schopnosti pro výkon všeobecné praxe, využíval v tajnosti Mathiase jako poradce ve všech případech týkajících se dědičných chorob a syndromů. A jestliže se jednalo o mladé lidi, zněla Mathiasova rada prakticky pokaždé stejně:

„Pozvi si na první sezení oba rodiče, odeber všem vzorky z ústní dutiny, pověz jim, že je to jen kvůli zjištění bakteriální flóry, a vzorky pošli na oddělení pro určování otcovství, abychom alespoň věděli, zda máme správný výchozí bod.“

A Idar, ten pitomec, dělal, co mu Mathias poradil. Což znamenalo, že Mathias postupem času získal menší kartotéku žen majících dítě, jež pluje, aby se tak řeklo, pod falešnou vlajkou. A co bylo nejlepší – mezi jeho jménem a těmito ženami neexistovalo žádné pojítko, neboť vzorky z ústní dutiny se posílaly bez výjimky Idarovým jménem.

Způsob, jímž ženy lákal do pasti, byl tentýž, jaký použil v případě Laily Aasenové. Telefonát a domluvená schůzka na tajném místě, o níž nikdo nevěděl. Pouze jednou se stalo, že vytipovaná oběť se u telefonu sesypala a ke všemu se manželovi přiznala. Celé to skončilo rozpadem rodiny, takže trestu se jí přece jen dostalo.

Mathias dlouho dumal o tom, jakým efektivnějším způsobem by se mohl zbavovat mrtvol. V každém případě bylo naprosto zřejmé, že metoda, kterou využil v případu Onny Hetlandové, je neudržitelná. Té se zbavil kousíček po kousíčku tím, že ji doma ve svém bytě rozpustil v kyselině chlorovodíkové. Byl to náročný, zdraví škodlivý a riskantní proces, který trval téměř tři týdny. Měl proto velkou radost, když ho najednou napadlo řešení. Rezervoáry na mrtvá těla v Anatomickém ústavu. Bylo to geniální a přitom jednoduché. Stejně jako smyčková odporová pilka.

Dočetl se o ní v jednom odborném anatomickém časopise, kde jakýsi francouzský anatom doporučoval tuto veterinární pomůcku pro práci s mrtvými těly, u nichž již nastal proces rozkladu. Doporučoval ji z toho důvodu, že smyčková odporová pilka řeže efektivně i šetrně jak měkké, rozkládající se tkáně, tak kosti, a také proto, že ji lze používat u několika těl současně bez rizika přenosu bakterií. Okamžitě mu došlo, že při použití této pilky ke čtvrcení těl by mohl radikálně zjednodušit jejich přepravu. Proto kontaktoval výrobce, našel si výmluvu pro výlet do Rouenu a nechal si zařízení předvést s komentářem v lámané angličtině jednoho mlhavého rána ve vápnem vybíleném chlévě v severní Francii. Smyčkovou odporovou pilku tvořila jednoduchá rukojeť ve tvaru – i velikosti – banánu, opatřená krytkou chránící ruku před popálením. Samotný odporový drát byl slaboučký jako rybářský vlasec a byl upevněn z každé strany banánu, kde ho bylo možné napnout a uvolnit otočením kolečka na rukojeti. Tam bylo také umístěno tlačítko pro zapínání a vypínání, aktivující vyhřívací prvek napájený bateriemi, který dokázal kovový drátek, podobající se garotě, rozžhavit během několika vteřin doběla. Mathias byl nadšen, ten nástroj by se dal používat k více věcem než jen ke čtvrcení. Poté, co se dozvěděl cenu, se málem rozesmál. Smyčková odporová pilka ho stála méně než letenka. Včetně baterií.

Nato byl zveřejněn švédský výzkum, který došel k závěru, že přibližně patnáct až dvacet procent všech dětí má jiného biologického otce, než si myslí, což přesně odpovídalo Mathiasově vlastní statistice na tomto poli. Nebyl sám. A nebyl sám ani v tom, že musí zemřít brzkou a časnou smrtí kvůli matčině kurvení s poškozenými geny. V čem však sám být musel, to bylo očištění, boj s chorobou, křížové tažení. Pochyboval o tom, že mu někdy někdo poděkuje, vyznamená ho. Věděl však, že si ho všichni budou pamatovat – i dlouho po jeho smrti. Protože konečně nalezl to, co bude jeho posmrtnou slávou, jeho mistrovským dílem, posledním seknutím meče.

Začalo to úplně náhodou.

Zahlédl ho v televizi. Toho policistu. Harryho Holea. Dělali s ním rozhovor, protože dopadl jednoho sériového vraha v Austrálii. A Mathias si okamžitě vzpomněl na radu Gerta Rafta: „Ne v mém policejním obvodu.“ Jenže si také vzpomněl na to, jaké uspokojení mu přineslo zabití lovce. Pocit dominance. Pocit moci. Ani později se vraždě policisty nic zcela nevyrovnalo. A zdálo se, že tento oslavovaný Hole má v sobě něco z Rafta, něco z jeho lehkovážnosti i fanatismu.

Přesto by byl na celého Harryho Holea možná zapomněl, kdyby následujícího dne jeden z gynekologů na klinice Marienlyst nezmínil, že se doslechl, že ten zdánlivě solidní policista, co byl včera v televizi, je alkoholik a totální magor. Pediatrička Gabriella dodala, že jejím pacientem je syn Holeovy přítelkyně. Oleg, milý chlapec.

„Určitě z něj taky vyroste alkoholik,“ prohlásil gynekolog. „Tohleto je sakra dědičné.“

„Hole není jeho otec,“ namítla Gabriella. „Ovšem zajímavé je, že člověk, který je uveden jako otec, nějaký ruský profesor nebo co z Moskvy, je taky alkoholik.“

„Hele, tak tohle jsem radši neslyšel!“ zvolal Idar Vetlesen do všeobecného smíchu. „Lidi, nezapomínejte na povinnost mlčenlivosti.“

Všichni dál obědvali, avšak Mathias nedokázal pustit z hlavy to, co Gabriella pronesla. Nebo lépe řečeno způsob, jakým se vyjádřila:… člověk, který je uveden jako otec…

Po obědě proto Mathias následoval pediatričku do její ordinace, vstoupil dovnitř a zavřel dveře.

„Můžu se tě na něco zeptat, Gabriello?“

„Jé, ahoj,“ odpověděla a očekáváním jí zrudly tváře. Mathias věděl, že se jí líbí, že si o něm patrně myslí, že je chytrý, přátelský, empatický a vtipný. Dokonce ho několikrát nepřímo někam pozvala, on však odmítl.

„Jak možná víš, můžu používat některé krevní testy ve své disertační práci,“ vysvětlil jí. „A v krvi toho chlapce, o kterém jsi mluvila, jsem našel nějaké indikace. Víš, toho chlapce té Holeovy přítelkyně.“

„Pokud jsem to dobře pochopila, už spolu teď nechodí.“

„Vážně? Je to dědičné, tak jsem jen uvažoval o příbuzenských poměrech…“

Mathiasovi připadalo, že vidí v její tváři jisté zklamání.

Sám nebyl vůbec zklamán tím, co mu sdělila.

„Díky,“ vstal a vyšel ven. Cítil, jak mu srdce životodárně a ochotně pumpuje, jak posouvá nohy vpřed, aniž k tomu potřebuje nadbytek síly, jak radost způsobila, že celý září jako smyčková odporová pilka. Protože věděl, že tohle je začátek. Začátek konce.

Holmenkollenská místní samospráva pořádala jednoho parného srpnového dne letní slavnost. Na trávníku před společenským domem seděli dospělí na kempinkových židličkách pod slunečníky a pili bílé víno, zatímco děti pobíhaly mezi stoly nebo hrály dole na škvárovém hřišti fotbal. Navzdory obrovským slunečním brýlím, které jí takřka zakrývaly obličej, ji Mathias poznal podle fotografie, kterou si stáhl z přehledu zaměstnanců na webové stránce jejího zaměstnavatele. Stála tam sama, došel k ní a s křivým úsměvem se jí zeptal, jestli by směl stát vedle ní a tvářit se, že ji zná. Věděl, jak se takovéhle věci teď dělají. Naučil se toho hodně. Už nebyl Prsáč Mathias.

Sundala si brýle, tázavě na něj pohlédla a on konstatoval, že fotografie přece jen lhala. Byla mnohem krásnější. Tak krásná, až si na okamžik pomyslel, že plán A má jednu slabinu – totiž to, že není jisté, jestli ho bude chtít. Protože žena jako Ráchel – ať už je matka samoživitelka, nebo ne – si může vybírat. Plán B měl sice vést ke stejnému výsledku jako plán A, nebyl ovšem zdaleka tak uspokojující.

„Trpím sociální úzkostí,“ vysvětlil a pozvedl plastový pohárek ke zmučenému pozdravu. „Pozval mě sem jeden kamarád, co bydlí v sousedství, ale ještě nepřišel. A zdá se, že všichni ostatní se tu znají. Slibuju, že vás přestanu obtěžovat, jakmile se objeví.“

Zasmála se. Její smích se mu líbil. A věděl, že první tři kritické sekundy uhrál ve svůj prospěch.

„Viděl jsem právě, jak nějaký chlapec dole na hřišti dal vynikající gól,“ pokračoval Mathias. „Řekl bych, že s ním musíte být úzce spřízněná.“

„Vážně? To byl možná Oleg, můj syn.“

Nedokázala to zakrýt, avšak Mathias věděl z nespočetných konzultací s pacienty, že každou matku potěší pochvala jejího dítěte.

„Příjemná oslava,“ prohlásil. „Milí sousedé.“

„Vy rád slavíte se sousedy jiných?“

„Myslím si, že moji přátelé se obávají, že jsem momentálně trochu osamělý,“ vysvětlil. „Tak se mě snaží povzbudit. Například prostřednictvím svých úspěšných sousedů.“ Usrkl z plastového pohárku a zašklebil se. „A zdejšího velmi sladkého bílého vína. Jak se jmenujete?“

„Ráchel. Faukeová.“

„Těší mě, Ráchel. Mathias.“

Uchopil její ruku. Úzkou, teplou.

„Nemáte nic k pití, něco vám donesu. Zdejší stolní víno?“

Poté, co se vrátil a podal jí sklenku, vytáhl pager a ustaraně se na něj podíval.

„Víte co, Ráchel? Rád bych tady s vámi ještě chvilku postál a seznámil se s vámi blíž. Jenže na pohotovosti jim někdo vypadl a potřebují celkem rychle posilu. Takže se musím převléknout do supermanského obleku a dostat se rychle do města.“

„Škoda,“ odtušila.

„Myslíte? Je to možná jen na pár hodin. Máte v úmyslu se tu zdržet dlouho?“

„Nevím. To záleží na Olegovi.“

„Chápu. Uvidíme. Nicméně jsem vás rád poznal.“

Opět uchopil její ruku. Odešel a věděl, že první kolo vyhrál.

Dojel do svého bytu na Torshovu a přečetl si zajímavý vědecký článek o mozkových vodních kanálech. V osm hodin se vrátil. Seděla pod slunečníkem ve velkém bílém klobouku, a když se posadil vedle ní, usmála se.

„Zachránil jste někomu život?“ zeptala se.

„Většinou jen samé odřeniny. Jeden zánět slepého střeva. Vrcholem byl klučina, kterému uvízla v nosní dírce lahev od limonády. Řekl jsem matce, že je snad moc malý na to, aby čichal kolu. Bohužel lidi v takovýchto situacích nemají zrovna smysl pro humor…“

Zasmála se. Příjemným perlivým smíchem, kvůli kterému si skoro přál, aby to bylo doopravdy.

Mathias si už dávno povšiml ztluštění některých částí své kůže, avšak na podzim roku 2004 zpozoroval první známky toho, že nemoc přechází do další fáze. Do fáze, jejíž součástí už být nechtěl. Napínání obličeje. Jeho plán zněl, že letošní obětí bude Eli Kvaleová, po ní děvky Birte Beckerová a Sylvia Ottersenová. Zajímavé bude, zda policie dokáže nalézt souvislost mezi dvěma posledními oběťmi, kterou představoval kurevník Arve Støp. S ohledem na okolnosti bylo nutné plány uspíšit. Celou dobu si sliboval, že za vším udělá tečku, jakmile se dostaví bolesti. Nebude čekat. A teď k tomu došlo. Rozhodl se, že je vyřídí všechny tři. Navíc k onomu velkému finále – k Ráchel a policistovi.

Doposud operoval vskrytu, nyní bylo načase vystavit své životní dílo. Kvůli tomu musel zanechávat zřetelnější stopy, ukazovat jim souvislosti, poskytovat jim lepší představu.

Začal u Birte. Dohodli se, že si promluví o Jonasových potížích u ní doma, až její manžel odjede večer do Bergenu. Mathias dorazil v domluvenou dobu. Vzala si od něj v předsíni kabát a otočila se, aby ho pověsila do skříně. Zřídka improvizoval, jenže na jednom věšáčku visela růžová šála a on ji téměř instinktivně popadl. Dvakrát ji přeložil, než k Birte zezadu přistoupil a ovinul jí šálu kolem krku. Zvedl tu malou ženu a přesunul ji před zrcadlo, aby mohl vidět její oči. Měla je vypoulené jako ryba, která byla rychle vytažena z hlubiny. Uložil ji do auta a potom došel do zahrady ke sněhulákovi, jehož postavil noc předtím. Zastrčil mu do hrudi mobilní telefon, otvor utěsnil a sněhulákovi uvázal kolem krku onu šálu. Bylo už po půlnoci, když dojel do garáže Anatomického ústavu, zafixoval Birtino tělo, vytvořil pro ně cedulku s číselným označením a umístil ho do volné police v jednom z rezervoárů.

Poté byla na řadě Sylvia. Zavolal jí, pronesl svou tradiční mantru a domluvili se, že se sejdou v lese za Holmenkollenským kopcem, na místě, které už dříve využil. Jenže tentokrát byli poblíž lidé a on nechtěl riskovat. Vysvětlil jí, že Idar Vetlesen na rozdíl od něj samotného není právě specialista na Fahrovu nemoc, a proto se musí sejít znovu. Navrhla, aby jí zavolal druhý den navečer, to bude sama doma.

Druhý den navečer tam dojel, našel ji ve stodole a chtěl to s ní na místě vyřídit.

Jenže to málem špatně dopadlo.

Ta praštěná ženská se rozmáchla sekyrou, zasáhla ho do boku, rozsekla mu bundu a košili a přesekla jednu tepnu s tím výsledkem, že jeho krev postříkala podlahu ve stodole. Krev skupiny B minus. Krev, jakou mají dva lidé ze sta. Proto poté, co ji zabil o kus dál v lese a zanechal její hlavu na vrcholu sněhuláka, se vrátil a zakamufloval svou krev tím, že zabil slepici a její krev rozlil po podlaze.

Byl to stresující den, ovšem zvláštní bylo, že té noci vůbec necítil bolesti. A v následujících dnech sledoval případ v novinách s tichým vnitřním jásotem. Sněhulák. Tak ho pojmenovali. To jméno si budou lidé pamatovat. Netušil, že pár písmen vytištěných na papíře vyrobeném z dřevoviny by mu mohlo dodat takový pocit moci a významu. Málem zalitoval, že tolik let operoval vskrytu. A jak to bylo snadné! Celou dobu věřil tomu, co tvrdil Gert Rafto, totiž že dobrý kriminalista vždycky vraha najde. Jenže s Harrym Holem se setkal a v policistově unavené tváři spatřil frustraci. Byla to tvář člověka, který nic nechápe.

Jenže potom – zatímco Mathias připravoval své poslední tahy – to přišlo jako blesk z čistého nebe. Idar Vetlesen. Zavolal Mathiasovi a sdělil mu, že ho vyhledal Hole a kladl mu otázky týkající se Arveho Støpa, doloval z něj informace o souvislostech. A Idar sám dumal o tom, co se děje, je přece nepravděpodobné, že by výběr obětí byl náhodný. A kromě něho samotného a Støpa je Mathias jediný člověk, který ví o těch dvou otcovstvích, neboť Idarovi jako obvykle pomáhal se stanovením diagnózy.

Idara to přirozeně zneklidnilo, avšak Mathias si naštěstí dokázal zachovat chladnou hlavu. Požádal Idara, aby nikomu nic neříkal a setkal se s ním na místě, kde si mohou být jisti, že je nikdo neuvidí.

Mathias se téměř rozesmál, když to vyslovil, protože doslova totéž říkával svým ženským obětem. Nejspíš to bylo způsobeno tím napětím.

Idar navrhl halu curlingového klubu. Mathias zavěsil a začal přemýšlet.

A došlo mu, že by to mohl zařídit tak, aby to vypadalo, že Sněhulák je Idar, tím by si současně zajistil trochu víc klidu na práci.

Následující hodinu uvažoval o podrobnostech toho, jak by měla vypadat Idarova sebevražda. A přestože si svého přítele v mnoha ohledech cenil, byl to podivuhodně podnětný, ano, inspirující myšlenkový pochod. Takový jako plánování toho velkého projektu. Poslední sněhulák. Ta žena bude – jako on sám před mnoha lety onoho prvního dne, kdy začalo sněžit – sedět sněhulákovi na ramenou, bude cítit chlad mezi stehny a hledět ven oknem, dívat se na zradu, na muže, který jí přinese smrt – na Harryho Holea. Zavřel oči a představoval si smyčku kolem její hlavy. Žhnula a zářila. Jako falešná aureola.

Kapitola 34

Den jednadvacátý – Sirény

Harry nasedl v garáži Anatomického ústavu do auta. Zavřel dveře i oči a snažil se jasně uvažovat. Nejdřív musí zjistit, kde Mathias je.

V mobilu ho neměl, protože si ho vymazal, zavolal proto na informace, kde mu sdělili jak číslo, tak adresu. Vyťukal číslice, a zatímco čekal, až to Mathias zvedne, všiml si, že dýchá rychle a vzrušeně, snažil se tedy dech zklidnit.

„Zdravím vás, Harry.“ Mathiasův hlas zněl tiše, avšak bylo v něm slyšet obvyklé veselé překvapení.

„Omlouvám se, že vás otravuju,“ začal Harry.

„Vůbec ne.“

„Prima. Kde jste?“

„Doma. Právě se chystám dolů za Ráchel a Olegem.“

„Fajn. Já jsem si totiž říkal, jestli byste přece jen nemohl ode mě předat Olegovi tu věc.“

Nastala odmlka. Harry stiskl čelisti tak, až mu zuby zapraskaly.

„Samozřejmě,“ odpověděl Mathias. „Ale Oleg je teď doma, takže můžete klidně…“

„Ráchel,“ pronesl Harry rychle. „Víte… nemám zrovna dneska chuť se s ní vidět. Můžu za vámi zaběhnout?“

Další odmlka. Harry si přitiskl sluchátko k uchu a intenzivně naslouchal, jako by mohl zaslechnout myšlenky svého protějšku. Slyšel však pouze dech a jemnou hudbu v pozadí, minimalistickou japonskou zvonkohru nebo něco takového. Představoval si Mathiase v přísném, stejně minimalisticky zařízeném bytě. Možná ne příliš velkém, ale samozřejmě uklizeném, nic není ponecháno náhodě. Má na sobě neutrální světle modrou košili a ránu na boku ovázanou čistým obvazem. Protože tehdy, jak stál Mathias na schodech před Harrym, nedržel zkřížené paže tak vysoko proto, aby zakryl své chybějící bradavky. Zakrýval ránu po úderu sekyrou.

„Jasně,“ odvětil Mathias.

Harry nedokázal určit, zda Mathiasův hlas zní přirozeně. Hudba v pozadí ustala.

„Díky. Přijedu rychle, ale musíte mi slíbit, že na mě počkáte.“

„Slibuju,“ odpověděl Mathias. „Jenom, Harry…?“

„Ano?“ Harry se zhluboka nadechl.

„Vy znáte moji adresu?“

„Ráchel mi ji pověděla.“

Harry v duchu zaklel. Proč prostě neřekl, že mu ji sdělili na informacích, vždyť na tom není nic podezřelého.

„Opravdu?“

„Ano.“

„Dobře. Tak pak prostě jděte dovnitř, bude otevřeno.“

Harry zavěsil a zíral na telefon. Neměl žádné racionální vysvětlení pro svůj pocit, že času není nazbyt, že musí běžet jako o závod, než nastane příliš velká tma. Proto se rozhodl, že si to jen namlouvá. Že to je ten typ strachu, který nepomáhá, strach ve chvíli, kdy nastává noc a člověk už nevidí babiččin statek.

Vytočil další číslo.

„Ano,“ ozval se Hagen. Hlas měl bezvýrazný, jako bez života. Byl to hlas, jaký má člověk, který právě sepsal výpověď, předpokládal Harry.

„Nechte papírování,“ vyzval ho Harry. „Zavolejte službu konajícímu státnímu zástupci, potřebuju schválit ozbrojenou akci. Zatčení podezřelého vraha v ulici Åsengata 12 na Torshovu.“

„Harry…“

„Poslouchejte mě. Bezhlavé tělo Sylvie Ottersenové leží v rezervoáru na mrtvoly v Anatomickém ústavu. Katrine není Sněhulák. Chápete?“

Odmlka.

„Ne,“ odpověděl Hagen upřímně.

„Sněhulák je jeden z vyučujících toho ústavu. Mathias Lund-Helgesen.“

„Lund-Helgesen? Krucinál! Míníte snad toho, co…“

„Ano, toho doktora, co nám tak ochotně pomohl zaměřit se na Idara Vetlesena.“

Hagenovi se do hlasu vrátil život. „Státní zástupce bude chtít vědět, jestli je pravděpodobné, že je ten muž ozbrojený.“

„No, pokud vím, zabil sice nějakých deset dvanáct lidí, ale střelnou zbraň příliš často nepoužívá.“

Hagenovi až po několika vteřinách došel ten sarkasmus. „Zavolám mu okamžitě.“

Harry zavěsil a otočil klíčkem v zapalování. Druhou rukou přitom vytáčel číslo Magnuse Skarreho. Motor i Skarre se ozvali zároveň.

„Jste ještě pořád na Tryvannu?“ křičel Harry do hluku motoru.

„Ano.“

„Okamžitě všeho nechte a skočte do auta. Zastavte na křižovatce ulic Åsengata a Vogtova. Zatčení.“

„Nějaká velká ryba, nebo co?“

„Ano,“ odpověděl Harry. Pustil spojku a pneumatiky zaskřípaly o beton.

Myslel na Jonase. Z jakéhosi důvodu myslel na Jonase.

Jeden ze šesti hlídkových vozů, o něž Harry požádal operační centrálu, už stál na rohu ulice Åsengata. Harry přijížděl Vogtovou ulicí ze směru od Storo. Zajel k chodníku, vyskočil a došel k hlídkovému vozu. Policisté stočili okénko a podali Harrymu vysílačku, o kterou požádal.

„Vypněte majáček,“ vyzval je Harry a ukázal na rotující modré světlo. Stiskl na vysílačce tlačítko a přikázal všem hlídkovým vozům, aby dostatečně včas vypnuly sirény.

Za čtyři minuty už bylo všech šest hlídkových vozů na místě v křižovatce. Policisté, mezi nimi Skarre a Ola Li z oddělení vražd, se shlukli kolem Harryho auta. Harry seděl uvnitř, dveře otevřené, na klíně mapu Osla a ukazoval.

„Li, vy se třemi vozy uzavřete možné únikové cesty. Tady, tady a tady.“

Li se naklonil nad mapu a pokývl.

Harry se obrátil ke Skarremu. „Domovník?“

Skarre pozvedl telefon. „Právě s ním mluvím. Je na cestě k hlavnímu vchodu s klíči.“

„Dobře. Rozestavíte šest mužů k vratům, na zadní schodiště, a pokud to půjde, na střechu. A navíc mi budete krýt záda. Už dorazilo auto Delty?“

„Tady.“ Dva policisté, k nerozeznání podobní ostatním, naznačili, že oni přijeli ve stálém hlídkovém voze Delty, zásahové jednotky, která měla speciální výcvik pro tento typ úkolů.

„Fajn, chci, abyste se okamžitě postavili před hlavní vchod. Mají všichni zbraň?“

Policisté přikývli, někteří pozvedli samopaly MP-5, které si vytáhli z kufrů aut. Ostatní měli jen služební revolver. Problém spočívá v nízkém rozpočtu, odůvodnil to kdysi vrchní policejní náčelník.

„Domovník říká, že Lund-Helgesen bydlí ve druhém patře,“ dodal Skarre a nechal mobilní telefon vklouznout do kapsy u bundy. „V každém patře je jenom jeden byt. Žádný výstup na střechu. Aby se člověk dostal na zadní schodiště, musel by vyjít do trojky a projít zamčenou půdou.“

„Prima,“ pokývl Harry. „Pošlete dva muže na zadní schodiště a požádejte je, aby čekali na půdě.“

„O. K.“

Harry s sebou vzal oba uniformované policisty z vozu, který byl na místě první. Byl to postarší policista a mladý uhrovitý zelenáč, oba už kdysi pracovali se Skarrem. Místo aby vešli do domu číslo 12 v Åsengata, přešli ulici a vešli do domu naproti.

Oba kluci z rodiny Stigsonových, která bydlela ve druhém patře, zírali s vykulenýma očima na dva uniformované muže, jejich otec přitom naslouchal Harryho vysvětlení, proč potřebují na chvilku použít jejich byt. Harry vešel do obývacího pokoje, odsunul pohovku od okna a pozoroval byt na druhé straně ulice.

„Světlo v obýváku svítí,“ zvolal.

„Někdo tam sedí.“ To pronesl starší policista, který se postavil hned za Harryho.

„Slyšel jsem, že po padesátce se zrak o třicet procent zhoršuje,“ prohlásil Harry.

„Nejsem slepý. V tom velkém křesle, zády k nám. Je vidět šošolka hlavy a ruka na opěrce.“

Harry zamžoural. Kruci, potřebuje snad brýle? No, jestli si děda myslí, že to vidí, tak to snad vidí.

„Zůstanete tady a vysílačkou mi dáte echo, pokud se ten člověk pohne, jasné?“

„Jasné,“ usmál se starší policista.

Harry s sebou vzal zelenáče.

„Kdo tam sedí?“ zakřičel mladý policista hlasitě, aby přehlušil dusání, jak se řítili po schodech dolů.

„Už jste slyšel o Sněhulákovi?“

„A sakra.“

„Přesně tak.“

Přespurtovali ulici k druhému domu. Domovník, Skarre a pět uniformovaných policistů stáli připraveni u vchodových dveří.

„Nemám klíče od bytů,“ informoval Harryho domovník. „Jen tady od vrat.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Harry. „Nejdřív zazvoníme. Pokud neotevře, dveře vykopneme. Všichni si připravte zbraně a snažte se být maximálně potichu, jasné? Delto, vy pojďte se mnou…“

Harry vytáhl Katrinin Smith & Wesson a pokynul domovníkovi, který otočil klíčem v zámku.

Harry a oba muži z Delty, ozbrojení empépětkami, se tiše plížili vzhůru po schodech, brali tři stupně najednou.

Zastavili se v druhém patře před modrými dveřmi bez jmenného štítku. Jeden z policistů přiložil ucho ke dveřím, otočil se k Harrymu a zavrtěl hlavou. Harry ztišil hlasitost vysílačky na minimum a pozvedl ji k ústům.

„Alfa volá…,“ Harry nepřidělil ostatním kódová označení a křestní jména si nepamatoval, „… muže hlídkujícího za pohovkou. Pohnul se objekt? Přepínám.“

Pustil tlačítko a vysílačka tiše zapraskala. Nato se ozval hlas:

„Pořád sedí v křesle.“

„Rozumím. Jdeme dovnitř. Přepínám a končím.“

Jeden policista pokývl, vytáhl páčidlo, druhý ucouvl a připravil se.

Harry už ten postup viděl – jeden vyrazí dveře, aby druhý mohl snadno vběhnout dovnitř. Ne proto, že by dveře nemohli jen vypáčit, nýbrž proto, že efekt hlasitého zvuku, síly a rychlosti způsobí, že objekt je úplně ochromen a v devíti z deseti případů prostě ztuhne v křesle, na gauči nebo v posteli.

Harry však pozvedl zamítavě ruku. Stiskl kliku a dveře otevřel.

Mathias nelhal, nebylo zamčeno.

Dveře se nehlučně otevřely. Harry ukázal prstem na sebe, že půjde první.

Byt nebyl zařízen minimalisticky, jak si Harry myslel.

Tedy, byl minimalistický v tom smyslu, že tam nebylo nic: žádné oblečení v chodbě, žádný nábytek, žádné obrazy. Jen holé stěny, které si žádaly nové tapety nebo nový nátěr. Jako by se odsud dotyčný už dávno odstěhoval a byt byl dlouho prázdný.

Dveře obývacího pokoje byly pootevřené a škvírou viděl Harry opěradlo křesla, ruku, jež na něm spočívala. Úzká ruka s hodinkami. Zadržel dech, udělal dva dlouhé kroky, oběma rukama sevřel revolver, napřáhl paže před sebe a nohou dveře otevřel.

Všiml si, jak oba policisté, kteří se pohybovali zcela mimo jeho zorné pole, ztuhli.

A téměř neslyšně zašeptali: „Ježíši Kriste…“

Nad křeslem visel velký rozsvícený lustr a osvětloval osobu, jež v křesle seděla a zírala přímo na Harryho. Na krku měla modré stopy po škrcení, obličej bledý a krásný, vlasy černé a šaty nebesky modré s drobnými bílými kvítky. Tytéž šaty jako na fotografii v kalendáři v Harryho kuchyni. Harry měl dojem, že se mu srdce v hrudi rozletí, zbytek těla mu přitom jakoby zkameněl. Snažil se pohnout, jenže se nedokázal odtrhnout od jejího skelného pohledu. Skelného, vyčítavého pohledu, který ho vinil z toho, že neudělal cosi, o čem nevěděl, co to mělo být, jen že si to měl domyslet, měl to dokázat zastavit, měl ji zachránit.

Byla stejně bílá jako jeho matka, když tehdy ležela mrtvá na smrtelné posteli.

„Prohledejte zbytek bytu,“ přikázal Harry zastřeným hlasem a sklonil revolver.

Vrávoravě došel k mrtvole a položil jí ruku na zápěstí. Bylo ledové a bez života, jako mramor. Přesto cítil tikání, slabý pulz, a na absurdní okamžik si pomyslel, že je jen namalovaná tak, aby to vypadalo, že je mrtvá. Poté sklopil zrak a pochopil, že to tikají hodinky.

„Nikdo jiný tu není,“ zaslechl jednoho z policistů za sebou. Potom odkašlání: „Víte, kdo to je?“

„Ano,“ odvětil Harry a přejel prstem po sklíčku hodinek. Stejných hodinek, které držel před pouhými několika hodinami v ruce. Hodinek, jež ležely v jeho vlastní ložnici. A které vložil do ptačí budky, protože Ráchelin přítel měl Ráchel někam večer vzít. Na oslavu. Na oslavu toho, že Ráchel a Mathias jsou od nynějška jedno.

Harry se opět zadíval do jejího pohledu, jejího žalujícího pohledu.

Ano, pomyslel si. Vinen ve všech bodech obžaloby.

Do bytu vstoupil Skarre, postavil se Harrymu za záda a zíral mu přes rameno na mrtvou ženu v křesle v obývacím pokoji. Vedle něj stáli oba policisté z Delty.

„Uškrcená?“ zeptal se.

Harry neodpověděl ani se nepohnul. Jedno ramínko nebesky modrých šatů ženě sklouzlo.

„Zvláštní, nosit letní šaty v prosinci,“ okomentoval to Skarre, hlavně proto, aby něco řekl.

„Nosívá je,“ odvětil Harry hlasem, který zněl, jako by přicházel z velké dálky.

„Kdo?“ zeptal se Skarre.

„Ráchel.“

Skarre se přikrčil. Viděl Harryho bývalou přítelkyni v době, kdy ještě pracovala u policie. „Je… je… tohle Ráchel? To ale…“

„Jsou to její šaty,“ vysvětlil Harry. „A její hodinky. Oblékl ji jako Ráchel. Ale žena, která tu sedí, je Birte Beckerová.“

Skarre němě zíral na mrtvé tělo. Vypadalo jinak než mrtvoly, které až dosud viděl, bylo bílé jako křída a jaksi nafouklé.

„Pojďte se mnou,“ obrátil se Harry k oběma mužům z Delty, nato se otočil ke Skarremu. „Vy tu zůstanete a byt uzavřete. Zavoláte lidem z výjezdové skupiny na Tryvann a povíte jim, že je tu čeká další práce.“

„Kam půjdete vy?“

„Tančit,“ odpověděl Harry.

Poté, co dunivé kroky Harryho a mužů z Delty dozněly na schodech, rozhostilo se v bytě naprosté ticho. O několik vteřin později však Skarre zaslechl startující auto a pneumatiky, jež zakvílely na asfaltu ve Vogtově ulici.

Silnici osvětlovaly modré záblesky. Harry seděl na sedadle spolujezdce a poslouchal, jak telefon na druhém konci vyzvání. Pod zrcátkem tančily dvě miniaturní ženušky v bikinách za zvuku zoufalého jekotu sirén. Policejní vůz se přitom prosmýkával mezi vozy na Okruhu 3.

Prosím, modlil se v duchu. Prosím, Ráchel, vezmi to.

Pohlédl na kovové tanečnice pod zrcátkem, pomyslel si, že je jako ony – člověk tančící bez vůle podle toho, jak jiný píská, komická figurka ve frašce, v níž je vždy o dva kroky pozadu za událostmi, vždy proběhne dveřmi o maličko později a čeká ho jen smích publika.

Spojení se přerušilo. „Kurva, kurva!“ zařval a mrskl telefonem o přední sklo. Přístroj sklouzl po palubní desce na podlahu. Policista sedící za volantem si ve zpětném zrcátku vyměnil pohled s druhým policistou.

„Vypněte sirénu,“ přikázal mu Harry.

Rozhostilo se ticho.

Harry si povšiml zvuku z podlahy.

Popadl telefon.

„Haló!“ zakřičel. „Haló! Ráchel, jsi doma?“

„Samozřejmě, volal jsi přece na pevnou linku.“ Byl to její hlas. Měkký a klidný, zněl v něm smích. „Stalo se něco?“

„Oleg je taky doma?“

„Ano,“ odpověděla. „Zrovna v kuchyni večeří. Čekáme na Mathiase. Co se děje, Harry?“

„Ráchel, teď mě dobře poslouchej. Slyšíš?“

„Ty mě děsíš, Harry. Co je?“

„Dej na dveře řetízek.“

„Proč? Jsou zamčené a…“

„Dej na dveře řetízek, Ráchel!“ zařval Harry.

„Dobře, dobře!“

Uslyšel, jak cosi prohodila k Olegovi, potom zaškrabání židle a běžící nohy. Když se opět ozvala, hlas se jí trochu třásl.

„Teď mi pověz, co se děje, Harry.“

„Povím. Ale nejdřív mi musíš slíbit, že za žádných okolností nepustíš Mathiase do domu.“

„Mathiase? Jsi opilý, Harry? Nemáš právo…“

„Mathias je nebezpečný, Ráchel. Sedím v policejním autě společně se dvěma dalšími policisty a jedeme k tobě nahoru. Zbytek ti vysvětlím potom, ale nejdřív chci, aby ses podívala z okna. Vidíš něco?“

Slyšel, jak zaváhala. Nic však nedodal, jen čekal. Protože s náhlou jistotou věděl, že mu důvěřuje, že mu věří, že to tak vždycky bylo. Mířili do Nydalenského tunelu. Na okrajích ležel sníh jako šedobílý vlněný lem. Pak se její hlas vrátil.

„Nic nevidím. Nevím ale, co mám hledat.“

„Nevidíš nikde sněhuláka?“ zeptal se Harry tiše.

Podle ticha poznal, že jí to celé začíná docházet.

„Řekni, že to není pravda, Harry,“ šeptla. „Řekni, že je to jenom sen.“

Zavřel oči a zvažoval, jestli by mohla mít pravdu. Vybavil si Birte Beckerovou v křesle. Jistěže je to sen.

„Položil jsem tvoje hodinky do ptačí budky,“ sdělil jí.

„Nebyly tam…,“ hlesla, potom se zarazila a zasténala. „Proboha!“

Kapitola 35Den jednadvacátý – Příšera

Z kuchyně měla Ráchel výhled do všech tří směrů, z nichž bylo možné se k domu přiblížit. Vzadu byl krátký, ale příkrý svah, který se nedal sejít, zvláště teď, kdy na něm ležel sníh. Přecházela od okna k oknu. Vyhlížela ven a přesvědčovala se, zda jsou dobře zavřená. Když její otec dům po válce stavěl, nechal vsadit okna vysoko do stěn a opatřit je železnými mřížemi. Věděla, že to souviselo s válkou a jedním Rusem, který se u Leningradu v noci vplížil do jejich bunkru a postřílel všechny otcovy spící kamarády. Kromě jeho samotného, který ležel nejblíž u dveří, tak vyčerpaný, že se probudil až poté, co se spustil poplach, a všiml si, že je jeho deka posetá prázdnými nábojnicemi. Byla to poslední noc v jeho životě, kdy se pořádně vyspal. Ráchel však ty železné mříže nenáviděla. Až doposud.

„Nemůžu jít do svého pokoje?“ zeptal se Oleg kopající do nohy velkého kuchyňského stolu.

„Ne,“ odpověděla mu Ráchel. „Musíš zůstat tady.“

„Co Mathias provedl?“

„Harry nám to vysvětlí, až přijede. Jsi si jistý, že jsi upevnil ten řetízek pořádně?“

„Jasně, mami. Přál bych si, aby tu byl táta.“

Táta. Nikdy předtím ho to slovo neslyšela použít. Jen Harrymu tak říkal, jenže to už bylo před mnoha lety. „Myslíš svého tátu v Rusku?“

„To není můj táta.“

Prohlásil to s takovou jistotou, až se otřásla.

„Dveře do sklepa!“ vykřikla.

„Cože?“

„Mathias má klíče i od dveří do sklepa. Co uděláme?“

„To je jednoduché,“ prohlásil Oleg a dopil vodu ze sklenice. „Zastrčíme pod kliku zevnitř jednu zahradní židli. Jsou na to dost vysoké, nebude pak mít šanci dostat se dovnitř.“

„Ty už jsi to zkoušel?“ zeptala se užasle.

„Harry to jednou udělal, když jsme si hráli na kovboje.“

„Seď tady,“ přikázala mu a vykročila do chodby a ke dveřím vedoucím na schody do sklepa.

„Počkej.“

Zastavila se.

„Vím, jak to udělal,“ vysvětlil jí Oleg a vstal. „Zůstaň tady, mami.“

Pohlédla na něj. Bože, jak za poslední rok vyrostl, brzy bude vyšší než ona. A v temném pohledu jeho dětskost ustupuje čemusi, co je prozatím možná spíš mladistvým vzdorem, ale co se, jak už teď Ráchel vidí, postupem času stane dospěláckou rozhodností.

Zaváhala.

„Nech mě to zařídit.“

V tónu jeho hlasu byla slyšet prosba. Ráchel pochopila, že je to pro něj důležité, že tu jde o hodně. O vzpouru proti dětskému strachu. O iniciační rituál. O to, aby byl jako jeho otec. Ať už tím otcem míní kohokoli.

„Pospěš si,“ šeptla.

Oleg se rozběhl.

Postavila se k oknu a zírala ven. Naslouchala, zda neuslyší na příjezdové cestě auto. Modlila se, aby Harry přijel první. Myslela na to, jaké tu panuje ticho. A netušila, odkud se vzala ta myšlenka – jaké ticho ještě nastane.

Potom však přesto zaslechla jakýsi zvuk. Drobný zvuk. Nejdřív si pomyslela, že přichází zvenčí. Jenže pak uslyšela, že se ozývá zezadu. Otočila se. Neviděla nic, jen prázdnou kuchyni. Ten zvuk se ovšem ozval znovu. Jako hlasité tikání hodin. Nebo jako prst bubnující o desku stolu. Stůl. Zírala upřeně před sebe. Už zase. A vtom si toho všimla. Na stůl dopadla kapka. Pozvedla pomalu pohled ke stropu. Uprostřed bílé výmalby se vytvořil temný kruh. A uprostřed toho kruhu visela průsvitná kapka. Uvolnila se a dopadla na desku stolu. Ráchel ji viděla, přesto sebou při tom zvuku trhla, jako by dostala nečekaně facku.

Proboha, to musí být z koupelny! Zapomněla snad vypnout sprchu? Od chvíle, kdy přišla domů, nahoře nebyla, rovnou začala vařit večeři, takže k tomu muselo dojít už ráno. A samozřejmě se to musí stát teď, uprostřed toho všeho.

Vyšla do chodby, vyběhla po schodech a zamířila ke koupelně. Sprchu neslyšela. Otevřela dveře. Na podlaze sucho. Žádná voda tady neteče. Zavřela a na vteřinu zůstala za dveřmi koupelny stát. Pohlédla na dveře ložnice vedle. Pomalu k nim došla. Položila ruku na kliku. Zaváhala. Ještě znovu se zaposlouchala, zda neuslyší auto. Pak otevřela. Zarazila se ve dveřích a zírala do místnosti. Chtělo se jí křičet. Instinktivně však věděla, že křičet nesmí, že musí být potichu. Úplně potichu.

„Kurva, kurva!“ zařval Harry a třískl pěstí do palubní desky, až se otřásla. „Co se to tu děje?“

Fronta před nimi v tunelu stála naprosto nehybně. Už takhle stojí dvě dlouhé minuty.

Z policejní vysílačky se v téže vteřině ozvala odpověď: „Na Okruhu 3 u výjezdu z levé poloviny tunelu u Tåsenu je dopravní nehoda. Žádní ranění. Míří tam autojeřáb.“

V náhlém nápadu popadl Harry mikrofon: „Víte, kdo se srazil?“

„Jen dva osobní automobily, oba s letními pneumatikami,“ odpověděl nosový hlas ve vysílačce lakonicky.

„Když napadne sníh v listopadu, vypukne vždycky chaos,“ poznamenal policista na zadním sedadle.

Harry neodpověděl, jen prsty bubnoval o palubní desku. Zvažoval možnosti. Před nimi i za nimi stála hradba vozů a ani majáčky a sirény z celého světa by je odsud nedokázaly dostat.

Může vyskočit a doběhnout na konec tunelu, nechat si tam poslat policejní vůz, který ho nabere, jenže je to skoro dva kilometry.

V autě teď panovalo absolutní ticho, bylo slyšet pouze bručení motoru běžícího na volnoběh. Dodávka před nimi se posunula o metr vpřed a policista také popojel. Zabrzdil až ve chvíli, kdy se téměř dotkl jejího nárazníku, jako by se bál, že cokoli kromě agresivního způsobu jízdy zapříčiní, že vrchní komisař opět vybuchne. Prudké zabrždění způsobilo, že v tichu, jež se opět rozhostilo, se obě kovové ženušky v bikinách vesele rozcinkaly.

Harry si znovu vzpomněl na Jonase. Pročpak? Proč myslel na Jonase, když mluvil s Mathiasem po telefonu? To ten zvuk. V pozadí.

Harry zíral na obě tanečnice pod zrcátkem. A došlo mu to.

Už ví, proč myslel na Jonase. Ví, odkud se vzal ten zvuk. A ví, že nemůže ztratit ani vteřinu. Nebo naopak – pokusil se tu myšlenku zaplašit –, že už to vlastně nespěchá. Že už je pozdě.

Oleg rychle prošel tmavou sklepní chodbou, nerozhlížel se napravo ani nalevo, protože věděl, že tam solný povlak kreslí na stěnách bílé duchy. Snažil se soustředit se na to, co má udělat, a nemyslet na nic jiného. Nepřipustit si špatné myšlenky. Tak mu to Harry radil. Že je možné překonat ty jediné existující příšery, ty, co má člověk v hlavě. Je ovšem potřeba to trénovat. Musíš se za nimi vydávat co možná nejčastěji a pouštět se s nimi do boje. Musíš podstupovat drobné souboje, které vyhraješ. Pak odjedeš domů, ovážeš si rány a vrátíš se. Řídil se tím, několikrát šel do sklepa sám. Stejně musel, jestliže chtěl brusle uchovávat v chladu.

Popadl zahradní židli a přitáhl ji k sobě, aby ten zvuk přehlušil ticho. Zkontroloval, zda jsou dveře od sklepa skutečně zamčené. Potom zastrčil židli pod kliku a zkusil, zda se s klikou nedá zahýbat. Tak. Ztuhl. Nezaslechl nějaký zvuk? Vzhlédl k malému okénku ve sklepních dveřích. Už ty myšlenky nedokázal zastavit, už jsou tady. Někdo stojí přímo za dveřmi. Chtěl se opět rozběhnout, ale donutil se zůstat na místě. Překonat ty myšlenky jinými myšlenkami. Jsem uvnitř, říkal si. Jsem tady stejně v bezpečí jako nahoře. Nadechl se, cítil, jak mu srdce bije v hrudi jako zběsilý basový buben. Poté se naklonil vpřed a vyhlédl okénkem. Spatřil odraz svého obličeje. Ale nad ním zahlédl ještě jiný obličej, zdeformovaný, který nepatřil jemu. A uviděl ruce, ruce příšery, jež se pozvedly. Oleg zděšeně ucouvl. Na něco narazil a ucítil, jak se mu ty ruce sevřely kolem obličeje a úst. Nedokázal vykřiknout. Křičet však chtěl. Chtěl křičet, že tohle není jen představa, tohle je příšera, příšera je tady, příšera je uvnitř. A všichni zemřou.

„Je v domě,“ pronesl Harry.

Oba policisté na něj nechápavě hleděli, Harry přitom stiskl na telefonu tlačítko pro opětovné vytočení čísla. „Myslel jsem si, že to je nějaká japonská hudba, jenže to bylo cinkání kovových trubiček. Takových, jaké má ve svém pokoji Jonas. Oleg je má taky. Mathias tam byl celou dobu. Vždyť to taky říkal…“

„Co tím myslíte?“ odvážil se položit otázku policista na zadním sedadle.

„Povídal, že je doma. A doma je teď v Holmenkollenské ulici. Dokonce mi řekl, že se chystá dolů za Olegem a Ráchel. Mělo mi to dojít, z Torshovu na Holmenkollen je to přece do kopce. Byl v prvním patře v Holmenkollenské ulici. A mířil dolů. Musíme je okamžitě dostat z domu… Tak to kurva zvedni!“

„Možná nemá zrovna poblíž…“

„V domě jsou čtyři telefonní přístroje. Přerušil spojení. Musím se tam okamžitě dostat.“

„Vyšleme jiný hlídkový vůz,“ navrhl řidič.

„Ne!“ zamítl to Harry. „Stejně už je pozdě, už je má. Naší jedinou šancí je poslední dílek skládačky. Já.“

„Vy?“

„Ano. Že přistoupím na jeho plán.“

„Chtěl jste asi říct nepřistoupím?“

„Ne. Přistoupím. Čeká na mě.“

Oba policisté si vyměnili pohled, přitom naslouchali přerušovanému bručení motorky proplétající se mezi vozy stojícími za nimi.

„To si vážně myslíte?“

„Ano,“ odpověděl Harry, pohlédl do bočního zrcátka a všiml si motorky. A pomyslel si, že to je jediná odpověď, kterou může pronést. Protože jenom ta dává nějakou naději.

Oleg bojoval, co mu jen síly stačily, ale v železném sevření příšery ztuhl ve chvíli, kdy ucítil na krku chladnou ocel.

„Tohle je skalpel, Olegu.“ Příšera měla Mathiasův hlas. „Tím rozřezáváme lidi. Nevěřil bys, jak je to snadné.“

Poté mu příšera přikázala, aby otevřel ústa, strčila mu do nich špinavý hadr a nařídila, aby si lehl na břicho a dal ruce za záda. Protože neuposlechl okamžitě, posunula se ocel pod jeho ucho a Oleg ucítil, jak mu teplá krev pílí přes rameno a stéká pod tričkem po boku. Lehl si na břicho na ledovou betonovou podlahu, příšera se posadila na něj. Vedle obličeje mu dopadla červená krabička. Přečetl si nápis. Byly to elektrikářské plastové pásky, takové ty slabé proužky plastu, kterými bývají převázány kabely a obaly od hraček a které člověka tak rozčilují, protože se dají jenom napnout, nejdou uvolnit ani přetrhnout, ačkoli jsou tak tenké. Ucítil, jak se mu ostrý plast zařízl do kůže kolem zápěstí a kotníků.

Poté ho příšera vyzdvihla do výše a pustila ho, Oleg padal a nestihl ani pomyslet na bolest, dopadl měkce a se zapraskáním. Upřel pohled vzhůru. Ležel na zádech v pultovém mrazáku, cítil částečky ledu, které se uvolnily ze stěn a pálily ho na kůži předloktí a obličeje. Nad ním stála příšera s hlavou mírně našikmo.

„Měj se. Zanedlouho se uvidíme na druhé straně.“

Víko se přibouchlo a rozhostila se tma jako v hrobě. Oleg jen slyšel, jak se v zámku otočil klíč, a poté rychle se vzdalující kroky. Snažil se zvednout jazyk, snažil se prostrčit ho kolem roubíku, musí ho dostat ven. Musí dýchat. Potřebuje vzduch.

Ráchel přestala dýchat. Stála ve dveřích ložnice a věděla, že to, na co hledí, je šílenství. Šílenství, které chlupy na její kůži přimělo, aby se zježily, ústa, aby se otevřela, oči, aby se vypoulily.

Postel a ostatní nábytek byly odsunuté ke stěnám a na parketách se prostírala téměř neviditelná vrstvička vody, která se pohnula jen ve chvíli, kdy na ni dopadla další kapka. Toho si však Ráchel nevšímala, jediné, na co se dívala, byl obří sněhulák trůnící uprostřed pokoje.

Cylindr na jeho hlavě se zubícími se ústy dosahoval téměř do stropu.

Když se konečně opět nadechla a do mozku se jí dostal kyslík, ucítila pach mokré vlny a mokrého dřeva a uslyšela zvuky tajícího sněhu a kapající vody. Ze sněhu vycházel chlad, jenže ten jí husí kůži nenahnal. Způsobilo ji tělesné teplo člověka, který se zjevil přímo za ní.

„Není krásný?“ zeptal se Mathias. „Postavil jsem ho speciálně pro tebe.“

„Mathiasi…“

„Pššt.“ Položil jí ruku jakoby ochranitelsky kolem šíje. Sklopila zrak. Ruka svírala skalpel. „Nemluvme, lásko. Máme hodně práce a málo času.“

„Proč? Proč?“

„Tohle je náš den, Ráchel. Zbytek života je tak nepochopitelně krátký, tak slavme, nezdržujme se vysvětlováním. Buď tak laskavá a dej ruce za záda.“

Ráchel udělala, oč ji požádal. Neslyšela, že by se Oleg vrátil ze sklepa. Možná tam ještě je, možná se dostane ven, jen když dokáže Mathiase zdržet. „Chci to vědět,“ pronesla a slyšela, jak jí pláč roztřásl hlasivky.

„Protože jsi děvka.“

Cítila, jak se jí kolem zápěstí napnulo cosi slabého a pevného. Cítila jeho teplý dech na zátylku. Rty. A potom jazyk. Stiskla zuby, věděla, že kdyby vykřikla, mohl by přestat, jenže ona chtěla, aby pokračoval, tím ho zdrží. Jeho jazyk se propracovával k jejímu uchu. Lehce ho skousl.

„A ten tvůj parchant leží v mrazáku,“ pošeptal jí.

„Oleg?“ Cítila, že se přestává ovládat.

„Uklidni se, lásko, mráz ho nezabije.“

„Že… ne?“

„Než se jeho tělo natolik zchladí, bude už dávno mrtvý, zemře nedostatkem kyslíku. To je jednoduchá matematika.“

„Matema…“

„Propočítal jsem si to už dávno. Propočítal jsem všechno.“

Ve tmě vyjížděl smykem serpentinami na Holmenkollen řvoucí motocykl. Zvuk motoru se rozléhal mezi domy a ti, kteří motorku spatřili, si pomysleli, že na sněhu je to sebevražda, že šoférovi by měli sebrat řidičák. Jenže šofér žádný řidičák na motorku neměl.

Harry přidal před příjezdem k černé srubové vile plyn, avšak v ostré zatáčce mu to na čerstvém sněhu uklouzlo. Cítil, jak stroj ztrácí rychlost. Nesnažil se smyk vyrovnat, nýbrž vykopl nohu a seskočil z motorky, která se kutálela po stráni dolů, zlomila několik nízkých smrkových větví a pak se zastavila o kmen, převrátila se na bok a zadním kolem hrabala sníh, než dodýchala.

V té chvíli už byl Harry v polovině schodů.

Sněhem nevedly žádné stopy, ani k domu, ani od něj. Harry přeskočil poslední schody ke dveřím a současně vytáhl revolver.

Nebylo zamčeno. Jak Mathias slíbil.

Vklouzl do chodby a jako první si všiml toho, že dveře do sklepa jsou dokořán otevřené.

Harry se zastavil a naslouchal. Ozýval se tu jakýsi zvuk, něco jako bubnování. Zdálo se, že to přichází z kuchyně. Harry zaváhal. Pak se rozhodl pro sklep.

Plížil se po schodech podél zdi s revolverem napřaženým před sebou. Na konci schodů se zastavil, aby si oči stihly zvyknout na pološero, přitom naslouchal. Měl dojem, jako by celý ten prostor zadržoval dech. Všiml si zahradní židle pod klikou dveří. Oleg. Klouzal pohledem dál. Rozhodl se, že se vrátí nahoru, a vtom mu pohled padl na tmavou skvrnu na podlaze před mrazákem. Voda? Popošel blíž. Musí vytékat z mrazáku. Zaplašil myšlenky, které se mu vnucovaly, a zatáhl za víko. Zamčeno. Klíč vězel v zámku, Ráchel ale mrazák nezamykala. Harrymu před očima vyskočily obrázky z Finnøy, nakonec však rychle otočil klíčem a zvedl víko.

Dole ve tmě stihl zahlédnout záblesk kovu, než ho palčivá bolest v obličeji přiměla uskočit. Nůž? Padl na záda mezi dva koše na špinavé prádlo, z mrazáku mezitím střelhbitě vyskočila postava a sklonila se nad ním.

„Policie!“ vykřikl Harry a obloukem pozvedl revolver. „Nehýbejte se!“

Postava zůstala stát s rukama nad hlavou. „H… Harry?“

„Olegu?“

Harry sklonil revolver a všiml si, co chlapec drží v ruce. Rychlobruslařskou brusli.

„J… já… Myslel jsem si, že se Mathias vrátil,“ zašeptal.

Harrymu se podařilo vstát. „Mathias tu je?“

„Nevím. Povídal, že se brzy uvidíme, tak jsem si myslel…“

„Odkud máš tu brusli?“ Harry ucítil v ústech kovovou pachuť krve a prsty našel čerstvou ránu na tváři, z níž prýštila krev.

„Ležela v mrazáku.“ Chlapec se ušklíbl. „Byly hrozný problémy s tím, že je nechávám venku na schodech, tak jsem si je schoval pod hrášek, aby to máma nevěděla. Hrášek přece vůbec nejíme.“

Kráčel za Harrym, který už mířil po schodech vzhůru.

„Naštěstí byly čerstvě nabroušené, takže se mi podařilo přeřezat si ty plastové pásky. Se zámkem jsem si neporadil, ale podařilo se mi do dna vysekat pár děr, abych mohl dýchat. A pak jsem rozbil žárovku, aby se nerozsvítilo světlo, kdyby otevřel víko.“

„A tvoje tělesné teplo rozehřálo led, který těmi děrami vytékal,“ dodal Harry.

Došli do chodby, Harry dotáhl Olega ke vstupním dveřím, otevřel je a ukázal mu do tmy.

„Vidíš světlo támhle u sousedů? Doběhni tam a zůstaň u nich, dokud pro tebe nepřijdu. Jasné?“

„Ne!“ namítl Oleg rozhodně. „Máma…“

„Poslouchej! Nejlepší, co můžeš právě teď pro mámu udělat, je, že odsud zmizíš.“

„Chci ji najít!“

Harry popadl Olega za ramena a stiskl ho tak, až chlapci vhrkly do očí slzy.

„Když říkám, abys tam běžel, tak tam taky poběžíš, ty pitomče.“

Pronesl to tiše, ale mezi zuby cedil vztek natolik, že Oleg zmateně zamrkal a z řas mu skápla na tvář slza. Nato se chlapec otočil na podpatku a vyřítil se ze dveří, kde ho pohltila tma a sněhová vánice.

Harry popadl vysílačku a stiskl tlačítko: „Tady Harry, jste daleko?“

„Jsme u Gressbanen, přepínám.“ Harry poznal hlas Gunnara Hagena.

„Jsem uvnitř,“ informoval je Harry. „Dojeďte k domu, ale nic nepodnikejte, dokud vám nedám pokyn, přepínám.“

„Rozumím.“

„Přepínám a končím.“

Harry kráčel za zvukem, jenž se nadále ozýval z kuchyně. Na prahu se zastavil a pohlédl na tenký pramínek vody stékající ze stropu. Vlivem rozpuštěné sádry měl šedou barvu a horečnatě bubnoval o kuchyňský stůl.

Harry čtyřmi dlouhými kroky vyběhl do patra. Připlížil se ke dveřím ložnice. Polkl. Pohlédl na kliku. Zvenčí slyšel vzdálené zvuky blížících se policejních sirén. Na podlahu dopadla kapka krve z řezné rány.

Už to cítí, jako tlak na spáncích, cítí, že tady to končí. A že v tom je jistá logika. Kolikrát tady takhle stál za těmi dveřmi, za svítání po noci, kterou měl strávit s ní, jak slíbil, stál tam se špatným svědomím a věděl, že ona uvnitř spí. Opatrně pak stiskl tuhle kliku, která, jak věděl, vždycky přesně uprostřed pohybu slabě zavrzala. A Ráchel se probudila, podívala se na něj ospalým pohledem, pokusila se mu tím pohledem vyčinit, dokud nevklouzl pod peřinu a nepřitulil se k ní, neucítil, jak její odpor povoluje. A spokojeně zavrněla, ovšem ne příliš spokojeně. A on ji hladil víc, líbal ji a mírně kousal, byl jejím služebníkem, dokud na něj nenasedla a už nebyla ospalou královnou, nýbrž předla a kvílela, roztoužená a dotčená zároveň.

Sevřel kliku, všiml si, jak ruka poznala její plochý hranatý tvar. Stlačoval ji dolů, neuvěřitelně opatrně. Čekal na ono dobře známé zavrznutí. Jenže to se neozvalo. Něco je jinak. Odpor v klice. Promazal někdo zámek? Opatrně kliku pustil. Sklonil se ke klíčové dírce a snažil se nakouknout dovnitř. Tma. Někdo klíčovou dírku ucpal.

„Ráchel!“ zavolal. „Jsi tam?“

Žádná odpověď. Přiložil ucho ke dveřím. Zdálo se mu, že slyší jakýsi škrábavý zvuk, nebyl si však jistý. Opět uchopil kliku. Zaváhal. Rozhodl se jinak, kliku pustil a došel rychle do koupelny vedle ložnice. Otevřel malé okénko, protáhl jím trup a vyklonil se ven. Černými železnými mřížemi okna z ložnice proudilo ven světlo. Zapřel si nohy o parapet, napnul lýtkové svaly, vytáhl se okénkem a natahoval se podél vnější zdi. Prsty se marně snažil zachytit se o hrubé trámy, na obličej se mu přitom lepil sníh, tál a mísil se s krví stékající mu z tváře. Moment síly se zvětšil, parapet se mu zarýval do lýtek natolik, až měl dojem, že se mu kost zlomí. Jeho dlaně se plazily po zdi jako horečnatí pětinozí pavouci. Břišní svaly ho bolely. Jenže to bylo příliš daleko, nepůjde to. Zíral na stráň pod sebou, věděl, že pod vrstvičkou sněhu je asfalt.

Vtom na špičkách prstů ucítil cosi studeného.

Nejnižší prut mříže.

Podařilo se mu obemknout kolem něj dva prsty. Tři. Pak druhou ruku. Nato nařídil nohám, aby se pustily parapetu, rozkomíhal se a opřel se podrážkami o zeď, aby odlehčil pažím. Konečně mohl nahlédnout do ložnice. A viděl. Mozek to odmítal zpracovat a přitom okamžitě věděl, co vidí: Hotové dílo, jehož skicu už spatřil.

Ráchel měla oči vytřeštěné a temné. Byla oblečená do šatů. Tmavě červených. Jako campari. Představovala Košenilu. Hlavu měla nataženou ke stropu, jako by stála u vysokého plotu a snažila se přes něj nahlédnout, a z téhle pozice na něj zírala a shlížela. Ramena měla stažená vzad a paže skryté. Harry předpokládal, že má ruce za zády svázané. Tváře se jí boulily, jako by měla v ústech ponožku nebo hadr. Seděla obkročmo na ramenou obřího sněhuláka. Nahá lýtka měla obtočená kolem sněhulákovy hrudi a propletená, Harry viděl, jak se jí svaly chvějí křečí. Nesmí spadnout. Nesmí. Protože kolem krku nemá šedý mrtvý ocelový drát jako Eli Kvaleová, nýbrž žhnoucí bílý kruh, jako absurdní nápodobu staré reklamy na zubní pastu slibující kruh sebedůvěry, štěstí a lásky i dlouhý a šťastný život. Z černé plastové rukojeti smyčkové odporové pilky vedla šňůra do háčku ve stropě přímo nad Ráchelinou hlavou. Odsud šňůra pokračovala na druhý konec místnosti, ke dveřím. Ke klice dveří. Šňůra nebyla silná, avšak natolik dlouhá, aby ve chvíli, kdy Harry zmáčkl kliku, vytvořila výrazně větší odpor. Kdyby byl Harry dveře otevřel, ano, kdyby stiskl kliku až dolů, zařízl by se jí rozžhavený kov přímo pod bradu.

Ráchel na Harryho zírala bez mrknutí. V obličeji jí hrály svaly, výraz přecházel od vzteku k holému děsu. Smyčka byla příliš úzká na to, aby jí mohla bez úhony protáhnout hlavu, místo toho ji tlačila dolů tak, aby se nedostala do kontaktu se smrtonosným kruhem, jenž jí visel kolem krku téměř svisle.

Pohlédla na Harryho, na podlahu a opět na Harryho. Harry pochopil.

Ve vrstvě vody na podlaze už ležely šedé hromádky sněhu. Sněhulák tál. Rychle.

Harry se zapřel nohama a vší silou zacloumal mřížemi. Nepovolily, dokonce ani povzbudivě nezapraskaly. Železo bylo slabé, avšak ukotvené zevnitř kulatin.

Postava uvnitř se zakymácela.

„Vydrž!“ vykřikl Harry. „Brzy se dostanu dovnitř!“

Lež. Nedokáže ty mříže vylomit ani páčidlem. A na to, aby je přeřezal, nemá čas. Čert vem jejího otce, toho paranoidního blázna! Paže ho začínaly bolet. Zaslechl řezavou sirénu prvního policejního automobilu vjíždějícího před dům. Otočil se. Byl to jeden ze speciálních vozů jednotky Delta, velký opancéřovaný landrover. Ze sedadla spolujezdce vyskočil muž oblečený do zelené maskáčové bundy, zaujal pozici v zákrytu za autem a zvedl vysílačku. V Harryho vysílačce zapraskalo.

„Haló!“ zavolal Harry.

Muž se zmateně rozhlédl.

„Tady nahoře, šéfe.“

Gunnar Hagen se za autem narovnal. V té chvíli přijel před dům hlídkový vůz se zapnutým majáčkem.

„Máme vzít dům útokem?“ vykřikl Hagen.

„Ne!“ zakřičel Harry. „Naaranžoval ji uvnitř. Jenom…“

„Jenom co?“

Harry pozvedl zrak a kamsi ho upřel. Ne směrem na město, nýbrž na osvětlený Holmenkollenský kopec o kus výš ve stráni.

„Jenom co, Harry?“

„Jenom mi dejte trochu času.“

„Trochu času?“

„Musím to vymyslet.“

Harry přiložil čelo k chladným mřížím, paže ho bolely, ohnul kolena, aby přenesl co nejvíc tělesné váhy na nohy. Smyčková odporová pilka musí mít nějaké tlačítko, kterým se vypíná. Patrně na rukojeti. Mohli by rozbít okno a zastrčit dovnitř dlouhou tyč s namontovaným zrcátkem, pak by možná dokázali… Jenže jak krucinál stisknou tlačítko pro vypnutí, aniž by se celá ta věc pohnula a… a…? Harry zaplašil pomyšlení na směšně slabou vrstvu kůže a měkké tkáně chránící krční tepnu. Snažil se uvažovat konstruktivně a přehlušit paniku, která mu řvala v uších ve snaze vetřít se dovnitř a převzít otěže.

Mohli by se dovnitř dostat dveřmi. Aniž by je otevřeli. Kdyby vyřízli kus desky vedle kliky. Potřebují motorovou pilu. Jenže kde ji vzít? Ačkoli na tom zatraceným Holmenkollenu ji vlastní určitě každý, vždyť mají všichni do jednoho na zahradě smrkový les.

„Sežeňte u sousedů motorovou pilu,“ zařval Harry.

Zaslechl dole běžící kroky. A z ložnice mokré plesknutí. Harrymu se zastavilo srdce, upřel pohled dovnitř. Celá levá strana sněhuláka byla pryč. Prostě sklouzla rovnou do vody. Sněhulák se začíná hroutit. Viděl, že se Ráchel třese celé tělo, viděl, jak bojuje a snaží se udržet rovnováhu, jen aby se vyhnula bílé oprátce ve tvaru slzy. S motorovou pilou to zpátky nestihnou, a už vůbec se nestihnout prořezat dveřmi.

„Šéfe!“ Harry zaslechl ve svém hlase pronikavou hysterii. „Hlídkové vozy mají tažné lano. Hoďte mi ho sem a zacouvejte landroverem až ke zdi.“

Harry slyšel vzrušené hlasy, motor landroveru túrujícího na zpátečku a zvuk otevíraného kufru.

„Chytejte!“

Harry se jednou rukou pustil mříží a otočil se včas na to, aby spatřil, jak k němu letí tažné lano. Natáhl ruku do tmy, lano chytil a pevně ho držel, zbytek lana se odvinul a ztěžka dopadl zpátky na zem.

„Upevněte druhý konec na tažné zařízení.“

Bleskurychle lano popouštěl, až nahmatal jeho konec. Byl připevněný k velké karabině. Zahákl karabinu v místě křížení dvou železných prutů uprostřed okna a karabina cvakla. Jako pouta.

Z ložnice se ozvalo další plesknutí. Harry se tam nepodíval. Nemělo to smysl.

„Jeďte!“ zahulákal.

Nato se chytil oběma rukama okapu, mříže využil jako žebřík a ve chvíli, kdy se vyhoupl na střechu, zaslechl vytáčení motoru landroveru. S hrudníkem přitisknutým ke střešním taškám a s očima zavřenýma poslouchal, jak motor zabírá, jak se túrování snižuje a jak železné mříže zapraskaly. Znovu zapraskaly. A ještě víc. No tak! Harry věděl, že čas ubíhá pomaleji, než si myslí. A přesto neběží dost pomalu. Nato – ve chvíli, kdy čekal na spásnou ránu – vystoupaly otáčky motoru náhle v divoký jekot. Krucinál. Harry pochopil, že pneumatiky landroveru se na sněhu bezmocně protáčejí.

Hlavou se mu mihla myšlenka – mohl by se pomodlit. Věděl však, že Bůh už rozhodl, že představení osudu je vyprodáno, že tenhle lístek je třeba si koupit na černém trhu. Jenže duše beztak nebude bez ní stát za moc. Ta myšlenka zmizela ve stejné vteřině, přerušena zvukem pneumatik na asfaltu, túrováním, které pokleslo, a zapraskáním, jež se znovu ozvalo.

Velké těžké pneumatiky se dostaly na asfalt.

Nato se ozvala rána. Motor zařval a vzápětí zcela zmlkl. Na vteřinu se rozhostilo absolutní ticho. A pak bylo slyšet tlumené bouchnutí, které Harrymu prozradilo, že mříž dopadla na střechu auta dole.

Harry se na okraji střechy postavil. Stál obrácen zády k příjezdové cestě na krajíčku okapu a cítil, jak okap pomalu povoluje. Pak se rychle sklonil, chytil se okapu oběma rukama a odrazil se. Napjal tělo a zhoupl se jako kyvadlo směrem k oknu. Prohnul se v bocích a chodidla vykopl před sebe. V témže okamžiku, kdy staré slabé okenní sklo s křehkým zvukem pod jeho podrážkami povolilo, se okapu pustil. A na několik setin vteřiny netušil, kam dopadne – zda dolů do zahrady, na ostré špičky zbytků skla v okně, nebo do ložnice.

Cosi bouchlo, praskla pojistka a všechno zčernalo.

Harry plachtil nicotou, necítil nic, nic si nepamatoval, byl nikdo.

A když se opět rozsvítilo, pomyslel si jen, že se touží do nicoty vrátit. Ležel na zádech v ledové vodě. Musí být mrtvý. Vzhlédl k andělské bytosti oblečené v krvavé červeni, spatřil, jak ve tmě žhne její svatozář. Pomalu se vracely zvuky. Škrábání. Dech. Nato spatřil zkroucený obličej, paniku, ústa, která se otevírala a odhalovala žlutý míček, nohy hrabající se vzhůru po sněhu. Chtělo se mu jen zavřít oči. Ozval se jakýsi zvuk, jako tichý nářek. Mokrý sníh, jenž povolil.

Zpětně Harry nedokázal úplně vysvětlit, co se stalo, vybavoval si jen odporný zápach, když se smyčková odporová pilka propálila masem.

Ve chvíli, kdy se sněhulák zhroutil, vstal. Ráchel padla vpřed. Harry zvedl pravou ruku a současně levou rukou sevřel Ráchelina stehna, aby ji udržel nahoře. Věděl, že už je pozdě. Maso syčelo, nosní dírky se mu naplnily mastným nasládlým zápachem a do obličeje mu vytryskla krev. Upřel zrak vzhůru. Jeho pravá ruka se nacházela mezi doběla rozžhaveným drátem a jejím krkem. Tíha krku tiskla jeho ruku k rozpálenému drátu, který se prokousával masem jeho prstů jako kráječ vejcem uvařeným natvrdo. A jakmile jimi projde, prořízne jí krk. Dostavila se bolest, se zpožděním a tlumeně, zpočátku jakoby neochotně, avšak posléze naléhavě jako bušící ocelové kladívko bijící do budíku. Snažil se udržet se vzpřímeně. Musí si uvolnit levou ruku. Ač byl oslepený krví, podařilo se mu hodit si Ráchel přes rameno a volnou ruku natáhnout nad její hlavu. Cítil na špičkách prstů její kůži, silné vlasy, cítil, jak se mu pilka zakusuje do kůže, až nakonec ruka našla tvrdý plast, rukojeť. Prsty nahmataly kolečko. Otočily jím vpravo. Ale stejně rychle ho vrátily zpět, protože smyčka se začala okamžitě stahovat. Prsty nalezly druhé tlačítko a stiskly. Zvuky zmizely, světlo zablikalo a Harry pochopil, že ho opět začíná opouštět vědomí. Dýchej, přikázal si, potřebuješ jenom kyslík do mozku. Jenže kolena mu přesto pomalu podklesávala. Bíle žhnoucí kruh nad ním změnil barvu v červenou. A nakonec postupně v černou.

Za sebou zaslechl zvuk skla křupajícího pod několika páry bagančat.

„Držíme ji,“ pronesl hlas za Harrym.

Harry klesl na kolena do vody zbarvené krví, kde plavaly hromádky sněhu a nepoužité plastové pásky. Mozek se mu střídavě vypínal a zapínal, jako by byl v přívodních kabelech špatný kontakt.

Někdo za ním cosi pronesl. Zaslechl jen útržky, nasál vzduch a zasténal: „Cože?“

„Žije,“ zopakoval hlas.

Zvuk se stabilizoval. I obraz. Harry se otočil. Oba černě odění muži posadili Ráchel na postel a přeřezávali jí plastové pásky. Harrymu se bez varování obrátil žaludek. Dva stahy a žaludek měl prázdný. Zíral do zvratků plovoucích ve vodě a cítil hysterické nutkání se nahlas rozesmát. Protože to vypadalo, jako by ten prst vyzvracel se vším ostatním. Pozvedl pravou ruku a pohlédl na krvavý pahýl po prostředníčku, který to potvrzoval. To, že ve vodě plave jeho vlastní prst.

„Oleg…,“ ozval se Ráchelin hlas.

Harry zvedl jeden plastový pásek, přiložil si ho k pahýlu prostředníčku a utáhl ho, jak nejpevněji dokázal. Totéž udělal s pravým prsteníkem, který byl proříznutý až na kost, ale nadále držel na místě.

Poté došel k posteli, odstrčil policisty, přehodil přes Ráchel peřinu a posadil se vedle ní. Její oči, jež na něj zíraly, byly zvětšené a zčernalé šokem a z míst na obou stranách krku, kde se smyčková pilka dotkla kůže, jí tekla krev. Uchopil ji za ruku svou nezraněnou levicí.

„Oleg,“ zopakovala.

„Je v pořádku,“ odpověděl a opětoval její stisk. „Je u sousedů. Už je to pryč.“

Všiml se, že se Ráchel snaží zaostřit zrak.

„Slibuješ?“ šeptla sotva slyšitelně.

„Slibuju.“

„Díky bohu.“

Jednou vzlykla, skryla obličej v dlaních a rozplakala se.

Harry pohlédl na svou zraněnou pravici. Plastové pásky buď zastavily krvácení, anebo už z něj všechna krev vytekla.

„Kde je Mathias?“ zeptal se tiše.

Obloukem zvedla hlavu a upřela na něj pohled. „Právě jsi mi slíbil, že…“

„Kam šel, Ráchel?“

„Nevím.“

„Neříkal nic?“

Její ruka sevřela jeho ruku. „Nechoď teď pryč, Harry. Snad může někdo jiný…“

„Co říkal?“

Z trhnutí v jejím těle vyrozuměl, že zvýšil hlas.

„Povídal, že je to dokončeno, že to tady uzavře,“ pronesla a přitom se jí tmavé oči opět zalily slzami. „A že ten konec má být oslavou života.“

„Oslavou života? Použil přesně tahle slova?“

Přikývla. Harry vymanil svou ruku z jejího sevření, vstal a přistoupil k oknu. Vyhlédl do tmy. Přestalo pršet. Pozvedl zrak k osvětlenému objektu, který je vidět prakticky odkudkoli v Oslu. Skokanský můstek. Jako bílá čárka na černém kopci. Nebo tečka.

Harry se vrátil k posteli, sklonil se k Ráchel a políbil ji na čelo.

„Kam jdeš?“ zašeptala.

Harry pozvedl zkrvavenou ruku a usmál se. „K doktorovi.“

Vyšel z místnosti. Na schodech zakopl a málem upadl. Vyšel do studené bílé tmy na zahradě, avšak nevolnost a mdloby ho nechtěly opustit.

Hagen stál vedle landroveru a telefonoval.

Přerušil hovor a přikývl, když se ho Harry zeptal, jestli ho můžou odvézt.

Harry se posadil na zadní sedadlo. Vybavil si, jak Ráchel děkovala Bohu. Nemohla přece vědět, že Bůh není tím, komu se má děkovat. Že překupník souhlasil s navrženou cenou. A že odpočítávání začalo.

„Dolů do města?“ zeptal se řidič.

Harry zavrtěl hlavou a ukázal vzhůru na kopec. Mezi palcem a prsteníkem mu zvláštně osaměle trčel ukazovák.

Kapitola 36

Den jednadvacátý – Věž

Vyjet od Ráchelina domu na Holmenkollenský kopec trvalo tři minuty. Projeli tunelem pod skokanským můstkem a zaparkovali na vyhlídkové plošině mezi obchody se suvenýry. Dopad vypadal jako bílý zamrzlý vodopád tekoucí mezi tribunami a rozšiřující se o sto metrů níže v planinu.

„Jak můžete vědět, že je tady?“ zeptal se Hagen.

„Protože mi to přímo řekl,“ odpověděl Harry. „Seděli jsme na bruslařském stadionu a on povídal, že toho dne, kdy dokončí své životní dílo a bude tak nemocný, že ho bude čekat už jen smrt, skočí támhle z té nájezdové věže. A že to bude jako oslava života.“ Harry ukázal k osvětlené nájezdové věži a odrazové hraně tyčící se k černému nebi nad nimi. „Věděl, že si to budu pamatovat.“

„Šílenství,“ zašeptal Gunnar Hagen a zamžoural k potemnělé skleněné budce zakončující vrchol nájezdové věže.

„Můžu si půjčit vaše pouta?“ obrátil se Harry s dotazem k řidiči.

„Už přece jedny máte,“ pokývl Hagen k Harryho pravému zápěstí, kolem něhož měl Harry připevněné jedno oko pout. Druhé viselo v polootevřené poloze.

„Rád bych měl dvoje,“ vysvětlil Harry a převzal od řidiče jeho pouta. „Mohl byste mi pomoct? Chybí mi sem tam prst…“

Hagen potřásl hlavou a přitom připevnil konec řidičových pout kolem Harryho druhého zápěstí.

„Nelíbí se mi, že tam půjdete sám. Nahání mi to strach.“

„Tam nahoře je málo místa a já si s ním musím promluvit.“ Harry vytáhl Katrinin revolver. „A mám tohle.“

„Toho se právě obávám, Harry.“

Vrchní komisař Hole vrhl na svého šéfa krátký pohled, potom se otočil a nezraněnou levou rukou otevřel dveře automobilu.

Policista doprovodil Harryho až ke vstupu do Lyžařského muzea, jímž je nutné projít, aby se člověk dostal k výtahu vedoucímu do věže. Vzali s sebou páčidlo, aby mohli rozbít sklo ve dveřích. Jakmile však přišli blíž, zachytilo světlo kapesní svítilny kousky skla třpytící se na podlaze před pokladnou. Kdesi v hloubi muzea ječel v pravidelných intervalech vzdálený alarm.

„Fajn, tak aspoň víme, že náš muž dorazil,“ okomentoval to Harry a pohmatem se přesvědčil, že mu revolver dobře drží za pasem kalhot na zádech. „Postavte dva muže k zadnímu východu, jakmile přijede další vůz.“

Harry převzal kapesní svítilnu, vstoupil do potemnělých místností a pospíšil si kolem fotografií a plakátů norských lyžařských hrdinů, norských vlajek, norského lyžařského vosku, norských králů a norských korunních princezen i textů, které ve stručnosti proklamovaly, že Norové jsou vážně vynikající národ. Harry si uvědomil, proč nikdy nedokázal tohle muzeum vystát.

Výtah se nacházel úplně vzadu. Měl vnitřní šachtu a byl dosti malý. Harry pohlédl na výtahové dveře. Cítil, jak ho zalévá studený pot. Vedle výtahu vedlo ocelové schodiště.

Na osmé podestě už litoval. Mdloby a nevolnost se vrátily a přiměly ho znovu se vyzvracet. Zvuk kroků na kovu se nesl vzhůru a dolů věžovým schodištěm a pouta houpající se mu na zápěstí železně vyhrávala o zábradlí. Vlastně by mu srdce mělo teď pumpovat do krve adrenalin a uvést tělo do stavu pohotovosti. Možná je příliš unavený, příliš vyčerpaný. Nebo možná prostě jenom ví, že všechno skončilo. Obchod je uzavřen, výsledek dán.

Harry pokračoval v chůzi. Pokládal nohy na stupně, už ani nedokázal být potichu, věděl, že ten druhý ho dávno slyšel.

Schody vedly přímo do potemnělé skleněné budky. Harry zhasl kapesní svítilnu a ve chvíli, kdy vystrčil hlavu nad hranu schodiště, ucítil studený závan vzduchu. Přestalo sněžit a do místnosti dopadalo bledé měsíční světlo. Celý prostor měřil přibližně čtyři krát čtyři metry, byl celý obesklený a ohrazený ocelovým zábradlím, jehož se turisté patrně zoufale přidržovali, když si ve směsi děsu a radosti vychutnávali výhled na Oslo a okolí nebo si představovali, jaké to musí být spustit se odsud na lyžích. Nebo spadnout z věže, plachtit svisle k domům dole a roztříštit se kdesi hluboko mezi stromy.

Harry vylezl do budky, čelem k siluetě rýsující se proti koberci světel města pod nimi. Postava seděla na kraji zábradlí, na parapetu velkého otevřeného okna, z něhož táhlo.

„Krása, že?“ Mathiasův hlas zněl lehce, téměř vesele.

„Pokud tím míníte výhled, pak souhlasím.“

„Ne, výhled ne, Harry.“

Jedna Mathiasova noha se houpala z okna. Harry zůstal stát u schodů.

„Zabil jste ji vy, Harry, nebo sněhulák?“

„Co myslíte?“

„Myslím, že vy. Jste přece chytrý chlapík. Počítal jsem s tím. Je to strašný pocit, že? Samozřejmě pak není lehké vidět v tom tu krásu. Ve chvíli, kdy člověk zabije toho, koho nejvíc miluje.“

„No,“ odtušil Harry a postoupil o krok blíž. „O tomhle toho vy asi zrovna moc vědět nemůžete, ne?“

„Že ne?“ Mathias zaklonil hlavu, opřel si ji o okraj okenní špalety a zasmál se. „První ženu, kterou jsem zabil, jsem miloval nade všechno.“

„Tak proč jste to udělal?“ Harry cítil, jak se do něj ve chvíli, kdy si položil pravou ruku za záda na revolver, zakousla bolest.

„Protože moje matka byla lhářka a kurva,“ odvětil Mathias.

Harry vytáhl ruku a pozvedl revolver. „Slezte odtamtud, Mathiasi. S rukama nad hlavou.“

Mathias na Harryho zvědavě pohlédl. „Víte, že existuje téměř dvacetiprocentní šance, že vaše matka byla taky taková, Harry? Dvacetiprocentní šance, že jste zkurvysyn. Co na to povíte?“

„Slyšel jste mě, Mathiasi.“

„Dovolte mi, Harry, abych vám to usnadnil. Za prvé odmítám poslechnout. Za druhé se dá říct, že jste neviděl moje ruce, takže můžu být ozbrojený. Tak. Vystřelte, Harry.“

„Slezte.“

„Oleg je zkurvysyn, Harry. A Ráchel byla děvka. Měl byste mi poděkovat za to, že jsem vám umožnil ji zabít.“

Harry si přehodil pistoli do levé ruky. Volné konce pout o sebe udeřily.

„Rozmyslete si to, Harry. Jestliže mě zatknete, označí mě za psychicky nemocného, budou o mě několik let pečovat na psychiatrickém oddělení a pak mě prohlásí za uzdraveného. Zastřelte mě rovnou.“

„Vy chcete zemřít,“ odvětil Harry a přistoupil blíž. „Protože stejně umíráte na sklerodermii.“

Mathias udeřil rukou do parapetu. „Dobrá práce, Harry. Ověřil jste si, co jsem vám povídal o té protilátce v mé krvi.“

„Zeptal jsem se Idara Vetlesena. A potom jsem si zjistil, co je sklerodermie. Jestliže člověk trpí touto nemocí, je snazší zvolit si jinou smrt. Například teatrální, takovou, která má jaksi korunovat to vaše takzvané životní dílo.“

„Slyším ve vašem hlase opovržení, Harry. Jednoho dne to ale také pochopíte.“

„Pochopím co?“

„To, že jsme byli na stejné lodi, Harry. Že šlo o potírání choroby. A že ty choroby, které vy a já potíráme, se nedají vymýtit, že veškerá vítězství jsou dočasná. Takže naším životním úkolem zůstává jen boj. A můj končí tady. Nechcete mě zastřelit, Harry?“

Harry se střetl s Mathiasovým pohledem. Poté obrátil revolver v ruce. Podal ho Mathiasovi rukojetí napřed. „Udělej to sám, ty hajzle.“

Mathias povytáhl obočí. Harry si všiml jeho zaváhání, podezření, které pomaloučku ustupovalo úsměvu.

„Jak chcete.“ Mathias natáhl ruku přes zábradlí a vzal si zbraň. Pomazlil se s černě lakovanou ocelí.

„To byla veliká chyba, drahý příteli,“ prohlásil Mathias a namířil revolver na Harryho. „Bude z vás krásná tečka, Harry. Záruka toho, že moje dílo si budou lidé pamatovat.“

Harry zíral do černého ústí a přitom sledoval, jak kohoutek pozvedá svoji ošklivou hlavičku. Jako by se všechno zpomalilo a místnost se začala otáčet. Mathias zamířil. Harry zamířil. A obloukem vymrštil pravou paži. Ve chvíli, kdy Mathias vypálil, pouta ve vzduchu tiše zakvílela. Suché cvaknutí bylo následováno jemným plesknutím, jak otevřená kovová rohatka zasáhla Mathiasovo zápěstí.

„Ráchel přežila,“ sykl Harry. „Nepovedlo se ti to, ty svině.“

Harry spatřil, jak se Mathiasovi rozšířily oči. A nato se zúžily. Viděl, jak zírají na revolver, z něhož nevyšla rána, na ocel kolem zápěstí, která ho poutala k Harrymu.

„Tys… tys vyndal náboje,“ vykoktal Mathias.

Harry zavrtěl hlavou. „Katrine Brattová ve svém revolveru nikdy náboje neměla.“

Mathias pozvedl zrak k Harrymu a zaklonil se: „Pojď.“

Vzápětí skočil.

Harrym to trhlo vpřed a vyvedlo ho to z rovnováhy. Snažil se zachytit, jenže Mathias byl příliš těžký a Harry jen chatrný goliáš zbavený masa i krve. Ve chvíli, kdy byl přetažen přes zábradlí a vcucnut oknem a hloubkou, zařval. A v okamžiku, kdy švihl volnou levou paží přes hlavu a vzad, měl před očima nohu židle, na níž seděl úplně sám ve špinavém bytě bez oken v Cabrini Green v Chicagu. Zaslechl cvaknutí kovu o kov, pak už padal nocí volným pádem. Obchod byl završen.

Gunnar Hagen zíral k nájezdové věži, avšak sněhové vločky, které se začaly opět snášet, mu bránily ve výhledu.

„Harry!“ zopakoval do vysílačky. „Jste tam?“

Pustil tlačítko pro vysílání, odpovědí mu však nadále bylo jen intenzivní šumění nicoty.

Na otevřené prostranství před můstkem přijely mezitím čtyři hlídkové vozy, a když před několika vteřinami zaslechli policisté výkřik z věže, nastal absolutní zmatek.

„Spadli,“ hlesl muž vedle Hagena. „Jsem si jistý, že jsem viděl, jak z té skleněné budky padají dvě postavy.“

Gunnar Hagen rezignovaně sklonil hlavu. Nevěděl přesně jak a proč, ale na okamžik mu připadalo, že je to jaksi absurdně logické, že to má skončit takhle, že to respektuje jistou vesmírnou rovnováhu.

Kecy. Kecy úplně na hovno.

Hagen neviděl ve vánici policejní automobily, slyšel však kvílící sirény, jako plačky, jež už míří na místo. A věděl, že ten zvuk přiláká supy – novinářské mrchožrouty, zvědavé sousedy, šéfy toužící po krvi. Přijedou sem, aby uchvátili svůj oblíbený kousek kořisti, svou delikatesu. A večerní dvouchodové menu – odporný sněhulák a odporný policista – jim všem přijdou k chuti. Nebyla v tom žádná logika, žádná rovnováha, jen hlad a žrádlo. V Hagenově vysílačce zapraskalo.

„Nemůžeme je najít! Přepínám.“

„Musí tam být,“ vykřikl Hagen. „Dívali jste se na střechy budov? Přepínám.“

Hagen čekal a přitom uvažoval o tom, jak sdělí svým nadřízeným, že nechal Harryho jít samotného. Jak jim vysvětlí, že je jen Harryho nadřízeným, nikoli šéfem, jímž nebyl nikdy. A že i v tom je jistá logika a že v podstatě kašle na to, jestli to chápou, nebo ne.

„Co se děje?“

Hagen se otočil. Za ním stál Magnus Skarre.

„Harry spadl,“ odpověděl mu Hagen a pokývl k věži. „Hledají jeho tělo.“

„Tělo? Harryho? Blbost.“

„Blbost?“

Hagen se otočil ke Skarremu zírajícímu k věži. „Myslel jsem si, že už toho maníka tak trochu znáte, šéfe.“

Hagen ucítil, že navzdory všemu závidí mladému policistovi jeho jistotu.

Vysílačka opět zapraskala. „Nejsou tady!“

Skarre se otočil k Hagenovi, jejich pohledy se střetly a Skarre pokrčil rameny, jako by naznačoval: Co jsem říkal?

„Hej, vy tam!“ Hagen zavolal na řidiče landroveru a ukázal na světlomet na střeše vozu. „Osvětlete tu skleněnou budku. A sežeňte mi dalekohled.“

Za několik vteřin prořízl noc kužel světla.

„Vidíte něco?“ zeptal se Skarre.

„Sníh,“ odpověděl Hagen a přitiskl si k očím dalekohled. „Světlo výš. Stop! Počkejte… Dobrý Bože!“

„Co je?“

„To snad není pravda.“

V téže chvíli vánice ustala, jako opona, kterou kdosi odhrnul. Hagen slyšel, jak policisté volají. Vypadalo to jako dvě spoutané figurky houpající se na řetízku pod zrcátkem v autě, spodní s rukou jaksi triumfálně pozvednutou nad hlavu, druhá s oběma pažemi svisle rozepjatými, jako by byla ukřižována na boku. Obě bez života, s kývajícími se hlavami a otáčející se ve vzduchu pomalu dokola.

Dalekohledem zahlédl Hagen pouta kotvící Harryho levou ruku k zábradlí uvnitř skleněné budky.

„To snad není pravda,“ zopakoval.

Ve chvíli, kdy se Harry probral k vědomí, seděl vedle něj náhodou mladý policista z oddělení pohřešovaných osob Thomas Helle. Čtyři policisté vytáhli Harryho s Mathiasem zpátky do skleněné budky. A v následujících letech bude Helle znovu a znovu referovat o podivné první reakci toho nechvalně proslulého vrchního komisaře:

„Měl úplně šílené oči a ptal se, jestli je Lund-Helgesen naživu! Jako by se snad ze všeho nejvíc bál toho, že ten chlápek umřel, jako by to bylo to nejhorší, co se mohlo stát. A když jsem mu řekl, že už ho vezou v sanitce, zařval, že mu musíme sebrat tkaničky a opasek, že musíme zajistit, aby si sám nevzal život. Slyšeli jste už někdy, že by měl někdo takovou péči o chlápka, co se zrovna pokusil uříznout hlavu jeho bejvalce?“

Kapitola 37

Den dvaadvacátý – Táta

Jonas měl dojem, že slyšel, jak se kovové trubičky rozcinkaly, avšak opět usnul. Až když zaslechl ty zpola potlačované zvuky, otevřel oči. V místnosti někdo byl. Táta. Seděl na pelesti.

A ty zpola potlačované zvuky, to byl pláč.

Jonas se na posteli posadil. Položil otci ruku na rameno. Cítil, jak se chvěje. Bylo to zvláštní, nikdy si neuvědomil, že má otec tak úzká ramena.

„Na… našli ji,“ vzlykal. „Máma je…“

„Já vím,“ odvětil Jonas. „Zdálo se mi o tom.“

Otec se k němu užasle otočil. V měsíčním světle pronikajícím sem záclonami zahlédl Jonas, jak tátovi po tvářích stékají slzy.

„Zůstali jsme sami, tati,“ dodal Jonas.

Otec otevřel ústa. Jednou. Podruhé. Jenže z nich nic nevyšlo. Potom rozpřáhl paže, objal Jonase a přivinul ho k sobě. Pevně ho svíral. Jonas si položil hlavu do otcovy krční jamky, cítil, jak mu teplé slzy smáčí temeno.

„Víš co, Jonasi?“ zašeptal otec uplakaně. „Mám tě moc rád. Jsi to nejdražší, co mám. Jsi můj kluk. Slyšíš? Můj kluk. A vždycky budeš. Zvládneme to spolu, co?“

„Jo, tati,“ pošeptal mu Jonas. „Zvládneme to. Ty a já.“

Kapitola 38

Prosinec 2004 – Labutě

Nastal prosinec a za okny nemocnice byla pole pod ocelově šedým nebem holá a hnědá. Na dálnici cvakaly pneumatiky s hřeby o suchý asfalt a chodci spěchali přes nadchod s vyhrnutými límci kabátů a uzavřenými obličeji. Avšak za zdmi domovů se lidé tiskli blíž k sobě. A na stole nemocničního pokoje naznačovala jedna svíčka, že je první adventní neděle.

Harry se zastavil ve dveřích. Ståle Aune seděl vzpřímeně v posteli a očividně právě pronesl cosi vtipného, protože šéfka kriminalisticko-technického oddělení Beáta Lønnová se ještě stále smála. Na klíně jí sedělo růžovolící mimino a hledělo na Harryho s vykulenýma očkama a otevřenými ústy.

„Příteli!“ zabručel Ståle, jakmile si policisty všiml.

Harry vešel dovnitř, sklonil se, objal Beátu a Stålemu Aunemu podal ruku.

„Vypadáš líp než posledně,“ prohlásil Harry.

„Tvrdí, že mě na Vánoce pustí domů,“ odvětil Aune a otočil Harryho ruku ve své dlani. „To je ale ďábelský dráp. Co se ti stalo?“

Harry mu dovolil, aby si jeho pravici prohlédl. „Prostředníček mi to uřízlo a zachránit se už nedal. Na prsteníčku mi sešili šlachy, konce nervů rostou každý měsíc o milimetr a snaží se setkat. Doktoři ovšem říkají, že musím počítat s permanentním ochrnutím uvnitř.“

„Vysoká cena.“

„Ne,“ namítl Harry. „Drobné zpátky.“

Aune pokývl.

„Něco nového, když to teď půjde k soudu?“ zeptala se Beáta, která vstala, aby uložila dítě do přenosné tašky.

„Ne,“ odvětil Harry a přitom pozoroval její efektivní pohyby.

„Obhájce se bude snažit, aby byl Lund-Helgesen prohlášen za blázna,“ konstatoval Aune, který nadále dával přednost lidovému výrazu „blázen“, protože byl podle jeho názoru nejen výstižný, nýbrž dokonce i poetický. „A jen ještě horší psycholog než já by takovou věc nedokázal.“

„Ano, jistě, beztak dostane doživotí,“ poznamenala Beáta, naklonila hlavu ke straně a uhladila dítěti deku.

„Škoda jen, že doživotí není na doživotí,“ zabručel Aune a natáhl ruku po sklenici na nočním stolku. „Čím jsem starší, tím víc se přikláním k názoru, že zlo je zlo, ať už s psychickou poruchou, nebo bez ní. Všichni máme větší či menší dispozice ke špatnému jednání, avšak dispozice nás nezbavuje viny. Proboha, vždyť jsme všichni nemocní a všichni trpíme poruchou osobnosti. A proto pouze naše jednání definuje míru onemocnění. Říká se tomu rovnost před soudem, jenže to je nesmysl, jestliže si všichni nejsou rovni. V dobách, kdy řádila černá smrt, byli námořníci, kteří zakašlali, okamžitě hozeni přes palubu. Přirozeně. Protože spravedlnost je slepá, ať už jde o filozofii, nebo o soudy. Všechno, co máme, jsou šťastné a méně šťastné obrazy nemoci, drazí přátelé.“

„Nicméně,“ ozval se Harry, který zíral na svůj stále ještě zavázaný pahýl prostředníčku. „V tomto případě je to na doživotí.“

„Jak to?“

„Nešťastný obraz nemoci.“

Místností se rozšířilo ticho.

„Povídal jsem ti, že jsem dostal nabídku na prstovou protézu?“ zeptal se Harry Auneho a zamával pravicí. „Jenže mně se to takhle vlastně líbí. Čtyři prsty. Ruka jako z komiksu.“

„Cos udělal s tím uříznutým prstem?“

„Pokusil jsem se ho věnovat Anatomickému ústavu, ale odmítli. Tak si ho vycpu a postavím si ho na psací stůl, tak jako tam Hagen má ten svůj japonský malíček. Říkal jsem si, že zdvižený prostředníček by mohl být u Holea vhodným uvítacím pozdravem.“

Aune i Beáta se zasmáli.

„Jak se daří Olegovi a Ráchel?“ chtěla vědět Beáta.

„Překvapivě dobře,“ odpověděl Harry. „Jsou to drsňáci.“

„A co Katrine Brattová?“

„Je na tom líp. Minulý týden jsem ji byl navštívit. V únoru začne zase pracovat. Vrátí se na bergenské mravnostní oddělení.“

„Vážně? Copak ve své horlivosti málem nezastřelila pár lidí?“

„Omyl. Ukázalo se, že nosila prázdný revolver. Proto se mohla odvážit stisknout spoušť natolik, až se kohoutek pozvedl. Mělo mi to dojít už předtím.“

„Cože?“

„Když přecházíš z jednoho policejního oddělení na jiné, odevzdáš tam služební revolver a na novém místě dostaneš nový spolu se dvěma krabičkami nábojů. V zásuvce jejího psacího stolu ležely dvě neotevřené krabičky s patronami.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„To je dobře, že už je zdravá,“ pronesla Beáta a pohladila mimino po vláscích.

„Ano,“ odtušil Harry nepřítomně a pomyslel si, že to je pravda, že to vypadalo, jako by se jí dařilo lépe. Navštívil Katrine v bergenském bytě její matky, právě se sprchovala po dlouhém kondičním běhu po Sandviksfjellet. Ofinu měla ještě mokrou a tváře zrudlé, její matka mu zatím uvařila čaj a Katrine pak vyprávěla, jak se jí otcův případ stal posedlostí. A požádala ho o prominutí za to, že ho do toho případu zatáhla. Harry ovšem v jejím pohledu neviděl ani stopu lítosti.

„Můj psychiatr tvrdí, že jsem jen o kapánek větší extremistka než většina lidí,“ zasmála se a pokrčila rameny. „Ovšem s tím už je konec. Pronásledovalo mě to od dětství, ale teď je táta konečně očištěn a já se můžu posunout v životě dál.“

„Přehazovat papíry na mravnostním?“

„Začneme tam, pak se uvidí. I premiéři se občas vracejí.“

Nato jí pohled sklouzl k oknu a ven na fjord. Možná směrem na Finnøy. Když Harry odcházel, věděl, že jizva tam je a vždycky bude.

Pohlédl na svou ruku. Aune má pravdu – jestliže je každé mimino dokonalý zázrak, pak je život v podstatě jen ničivým procesem.

Ve dveřích zakašlala zdravotní sestra. „Čas na injekci, pane Aune.“

„Sestři, ušetřete mě.“

„Tady nešetříme nikoho.“

Ståle Aune vzdychl. „Sestři, co je horší? Připravit o život člověka, který chce žít, nebo nedopřát smrt člověku, který chce zemřít?“

Beáta, sestra i Ståle se zasmáli a nikdo z nich si nevšiml, že Harry sebou na židli trhl.

Harry kráčel do prudkého kopce od nemocnice k Sogneskému jezeru. Nebylo tam moc lidí, jen věrný průvod nedělních výletníků, kteří chodí kolem jezera na pravidelné procházky. Ráchel na něj čekala u silniční závory.

Objali se a mlčky vykročili na cestu. Vzduch byl ostrý a z bledě modrého nebe matně zářilo slunce. Suché listí jim pod nohama praskalo a rozpadalo se.

„Byl jsem náměsíčný,“ začal Harry.

„Cože?“

„Ano. A nejspíš už to nějakou chvíli trvalo.“

„Být neustále při smyslech není tak jednoduché,“ namítla Ráchel.

„Ne, ne.“ Harry zavrtěl hlavou. „Myslím to doslova. Chci tím říct, že jsem v noci chodíval po bytě. Bozi vědí, co jsem přitom dělal.“

„Jak jsi to zjistil?“

„Tu noc poté, co jsem se vrátil z nemocnice. Stál jsem v kuchyni a díval se na podlahu, na nějaké mokré stopy. A pak jsem si všiml, že jsem úplně nahý až na své vlastní vysoké boty, že je půlnoc a že držím v ruce kladivo.“

Ráchel se usmála a sklopila zrak. Změnila délku kroku, aby kráčeli ve stejném rytmu. „I já jsem byla náměsíčná. Vzápětí poté, co jsem otěhotněla.“

„Aune mi vysvětlil, že dospělí chodívají ve spánku zejména v době, kdy jsou ve stresu.“

Zastavili se u okraje vody. Hleděli na labutí pár, který neslyšně a zdánlivě nehybně plul na šedé hladině.

„Věděla jsem od prvního okamžiku, kdo je Olegův otec. Jenže ve chvíli, kdy dostal zprávu od své snoubenky z Osla, že je těhotná, jsem ještě netušila, že spolu čekáme dítě.“

Harry nabral do plic ostrý vzduch. Cítil, jak ho píchá. Že chutná po zimě. Přimhouřil oči proti slunci a poslouchal:

„V době, kdy jsem to zjistila, se už rozhodl a odjel z Moskvy do Osla. Měla jsem dvě možnosti. Dát dítěti otce v Moskvě, otce, který ho bude milovat a střežit ho jako své vlastní. Dokud si bude myslet, že je jeho vlastní. Nebo vůbec žádného otce. Bylo to absurdní. Vždyť víš, co si myslím o lhaní. Kdyby mi někdo řekl, že já – ze všech lidí právě já – se jednoho dne rozhodnu, že budu žít po zbytek svého života ve lži, samozřejmě bych to kategoricky popřela. V mládí připadá člověku všechno jednoduché, ví jen málo o nemožných volbách. Kdybych tehdy měla brát ohled jen na sebe, byla by ta volba také jednoduchá. Jenže bylo nutné zohlednit tolik věcí. Nejen to, zda mám zlomit Fjodorovi srdce a ranit jeho rodinu, nýbrž i to, jestli mám zničit život tomu člověku, který odjel do Osla, a jeho rodině. A pak tu byly ohledy na Olega. Především šlo o Olega.“

„Chápu,“ přikývl Harry. „Všechno to chápu.“

„Ne,“ namítla. „Nechápeš, proč jsem ti tohle nepověděla dřív. Na tebe jsem žádné ohledy brát nemusela. Musíš si myslet, že jsem se snažila prezentovat se jako lepší člověk, než jsem.“

„To si nemyslím. Nemyslím si, že bys byla lepší člověk, než jsi.“

Sklonila hlavu ke straně, až se dotkla jeho ramene.

„Věříš tomu, co se tvrdí o labutích?“ zeptala se. „Že si jsou věrné, dokud je smrt nerozdělí?“

„Myslím, že jsou věrné daným slibům,“ odvětil Harry.

„A jaké sliby si dávají labutě?“

„Žádné, předpokládám.“

„Takže teď mluvíš o sobě? Vlastně jsem byla raději, když jsi sliby dával a porušoval je.“

„Chceš slyšet další sliby?“

Zavrtěla hlavou.

Vyrazili dál a Ráchel se do něj zavěsila.

„Přála bych si, abychom mohli začít znovu,“ povzdechla si. „Tvářit se, jako by se nic nestalo.“

„Já vím.“

„Víš ovšem i to, že to nejde.“

Harry zaznamenal, že se jí podařilo pronést to takovým tónem, že to znělo jako konstatování, přesto se uvnitř skrýval nepatrný otazníček.

„Mám v úmyslu odjet.“

„Ano? A kam?“ chtěla vědět Ráchel.

„Nevím. Nehledej mě. Zvlášť ne v severní Africe.“

„V severní Africe?“

„To je replika Martyho Feldmana z jednoho filmu. Chce utéct, ale současně chce být nalezen.“

„Chápu.“

Nad hlavami se jim mihl stín a mířil dál k šedožlutému vybledlému lesu. Vzhlédli. Byla to jedna z labutí.

„Jak to v tom filmu dopadlo?“ ptala se Ráchel. „Sešli se?“

„Samozřejmě.“

„Kdy se vrátíš?“

„Nikdy. Nikdy se nevrátím.“

Ve studeném sklepě jednoho činžovního domu ve čtvrti Tøyen stáli dva ustaraní zástupci domovní samosprávy a hleděli na muže v montérkách s neobvykle silnými skly brýlí. Muži při mluvení vycházela z úst pára jako bílý vápenný prach:

„To je právě to, s těmi plísněmi. Nevidíte, že tu jsou.“

Muž se odmlčel. Přimáčkl si prostředníčkem pramen vlasů, který mu spadal šikmo přes čelo.

„Jenže tu jsou.“

Antti Tuomainen

Léčitel

Děj románu se odehrává v Helsinkách blízké budoucnosti, kdy fatální změna klimatu přinesla do zdejších ulic kromě přívalů vody také chaos, utečence, narůstající zločinnost a epidemie různých chorob.

Dva dny před Vánoci zmizí beze stopy novinářka Johanna Lehtinenová. Policie, jíž se zoufale nedostává lidí a prostředků, se takovou „banalitou“ odmítá zabývat. Proto se novinářčin manžel, básník Tapani Lehtinen, pustí do hledání sám, na vlastní pěst. Poměrně záhy odhalí, že manželčino zmizení souvisí s tím, že Johanna shromažďovala materiál o sériovém vrahovi, který systematicky vyvražďuje průmyslové magnáty včetně jejich rodin, úspěšně několik let uniká policii a nechá si říkat Léčitel. Tapani však při zběsilé dvoudenní honbě za vražedným monstrem zároveň narazí v manželčině minulosti na několik velmi překvapivých a s Léčitelem úzce souvisejících okolností, o nichž za deset let trvání manželství neměl nejmenšího tušení.

UKÁZKA

Dva dny před Vánoci

1.

Čemu bych dal přednost? Definitivní jistotě, že došlo k nejhoršímu, nebo tomuhle strachu, který minutu od minuty sílil? Okamžitému zhroucení, nebo pozvolnému hlodavému rozpadu?

Smýklo to se mnou při náhlé změně směru a já se probral z rozprchlých myšlenek. Zvedl jsem zrak.

Z dodávky, která na Sörnäinenském nábřeží narazila do nosného pilíře lávky pro pěší, šlehaly žlutočerné plameny. Auto rozlomené na dvě půlky objímalo pilíř jako žadonící milenec. Žádné z vozidel jedoucích kolem nezpomalilo, natož aby zastavilo. Všichni jen rychle projížděli co nejdál od hořícího auta.

Stejně tak i autobus, ve kterém jsem seděl.

Rozepnul jsem si promoklou větrovku, v náprsní kapse jsem našel balíček papírových kapesníků, jeden jsem zkřehlými prsty oddělil a osušil si obličej a vlasy. Kapesník byl rázem rozmáčený; sežmoulal jsem ho a zastrčil do kapsy. Setřepal jsem z klop kapky vody do mezery mezi kolenem a boční stěnou autobusu a pak jsem z kapsy džínových kalhot vylovil telefon. Zkusil jsem znovu zatelefonovat Johanně.

Číslo bylo pořád nedostupné.

Kvůli záplavám uzavřeli tunel metra od Sörnäinenu až po Keilaniemi. Souprava ukončila jízdu ve stanici Kalasatama, kde jsem pak v průtrži mračen čekal dvacet minut na autobus.

Hořící dodávka zůstala vzadu a já znovu sledoval zprávy na displeji, který byl připevněn na opancéřované kabině řidiče: Jižní části Španělska a Itálie byly oficiálně ponechány svému osudu. V Bangladéši, který se propadal do moře, vypukl mor a hrozilo, že se epidemie rozšíří do celé Asie. Spor mezi Indií a Čínou kvůli zdrojům vody v Himálaji vyústil ve válku. Spojené státy uzavřely hranici s Mexikem, na což drogové kartely odpověděly řízenými střelami: Cílem se stala města Los Angeles a San Diego. Lesní požár v Amazonii se nedařilo uhasit, hořící oblasti se nepovedlo izolovat ani proražením nových říčních kanálů pomocí výbušnin.

Rozpoutané války nebo ozbrojené konflikty na území Evropské unie: 13, většina na hranicích.

Odhadované množství klimatických běženců na zeměkouli: 650-800 milionů lidí.

Pandemická varování: H3N3, malárie, tuberkulóza, ebola, mor.

Odlehčení na závěr: Čerstvě zvolená Miss Finska věří, že na jaře bude všechno mnohem lepší.

Obrátil jsem pohled zpátky do deště. Ten trval už několik měsíců. Kromě krátkých přestávek pršelo od počátku září. Městské části u moře, tedy přinejmenším čtvrti Jätkäsaari, Kalasatama, Ruoholahti, Herttoniemi a Marjaniemi, se opakovaně ocitaly pod vodou a mnozí zdejší obyvatelé to už definitivně vzdali a opustili své domovy.

Jejich byty však dlouho prázdné nezůstaly. Ač zplesnivělé, vlhké a částečně i zatopené, posloužily stovkám tisíců uprchlíků, kteří přicházeli do země. V městských částech, jež zůstaly pod vodou a bez proudu, každý večer zářily jasné a vysoké táborové ohně či ohníčky na vaření.

Z autobusu jsem vystoupil u Hlavního nádraží. Cesta přes park Kaisaniemi by sice byla kratší, ale rozhodl jsem se, že nádraží obejdu po Studniční ulici. Policistů nebylo tolik, aby stačili hlídat jak v ulicích, tak v parcích. Procházet kolem nádraží znamenalo neustále se v mase lidí někomu vyhýbat. Lidé zachvácení panikou houfně opouštěli město a odjížděli v přecpaných vlacích na sever, veškerý majetek si nesli v batozích či kufrech.

Před nádražím pod plastovými stříškami spaly nehybné postavy zakutané do spacáků. Nedalo se říct, jestli ti lidé jsou na cestě někam nebo tam prostě bydlí. Perleťově jasná zář ze světlometů na vysokých stožárech se v úrovni očí mísila s výfukovými zplodinami a nažloutlým svitem pouličních lamp a řvavých červenomodrozelených reklam.

Naproti nádraží stála jako šedočerná kostra napůl vyhořelá Hlavní pošta. Když jsem ji míjel, znovu jsem zkusil zavolat Johanně.

Došel jsem k budově vydavatelského koncernu Sanoma, vystál jsem čtvrthodinovou frontu na bezpečnostní prohlídku, odevzdal jsem ke kontrole tašku a telefon, odložil jsem bundu, boty a opasek a znovu si všechno oblékl a zamířil jsem k recepčnímu pultu.

Požádal jsem recepční, ať zavolá Johannině nadřízenému, který mi z nějakého důvodu nebral telefony. Setkal jsem se s ním v minulosti už několikrát a říkal jsem si, že hovor z vlastního baráku snad vezme a že až uslyší, kdo jsem, nechá mě říct, co mám na srdci.

Recepční, třicátnici s ledovým pohledem, jsem podle krátkých vlasů a kontrolovaných gest odhadoval na bývalou příslušnici armády, která dnes se zbraní u pasu střeží fyzickou nedotknutelnost posledních novin v zemi.

Mluvila do prostoru a přitom se mi dívala do očí.

„Nějaký Tapani Lehtinen… Prověřila jsem jeho totožnost… Ano… Okamžik.“

Žena na mě pokývla, pohyb hlavy byl jako rána sekyrou.

„Proč jste přišel?“

„Nemůžu se dovolat své ženě, Johanně Lehtinenové.“

2.

Telefonní hovor s Johannou jsem si napůl omylem uložil a uměl jsem ho teď nazpaměť:

„Dneska budu v práci dlouho,“ začala Johanna.

„Jak dlouho znamená dlouho?“

„Přes noc, pravděpodobně.“

„Venku nebo v redakci?“

„Už jsem venku. Mám s sebou fotografa. Nedělej si starosti. Mluvíme s lidma, budeme mezi lidma.“

Šumění, zvuky aut, šumění, slabé dunění a znovu chvíli šumění.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Johanna.

„Kam bych asi tak odcházel, od pracovního stolu.“

Pauza.

„Jsem na tebe pyšná,“ promluvila pak Johanna. „Že to děláš dál.“

„Však ty taky,“ řekl jsem.

„Snad jo,“ hlesla najednou potichu, skoro šeptem.

„Miluju tě. Vrať se mi v pořádku domů.“

„To víš, že jo,“ zašeptala Johanna a další slova vyhrkla skoro v jednolitém řetězci: „Uvidíme se nejpozději ráno. Miluju tě.“

Šumění. Zapraskání. Jemné cvaknutí. Ticho.

3.

Vedoucí zpravodajství Lassi Uutela, odhadem tak čtyřicátník, měl na tvářích modrošedé strniště a v očích podráždění, které neuměl či dokonce ani nechtěl skrývat.

Stál přímo proti mně, když se dveře výtahu v posledním patře otevřely. Oblečený byl do černé košile, přes kterou si přetáhl tenký vlněný svetr šedé barvy, tmavých džínsů a sportovních bot. Ruce měl založené na prsou, a když jsem k němu vykročil, s okatou neochotou je svěsil.

O méně lichotivých rysech Lassiho Uutely – závisti vůči schopnějším redaktorům, sklonu zbavovat se odpovědnosti, zahořklosti a věčné potřebě mít pravdu – jsem samozřejmě od Johanny věděl i já. Johanniny a Lassiho představy o novinářské práci a zaměření novin na sebe poslední dobou narážely čím dál častěji. Vlnobití jejich střetů dosahalo až k břehům našeho domova.

Chvatně jsme si podali ruce a představili se, přestože jsme jeden o druhém věděli, kdo jsme, a okamžitě jsme si začali tykat. Na krátký okamžik jsem měl pocit, že hraju ve špatném divadelním kusu. Jakmile jsem pustil jeho ruku, Lassi se ihned otočil, zlehka se dotkl konečkem prstu dveří a otevřel je. Šel jsem za ním, zatímco on zlobně vykopával nohy před sebe, jako by byl nespokojený s jejich schopností kráčet vpřed. Došli jsme na konec dlouhé chodby, kde měl rohovou kancelář o velikosti několika krychlových metrů.

Lassi usedl za svůj stůl na černou židli s vysokým opěradlem a pořád jakoby proti své vůli mi ukázal na jedinou návštěvní židli v místnosti, bílou plastovou skořepinu.

„Myslel jsem, že Johanna dneska pracuje doma,“ pronesl.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Abych řekl pravdu, doufal jsem, že ji najdu tady.“

Teď byl na řadě Lassi, aby zavrtěl hlavou. Zavrtěl jí netrpělivě a krátce.

„Naposled jsem Johannu viděl včera na redakční poradě, máme ji vždycky od šesti. Prošli jsme jako obvykle rozpracované věci, pak se lidi rozejdou, každý po svém.“

„Mluvil jsem s Johannou včera večer kolem deváté.“

„Kde byla?“ zeptal se Lassi bez zájmu.

„Někde venku,“ odpověděl jsem a po krátké pauze jsem tiše dodal: „Nenapadlo mě zeptat se jí, kde je.“

„Takže tys o ní neslyšel čtyřiadvacet hodin?“

Přikývl jsem a pozorně se na něho podíval. Seděl znuděně zabořený do židle, jeho poloha, neupřímný výraz v obličeji a pauzy, jimiž slova prokládal, prozrazovaly, co si ve skutečnosti myslí: Tohle je plýtvání jeho časem.

„A co jako?“ zeptal jsem se, jako bych si nevšiml nebo aspoň nepochopil řeč Lassiho těla.

„Jenom si říkám, copak se vám to ještě nikdy nestalo?“

„Ne. Proč?“

Vyšpulil spodní ret, povytáhl obočí, jako by každé vážilo tunu a on měl dostat odměnu za to, že s nimi pohnul.

„No nic,“ řekl. „Akorát že v dnešní době… stát se může ledacos.“

„Nám ne,“ odsekl jsem. „Je to na delší povídání, ale nám se to nestává.“

„Jasně že ne,“ zabručel Lassi s nijak přesvědčivou upřímností. Ani se nenamáhal podívat se mi do očí. „Jasně že ne.“

„Na čem pracovala?“ zeptal jsem se.

Lassi neodpověděl hned, v ruce si pohrával s tužkou a možná i s něčím v myšlenkách.

„Na čem dělala?“ zopakoval jsem otázku, když mi došlo, že Lassi sám nezačne.

„Je to blbý, že to říkám, a taky důvěrný, ale blbý bylo i to téma,“ promluvil konečně Lassi. Opřel se lokty o stůl a úkosem na mě pohlédl, jako by odhadoval, jak budu reagovat.

„Jasně,“ přikývl jsem a čekal.

„Ten Léčitel.“

Možná jsem sebou leknutím trhnul. Johanna mi o Léčiteli říkala.

První mail dostala hned po vyvraždění tapiolské rodiny. K odpovědnosti za vraždy se přihlásil Léčitel, pouhé krycí jméno. Sdělil, že se mstí jménem obyčejných lidí, označil se za poslední hlas pravdy ve světě, který kráčí do záhuby, za léčitele nemocné zeměkoule. Proto zavraždil ředitele průmyslového podniku a jeho rodinu. A proto bude dál vraždit všechny ty, o nichž tvrdil, že přispěli k urychlení klimatických změn. Johanna to nahlásila policii. Policie vyšetřovala a dělala, co mohla. Ovšem zavražděných ředitelů a politiků a jejich rodin bylo k dnešnímu dni dohromady už devět.

Vzdychl jsem si. Lassi pokrčil ramena a vypadal spokojeně, že se ode mě dočkal reakce.

„Říkal jsem jí, že to nikam nevede,“ řekl, a já se nemohl ubránit dojmu, že v jeho hlase slyším nepatrný náznak radosti z vítězství. „Že ani ona nevypátrá nic, co by nevypátrala policie. A naši čtenáři, kterých valem ubývá, vlastně nic takového číst nechtějí. Je to akorát depresivní. Beztak vědí sami, že jde všechno do háje.“

Otočil jsem se a zadíval se ven na temný Töölöský záliv. Věděl jsem, že tam někde jsou budovy, ale neviděl jsem je.

„Napsala už Johanna ten článek?“ zeptal jsem se, když jsme se dostatečnou měrou naposlouchali vlastních i domovních vzdychů.

Lassi se zabořil do židle, vtlačil si hlavu do hlavové opěrky a sledoval mě přivřenýma očima, jako bych byl daleko na obzoru a ne před jeho úzkým psacím stolem.

„Proč se ptáš?“

„Býváme s Johannou pořád ve spojení,“ vysvětlil jsem. V tu chvíli mi už bylo jasné, že Lassiho nic nemohlo zajímat míň. Napadlo mě, že důvody, proč něco opakujeme, někdy bývají i jiné než jen snaha přesvědčit druhé lidi.

„Nemyslím tím v jednom kuse. Ale když nic jiného, tak si navzájem posíláme textovky nebo maily přinejmenším v rozmezí několika hodin. I tehdy, když jeden pro druhého nemáme nic důležitého. Často jen dvě tři slova. Něco milého, někdy i trochu mazlivého. Je to náš zvyk.“

Na poslední větu jsem záměrně položil důraz. Lassi poslouchal s hlavou zakloněnou vzad, bez výrazu, a pokud bych to měl pojmenovat správně, tak zcela bez zájmu.

„Teď se mi neozvala čtyřiadvacet hodin,“ pokračoval jsem a uvědomil si, že ta slova adresuju svému zrcadlovému odrazu v okně. „To je nejdéle za těch deset let, co spolu žijeme.“

Udělal jsem ještě krátkou pauzu, než jsem – lhostejný, že dodržuju všechna klišé – pronesl:

„Vím určitě, že se něco stalo.“

„Že by?“ zeptal se Lassi po několikavteřinové odmlce, která se už stala pravidlem. Tyhle pauzy měly jen jediný cíl: podkopat vaši otázku a dosáhnout tím, aby všechno, co řeknete, vyznělo hloupě a zbytečně.

„Jo,“ potvrdil jsem suše.

Lassi chvíli nic neříkal. Potom se naklonil dopředu, počkal a vypravil ze sebe:

„Dejme tomu. Co hodláš dělat?“

Já jsem si na přemýšlivého hrát nepotřeboval. Okamžitě jsem vypálil:

„Je zbytečné, abych její zmizení šel nahlásit. Policie to akorát zapíše. Zmizení pod pořadovým číslem pět tisíc dvacet dva.“

„To je fakt,“ připustil Lassi. „A čtyřiadvacet hodin zas není tak strašlivě dlouhá doba.“

Zvedl jsem ruku, jako bych se tomu tvrzení chtěl bránit i fyzicky.

„Jak jsem řekl, my dva jsme pořád ve spojení. A pro nás je čtyřiadvacet hodin dlouho.“

Lassi nemusel svou podrážděnost vyhrabávat z bůhvíjak velké hloubky. Zvýšil hlas, zároveň mu do hlasu pronikl napjatější chlad, a taky zrychlil tempo:

„Máme redaktory, kteří jsou v terénu týden. Potom se vrátí s článkem. Tak to chodí.“

„Byla snad někdy Johanna týden v terénu, aniž to dopředu oznámila?“

Lassi na mě upřel zrak, zabubnoval prsty do opěrek židle, našpulil rty.

„Připusťme, že ne.“

„Tohle Johanna prostě nedělá,“ dodal jsem.

Lassimu teď netrpělivost proudila celým tělem. Zavrtěl se na židli a rozpovídal se, rychle, jako by chvátal s ujištěním, že má pravdu:

„Hele, Tapani, my se tu snažíme dělat noviny. Příjmy z reklam jsou prakticky na nule a obecně platí, že nikoho nic nezajímá. Samozřejmě kromě sexu a porna a skandálních odhalení, který maj nějakou souvislost se sexem nebo pornem. Včera jsme našich novin po dlouhý době prodali nejvíc. Neotiskli jsme žádnou zasvěcenou reportáž o tisícovce ztracených jaderných hlavic ani investigativní žurnalistiku o tom, jak dlouho ještě bude voda v kohoutcích pitná. Jen tak na okraj, já osobně odhaduju, že nejvýš půl hodiny. Naše včerejší hlavní zpráva se zabývala jednou zpěvačkou a jejím klipem, ve kterým má sex se zvířaty. Tohle lidi chtěj, za to platí.“

Lassi se nadechl a pokračoval – pokud to vůbec bylo možné – ještě napjatějším a zmoženějším hlasem než doposud:

„Potom tu mám novináře, jako například Johannu, kteří chtějí psát pravdu. Pořád se jich ptám, jakou kurva pravdu. Ale na to mi oni pořádnou odpověď neřeknou. Akorát že lidi by se měli dovídat pravdu. A já se ptám, chtějí to vůbec vědět? Chtějí vůbec platit za to, aby věděli víc?“

Když jsem si byl jistý, že Lassi skončil, zeptal jsem se:

„Takže raději píšete o zpěvačkách bez hlasu a dostihových koních?“

Lassi se na mě znovu podíval zdálky, odněkud z těch míst, kam nechápaví idioti jako já nemají přístup.

„Snažíme se přežít,“ konstatoval suše.

Chvíli jsme seděli mlčky. Potom Lassi otevřel ústa:

„Můžu se tě na něco zeptat?“

Přikývl jsem.

„Píšeš pořád ty svoje básničky?“

Přesně jak jsem tušil. Lassi si nedokázal odpustit rýpanec. V otázce se už skrýval zárodek příští otázky. Chtěl ukázat, že jsem úplně vedle, jak co se týče Johanny, tak všeho ostatního. Co na tom? Rozhodl jsem se, že dám Lassimu příležitost ve zvolené linii pokračovat. Odpověděl jsem poctivě:

„Píšu.“

„Kdy ti naposled něco vyšlo?“

Ani teď jsem nemusel odpověď dlouho rozvažovat.

„Před čtyřmi lety,“ řekl jsem.

Lassi se dál nevyptával, díval se na mě zarudlýma, spokojenýma očima, jako by právě prokázal správnost nějaké vlastní kontroverzní teorie. Nechtěl jsem na to téma pokračovat. Jen bych ztrácel čas.

„Kde Johanna sedí?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Chtěl bych se tam zajít podívat.“

„Za normálních okolností bych to nedovolil,“ řekl Lassi a zatvářil se, že o celou věc náhle ztratil i tu poslední špetku zájmu. Lhostejně se přes mou hlavu kouknul do velkoprostorové kanceláře, kam měl přímý výhled díky prosklené stěně. „Ale okolnosti teď asi normální nejsou a na patře nikdo není. Takže klidně jdi.“

Zvedl jsem se a poděkoval, ale Lassi se už otočil ke svému monitoru a poklepával na něj. Soustředěně, ale zároveň jako by celou dobu chtěl někam jinam.

Johannino pracoviště jsem našel snadno na pravém kraji rozlehlého prostoru. Dovedla mě k němu moje fotka.

V nitru se mi cosi pohnulo, když jsem pohlédl na několik let starý snímek a představil si Johannu, jak se na něj dívá. Viděla stejný rozdíl v mých očích jako já?

Pracoviště měla navzdory navršeným stohům papírů uspořádané přehledně. Uprostřed stolu ležel zaklapnutý přenosný počítač. Sedl jsem si na Johanninu židli a rozhlédl se kolem sebe. V rozlehlém prostoru kanceláře se nacházelo víc jak deset skupinových pracovišť zvaných čtyřlístek, každé logicky pro čtyři osoby. Johannin stůl stál ve čtyřlístku nejblíže k oknu a bylo odtud přímo vidět do Lassiho kanceláře. Tedy vlastně jen do horní poloviny místnosti, dolní část zakrývaly archy lepenky opřené o stěnu. Výhled z okna nic moc. Vypouklá, na mnoha místech záplatovaná střecha muzea Kiasma vypadala v dešti jako bok velké lodi: černá, otřískaná, po nárazu na útes.

Povrch stolu při doteku chladil, ale pod dlaní rychle zvlhl. Kouknul jsem krátce k Uutelově kanceláři a potom se rozhlédl kolem sebe. Pusto prázdno. Vsunul jsem Johannin počítač do tašky.

Na psacím stole byly desítky poznámkových lístečků, některé jenom s telefonními čísly nebo jmény či kontaktními údaji, jiné naopak hustě popsané Johanniným úhledným a čitelným rukopisem.

Pročítal jsem si postupně lístek za lístkem. Jeden z posledních vzbudil mou pozornost: „L – Západ-Východ / Sever-Jih – srv. Tapiola, Vorařský ostrov, Kamppi, Spálený ostrov nebo Tuomarinkylä, Pakila, Kumpula, Kluuvi, Punavuori – datace.“

L nepochybně znamenalo Léčitel. Zastrčil jsem si lístek do kapsy.

Pak jsem prošel stohy papírů. Z valné části to byly materiály k článkům, které Johanna už napsala: články o ruské, údajně uzavřené jaderné elektrárně, o propadu daňových příjmů státu a o prudkém poklesu kvality potravin.

Jedna hromádka se celá týkala Léčitele. Byly v ní také vytištěné všechny maily. Johanna si dělala do papírů vlastní poznámky a na některých její rukou psaný text takřka překryl původní. Nacpal jsem celý štos bez čtení do tašky, zvedl jsem se a zadíval se na opuštěné pracovní místo. Vypadalo stejně jako jakýkoliv jiný kancelářský stůl, neosobně a podobně jako miliony jiných. Přesto jsem doufal, že mi něco napoví a odhalí, co se stalo. Chvíli jsem čekal, ale kancelářský stůl zůstal kancelářským stolem.

Před čtyřiadvaceti hodinami u něho seděla Johanna.

A seděla by i teď, kdyby se něco nestalo.

Nebyl jsem schopen vysvětlit, proč jsem si tím byl tak jistý. Stejně těžko šla vysvětlit ona vzájemná provázanost mezi mnou a Johannou. Věděl jsem jen, že kdyby Johanna mohla, určitě by mi zavolala.

Ustoupil jsem o krok, aniž bych se zrakem dokázal hned odtrhnout od Johanniných lejster, jejího rukopisu, drobných předmětů na stole. Pak jsem si na něco vzpomněl.

Vrátil jsem se ke dveřím Lassiho Uutely. Nevšiml si mě, a tak jsem zaklepal na rám dveří. Rám pod mými klouby plastově zapraskal. Ten hlasitý a dutý zvuk mě překvapil. Lassi přestal kmitat prsty po klávesnici, ruce nechal čekat ve vzduchu a otočil hlavu. Podrážděnost v jeho zarudlých očích se rozhodně nezmenšila.

Otázal jsem se, který z fotografů byl s Johannou, i když jsem to už tušil.

„Gromow,“ zabručel Lassi.

Toho chlapíka jsem samo sebou znal. Osobně. Vysoký, tmavovlasý a pohledný. Podle Johanny tak trochu proutník a posedlý svou prací, ale nejspíš i vším ostatním. Johanna si cenila jeho profesionality a ráda s ním spolupracovala. Strávili spolu spoustu času na cestách doma i v zahraničí. Kdo jiný než Gromow by měl o Johanně něco vědět.

Zeptal jsem se Lassiho, jestli se Gromow ukázal. Lassi hned pochopil, co mám na mysli. Popadl telefon, navolil číslo, chvíli čekal a pak odhodil telefon zpátky na stůl.

„Nedostupný?“ zeptal jsem se, přestože jsem odpověď už znal.

Lassi nejprve krátce přikývl, pak potřásl hlavou, položil si ruce na opěrky, vtlačil zátylek do hlavové opěrky a zadíval se ke stropu, ke klimatizačním rourám nebo k nebi.

„Do prdele s tímhle světem,“ řekl potichu.

4.

Cestou domů mi Lassiho otázky, jestli píšu dál, znovu vytanuly na mysl. Neřekl jsem, co si myslím, nechtěl jsem. Lassi nebyl ten člověk, kterému bych se svěřoval nebo kterému bych důvěřoval víc, než bylo nutné. Ale co bych tedy řekl, čím bych ospravedlnil činnost, která nemá žádnou budoucnost? Řekl bych pravdu.

Psát dál znamenalo dál žít. A já jsem nežil nebo nepsal jen kvůli představě, že najdu čtenáře. Lidi se pachtili, aby přežili den za dnem, a do toho měla poezie málo co říct. Důvod, proč jsem psal dál, byl ryze sobecký.

Psaní vnášelo do mých dnů řád a rutinu. Slova, věty a krátké řádky vnášely do života pořádek, který se kolem mě vytratil. Psaní znamenalo, že se tenoučká nitka mezi včerejškem, dneškem a zítřkem nepřetrhne.

Už cestou domů jsem se snažil Johanniny papíry pročítat. Nicméně jsem se v autobuse nedokázal na nic soustředit kvůli poletujícím plechovkám od piva a jiným odpadkům. Pohazovali je náctiletí opilci, byli sice obtížní, ale opravdové nebezpečí pro ostatní cestující od nich nehrozilo. Něco jiného znamenaly noční linky, zvláště ty nehlídané.

Z autobusu jsem vystoupil u stanice metra Herttoniemi. Velkým obloukem jsem obešel opilou bandu skinheadů, jejichž holé hlavy se leskly deštěm a tetováním, a zatímco jsem v temném večeru mířil pěšky k domovu, vyhýbal jsem se dotěrným žebrákům číhajícím před obchody. Déšť na chvíli ustal, ale silný, nárazový vítr se podle všeho nedokázal rozhodnout, kterým směrem foukat. Zmítal se hned sem, hned tam, silnými prackami se chytal všeho, včetně rozsvícených bezpečnostních lamp na domovních zdech. Ve večerní temnotě to vypadalo, jako by se budovy samy houpaly. Kráčel jsem svižně a minul jsem školku, kterou nejprve opustily děti, pak zaneřádili náhodní chodci a nakonec někdo podpálil. Kostel na druhé straně křižovatky poskytl nouzové bydlení bezdomovcům a zdálo se, že je plný k prasknutí: Dříve světlá aula se zpola černala množstvím lidí. O pár minut později jsem zabočil na chodník k našemu činžáku.

Střechu protějšího domu, poškozenou na podzim vichřicí, ještě nikdo neopravil a okna bytů v posledním patře byla tmavá. Totéž brzy nastane i u nás a v tisících dalších domů. Jejich projekty svého času nepočítaly s ustavičnými vichry a půlročním obdobím dešťů. A v době, kdy všem došlo, že vichry a deště jsou trvalého rázu, už bylo příliš pozdě. Na opravy chyběly peníze a nikdo neměl zájem opravovat domy, ve kterých se kvůli přerušovaným dodávkám elektřiny a vody bydlí nepohodlně a které asi brzy budou neobyvatelné.

Zámek vstupních dveří rozeznal kartu a dveře se otevřely. Při výpadcích elektřiny jsem si otvíral starým drážkovým klíčem. Tyhle klíče samozřejmě měly dávno zmizet v propadlišti dějin jako nepotřebné, ale podobně jako řada jiných předpotopních předmětů a věcí zvládaly to, co novější nikoliv: fungovaly.

Zkusil jsem rozsvítit světla na schodišti, ale senzorový vypínač byl stále rozbitý. Nasměrován zábradlím jsem vystoupal do prvního patra, došel jsem k našim dveřím, odemkl oba bezpečnostní zámky i ten obyčejný, vypnul jsem bezpečnostní systém a instinktivně se nadechl.

Ve vůni domova je všechno: ranní káva, rychle stříknutý parfém, koberce vyprané v létě borovým mýdlem, dlouhé vánoční dny, společně koupené křeslo a každá noc s milovaným člověkem. To všechno je v té jedné jediné vůni a propojuje se v mysli dohromady, byť se v bytě i tisíckrát větralo. Vůně byla tak známá, že jsem málem instinktivně nahlas řekl, že jsem doma. Ale nebylo komu to říct.

Odnesl jsem tašku do kuchyně, vyložil jsem z ní na stůl papíry a přenosný počítač. Ohřál jsem si dušenou zeleninu, kterou Johanna připravila o víkendu, a sedl si k jídlu. Kdesi o pár pater výš se někdo oddával poslechu hudby. Hluboký, rovnoměrně rozvláčný rytmus vyvolával dojem, že hudba potrvá věčně a že ji kromě extrémního zásahu už nic nedokáže zastavit.

A zároveň všechno, co jsem na stole viděl, co jsem cítil v ústech a co mi přicházelo na mysl, zesilovalo mé obavy, že se stalo něco zlého. Těžko se mi polykalo, protože mi v krku uvázl knedlík a svírala se břišní krajina a hruď, což mě rázem přimělo, abych se soustředil jenom na dýchání.

Odstrčil jsem talíř stranou a zapnul Johannin počítač. Malou kuchyni zaplnil šum přístroje a jas monitoru. Ze všeho nejdřív jsem uviděl fotku na pozadí: Johanna a já na svatební cestě před deseti lety.

Další, co jsem musel spolknout.

V popředí my dva, mnohem mladší: nad námi takřka na dotek jihoevropské modré nebe, za námi florentský Ponte Vecchio, vedle nás kus starobylé, hrbolaté domovní zdi a pozlacený, v záři slunce zpola nečitelný vývěsní štít nábřežní kavárny.

Díval jsem se na Johanniny usměvavé oči, které hleděly přímo před sebe – v jasném dubnovém světle se v nich odrážela zeleň i modř zároveň –, potom na její poněkud široká ústa, rovné bílé zuby, počínající vlásečnicové vrásky kolem očí a na krátké kudrnaté vlasy, jež rámovaly obličej jako letní věnec.

Rozklikl jsem na obrazovce pracovní složky.

Ve složce Nové jsem našel podsložku L. Hádal jsem správně: L znamenalo Léčitel. Prolistoval jsem dokumenty. Největší část tvořily Johanniny textové soubory, další část zpravodajská videa, odkazy a články z jiných novin. Nejčerstvější textový soubor byl ze včerejška, klikl jsem na něj a otevřel.

Text byl skoro hotový. Johanna určitě většinu použije v konečném znění článku. Hned, jak se k dopsání dostane, připomněl jsem si.

Text začínal popisem vraždy v Tapiole. Pětičlenná rodina byla zabita v ranních hodinách. Ke spáchání činu se přihlásil kdosi pod krycím jménem Léčitel. Z vyšetřování vyplynulo, že jako poslední zemřel otec rodiny – ředitel velkého potravinářského podniku a horlivý zastánce masného průmyslu, který byl donucen se svázanýma rukama i nohama a zalepenými ústy sledovat, jak jsou jeho tři malé děti a manželka chladnokrevně popraveny kulkou do hlavy. Nakonec byl jednou ranou doprostřed čela zavražděn i on.

Johanna vyzpovídala zástupce policie, ministerstva vnitra a soukromých bezpečnostních agentur. Článek končil naléhavou žádostí, adresovanou stejným dílem policii, veřejnosti, jakož i onomu Léčiteli.

Našel jsem také tabulku a mapku, kterou Johanna vytvořila podle dat a míst vražd, podle dat elektronické pošty a podle podstatných detailů v obsahu zpráv. S tím souvisel i ten upomínkový lístek, co jsem našel. Teď jsem se na něj podíval znovu: Východ-Západ nebo Sever-Jih. Mapka jasně ukazovala, jak vraždy chronologicky postupovaly nejprve od západu k východu a potom od severu na jih.

Z Johannina shrnutí vyplynulo, že obsah mailových zpráv s postupem na jih značně potemněl. V některých zprávách se také objevil překvapivě osobní rys: Johanna byla oslovována křestním jménem, dostávalo se jí pochval, že dělá „realistickou a bezpodmínečnou“ žurnalistiku, a dokonce zaznělo přesvědčení, že potřebnost tak radikálních činů Johanna jistě pochopí.

Prozatím poslední zpráva přišla čtyřiadvacet hodin po vraždách ve čtvrti Punavuori. Čtyřčlenná rodina – otec, majitel a ředitel velkého řetězce autosalonů, jeho žena a jejich dva synové ve věku 10 a 12 let – byla nalezena mrtvá ve svém bytě. Případ by se bez mailové zprávy patrně klasifikoval jako hromadná sebevražda, každý týden k nějaké došlo. Sebevražednou teorii navíc potvrzovalo to, že vražedná zbraň velké ráže se jako na podnose našla v ruce otce rodiny.

Potom přišla zpráva od Léčitele. Uvedl v ní adresu, Kapitánská 14, a vybídl k důkladnějšímu vyšetření případu.

Což se stalo a zjistilo se, že otec sice svíral zbraň v ruce, ale zamířit a vystřelit mu dopomohl někdo jiný. Otec tedy rukou i tělem pocítil každý výstřel a viděl a slyšel umírat vlastní děti po ranách z pistole, kterou držel ve své ruce.

Poslední zpráva byla napsaná chvatně a špatně; pokulhávala jak obsahově, tak gramaticky. A už se v ní činy ničím neospravedlňovaly.

Zvedl jsem se od stolu a šel na balkon. Stál jsem tam dlouho. Vdechoval jsem do sebe chladný vzduch, snažil jsem se odfouknout neviditelný balvan, který se mi usadil na prsou. Kámen se stával lehčím, ale že by se odvalil, to ne.

Do tohoto domu jsme se přestěhovali skoro hned po svatbě. Byt se stal naším domovem, naším milovaným domovem; bylo to naše místo na Zemi. Ve světě, který ještě před deseti lety byl úplně jiný. Ex post bylo samozřejmě snadné říct, že všechny signály se daly rozpoznat už tehdy: čím dál sušší léta přetrvávající dlouho do podzimu, deštivé zimy a prudké větry, novinové zprávy o stovkách milionů lidí putujících světem, jakož i exotický hmyz, který se poznenáhlu objevoval na našem dvorku a kůži a šířil boreliózu, malárii, černou horečku a encefalitidu.

Náš dům se nacházel vysoko na vršku Jezevčí ulice a za jasného počasí jsme z oken obýváku nebo z balkonu viděli přes Staroměstský záliv břehy rezidenční čtvrti Arabiaranta. Většinu tamějších obytných domů moře opakovaně zaplavovalo. Stejně jako řada dalších městských částí, jež strádaly povodněmi, také Arabiaranta bývala často temná. Do poškozených, vodou ohrožených budov se nikdo neodvážil pustit elektřinu. Na vzdálenost dvou a půl kilometru jsem podél břehu viděl pouhým okem desítky různě velkých ohňů. Většina ohňů vypadala odsud maličce a křehce, jako právě zapálené sirky, které by snadno šlo sfouknout. Skutečnost byla jiná. Mnohé ohně mívaly v průměru víc jak půldruhého metru. Pálilo se v nich všecko, co se na březích a v opuštěných domech našlo. Kolovaly fámy, že v nich krom jiného mizí mrtvá zvířata a dokonce i lidé.

Zvláštní, jak si člověk na hořící ohně zvykl. Nedokázal bych okamžitě říct, kdy se objevily první nebo kdy se ohnivá stuha stala každovečerním výjevem.

V dálce za obrysy Arabiaranty následovaly pasilské věžáky a vlevo, podle záře a světla, jež vycházely zpoza Kamenného ostrohu a Spáleného ostrova, jsem mohl určit, kde je centrum města. Nad vším se klenulo temné a nekonečné noční nebe, svírající celý svět studeným, pevným stiskem.

Uvědomil jsem si, že hledám spojitosti mezi tím, co jsem před chvílí četl, a tím, co teď vidím.

Johanna.

Je někde tam.

Jak jsem řekl Lassimu, bylo by zbytečné, abych kvůli Johanně šel na policii. Jestliže nemají čas ani prostředky, aby vypátrali vrahy rodin, tak kde by vzali čas hledat ženu nezvěstnou čtyřiadvacet hodin, jednu z tisíce dalších nezvěstných.

Léčitel.

Západ-Východ nebo Sever-Jih.

Zdálo se, že noc nemá odpovědi. V horním patře duněla hudba. Ve stromech dole na svahu se honil vítr a rozehrával bezlisté větve ze všech sil, ale zvukovou hradbu vytvořenou člověkem a strojem překonával jen chvílemi. Chlad betonové podlahy na balkoně vyháněl chodidla hledat si instinktivně teplejší podklad.

Vrátil jsem se do kuchyně ke stolu, přečetl jsem si ještě jednou všechny Johanniny texty týkající se Léčitele, uvařil jsem si kávu a zkusil zavolat Johanně. Nepřekvapilo mě, že volané číslo je nedostupné. A nepřekvapilo mě ani, že do mého znepokojení teď probleskují známky úzkosti a bezradnosti.

Jedním jsem si však mohl být jistý: Johanna zmizela při sběru materiálu, jenž se týkal Léčitele.

Odsunul jsem ostatní myšlenky stranou, upíjel jsem kávu a pročítal Léčitelovy maily v pořadí, v jakém je zasílal. Zároveň jsem je třídil na dvě hromádky. Na jednu jsem ukládal ty, které, občas poněkud zdlouhavě, ospravedlňovaly nezbytnost činů, odvolávaly se na Johanniny dřívější články a vysvětlovaly, že Johannina práce se tak trochu podobá Léčitelově: odhalovat lež a osvobozovat. Na druhou hromádku jsem dával ty, které přímo sdělovaly, kde zavražděné hledat, a obsahovaly jen pár chvatně a chybně napsaných řádků.

Ještě jednou jsem hromádky prolistoval a došel ke stejnému závěru jako poprvé. Pisatelé byli dva. Alespoň na papíře. Alespoň podle mého názoru.

Znovu jsem rozklikl Johanninu mapku. Působila jako kapesní průvodce do pekel. Postupoval jsem na mapě mezi červenými body označujícími vraždy, procházel jsem data a Johanniny výpočty. Mezi vraždami byly dva nebo tři dny. Johanna přidala otazníky do všech světových stran a propočítávala možné časy budoucích vražd.

Civěl jsem na mapku, když mi oči padly na ikonku e-mailového programu. Chvíli jsem váhal. Číst cizí maily se prostě nemá. Ale není tohle výjimečná situace? Copak jsme měli před sebou tajemství? Nakonec jsem se rozhodl, že aplikaci otevřu, teprve až to bude situace bezpodmínečně vyžadovat. Prozatím si vystačím s tím, co má s Johanniným nynějším pátráním jen přímou souvislost.

Vzpomněl jsem si na uložený hovor, zapnul jsem vlastní počítač a připojil jsem k němu svůj telefon.

Zkopíroval jsem poslední hovor s Johannou do počítače, chvíli jsem hledal správný program, stáhl jsem ho a přesunul do něj telefonický hovor. Používat program pro zpracování zvuků bylo jednoduché. Roztřídil jsem zvuky, vyhodil svůj a Johannin hlas a zaposlouchal se. Slyšel jsem auta, dunění a stejné šumění jako doposud. Když jsem nahrávku poslouchal už po několikáté za sebou a dokázal od sebe rozlišit šumění, auta a dunění, začaly se i v samotném šumění ozývat zřetelně odlišitelné tóny. S trochou optimismu se v tom dalo slyšet něco pravidelně se opakujícího, co nebyl vítr nebo rukáv bundy, ale něco ještě mnohem pravidelnějšího: vlny. Při opakovaném přehrávání jsem stále znovu zavíral oči, snažil se poslouchat a zároveň si vzpomenout.

Slyšel jsem odtamtud vlny, nebo jsem jenom slyšel to, co jsem chtěl slyšet?

Nechal jsem šumění přehrávat ve smyčce dokola a zároveň jsem se díval na mapku a Johanniny propočty. Za předpokladu, že šum a pravidelnost, která se v něm objevovala, skutečně znamenaly moře a mořský břeh, a za předpokladu, že vraždy dodržují dvou až třídenní cyklus, tak se data, severojižní osa, která aspoň přibližně sleduje Léčitele, a otazníkem označené body protínaly kdesi u Západního přístavu nebo Mnišského ostrova.

A pokud budu předpokládat, že Johanna dospěla k témuž závěru, tak šlo o stejnou oblast, odkud mi naposled volala.

5.

Taxikář, mladý Severoafričan, nemluvil finsky a nechtěl pustit taxametr. To mi vyhovovalo. Napůl posunky, napůl anglicky jsme se domluvili na ceně a na taxametru zůstaly do tmy v autě zářit čtyři nuly, zatímco řidič rychle sjel z Jezevčí dolů, prohnal se kolem stanice metra a napůl opuštěného nákupního centra a najel na Východní spojku. Obratně se vyhýbal jak dírám a jámám v silnici, tak nebezpečně myškujícím řidičům, kteří přejížděli z pruhu do pruhu.

Nábřežní domy na Spáleném ostrově jejich majitelé až na několik výjimek nejprve vyklidili, načež je obsadili příchozí úplně jiného ražení. Ten, kdo měl prostředky, se odstěhoval na sever: ti nejbohatší do severní Kanady, zbytek do finského, švédského či norského Laponska. Na severu – ve vnitrozemí i na samém pobřeží Ledového oceánu – vznikly desítky ostře střežených městeček v soukromém vlastnictví, které měly vlastní uzavřenou vodní, kanalizační a elektrickou síť. A samozřejmě i stovky ozbrojených hlídačů udržujících nežádoucí příchozí co nejdál.

Dnes v tmavých domech na Spáleném ostrově bydleli především běženci z východu a jihu. Na březích se táhl pás ohňů a stanů. Soužití původních obyvatel, úporně bránících své domy a břehy, a běženců se ne vždy obešlo bez problémů. Léčitel by samozřejmě měl svůj názor i na tohle.

Cestou jsem si prošel zpravodajská videa, která si Johanna uložila do složky L. Čím blíž k dnešnímu dni, tím marnější otázky redaktoři pokládali a tím unavenější byly odpovědi policistů. Posledním komentářem bylo prohlášení kriminálního komisaře se zarudlýma očima, který vyšetřování vedl: „Pokračujeme ve vyšetřování a dáme vědět, až bude co sdělit.“ Jméno komisaře, zobrazené na displeji, jsem přesunul do paměti a vyhledal na něj číslo. Vrchní komisař Harri Jaatinen.

Opřel jsem se do sedadla.

Kdy jsem nabyl jistoty, že se Johanně něco stalo? Když mě v noci ve čtyři hodiny probudil štěkot psí smečky? Když jsem si o dvě hodiny později vařil kávu, protože čekat na spánek bylo o poznání namáhavější než vstát? Nebo snad podezření přerostlo v jistotu až v dopoledních hodinách, kdy jsem mechanicky dělal svou práci a každou chvíli se díval na němý telefon?

Mladý taxikář jel velmi zkušeně: věděl, kde je jaká ulice neprůjezdná, a řídil se tím. U Dlouhého mostu jsme zastavili na křižovatce a vedle nás zabrzdil prodloužený offroad se spuštěným zadním okénkem. Uvnitř vozu jsem v mžiku napočítal osm mladých mužů. Tváře bez výrazu, lenivě mrkající oči upřené kupředu a potetované šíje svědčily nejen o příslušnosti k nějakému gangu, ale také o těžké výzbroji. Když se teréňák rozjel, ani jednomu z mužů se nezachvěla tvář.

V parku Kaisaniemi hořelo. Podle výše plamenů to muselo být auto nebo něco takového. Mohutný ohnivý sloup v jinak temném parku jako by symbolizoval pohanskou slavnost. Na rohu Vilémské a Michalské jsem uslyšel výstřely a zahlédl jsem tři muže utíkat k parku. Zmizeli dřív, než ozvěny výstřelů dozněly. Před Přírodovědným muzeem kopala nějaká parta do ležícího muže na zemi, načež jeden z party, očividně nejsilnější, popadl zkopaného za špinavé oblečení a vlekl ho k podchodu, nejspíš aby ho tam shodil.

V cíli na Chrámovém náměstí jsme byli za dvacet minut. Prostrčil jsem bankovku úzkou škvírou v plexisklu a vystoupil z auta.

Skalní chrám vypadal bez zborcené kupole jako starodávný kamenný plot na úpatí skály. Části zdí vrhaly dlouhé stíny na skálu a dál až do Lutherovy ulice. Stíny obestřené nažloutlým svitem pouličních lamp byly černé jako smůla, jako by byly na zemi namalované. Kdosi strhl ze sloupku značku zákazu stání a odhodil ji doprostřed ulice. Značka budila zdání, že se s konečnou platností vzdala všech zákazů.

Noc tady v Töölö byla stejně studená jako u nás v Herttoniemi, ale nikoliv tak tichá. Vedle aut, klaksonů a finského rocku odevšad doléhal i křik bavících se lidí. Vysoký, jasný ženský smích zněl bezstarostně a zároveň cize, jako už dlouho ne.

Ahti Kallio a jeho žena Elina byli naši společní přátelé, dohromady nás dalo zejména Johannino a Elinino letité kamarádství. Jenže ouha, ani Elina o Johanně nic nevěděla.

Stál jsem u nich v předsíni, odložil jsem si promoklou bundu, vyzul se a poslouchal, jak se Elina s Ahtim střídavě vyptávají:

„Kde Johanna může být?“

„To ti opravdu ani jednou nezavolala?“

„To nikdo neví, kde je?“

Konečně Ahti vyrukoval s otázkou, na niž jsem uměl odpovědět.

Jo, děkuju, kafe bych si dal.

Ahti zmizel v kuchyni, já s Elinou jsme přešli do obývacího pokoje, kde dvě matné stojací lampy v protilehlých rozích a jedna poklidně plápolající svíčka na stolku z tmavého dřeva uprostřed pokoje osvětlovaly pokoj měkčeji, než bych si asi přál. Nějak se mi zdálo, že je zapotřebí úplně jiné nálady a více světla: rozhodně něčeho jasnějšího.

Posadil jsem se na pohovku, Elina proti mně do křesla. Přes klín si přetáhla vlněný pléd se světle hnědými pruhy, nerozprostřela ho celý, ale také ho nenechala složený. Pléd na jejím klíně seděl jako živá, čekající bytost. Převyprávěl jsem v hrubých rysech, co jsem věděl: Johanna se mi neozvala už čtyřiadvacet hodin, nedá se dovolat ani fotografovi, a také jsem řekl, o čem Johanna chtěla psát.

„Johanna by zavolala,“ pronesla Elina, když jsem skončil. Mluvila tak potichu, že jsem si její větu musel v duchu zopakovat.

Přikývl jsem a vzhlédl na Ahtiho, který právě přišel do pokoje. Ahti byl šlachovitý muž nevelkého vzrůstu, povoláním právník, někdy až komický puntičkář, ale v některých ohledech stejně tak překvapivý. Došlo mi to, když jsem si v jeho modrých, zkoumavých očích všiml záblesku nejistoty, který zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Ahti se nejprve podíval letmo na mě, potom o poznání déle na Elinu. Dívali se na sebe dost dlouho a pak téměř současně pohlédli na mě. V Elininých hnědých očích se zračil počátek pláče. Nikdy jsem neviděl Elinu plakat. Z nějakého důvodu mě to ale nepřekvapilo. Možná mi přemrštěně domácká atmosféra v pokoji prozradila, že mě čeká překvapení.

„Měli jsme vám o tom říct už dřív,“ ozval se Ahti. Stál teď s rukama v kapsách za Elinou v křesle. Elině se na tvářích leskly slzy.

„O čem?“ zeptal jsem se.

Elina si rychle otřela oči, jako by chtěla udělat místo pro další slzy.

„Odjíždíme,“ oznámila. „Na sever.“

„Máme tam smlouvu na roční pronájem bytu v jednom městečku,“ dodal Ahti.

„Roční?“ otázal jsem se. „Co potom, až rok uběhne?“

Elině se opět oči zalily slzami. Ahti ji pohladil po vlasech. Ona zvedla jednu ruku a nechala ji vklouznout do jeho dlaně. Oba bloudili pohledem po místnosti, jako by se neměli čeho chytit. Paranoika by mohlo napadnout, že se něčemu vyhýbají. Ale jaký můžou mít k vyhýbavosti důvod?

„Nevíme,“ vydechl Ahti. „Ale nemůže to být horší než žít tady. Já přišel definitivně o práci před půl rokem, Elina neučí prakticky už dva roky.“

„Nic jste neřekli,“ pravil jsem tiše.

„Nechtěli jsme, protože jsme mysleli, že se to obrátí k lepšímu.“

Chvíli jsme seděli mlčky. Do pokoje vplula vůně čerstvé kávy. Nebyl jsem jediný, kdo si toho všiml.

„Jdu se podívat, jestli už káva dokapala,“ navrhl Ahti se slyšitelnou úlevou v hlase.

Elina si rukávem teplákové bundy otřela oči. Volný rukáv se jí přehrnul přes zápěstí a Elina si ho musela narovnat druhou rukou.

„My jsme opravdu věřili,“ promluvila, ale opět tak potichu, že jsem se musel naklonit dopředu, abych rozeznal, co za slova se jí linou ze rtů. „Věřili jsme, že něco vymyslíme, že najdeme nějaké řešení a že tohle všechno je jenom nějaká hrozná a náhlá krize, z které se vyhrabeme, a život půjde dál tak jako dřív.“

Nevěděl jsem, jestli Elina mluví o své a Ahtiho situaci nebo o situaci celého světa, ale to asi nemělo žádný význam.

Ahti se vrátil s konvicí kávy. Jeho pohyby byly jako vždy přesné a vybroušené. Rozléval kávu do kytičkovaných šálků. Svěží kytičky, které na nich byly nakreslené, byly jako upomínka na navždy ztracený čas.

„Tohle jste prodali?“ zeptal jsem se. Rozhodil jsem ruce a zatěkal očima, abych upřesnil, že mám na mysli byt. Ahti mě pochopil a zavrtěl hlavou.

„Ne,“ pronesl tiše.

„Řekni mu pravdu, Ahti,“ vybídla ho Elina a znovu si rukávem otřela dvě nebo tři kanoucí slzy.

Ahti se posadil na druhý konec pohovky, přisunul si šálek blíž k sobě a očividně celou věc promýšlel, než odpověděl.

„Kdo by to asi tak koupil,“ řekl Ahti a narovnal se přitom. „Dům má děravou střechu, všude ve sklepě je voda a plíseň, krysy a švábi. Elektřina vypadává, voda kolikrát neteče. Město je na pokraji kolapsu, nikdo nemá peníze a ten, kdo je ještě má, se zaručeně netouží stěhovat zrovna sem. Investoři už nejsou, a i kdyby byli, kdo by chtěl platit nájem, když může bydlet i zadarmo? Kdo vlastně ještě věří, že se něco obrátí k lepšímu?“

Elina civěla před sebe a už neplakala. Oči měla suché a rudé.

„My jsme věřili,“ pravila Elina potichu a podívala se na Ahtiho.

„Věřili jsme fakt dlouho,“ souhlasil Ahti.

Nenapadalo mě, co říct. Upíjel jsem kávu, sledoval jsem, jak z ní stoupá pára, a ohříval jsem si o hrnek ruce.

„Johanna se určitě najde,“ prohodila najednou Elina a vytrhla nás ze zamyšlení.

Zvedl jsem zrak a otočil se na Ahtiho. Ahti Elině přikyvoval, jako by chtěl její slova potvrdit. Teprve když si všiml, že ho upřeně pozoruju, s přikyvováním přestal. Jako by dupl na brzdu. Nezaobíral jsem se tím, ani tou nejistotou, která se mu opět mihla v očích. Věděl jsem, že když se teď nezeptám, budu možná později litovat.

„Ahti, říkals, že už nemáte peníze. Mohl bych vám na cestu dát trochu peněz a zároveň od vás něco koupit.“

Ahti na vteřinu zaváhal. Očividně hledal slova.

„Já nevím, jestli máme něco, co bys…“

„Dřív jsi chodil střílet,“ přerušil jsem ho.

Ahti se zatvářil skoro překvapeně, letmo pohlédl na Elinu, která nic neřekla, ale přikývla. Ahti se předklonil.

„Proč ne,“ zamumlal, zatímco se zvedal. „Nepotřebuju víc než jednu pušku a jednu pistoli. A nepředpokládám, že by mě někdy někdo popotahoval za to, že ti prodám zbraň.“

Šel jsem za Ahtim do ložnice. Před otevřenými, vyrabovanými skříněmi byly obrovské, skoro plné batohy. Další oblečení leželo na posteli, přes čela postelí, ve dvou křesílkách i na podlaze kolem batohů. Ahti obešel postel, zastavil se před samostatně stojící skříní z tmavého dřeva a odemkl ji. Ve skříni byly dvě pušky, jedna malorážka a tři pistole.

„Můžeš si vybrat,“ řekl Ahti a ukázal na dvě pistole. Z jeho gest vzdáleně čišela snaživost prodejního prezentátora, což se s ohledem na situaci jevilo jako zbytečnost. „Buď tu je tenhle Heckler a Koch USP, devět milimetrů, nebo tady mám Glocka sedmnáctku, taky devět milimetrů.“

Pak Ahti ukázal o něco výš na revolver a rázem nevypadal jako obchodní zástupce, ale jako muž, který se rozhodl.

„Tohohle Smith Wessona si nechám.“

Vzal jsem si tu pistoli, která byla blíž. Heckler & Koch.

„Dobrá hračka. Vyrobená v Německu v dobách, kdy se v Německu ještě něco vyrábělo.“

Pistole byla nečekaně lehoučká.

„Šest set šedesát sedm gramů,“ vypálil Ahti dřív, než jsem se stihl zeptat. „Zásobník na osmnáct nábojů.“

Ahti vytáhl ze spodní police skříně krabičku. Zachrastila mu v rukou.

„Tohle máš samozřejmě k tomu. Padesát kusů.“

Díval jsem se na krabičku a díval jsem se na zbraň ve své ruce. Oboje působilo hrozně nepatřičně, v téhle obyčejné ložnici. Začal jsem mít pocit, že teď musím jednat rychle. Jinak začnu litovat.

„Nemáš nějaký menší batoh?“ zeptal jsem se.

Ahti našel v rozhrabaném šatníku malý černý batůžek, jehož obyčejný, jednoznačně sportovní vzhled byl v překvapivě příkrém rozporu s tím, co do něj bude uloženo.

„To máš v ceně. Kdo by to počítal.“

Dal jsem Ahtimu peníze. Zastrčil je bez počítání do kapsy, aniž na mě pohlédl. Díval jsem se ještě na pistoli v pravé ruce a krabičku nábojů v levé. Ahti si mých rozpaků všiml.

„Ukážu ti to,“ zasmál se a vzal si ode mě zbraň.

Navyklými a zručnými pohyby vyklopil zásobník, naplnil ho náboji z krabičky a zasunul na místo. Zdálo se, že je ve svém živlu.

„Hotovo,“ řekl. „Tady máš pojistku a tady spoušť. Pamatuj, miř jen na toho, koho hodláš zastřelit. Nebo já nevím, jestli na tom ještě záleží.“

Pokusil se o úsměv, ale úsměvu chyběla síla. Ztuhl mu na rtech a Ahtiho tvář najednou vypadala bezmocně. Ahti si to sám uvědomil.

„Káva stydne, jdem se napít,“ prohodil rychle.

Přemýšlel jsem, jak se všechno najednou změnilo. Jak daleko jsou doby, kdy jsme společně usedali k večeři, popíjeli víno, plánovali budoucnost: jak budeme jezdit na dovolené, jak já napíšu nové knihy a Johanna lepší články než dřív a jak si Ahti založí vlastní právnickou kancelář a taky – jak jinak – spolu s Elinou rodinu.

Přestože se změna do našich životů vkrádala postupně, vyústila do nynější situace s bleskovou rychlostí, v podstatě šmahem.

Elina seděla v křesle, před sebou nedotčený šálek kávy. Padl jsem na pohovku a snažil se vymyslet, co vhodného říct. Nebylo to jednoduché, protože jsem myslel jen na jedno. Ahti to zřejmě vycítil.

„Doufejme, že Johannu najdeš,“ vyřkl.

Uvědomil jsem si, že to je jediná věc na světě, kterou si přeju. Uvědomoval jsem si to s jasností, která mnou prostupovala jako teplo nebo chlad a nutila mě vzpomínat na všechno dobré, co bych mohl ztratit. Do krku mi znovu stoupl knedlík, musel jsem ven.

„Přeju vám, ať se vám v Norsku daří,“ řekl jsem. „A ať se vám tam věci dají do pořádku. Určitě dají. Rok je dlouhá doba, seženete si práci a budete vydělávat. Půjde to dobře.“

V mých slovech něco chybělo. A nebyl to obsah, co jim chybělo nejvíc. Zdálo se mi, že jsme to slyšeli a především cítili všichni. A nevěděl jsem, jak dlouho se mi bude chtít si povídat, takže jsem se zvedl z pohovky, aniž bych se na Ahtiho či Elinu podíval.

„Elino, Johanna ti zavolá, až bude moct.“

Šel jsem do předsíně, Ahti mě vyprovodil. Jakoby záměrně zůstal stát v nejtmavším koutě. Uslyšel jsem Elininy kroky na dřevěné podlaze a vzápětí stála přede mnou, v očích opět slzy. Přistoupila ke mně a objala mě.

„Vyřiď Johanně, že všechno bude dobré,“ řekla. A stále mě objímajíc, dodala: „Že jsme nikdy neměli v úmyslu nic špatného.“

Nechápal jsem, na co Elina naráží, ale nechtěl jsem se déle zdržovat, a tak jsem se vysvětlení nedožadoval.

Edice FLEET, svazek 29.

Jo Nesbø

Sněhulák

Z norského originálu Snømannen,

vydaného nakladatelstvím H. Aschehoug & Co. v roce 2007,

přeložila Kateřina Krištůfková

Odpovědný redaktor Robert Kubánek

Typograficky upravila a obálku navrhla Lucie Mrázová

Vydalo nakladatelství Kniha Zlín,

Ing. Marek Turňa, Na Drahách 369, 760 01 Zlín,

v roce 2012

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books, s. r. o.

Vydání první

Všechna práva vyhrazena

www.knihazlin.cz

info@knihazlin.cz

ISBN 978-80-87497-45-6

ISBN 978-80-7473-007-8 (ePub)

ISBN 978-80-7473-008-5 (mobi)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai