Levhart

Jo Nesbø

(2013)

Hodnocení:

95%

Štítky:

Romány detektivní, Literatura světová, Thrillery

8. díl krimi série o detektivu Harrym Holeovi. Norským hlavním městem otřásl nález dvou ženských těl i způsob jejich smrti. Obě totiž utonuly ve vlastní krvi. Oddělení vražd čelí záhadě – bodné rány ve tvářích obětí jsou četné, pravidelné, a navíc byly vedeny zevnitř úst. Jaká vražedná zbraň je mohla způsobit? Mladá kriminalistka Kaja Solnessová je vyslána do Hongkongu, aby odsud přivedla zpátky do Osla jediného člověka, který může takový případ vyřešit. Jenže Harry Hole se v milionovém městě skrývá nejen před věřiteli, ale zvláště před vzpomínkami a přízraky z minulých případů a nemá sebemenší zájem se do vlasti vrátit. Kaja se musí uchýlit k citovému vydírání. Vyšetřování pak Harryho zavádí nejen na zasněžené opuštěné pláně v norských horách, nýbrž i do horké Afriky na úpatí sopky. A jde v něm o život. Vrah je silný, chytrý a bezskrupulózní a v souboji s ním bude muset Harry obětovat víc, než čekal.

Jo Nesbø

LEVHART

ČÁST I.

Kapitola 1 – Utonutí

Probrala se. Zamrkala do černočerné tmy. Otevřela ústa a vydechla nosem. Znovu zamrkala. Ucítila, jak jí kane slza, ucítila, jak rozpouští sůl z ostatních slz.

Do krku jí však už nestékaly sliny, ústní dutinu měla suchou a drsnou. Tváře se jí tlakem zevnitř napínaly. Připadalo jí, jako by jí cizí těleso v ústech mělo rozervat hlavu. Co to jenom je? Co je to?

Její první myšlenkou po procitnutí bylo to, že chce zpátky. Zpátky do temné, teplé hlubiny, která ji obklopovala. Injekce, kterou jí píchl, nadále působila, ona však věděla, že bolesti brzy nastoupí, cítila to podle pomalých tupých úderů pulzu a cukavého posunu krve mozkem. Kde je on? Stojí přímo za ní? Zadržela dech, naslouchala. Neslyšela nic, vnímala však fyzickou přítomnost. Jako levhart.

Někdo jí vyprávěl, že levhart je tak neslyšný, že se dokáže ve tmě připlížit až těsně ke své kořisti, dokáže ovládat svůj dech tak, aby dýchal ve stejném rytmu se svou obětí. Zadržuje dech, jestliže ho zadržuje i kořist. Připadalo jí, že cítí jeho tělesné teplo. Na co ten člověk čeká? Opět začala dýchat.

A ve stejném okamžiku ucítila na zátylku cizí dech. Bleskurychle se otočila, udeřila, zasáhla však pouze vzduch. Schoulila se, snažila se zmenšit, schovat se. Bez úspěchu.

Jak dlouho byla bez sebe?

Účinek drogy na okamžik polevil. Trvalo to jen zlomek vteřiny, avšak jako ochutnávka, jako příslib to stačilo. Příslib toho, co bude následovat.

Cizí těleso, které muž položil před ni na stůl, mělo velikost kulečníkové koule, bylo z lesklého kovu a byly do něj vysekány otvory, postavy a znaky. Z jednoho otvoru visela červená šňůrka s očkem, což v ní automaticky vyvolalo vzpomínku na vánoční stromek, který měli za sedm dní v předvečerŠtědrého dne zdobit u rodičů. Lesklými koulemi, skřítky, papírovými košíčky, svíčkami a norskými vlaječkami. Za osm dní mají zpívat Krásná je zem, a ona by měla sledovat zářící oči svých synovců a neteří, až budou rozbalovat dárky od ní. Všechno měla udělat jinak. Všechny dny měla prožívat mnohem intenzivněji, mnohem pravdivěji, naplňovat je radostí, smíchem a láskou. Místa, jimiž jenom projela, místa, kam mířila. Muži, které potkala, muž, jehož ještě nenašla. Plod, jehož se zbavila, když jí bylo sedmnáct, děti, které zatím neporodila. Dny, jež zavrhla kvůli dnům, o nichž si myslela, že je získá.

Pak přestala myslet na všechno ostatní a uvažovala jen o noži, který jí muž přidržel před obličejem.

A o měkkém hlase, jenž jí nařídil, aby si kouli vložila do úst. Udělala to, samozřejmě že to udělala.

S bušícím srdcem otevřela ústa co možná nejšířeji a vstrčila si do nich kouli tak, aby červená šňůrka visela ven. Kov chutnal hořce a slaně, jako slzy. Pak jí ten člověk násilím zvrátil hlavu a ona ucítila na kůži chladnou ocel, jak jí přiložil nůž naplocho ke krku. Strop a místnost ozařovala kapesní svítilna opřená o zeď v jednom rohu. Holý šedý beton. Kromě svítidla se v místnosti nacházel bílý plastový zahradní stoleček, dvě židle, dvě prázdné lahve od piva – a dva lidé. On a ona. Ucítila pach kožené rukavice, když cizí ukazováček lehce popadl šňůrku visící jí z úst. A v následujícím okamžiku jako by se jí hlava rozlétla na kusy.

Koule nabobtnala a zatlačila jí na vnitřní stranu ústní dutiny. Přestože otevírala ústa, co mohla, tlak byl neměnný. Muž jí otevřená ústa prohlédl se soustředěným, zaujatým výrazem ve tváři, jako zubař, který kontroluje rovnátka, zda dobře sedí. Náznak úsměvu signalizoval, že je spokojený.

Jazykem zjistila, že z koule trčí trny, že právě ony se jí tlačí na patro, do měkkých tkání spodiny ústní, na zadní stranu zubů a na čípek. Pokusila se něco říct. Muž trpělivě naslouchal neartikulovaným zvukům vycházejícím z jejích úst. Pokývl, když to vzdala, a vytáhl injekci. Ve světle kapesní svítilny se zatřpytila kapička na hrotu jehly. Muž jí zašeptal do ucha: „Nedotýkej se šňůrky.“

Potom jí vpíchl jehlu ze strany do krku. Během několika vteřinek ztratila vědomí.

Naslouchala vlastnímu vyděšenému dechu a přitom mrkala do tmy.

Musí něco podniknout.

Opřela se dlaněmi o sedátko židle, které bylo ulepené jejím potem, a zvedla se. Nikdo ji nezarazil.

Několika krůčky přistoupila ke zdi. Šátrala po ní, došla k hladké studené ploše. Kovové dveře.

Zkusila zástrčku. Nepohnula se. Zamčeno. Samozřejmě že je zamčeno, co si myslela? Zaslechla smích, anebo ten zvuk vychází z její vlastní hlavy? Kde je ten muž? Proč si s ní tímhle způsobem pohrává?

Podnikni něco. Uvažuj. Jenže aby mohla uvažovat, musí se nejdřív zbavit té kovové koule, než ji bolest dožene k šílenství. Strčila si do jednoho koutku úst palec a do druhého ukazovák. Ohmatala trny. Pokusila se vmáčknout pod jeden z nich prst. Marně. Přepadl ji záchvat kašle a s ním panika, protože náhle nemohla dýchat. Došlo jí, že kvůli trnům jí natekly měkké tkáně v okolí dýchací trubice, a tudíž hrozí, že se brzy udusí. Kopla do kovových dveří, pokusila se zakřičet, avšak kovová koule zvuk utlumila. Vzdala to. Opřela se o zeď. Naslouchala. Neslyší opatrné kroky? Pohybuje se ten člověk po místnosti, hraje si s ní na slepou bábu? Nebo jí v uších hučí jenom vlastní krev? Obrnila se proti bolesti a stiskla ústa k sobě. Jen maličko se jí podařilo zatlačit trny zpět do koule, vzápětí jí ústa opět násilím roztáhly. Jako by teď koule pulzovala, stala se železným srdcem, její součástí.

Podnikni něco. Uvažuj.

Pružiny. Hroty jsou napínané pružinami.

Vysunuly se, když muž zatáhl za šňůrku.

„Nedotýkej se šňůrky,“ přikázal jí.

Proč ne? Co by se stalo?

Svezla se po zdi a posadila se. Z betonové podlahy stoupala vlhkost a chlad. Chtěla znovu zakřičet, avšak nedokázala to. Ticho. Mlčení.

Veškerá slova, jež měla říct ve společnosti lidí, které milovala, místo slov, jež vyplňovala ticho ve společnosti lidí, kteří jí byli lhostejní.

Nebylo úniku. Je tu jen ona sama a tahle šílená bolest, hlava, která se jí snad rozskočí.

„Nedotýkej se šňůrky.“

Jestliže za ni zatáhne, možná se hroty zasunou do koule, a tím se zbaví bolesti.

Myšlenky jí kroužily neustále dokola. Jak dlouho tady je? Dvě hodiny? Osm hodin? Dvacet minut?

Jestliže prostě stačí zatáhnout za šňůrku, proč už to neudělala? Kvůli varování pronesenému očividně nemocnou osobou? Nebo je tohle součást hry, že se má nechat ošidit a nesnažit se zbavit té naprosto zbytečné bolesti? Nebo jde v té hře o to, že má navzdory varování za šňůrku zatáhnout a ono se… stane něco příšerného? Co by se v tom případě stalo, co je to za kouli?

Ano, je to hra, hrozivá hra. Protože ona musí. Bolest je nesnesitelná, krk jí otéká, brzy se udusí.

Pokusila se znovu vykřiknout, ale vyšlo z toho jen vzlyknutí. Mrkala o sto šest, slzy už jí však netekly.

Prsty nahmataly šňůrku visící jí mezi rty. Opatrně za ni zatáhla, aby se napjala.

Litovala všeho, co neudělala, to bylo jasné. Kdyby ji však život v odříkání umístil jinam než právě na tohle místo, byla by raději. Chtěla jenom žít. Jakýkoli život. Jak prosté.

Zatáhla za šňůrku.

Ze špiček trnů vylétly jehly. Byly dlouhé sedm centimetrů. Čtyři z nich pronikly tvářemi, tři se zabodly do vedlejších nosních dutin, dvě do nosu a dvě do brady. Jedna jehla provrtala hltan a jedna pravou oční bulvu. Dvě jehly pronikly přes zadní patro až do mozku. Bodné rány však nebyly přímou příčinou smrti. Kvůli kovové kouli, která jí vyplňovala ústa, nedokázala vyplivovat krev proudící z ran. Ta jí místo toho stékala do dýchací trubice a dál do plic, což vedlo k tomu, že se kyslík nemohl vázat na hemoglobin, a to zase vedlo k zástavě srdce a k tomu, co soudní patolog ve své zprávě označí za cerebrální hypoxii, tedy nedostatečné okysličení mozku. Jinak řečeno, Borgny Stem-

Myhreová utonula.

Kapitola 2 – Vysvětlující tma

18. prosince

Dny jsou krátké. Venku je nadále světlo, ale tady uvnitř v mé střižně panuje věčná temnota. Ve světle pracovní lampičky se zdají osoby na fotografiích visících na stěnách tak provokativně veselé a nic netušící. Tak plné očekávání, jako by to byla samozřejmost, že mají život před sebou, plánovaný a nepřetržitý jako naprosto klidné moře času. Vystřihoval jsem z novin, zahodil uslzené příběhy o zdrcené rodině, odstranil krvavé detaily nálezu mrtvoly. Vzal jsem si jen nevyhnutelný snímek, který dal neodbytnému novináři nějaký příbuzný nebo kamarád, fotografii z doby, kdy byla na vrcholu, kdy se usmívala, jako by byla nesmrtelná.

Policie toho mnoho neví. Prozatím. Ale brzy toho získají víc, s čím budou moct pracovat.

Co je to, kde se to skrývá, to, co činí člověka vrahem? Je to vrozené, ukryté v nějakém genu, zděděná možnost, kterou někteří mají, a jiní ne? Nebo to vyvolává nutnost, vyvíjí se to při setkání se světem, je to strategie přežití, choroba zachraňující život, racionální šílenství? Protože přesně jako nemoc představuje pro tělo horečnatou palbu, je šílenství nutným únikem do míst, kde se lze znovu zabarikádovat.

Osobně se domnívám, že schopnost vraždit je základní schopností každého zdravého člověka.

Naše existence je permanentní boj a ten, kdo nedokáže zabít svého bližního, nemá právo existovat.

Vražda je navzdory všemu jen urychlení nevyhnutelného. Smrt nečiní výjimky a to je dobře, neboť život je bolest a utrpení. Z tohoto pohledu je každá vražda milosrdným činem. Jen to tak nepůsobí, jestliže slunce člověku zahřívá kůži, jestliže mu voda cáká na rty a člověk cítí v každém úderu srdce pitomou chuť žít a je připraven zaplatit za ždibíček času vším, co budoval celý život: důstojností, pozicí, principy. Pak je nutné sáhnout do hloubi, minout matoucí, oslepující světlo.

Proniknout do chladné, vysvětlující tmy. A ucítit tvrdé jádro. Pravdu. Protože tu jsem já musel najít. Tu jsem našel. To, co z člověka udělá vraha.

A co můj vlastní život, myslím si i já, že představuje nepřerušované moře času?

Vůbec ne. Zanedlouho budu také já ležet na skládce smrti, společně s dalšími představiteli rolí v tomhle malém dramatu. Avšak bez ohledu na to, v jakém stadiu hniloby se bude moje tělo nacházet, bude se usmívat – i kdyby zbývala už jen kostra. Protože pro tohle já teď žiju, je to jediné oprávnění mé existence, moje možnost se očistit, zbavit se veškeré hanby.

Tohle je ovšem pouze začátek. Teď zhasnu lampičku a vyjdu na denní světlo. Na zbytek denního světla.

Kapitola 3 – Hongkong

Déšť neustával. Vůbec neustával. Prostě se nevzdával. Panovalo vlhké a vlahé počasí, týden za týdnem. Země byla nasáklá vodou, docházelo k sesuvům půdy na mezinárodních silnicích, tažní ptáci nikam netáhli a přicházela hlášení o výskytu hmyzu, který se tak daleko na severu nikdy předtím neobjevoval. Kalendář sděloval, že je zima, avšak travnaté plochy v Oslu nejenže nepokrýval sníh, nebyly dokonce ani hnědé. Zelenaly se lákavě jako umělá tráva na stadionu na Sognu, kde se odevzdaní kondiční běžci uchýlili k běhání v kombinézách ve stylu Bjorna Dahlieho, zatímco marně čekali, až se budou moct vydat na běžkách stopou okolo jezera Sognsvann. Na silvestra padla tak hustá mlha, že zvuk rachejtlí se nesl z centra města až na vzdálené předměstí Asker, zahlédnout se z nich však nedalo ani ň s výjimkou těch, které člověk vystřeloval z trávníku na vlastní zahradě.

Přesto Norové propálili toho večera v ohňostrojích šest set norských korun na jednu domácnost podle spotřebitelského průzkumu, jenž také ukázal, že počet Norů, kteří si splnili sen o bílých

Vánocích na thajských bělostných plážích, se během pouhých tří let zdvojnásobil. Avšak i v jihovýchodní Asii to vypadalo, jako by se počasí zbláznilo – nad Čínským mořem se nyní vršily hrozivé spirály, které bývaly na meteorologických mapách k vidění pouze v sezoně hurikánů.

Hongkong, kde patří únor zpravidla k nejsušším měsícům v roce, bičoval tohoto rána déšť a špatná viditelnost způsobila, že letoun na lince číslo 731 společnosti Cathay Pacific Airways z Londýna musel ještě jednou zakroužit nad letištěm Chek Lap Kok, než mohl přistát.

„Buďte ráda, že nebudeme přistávat na starém letišti,“ snažil se pasažér čínského vzezření uklidnit

Kaju Solnessovou, jež svírala područky sedadla tak, až jí zbělely klouby. „To se nacházelo uprostřed města, narazili bychom přímo do jednoho z mrakodrapů.“

To byla první slova, která muž pronesl od chvíle, kdy před dvanácti hodinami vzlétli. Kaja se lačně chopila šance zaměřit se na něco jiného než na skutečnost, že se nachází ve vzduchu, a to ve vzduchu momentálně značně turbulentním, a odvětila:

„Děkuji, pane, to mě uklidnilo. Jste Angličan?“

Muž sebou trhl, jako by mu Kaja dala pohlavek, a ona pochopila, že se ho příšerně dotkla tím, že si myslí, že by mohl patřit k někdejším kolonistům: „Ehm… možná Číňan?“

Tázaný rozhodně zavrtěl hlavou. „Hongkongský Číňan. A vy, slečno?“

Kaja Solnessová na okamžik zauvažovala, jestli má odpovědět „hokksundská Norka“, ale nakonec se omezila jen na Norku, o čemž hongkongský Číňan chvíli dumal, než to nakonec s triumfálním

„Aha!“ opravil na „Skandinávka!“ a zeptal se jí na účel její cesty do Hongkongu.

„Mám najít jednoho muže,“ vysvětlila a zírala do šedomodrých mraků v naději, že se brzy musí zjevit pevná půda.

„Aha!“ zopakoval hongkongský Číňan. „Jste velice hezká, slečno. A rozhodně si nemyslete, že si

Číňané berou vždycky jen jiné Číňany.“

Unaveně se usmála. „Myslíte tím hongkongské Číňany?“

„Zvláště ty hongkongské,“ přikývl muž horlivě a pozvedl ruku, na které neměl žádný prstýnek.

„Dělám do mikročipů, moje rodina má továrny v Číně a severní Koreji. Co máte na programu dnes večer?“

„Budu doufám spát,“ zívla Kaja.

„Co zítra večer?“

„To doufám, že už budu mít toho muže a budu s ním na cestě domů.“

Hongkongský Číňan svraštil čelo: „Máte tolik naspěch, slečno?“

Kaja s díky odmítla Číňanovu nabídku na svezení a nastoupila do dvoupatrového autobusu mířícího do města. O hodinu později stála sama na chodbě hotelu Empire Kowloon a zhluboka dýchala.

Zastrčila do dveří přiděleného hotelového pokoje plastovou kartu a teď jí zbývalo jen otevřít.

Donutila ruku, aby stiskla kliku. Pak rozrazila dveře a zírala do místnosti.

Nikdo tam nebyl.

Samozřejmě že tu nikdo není.

Vešla dovnitř, postavila kufr na kolečkách vedle postele, přistoupila k oknu a vyhlédla ven.

Nejprve se podívala na hemžení lidí na ulici o sedmnáct pater níže, potom na mrakodrapy, které se ani v nejmenším nepodobaly svým křehkým nebo alespoň pompézním sourozencům na Manhattanu, v Kuala Lumpur nebo v Tokiu. Zdejší výškové budovy vypadaly jako termitiště, byly hrozivé a impozantní zároveň, jako groteskní svědkové toho, co si lidský druh dokáže vymyslet, jestliže potřebuje na prostor jen mírně přesahující sto čtverečních kilometrů dostat sedm milionů lidí. Kaja cítila, jak se jí tělem šíří únava, skopla boty a padla na postel. Ačkoli pokoj byl dvoulůžkový a hotel čtyřhvězdičkový, zabírala sto dvacet centimetrů široká postel prakticky celou místnost. Kaja myslela na to, že mezi těmi termitišti má najít jednu konkrétní osobu, jednoho muže, který podle všeho nemá právě zájem být nalezen.

Chvíli zvažovala možnosti: zavřít oči, nebo se pustit do hledání. Potom se vzchopila a znovu vstala. Svlékla se a došla do sprchy. Později před zrcadlem bez samolibosti konstatovala, že hongkongský Číňan měl pravdu: je krásná. Nebyl to pouze její názor, blížilo se to faktu natolik, jak jen u krásy lze. Obličej s vysokými lícními kostmi, výrazné, avšak pěkně tvarované havraní obočí nad téměř dětsky velkýma očima se zelenými duhovkami, které intenzivně zářily tak, jak je typické pro dospělé mladé ženy. Medově hnědé vlasy, široká ústa a plné rty, které jako by líbaly samy sebe.

Dlouhý štíhlý krk, stejně štíhlé tělo s drobnými prsy, jež byly pouhými vyvýšeninkami, zvlněními na mořské hladině dokonalé, byť poněkud zimně bledé kůže. Měkké obliny boků. Dlouhé nohy, díky nimž ji během studia na střední škole v Hokksundu vyhledaly dvě osloské modelingové agentury, jejichž zástupci jen vrtěli hlavou nad jejím odmítnutím. Nejvíc ji těšilo, co jí jeden z nich řekl na rozloučenou: „Dobrá, ale nezapomeňte, drahoušku, že nejste žádná dokonalá kráska, zuby máte malé a ostré. Neměla byste se tolik usmívat.“

Usmívala se pak raději než dříve.

Oblékla si kalhoty barvy khaki, slabou větrovku a beztížně a neslyšně sjela výtahem do recepce.

„Chungking Mansion?“ zeptala se jí recepční, jen tak tak přitom dokázala nepovytáhnout obočí a ukázala: „Po Kimberley Road na Nathan Road a doleva.“

Všechna ubytovací zařízení a hotely ve členských zemích Interpolu mají povinnost registrovat zahraniční hosty, avšak když Kaja zavolala tajemníkovi na norské ambasádě, aby zjistila, kde se muž, jehož hledá, zdržoval naposledy, vysvětlil jí tajemník, že Chungking Mansion není ani hotel, ani mansion ve významu panské sídlo. Je to soubor obchodů, pouličních bister, restaurací a pravděpodobně více než stovky certifikovaných i necertifikovaných ubytoven se dvěma až dvaceti pokoji – a to vše je rozděleno do čtyř velikých obytných výškových domů. Pronajímané místnosti se tam pohybují od jednoduchých, čistých a příjemných až po krysí díry a jednohvězdičkové vězeňské cely. A co je nejdůležitější: člověk bez přílišných nároků na život může v Chungking Mansion spát, stravovat se, bydlet, pracovat a rozmnožovat se, aniž by kdy toto mraveniště opustil.

Na Nathan Road, rušné ulici plné obchodů se značkovým zbožím, s hladkými fasádami a velkými výkladními skříněmi, našla Kaja vstup do Chungking Mansion. Vešla dovnitř.

Vstoupila mezi výpary z kuchyní rychlého občerstvení, údery ševcovských kladívek, svolávání k muslimské modlitbě z rádia a unavené pohledy z obchodů s použitým oblečením. Usmála se na poněkud zmateného batůžkáře s Lonely Planet v ruce a s bílýma, očividně zmrzlýma nohama čouhajícíma z nadmíru optimistických maskáčových šortek.

Uniformovaný strážný pohlédl na papírek, který mu Kaja podala, pronesl „Lift C“ a ukázal jí dál do chodby.

Fronta před výtahem byl tak dlouhá, že se dovnitř dostala teprve napotřetí. Mačkala se ve vrzající a klepající se železné bedně tak, až jí to připomnělo cikánskou tradici pohřbívat mrtvé vestoje.

Ubytovna měla muslimského majitele s turbanem na hlavě, který jí okamžitě a s velkým nadšením ukázal stísněnou místnůstku, v níž se překvapivě našlo místo pro televizor na stěně nad nohami postele a chroptící klimatizaci nad hlavami. Majitelovo nadšení opadlo, jakmile jeho snahu pronajmout jí pokoj zmařila tím, že mu ukázala fotografii muže a jeho jméno v podobě, v jaké by bylo zapsáno v jeho cestovním pase, a zeptala se, kde ten muž teď je.

Když spatřila majitelovu reakci, rychle mu vysvětlila, že je mužova manželka. Tajemník na velvyslanectví jí objasnil, že mávat v Chungking Mansion identifikačním průkazem z oficiálních kruhů by bylo „kontraproduktivní“. A poté, co Kaja pro jistotu dodala, že má s mužem na fotografii pět dětí, se postoj majitele ubytovny radikálně proměnil. Mladá pohanka ze Západu, která už přivedla na svět tolik dětí, si žádala jeho respekt. Ztěžka vzdychl, zavrtěl hlavou a lítostivě lámanou angličtinou pronesl: „Smůla, smůla, paní. Sebrat mu pas.“

„Kdo?“

„Kdo? Triáda, paní. Vždycky Triáda.“

„Triáda?“ vykřikla Kaja.

Samozřejmě tu organizaci znala, ale vlastně si nejspíš představovala, že čínská mafie patří především do komiksů a karatistických filmů.

„Posaďte se, paní.“ Rychle jí přisunul židli, na kterou Kaja dosedla. „Hledali ho, byl pryč, sebrali pas.“

„Pas? Proč?“

Muž zaváhal.

„Prosím, musím to vědět.“

„Obávám, že váš muž sázet na koníčky.“

„Na koníčky?“

„Happy Valley. Dostihová dráha. Odporné.“

„Má dluhy? U Triády?“

Muž přikývl a několikrát zavrtěl hlavou, aby tuto skutečnost jednak potvrdil a jednak nad ní vyjádřil lítost.

„A oni mu sebrali pas?“

„Pokud chtít odjet z Hongkongu, muset pas vykoupit tím, že zaplatit svoje dluhy.“

„Na norském konzulátu si přece může opatřit nový pas.“

Turban se zakýval ze strany na stranu. „To ano. I tady v Chungking Mansion vám vyrobit za osmdesát amerických dolarů falešný pas. Jenže problém nebýt pas. Problém být, že Hongkong ostrov, paní. Jak vy sem dostat?“

„Letadlem.“

„A jak vy chcete dostat pryč?“

„Letadlem.“

„Jedno letiště. Letenky. Jména v počítači, všechna. Moc kontrolních stanovišť. Moc lidí na letišti,

Triáda jim platit něco málo za to, že identifikovat obličeje. Rozumět?“

Kaja pomalu přikývla. „Je těžké odsud uprchnout.“

Majitel s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, paní. Nemožné odsud uprchnout. Ale zato se dát v Hongkongu schovat. Sedm milionů. Snadno zmizet.“

Kaja pocítila spánkový deficit a zavřela oči. Majitel jí musel špatně rozumět, protože jí v gestu útěchy položil ruku na rameno a zamumlal: „Tak, tak.“

Zaváhal, pak se k ní naklonil a pošeptal jí: „Myslím, že on být ještě pořád tady, paní.“

„Ano, to jsem pochopila.“

„Ne, mínit tím, že já ho vidět tady v Chungking Mansion.“

Kaja zvedla hlavu.

„Dvakrát. U Li Jüan. Jedl. Levná rýže. Nikomu neříkat, co já vám říct. Váš manžel dobrý člověk.

Ale problémy.“ Obrátil oči v sloup, až mu téměř zmizely pod turbanem. „Velké problémy.“

Li Jüanův podnik tvořil pult, čtyři plastové stolky a jeden Číňan, který se na ni povzbudivě usmál, když se po šesti hodinách, dvou porcích pečené rýže, třech kávách a dvou litrech vody s trhnutím probudila, zvedla hlavu z mastné desky stolu a pohlédla na něj.

„Tired?“ zasmál se a předvedl neúplnou řadu předních zubů.

Kaja zívla, objednala si čtvrtý šálek kávy a dál čekala. Vstoupili dva Číňani a posadili se k pultu.

Nemluvili spolu ani si nic neobjednali. Nevěnovali jí jediný pohled, za což jim byla vděčná. Její tělo bylo po dlouhém sezení během posledních čtyřiadvaceti hodin ztuhlé tak, že jí bolest vystřelovala do všech stran bez ohledu na to, v jaké pozici se usadila. Zahýbala hlavou ze strany na stranu, aby se pokusila alespoň trochu rozproudit krev. Pak hlavu zaklonila. V týle jí zapraskalo. Zírala na modrobílé zářivky na stropě a potom hlavu opět sklonila. Zahlédla uštvaný bledý obličej muže, který zastavil před staženou žaluzií na chodbě a očima skenoval Li Jüanův mrňavý podnik. Jeho pohled utkvěl na dvou Číňanech u pultu. Potom se dotyčný spěšně vydal dál.

Kaja se zvedla, ale jednu nohu měla přesezenou a ta se jí podlomila. Popadla kabelku a co nejrychleji se belhala za mužem.

„Welcome back,“ zaslechla za sebou Li Jüanovo volání.

Muž vypadal tak vyzáble. Na fotografiích byl širokoplecí a vysokánský a v té televizní talkshow působila židle, na níž seděl, jako by byla vyrobena pro pygmeje. Nebylo však pochyb, že to je on:

nakrátko ostříhaná nerovná lebka, výrazný nos, oči protkané sítí žilek a alkoholem vymyté světle modré duhovky. Rozhodná brada s překvapivě jemnými, téměř krásnými ústy.

Vypotácela se na Nathan Road. V záři neonových světel zahlédla záda kožené bundy tyčící se nad davem. Nezdálo se, že by muž kráčel rychle, přesto musela Kaja popobíhat, aby mu stačila. Odbočil z rušné nákupní ulice a Kaja zvětšila odstup, když došli do užších uliček, kde nebylo tolik lidí.

Zaregistrovala ceduli s názvem Melden Row. Bylo lákavé k muži dojít a představit se, mít to za sebou. Kaja se však rozhodla, že se bude držet plánu: chce zjistit, kde muž bydlí. Přestalo pršet, část mraků se rychle rozptýlila, nebe bylo vysoké a sametově černé a zářily na něm třpytící se hvězdy o velikosti hrotu jehly.

Po dvaceti minutách chůze se muž náhle zastavil na jednom rohu. Kaja se už bála, že si jí všiml.

Muž se však neotočil, jen cosi vytáhl z kapsy bundy. Kaja užasla. Kojenecká lahev?

Muž zabočil za roh.

Kaja ho následovala a došla na velké otevřené prostranství zaplněné lidmi, většinou mladými. Na konci prostranství, nad širokými skleněnými dveřmi, zářila cedule s anglickým a čínským nápisem.

Kaja identifikovala názvy několika nových filmů, které nikdy nestihne zhlédnout. Její pohled vyhledal mužovu koženou bundu a Kaja stačila zahlédnout, že odložil kojeneckou lahev na nízký podstavec bronzové sochy představující šibenici s prázdnou oprátkou. Potom prošel kolem dvou obsazených laviček a usadil se na třetí, kde popadl noviny. Po přibližně dvaceti vteřinách opět vstal, vrátil se k soše, sebral v rychlosti kojeneckou lahev, zastrčil ji zpátky do kapsy a vydal se pryč stejnou cestou, kterou přišel.

Když ho spatřila vcházet do Chungking Mansion, právě opět začínalo pršet. Kaja si pomalu připravovala řeč. U výtahů už nebyla fronta, přesto muž vyrazil po schodech, odbočil doprava a zmizel za létacími dveřmi. Kaja si pospíšila za ním a náhle se ocitla na zchátralé liduprázdné podestě, kde to pronikavě páchlo kočičí močí a mokrým betonem. Zadržela dech, slyšela však pouze kapání. Ve chvíli, kdy se rozhodla, že bude pokračovat po schodech, zaslechla o něco níž bouchnutí.

Seběhla tam a našla to jediné, co mohlo takový hluk vydat: zprohýbané kovové dveře. Položila ruku na kliku, ucítila, jak ji zachvacuje třas, zavřela oči a v duchu zaklela. Vzápětí dveře s trhnutím otevřela a vykročila do tmy. Tedy spíše ven.

Něco jí přeběhlo přes nohy, Kaja však nevykřikla ani se nepohnula.

Nejdřív si myslela, že se dostala do výtahové šachty. Když však vzhlédla, uviděla očouzené zdi pokryté změtí vodovodního potrubí, kabelů, zkroucených kovových pahýlů a spadlého rezivého lešení. Nebyl to dvůr, jen několik čtverečních metrů prostoru mezi výškovými domy. Jediné světlo sem dopadalo malým čtyřúhelníkem s hvězdami vysoko nahoře.

Navzdory bezmračnému nebi bičoval tady dole déšť asfalt i její obličej a Kaja najednou pochopila, že to je kondenzovaná voda z malých zrezivělých klimatizací vyčnívajících z fasády.

Ucouvla, opřela se zády o železné dveře.

Čekala.

Nakonec se ze tmy ozvalo: „What do you want?“

Ještě nikdy neslyšela jeho hlas. Vlastně ho slyšela v té televizní talkshow, kde se mluvilo o sériových vrazích, ale ve skutečnosti to bylo něco úplně jiného. Zněl v něm unavený chrapot, kvůli čemuž se zdálo, že mu nemůže být, jak věděla, sotva čtyřicet, že musí být starší. Současně se v něm však ozýval spolehlivý sebejistý klid, jenž příliš neseděl k uštvané tváři, kterou Kaja zahlédla před Li

Jüanovým podnikem. Hluboký, vřelý hlas.

„Jsem Norka,“ odpověděla.

Žádná odpověď. Kaja polkla. Věděla, že první slova budou nejdůležitější.

„Jmenuju se Kaja Solnessová. Dostala jsem za úkol vás najít. Ten úkol mi dal Gunnar Hagen.“

Žádná odezva na jméno jeho šéfa z oddělení vražd. Odešel snad?

„Pracuju pro Hagena jako kriminalistka,“ vysvětlila do tmy.

„Gratuluju.“

„Není k čemu. Ne pokud jste v posledních měsících četl norské noviny.“ Že se nekousla do jazyka.

Snaží se snad být vtipná? To musí být tím spánkovým deficitem. Nebo nervozitou.

„Myslel jsem tím, že vám gratuluju k dobře provedenému úkolu,“ pronesl hlas. „Jsem nalezen. A vy můžete zase odjet.“

„Počkejte!“ zavolala. „Vy si nechcete poslechnout, co mám na srdci?“

„Raději ne.“

Slova, která si sepsala a nacvičila, z ní však vylétla: „Byly zavražděny dvě ženy. Nálezy soudního patologa poukazují na to, že jde o stejného pachatele. Kromě toho nemáme jedinou stopu. Ačkoli tisk obdržel minimum podrobností, dávno vyděsil lidi tím, že v Norsku řádí nový sériový vrah. Někteří novináři napsali, že se možná inspiroval Sněhulákem. Objednali jsme si expertizu od Interpolu, ale nikam to nevedlo. Tlak médií a státních orgánů…“

„Odpověď zní ne,“ odtušil hlas.

Ozvalo se bouchnutí dveří.

„Haló? Haló? Jste tady?“

Došátrala k těm dveřím tmou. Otevřela je, než se jí stačil zmocnit strach, a zjistila, že stojí na jiné potemnělé podestě. Zahlédla o kus výš světlo a současně vzala jedním skokem tři schody. Světlo sem dopadalo sklem létacích dveří, strčila do nich. Dostala se do jednoduché holé chodby, kde se nikdo ani nenamáhal opravit oprýskanou omítku. Ze zdí tu vystupovala vlhkost jako páchnoucí dech.

O vlhkou zeď se opírali dva muži, jimž se v koutcích úst houpaly cigarety. Ke Kaje se donesl sladký závan. Muži na ni hleděli netečně. Dostatečně netečně, jak doufala. Menší z nich byl černý, zřejmě

Afričan, usoudila. Vyšší byl běloch a měl na čele jizvu ve tvaru pyramidy, která vypadala jako výstražný trojúhelník. Kaja se v časopise Policie dočetla, že v Hongkongu se na ulicích pohybuje téměř třicet tisíc policistů a že je město považováno za nejbezpečnější světovou aglomeraci. Jenže tak tomu bylo na ulici.

„Looking for hashish, lady?“

Kaja zavrtěla hlavou, pokusila se o sebejistý úsměv, snažila se chovat se tak, jak radila mladým dívkám v době, kdy objížděla školy – tvářit se, jako že ví, kam jde, ne jako by se zatoulala od stáda.

Ne jako kořist.

Muži její úsměv opětovali. Jediný další dveřní otvor na chodbě byl zazděný. Muži vytáhli ruce z kapes kalhot a cigarety z koutků úst.

„Looking for fun, then?“

„Wrong door, that’s all,“ odpověděla a obrátila se k odchodu. Zápěstí jí sevřela ruka. Kaja ucítila strach v ústech jako staniol. Tohle znala jen z teorie. Zkoušela to na žíněnce v osvětlené tělocvičně s instruktorem a kolegy okolo.

„Right door, lady. Right door. Fun is this way. „ Dech, který jí vanul do tváře, páchl rybinou, cibulí a marihuanou. V tělocvičně měla pouze jediného protivníka.

„No thanks,“ odpověděla a snažila se, aby se jí hlas nechvěl.

Z boku k ní přistoupil černoch, chytil ji za druhé zápěstí a pronesl hlasem, který přecházel střídavě do fistule: „We will show you.“

„Only there’s not much to see, is there?“

Všichni tři se otočili k létacím dveřím.

Kaja věděla, že v cestovním pase má muž uvedeno sto devadesát pět centimetrů, avšak jak tam tak stál v dveřním otvoru konstruovaném podle hongkongských měr, vypadal, že měří nejméně dva metry deset. A že je nejméně dvakrát tak široký než před hodinou. Ruce měl svěšené a držel je mírně od těla, nehýbal se však, nezíral, nedrmolil, jen klidně hleděl na bělocha a přitom zopakoval:

„Is there, zau je?“

Kaja ucítila, jak se bělochovy prsty napnuly a opatrně sklouzly po jejím zápěstí, všimla si, že černoch přešlápl.

„Ng goi,“ pronesl muž ve dveřích.

Kaja zaznamenala, jak ji ruce mužů váhavě pustily.

„Pojďte,“ vyzval ji vysoký muž a vzal ji zlehka pod paží.

Když procházeli dveřmi, vhrklo jí teplo do tváří. Teplo jako důsledek napětí a studu. Studu z toho, jak se jí ulevilo, jak liknavě její mozek fungoval v dané situaci, jak ochotně toho muže nechala, aby to se dvěma nevinnými prodejci hašiše, kteří ji chtěli jenom postrašit, vyřídil sám.

Dovedl ji o dvě patra výš, prošli létacími dveřmi, za nimi ji postavil k výtahu, stiskl tlačítko se šipkou mířící dolů, stoupl si vedle ní a upřel pohled na zářící číslici jedenáct nad dveřmi výtahu.

„Gastarbeitři,“ vysvětlil. „Jsou osamělí a prostě se nudí.“

„Já vím,“ pronesla vzdorně.

„Zmáčkněte G jako ground floor, vezměte to doprava a vyjdete přímo na Nathan Road.“

„Vyslechněte mě, prosím. Jste jediný člověk na oddělení vražd, který se specializuje na sériové vrahy. To vy jste chytil Sněhuláka.“

„Souhlasí,“ přikývl muž. Kaja viděla, jak se mu v pohledu cosi hnulo; muž si přejel prstem po lícní kosti pod pravým okem. „A potom jsem dal výpověď.“

„Výpověď? Chcete snad říct, že jste si vzal neplacené volno.“

„Dal jsem výpověď. Prostě jsem skončil.“

Teprve nyní si povšimla, že mu pravá čelist nepřirozeně vyčnívá.

„Gunnar Hagen tvrdí, že když jste před šesti měsíci opustil Oslo, udělil vám neomezené neplacené volno.“

Muž se usmál a Kaja spatřila, jak se mu obličej zcela proměnil: „To jenom proto, že Hagenovi nejde do palice…“ Muž se zarazil, úsměv mu zmizel z tváře. Obrátil pohled opět k číslici na displeji výtahu, kde nyní svítila pětka.

„Prostě už pro policii nepracuju.“

„Potřebujeme vás…“ Kaja se nadechla. Věděla, že se pohybuje na tenkém ledě, ale že musí jednat, než jí muž opět zmizí. „A vy potřebujete nás.“

Jeho pohled se přesunul k ní. „Co vás k téhle myšlence proboha vede?“

„Dlužíte Triádě peníze. Kupujete si na ulici drogy do kojenecké lahve. Bydlíte…,“ ušklíbla se,

„… tady. A nemáte pas.“

„Je mi tu dobře, tak k čemu pas?“

Ozvalo se cinknutí, dveře výtahu se skřípavě otevřely a zevnitř zavanul teplý vzduch nasycený pachem lidských těl.

„Já nepojedu!“ ozvala se Kaja hlasitěji, než měla v úmyslu, a všimla si tváří, které na ni pohlédly se směsí netrpělivosti a očividné zvědavosti.

„Ale ano, pojedete,“ prohlásil muž, položil jí dlaň na bedra a opatrně, avšak rozhodně ji vstrčil dovnitř. Okamžitě ji obklopil chumel cestujících, který jí uzavřel cestu a znemožnil jí pohnout se nebo se obrátit. Ještě stihla otočit hlavu a uviděla, jak se dveře zavírají.

„Harry!“ vykřikla.

Avšak muž byl ten tam.

Kapitola 4 – Sex Pistols

Starý majitel ubytovny si zamyšleně přiložil ukazovák k čelu přímo pod turbanem a dlouze ji pohledem hodnotil. Potom vzal telefon a vytočil číslo. Pronesl arabsky několik slov a nato zavěsil.

„Čekat,“ sdělil jí. „Možná, možná ne.“

Kaja se usmála a přikývla.

Seděli každý na jedné straně úzkého stolu, který fungoval jako recepční pult, a hleděli na sebe.

Pak telefon zazvonil. Majitel ho zvedl, chvíli beze slova naslouchal, načež opět zavěsil.

„Sto padesát tisíc dolarů,“ informoval Kaju.

„Sto padesát tisíc?“ zopakovala nedůvěřivě.

„Hongkongských dolarů, paní.“

Kaja to z hlavy přepočítala. To by mělo být okolo sto třiceti tisíc norských korun. Přibližně dvojnásobek rozpočtu, jaký jí byl přidělen.

Než ho našla, bylo už po půlnoci. Téměř čtyřicet hodin nespala. Prozkoumávala tři hodiny blok H.

Nakreslila si jeho plánek a přitom se pohybovala mezi ubytovnami, kavárnami, snack-bary, masážními kluby a modlitebnami, až došla k nejlevnějším ubytovnám, pokojům a noclehárnám, kde pobývala importovaná pracovní síla z Afriky a Pákistánu a kde nebyly ani oddělené pokoje, jen kóje bez dveří, bez televize, bez klimatizace a bez soukromí. Černý noční vrátný, jenž vpustil Kaju dovnitř, dlouze hleděl na fotografii a ještě déle na stodolarovou bankovku, kterou mu podávala, potom peníze přijal a ukázal na jednu kóji.

Harry Hole, pomyslela si. Got you.

Ležel na zádech na matraci a takřka neslyšně dýchal. Na čele měl hlubokou vrásku a vystupující lícní kost pod pravým okem byla teď, když spal, ještě zřetelnější. Z ostatních kójí slyšela kašlající a chrápající muže. Ze stropu kapala voda a hlasitě bubnovala o betonovou podlahu. Vstupem dopadal do kóje studený modrý proužek světla ze zářivek v recepci. Zahlédla šatní skříň u okna, židli a plastovou lahev s vodou vedle matrace na zemi, to bylo vše. Páchlo to tu sladkokysele a trochu jako spálenou gumou. Z ohořelého nedopalku ležícího v popelníku na zemi vedle kojenecké lahve stoupal kouř. Kaja se posadila na židli a zjistila, že muž drží cosi v ruce. Mastnou žlutohnědou hroudu. Kaja už během toho roku, kdy pracovala u pořádkové hlídky, viděla dost hašišových hrudek na to, aby věděla, že to hašiš není.

Když se muž probudil, byly téměř dvě.

Kaja zaslechla jen nepatrnou změnu v rytmu dechu a najednou do tmy zazářilo jeho bělmo.

„Ráchel?“ zašeptal. Vzápětí znovu usnul.

Za půl hodiny prudce otevřel oči, sbalil se do klubíčka, bleskurychle se převalil a vytáhl cosi zpod matrace.

„To jsem já,“ šeptla Kaja. „Kaja Solnessová.“

Tělo před ní se zarazilo uprostřed pohybu. Pak se zhroutilo zpátky na matraci.

„Krucinál, co tu děláte?“ zasténal muž chraptivě.

„Přišla jsem si pro vás,“ odpověděla.

Muž se se zavřenýma očima tiše zasmál. „Přišla jste si pro mě? Zase?“

Vytáhla obálku, sklonila se k němu a přidržela mu ji před očima. Muž otevřel jedno oko.

„Letenka,“ ukázala mu. „Do Osla.“

Oko se opět zavřelo. „Díky, ale já zůstanu tady.“

„Jestliže vás dokážu najít já, je jen otázkou času, kdy vás najdou oni.“

Neodpověděl. Kaja čekala, přitom naslouchala jeho dechu a kapání vody. Potom muž znovu otevřel oči, podrbal se pod pravým uchem a vztyčil se na loktech.

„Máte cigáro?“

Kaja zavrtěla hlavou. Muž ze sebe shodil deku, vstal a došel k šatní skříni. Na to, že půl roku pobýval v subtropickém pásmu, byl překvapivě bledý a vypadal tak vyzáble, že mu žebra vyčnívala i na zádech. Stavba jeho těla naznačovala, že kdysi míval atletickou figuru, avšak nyní mu zbytky svalů vytvářely jen ostré stíny pod bílou kůží. Otevřel skříň. Kaju překvapilo, že má oblečení vyskládané do přesných komínků. Oblékl si tričko a džíny, stejné, jako měl na sobě den předtím, a poněkud namáhavě vylovil z kapsy pomačkanou krabičku cigaret.

Nazul si vietnamky a prošel kolem ní, přitom cvakl zapalovačem.

„Pojďte,“ vyzval ji tiše, když ji míjel, „je čas na jídlo.“

Bylo půl třetí v noci. V obchodech i stravovacích zařízeních Chungking Mansion byly stažené šedé žaluzie. S výjimkou Li Jüanova podniku.

„Jak jste se vlastně dostal do Hongkongu?“ chtěla vědět Kaja a pohlédla na Harryho, který do sebe z bílé polévkové misky neelegantně, avšak efektivně soukal lesklé skleněné nudle.

„Přiletěl jsem. Je vám zima?“

Kaja automaticky vytáhla ruce zpod stehen. „Jenže proč zrovna sem?“

„Měl jsem namířeno do Manily. Hongkong měl být jenom mezipřistání.“

„Filipíny? Co jste tam chtěl dělat?“

„Vrhnout se do sopky.“

„Do které?“

„No, jakou tamní sopku znáte jménem?“

„Žádnou. Jenom jsem četla, že jich tam mají spoustu. Není jich spousta na… ehm, Luzonu?“

„To nebylo špatné. Mají tam celkem osmnáct sopek a tři z nich na Luzonu. Chtěl jsem na Mayon.

Dva a půl tisíce metrů. Stratovulkán.“

„Vulkán s příkrými svahy, který vznikl vrstvením vylité lávy.“

Harry přestal jíst a pohlédl na ni. „Výbuchy v moderní době?“

„Spousta. Třicet?“

„Anály uvádějí čtyřicet šest od roku 1616. Naposledy v roce 2002. Tu sopku lze podezírat nejméně ze tří tisíc vražd.“

„Co se stalo?“

„Nahromadil se tlak.“

„Já myslím vám.“

„Já taky mluvím o sobě.“ Kaje připadalo, že zahlédla náznak úsměvu. „Nastal u mě relaps a začal jsem v letadle chlastat kořalku. Informovali mě, že musím v Hongkongu vystoupit.“

„Do Manily létá víc spojů.“

„Došlo mi, že s výjimkou vulkánů nemá Manila nic, co by neměl taky Hongkong.“

„Jako například?“

„Jako například vzdálenost od Norska.“

Kaja přikývla. Četla hlášení z případu Sněhulák.

„A co je nejdůležitější,“ ukázal tyčinkou, „mají tu Li Jüanovy skleněné nudle. Ochutnejte. To je dostatečný důvod pro podání žádosti o občanství.“

„Tohle a opium?“

Neměla v povaze být tak přímá, věděla však, že musí potlačit svůj přirozený ostych, že tohle je její jediná šance, jak splnit to, kvůli čemu sem přijela.

Pokrčil rameny a soustředil se opět na nudle.

„Kouříte opium pravidelně?“

„Nepravidelně.“

„A proč to děláte?“

Odpověděl s plnými ústy: „Abych nechlastal. Jsem alkoholik. To je mimochodem druhá výhoda

Hongkongu oproti Manile. Nižší trestní sazby za drogy. A čistší vězení.“

„O tom alkoholu jsem věděla, ale jste i narkoman?“

„Definujte narkomana.“

„Musíte to mít?“

„Ne, ale chci.“

„Důvod?“

„Otupení. Tohle zní jako přijímací pohovor na místo, o které nestojím, slečno Solnessová. Kouřila jste někdy opium?“

Kaja zavrtěla hlavou. Několikrát zkusila během batůžkářských výletů do Jižní Ameriky marihuanu, nijak zvlášť jí však nechutnala.

„Číňani ho ale kouří. Před dvěma sty lety sem dovezli Britové opium z Indie, aby vylepšili obchodní bilanci. Tím proměnili polovinu Číny ve feťáky.“ Zvedl volnou ruku a luskl prsty. „A když čínské úřady opium zakázaly, vstoupili Britové do války za své právo zfetovat celou Čínu. Představte si, že by Kolumbie začala bombardovat New York, protože by Američani zabavili na hranicích trochu kokainu.“

„Kam tím míříte?“

„K tomu, že coby Evropan považuju za svoji povinnost vykouřit trochu toho svinstva, které jsme do téhle země dotáhli.“

Kaja si uvědomila, že se směje. Vážně by se potřebovala vyspat.

„Sledovala jsem vás během nákupu,“ spustila. „Viděla jsem, jak to děláte. Když jste odložil tu kojeneckou lahev, byly v ní peníze. A potom zase opium, že?“

„Hm,“ zamumlal Harry s pusou plnou nudlí. „Pracovala jste na protidrogovém?“

Kaja zavrtěla hlavou. „Proč zrovna kojenecká lahev?“

Harry zvedl ruce nad hlavu a protáhl se. Polévková miska před ním byla prázdná. „Opium strašlivě smrdí. Jestliže máte hrudku jenom v kapse nebo ve fólii, dokáže vás pes cvičený na vyhledávání drog vyhmátnout i ve velkém davu lidí. Kojenecké lahve nejsou zálohované, takže neriskujete, že vám ji nějaký mladík nebo ožrala během obchodu náhodou sbalí, jak se stávalo.“

Kaja pomalu přikývla. Muž se začínal uvolňovat; stačí jen pokračovat. Všichni, kteří půl roku nemluvili rodným jazykem, se při setkání s krajanem rozpovídají. To je přirozené. Jen pokračovat.

„Vy máte rád koně?“

Muž okusoval párátko. „V podstatě ne. Jsou příšerně náladoví.“

„Ale rád na ně sázíte?“

„To jo, i když patologické hráčství nepatří k mým závislostem.“

Usmál se a ji opět napadlo, jak ho úsměv mění, jak mu dodává lidskost, přístupnost, chlapeckost.

A pomyslela na výsek otevřeného nebe nad Melden Row.

„Hazard je v dlouhodobém výhledu špatná herní strategie. Ovšem pokud už nemáte co ztratit, je to strategie jediná. Vsadil jsem na jediný závod všechno, co jsem měl, plus část toho, co jsem neměl.“

„Vy jste vsadil všechno na jediného koně?“

„Na dva. Sázka na první dva bez určení pořadí. Vyberete si dva koně, kteří podle vás skončí na prvním a druhém místě, bez ohledu na to, který z nich dostih vyhraje.“

„A k tomu jste si půjčil peníze od Triády?“

Poprvé spatřila v Harryho pohledu překvapení.

„Co přiměje seriózní čínský zločinecký kartel, aby půjčil peníze cizinci hulícímu opium, který nemá co ztratit?“

„No…,“ zaváhal Harry a vylovil cigaretu. „Jako cizinec získáváte na tři týdny po vstupu do země přístup do VIP lóže na závodišti Happy Valley.“ Zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř ke stropnímu větráku, který se otáčel tak pomalu, že se na něm mouchy vozily jako na kolotoči. „Pustí vás tam jen v určitém ohozu, proto jsem si nechal ušít oblek. První dva týdny stačily jako ochutnávka. Seznámil jsem se s Hermanem Kluitem, Jihoafričanem, který v devadesátých letech závratně zbohatl na afrických minerálech. Ten mě naučil, jak se dá stylově prohrát hromada peněz. Ten koncept se mi prostě zalíbil. Večer před tím dostihem, který se běžel ve třetím týdnu, jsem večeřel u Kluita a ten bavil své hosty tím, že jim předváděl svoji sbírku afrických mučicích nástrojů z Gomy. A Kluitův řidič mi přitom dal neprůstřelný tip. Favorit jednoho závodu je zraněný, ale drží se to v tajnosti, protože ho přesto postaví na start. Šlo o to, že to byl tak jasný favorit, že by to bylo minus pool, což znamená, že by se při sázkách na něj nedaly vyhrát žádné peníze. Naopak by se peníze daly vydělat sázkou na jistotu, tedy tím, že by člověk vsadil na jakéhokoli z ostatních koní. Například na první dva bez určení pořadí. Jenže to samozřejmě vyžadovalo nějaký kapitál, jestliže z toho měl být určitý zisk.

Kluit mi půjčil na mé krásné oči. A ručně šitý oblek.“ Harry zkoumal žhnoucí konec cigarety a vypadal, že se při tom pomyšlení usmívá.

„No a?“ byla zvědavá Kaja.

„Favorit zvítězil o šest délek.“ Harry pokrčil rameny. „Když jsem Kluitovi vysvětlil, že nemám ani vindru, zatvářil se upřímně lítostivě a zdvořile mi vysvětlil, že jako obchodník bude nucen držet se svých obchodních zásad. Ujistil mě, že mezi ně rozhodně nepatří využití konžských mučicích nástrojů, nýbrž že prostě prodá dluh se slevou Triádě. Což, jak přiznal, není o mnoho lepší. Ovšem v mém případě počká s prodejem šestatřicet hodin, abych se stihl dostat z Hongkongu pryč.“

„Jenže vy jste neodjel?“

„Občas mívám trochu dlouhé vedení.“

„A potom?“

Harry rozhodil rukama. „Tohleto. Chungking Mansion.“

„Co plány do budoucna?“

Harry pokrčil rameny a típl cigaretu. Kaja si vzpomněla na obal desky, který jí jednou ukázal Even, ten s fotografií Sida Viciouse ze Sex Pistols. A hudbu znějící v pozadí: „No fu-ture, no fu-ture.“

„Teď víte, co jste vědět potřebovala, slečno Solnessová.“

„Potřebovala?“ svraštila čelo. „To nechápu.“

„Že ne?“ Vstal. „Myslíte si, že tu tlachám o užívání opia a dluzích jenom proto, že jsem osamělý

Nor, který potkal jiného Nora?“

Neodpověděla.

„Říkám to proto, abyste pochopila, že já nejsem člověk, kterého byste potřebovali. Abyste mohla odletět domů bez pocitu, že jste nezvládla svůj úkol. Abyste se nedostávala do problémů na podestách schodišť a já mohl v klidu spát a nemusel myslet na to, že ke mně dovedete moje věřitele.“

Pohlédla na něj. Měl v sobě cosi přísného, asketického, s čímž kontrastovalo veselí, které mu pohrávalo v očích a sdělovalo, že není třeba brát to tak vážně. Nebo lépe řečeno, že on na všechno prostě totálně kašle.

„Počkejte.“ Kaja otevřela kabelku a vytáhla červenou knížečku, podala mu ji a čekala na reakci.

Spatřila, jak se mu po tváři rozlil úžas, když knížečkou zalistoval.

„Krucinál, to vypadá jako můj původní pas.“

„To taky je.“

„Pochybuju o tom, že na tohle má oddělení vražd kolonku v rozpočtu.“

„Kurz pro přepočet vašeho dluhu se snížil,“ zalhala. „Dostala jsem slevu.“

„V to kvůli vám doufám, protože nemám v úmyslu odletět do Osla.“

Kaja se na něj dlouze zadívala. Děsila se toho. Protože teď už nebylo cesty zpět. Bude nucena vynést poslední kartu, tu, kterou si podle příkazu Gunnara Hagena měla nechat nakonec, pokud by se ukázalo, že s tím zatvrzelcem není pořízení.

„Ještě něco,“ obrnila se Kaja.

Harrymu vylétlo jedno obočí vzhůru, možná zaslechl cosi v tónu jejího hlasu.

„Jde o vašeho otce, Harry.“ Uvědomila si, jak automaticky použila jeho křestní jméno. Omluvila si to v duchu tím, že to bylo míněno upřímně, a ne jen kvůli efektu.

„Mého otce?“ Pronesl to tak, jako by ho překvapilo, že nějakého otce má.

„Ano. Kontaktovali jsme ho, chtěli jsme zjistit, jestli neví, kde se zdržujete. Ukázalo se, že je nemocný.“

Upřela pohled do desky stolu.

Naslouchala jeho dechu. Do hlasu se mu vrátil chrapot: „Vážně nemocný?“

„Ano. A je mi líto, že vám to musím říct právě já.“

Stále se ještě neodvážila pozvednout zrak. Styděla se. Čekala. Naslouchala brebentivým zvukům kantonštiny z televizoru za Li Jüanovým pultem. Polykala a čekala. Musí se brzy vyspat.

„Kdy letí letadlo?“

„V osm hodin. Vyzvednu vás tři hodiny předtím tady.“

„Dojedu tam sám, musím do té doby ještě vyřídit pár věcí.“

Natáhl k ní otevřenou ruku. Tázavě na něj pohlédla. „Na to potřebuju pas. A vy byste se měla najíst. Dostat do těla trochu masa.“

Zaváhala. Potom mu podala pas i letenku.

„Věřím vám.“

Bezvýrazně na ni pohlédl.

Vzápětí zmizel.

Hodiny nad východem C4 na Chek Lap Kok ukazovaly tři čtvrtě na osm. Kaja to už vzdala.

Samozřejmě že nepřijde. Zvířatům i lidem velí přirozený reflex se ukrýt, jestliže mají nějaké zranění.

A Harry Hole rozhodně zraněný je. Hlášení z případu Sněhulák detailně popisovala vraždy všech žen.

Gunnar Hagen jí však navíc prozradil to, co v hlášeních nestálo. To, jak se Harryho expřítelkyně

Ráchel a její syn Oleg dostali do spárů toho vraždícího šílence. To, že se Ráchel se synem odstěhovala z Norska ihned poté, co byl případ uzavřen. To, že pak Harry podal výpověď a odjel. Je jenom ještě víc raněný, než si myslela.

Kaja už odevzdala palubní lístek, zamířila k nástupnímu rukávu a začala pomaloučku uvažovat o tom, jak zformuluje zprávu o nezdařeném úkolu, když přes šikmé paprsky slunce dopadající do budovy terminálu spatřila, jak Harry přibíhá. Měl přes rameno jednoduchý batoh, tašku z duty-free obchodu a zuřivě potahoval z cigarety. Zastavil se u odbavovací přepážky. Místo aby podal čekajícímu personálu palubní lístek, odložil batoh a věnoval Kaje odevzdaný pohled.

Kaja se vrátila k přepážce.

„Problém?“ zeptala se.

„Sorry, nemůžu letět s vámi.“

„Proč ne?“

Ukázal na tašku z duty-free. „Právě jsem zjistil, že kvóta na osobu činí v Norsku jeden karton cigaret. Já mám dva. Takže pokud…“ Nehnul ani brvou.

Kaja obrátila oči v sloup a snažila se nedat najevo ulehčení. „Dejte to sem.“

„Vřelé díky.“ Otevřel tašku, která, jak si Kaja všimla, neobsahovala lahve, a podal jí otevřený karton camelek, v němž chyběla jedna krabička.

Kráčela do letadla před ním, aby neviděl, že se usmívá.

Dokázala se udržet vzhůru tak dlouho, dokud nevzlétli a dokud pod nimi Hongkong nezmizel, zaznamenala tak i Harryho pohled sledující vozík s občerstvením, který se trhavě přibližoval za cinkotu lahví. Vzápětí Harry zavřel oči a sotva slyšitelně letušce odpověděl: „No, thank you.“

Uvažovala o tom, jestli měl Gunnar Hagen pravdu, jestli muž vedle ní je opravdu člověk, kterého potřebují.

Pak odpadla, omdlela. Zdálo se jí, že stojí před zavřenými dveřmi a slyší z lesa osamělé chladné ptačí skřeky a že to zní tak divně, protože slunce svítí o sto šest. A že otevírá dveře.

Probudila se s hlavou na jeho rameni a zaschlým pramínkem slin v koutku úst. Kapitánův hlas právě ohlašoval, že budou přistávat v Londýně.

Kapitola 5 – Park

Marit Olsenová chodila ráda do hor na běžky. Nenáviděla však běhání. Nenáviděla svůj lapavý dech po pouhých několika stovkách metrů, chvění půdy podobající se zemětřesení při každém dopadu nohy, lehce udivené pohledy chodců a představy, které se jí v mysli vynořovaly, jestliže na sebe pohlédla jejich očima: třesoucí se brady, faldy pleskající o sebe v běžecké soupravě a bezmocný vytřeštěný výraz typu „ryba na suchu“, který sama vídala u silně obézních lidí věnujících se běhu. To byl jeden z důvodů, proč si své tři pravidelné týdenní běžecké tréninky ve Frognerském parku stanovila na desátou hodinu večerní: v tu dobu tam nebývali téměř žádní lidé. A ti, co tam byli, z ní alespoň viděli co nejméně, když supěla černočernou tmou mezi nepočetnými lampami na cestičkách protkávajících křížem krážem největší park ve městě. A z těch několika málo, kteří ji zahlédli, beztak ještě méně poznalo, že jde o poslankyni sociální demokracie za kraj Finnmark. Nepoznali by ji asi ani za světla.

Jen málokdo totiž někdy Marit Olsenovou viděl. Jestliže se k něčemu vyjadřovala – zpravidla v souvislosti se svým krajem –, nepřitahovala takovou pozornost, jaké se těšili její fotogeničtější kolegové. Za druhé během svých dvou funkčních období neřekla ani neudělala nic špatného. Tak si to alespoň sama zdůvodňovala. Vysvětlení redaktora deníku Finnmark Dagblad, že je politická „lehká váha“, bylo pouhou zlomyslnou slovní hříčkou a narážkou na její tělesnou konstituci. Redaktor nicméně nevyloučil, že by se Marit Olsenová mohla jednou stát členkou vlády za sociální demokracii, neboť splňovala nejdůležitější požadavky: neměla vzdělání, nebyla mužského pohlaví a nepocházela z Osla.

Ano, ovšem, mohl mít pravdu v tom, že její síla nespočívala v rozsáhlých komplikovaných a povrchních – myšlenkových pochodech. Byla však osobou z lidu, člověkem, který věděl, jak se žije ženám a mužům na ulici, a mohla tedy mezi všemi těmi sebestřednými a samolibými lidmi v hlavním městě představovat jejich hlas. Protože Marit Olsenová dokázala mluvit pěkně od plic. To byla její skutečná kvalifikace, to, co ji vyneslo tam, kam se navzdory všemu dostala. Se svou verbální inteligencí a s humorem – který jižané s oblibou nazývali „severonorským“ a „šťavnatým“ – byla jistým vítězem těch několika málo debat, k nimž byla připuštěna. Bylo jenom otázkou času, kdy si jí lidé začnou všímat. Jen se musí zbavit aspoň několika kilogramů. Průzkumy ukázaly, že obézní lidé požívají menší důvěry, neboť ostatní jejich obezitu přičítají nedostatku sebeovládání.

Doběhla k mírnému stoupání, zaťala zuby a zkrátila krok, vlastně popravdě řečeno téměř přešla do chůze. Power walking. Ano, tak se tomu říká. Silová chůze. Snižování hmotnosti – zvyšování volebních preferencí.

Zaslechla za sebou zapraskání štěrku a uvědomila si, jak automaticky napřímila záda a jak jí pulz několikrát výrazně poskočil. Byl to stejný zvuk, který uslyšela při tréninku před třemi dny. A dva dny předtím rovněž. V obou případech za ní někdo běžel skoro deset minut a teprve pak ten zvuk zmizel.

Marit se tehdy otočila a zahlédla černé běžecké oblečení a černou kuklu, jako by za ní trénoval člen přepadového komanda. S výjimkou toho, že nikomu, a zvlášť ne členovi přepadového komanda, by nemohlo připadat smysluplné běhat tak pomalu jako Marit Olsenová.

Samozřejmě si nemohla být jistá, že jde o stejnou osobu, avšak něco na zvuku těch kroků jí napovídalo, že tomu tak je. Z pozvolného stoupání směrem k Monolitu jí zbýval už jen kousíček, pak ji čekal mírný svah dolů, směrem k domovu, na Skoyen, k manželovi a konejšivě ošklivému překrmenému rotvajlerovi. Kroky se blížily. Najednou jí nebylo příjemné, že je deset hodin večer a park je temný a liduprázdný. Marit Olsenová se bála několika věcí, ale především se bála cizinců.

Jistě, věděla, že jde o strach z neznámého a že to je v rozporu s partajním programem, avšak obavy z neznámého představují navzdory všemu rozumnou strategii přežití. Právě teď si přála, aby bývala hlasovala proti všem těm návrhům zákonů, které byly vstřícné vůči přistěhovalcům a které předložila její strana, a aby tehdy mluvila poněkud razantněji od svých proslulých plic.

Její tělo se prostě pohybovalo příliš pomalu, stehenní svaly ji pálily, plíce žadonily o vzduch a Marit věděla, že už se brzy nedokáže pohnout. Mozek se snažil se strachem bojovat, snažil se jí vysvětlit, že není právě nejvhodnější obětí znásilnění.

Strach ji vynesl až na vršek stoupání, viděla odsud na druhou stranu návrší, dolů na Madserudskou třídu. Ze vrat jedné z vil tam couvalo auto. To by mohla stihnout, je to tam jen něco přes sto metrů.

Marit Olsenová se rozběhla přes kluzký trávník, sbíhala ze svahu, sotva se držela na nohou. Už za sebou neslyšela kroky, všechno přehlušil její vlastní dech. Vůz vycouval na silnici, v převodovce to ošklivě zaskřípalo, jak řidič vyřadil zpátečku. Marit Olsenová už seběhla ze svahu, k silnici, k záchranným kuželům světla automobilu jí zbývalo jen pár metrů. Nadměrná tělesná hmotnost zvýšila při běhu ze svahu její setrvačnost a ta ji nyní neúprosně nutila pokračovat dál směrem vpřed.

Najednou už její nohy tělu nestačily. Marit přepadla na silnici, do světla. Její břicho, oblečené do propoceného polyesteru, plesklo o asfalt a Marit se napůl sklouzla a napůl převalila. Pak zůstala tiše ležet, v ústech cítila hořkou pachuť silničního prachu a dlaně ji pálily od štěrku.

Někdo se nad ní sklonil. Vzal ji za rameno. Se zasténáním se převalila na bok a zvedla v obrannémgestu ruce před sebe. Žádný člen přepadového komanda, jenom starší muž v klobouku. Dveře auta za ním byly otevřené.

„Všechno v pořádku, mladá paní?“ zeptal se.

„Co myslíte?“ odpověděla svým severonorským dialektem a cítila, jak se v ní dme vztek.

„Počkejte! Já už jsem vás někde viděl.“

„To máte teda fakt postřeh,“ odvětila, odmítla pohybem jeho pomocnou ruku a s heknutím se postavila.

„Neúčinkujete v tom zábavném pořadu?“

„Zrovna do tohohle je vám úplný hovno, dědku,“ odsekla, zírala do prázdné němé tmy parku a masírovala si břicho.

Kapitola 6 – Návrat domů

Před přechodem pro chodce u příletového terminálu osloského letiště Gardermoen zastavilo Volvo

Amazon, poslední, které v roce 1970 vyjelo z továrny této značky.

Před automobilem slavnostně přepochodoval řetěz školkových dětí v šustících pláštěnkách.

Některé z nich zvědavě pohlédly na staré zvláštní auto se závodnickými pruhy na kapotě a na dva muže za stěrači otírajícími dopolední déšť.

Muž na sedadle spolujezdce, šéf oddělení vražd Gunnar Hagen, věděl, že pohled na děti kráčející ruku v ruce by ho měl přimět k úsměvu a k pomyšlení na svornost, péči a společnost, kde o sebe lidé vzájemně dbají. Avšak jeho první asociací byla rojnice pátrající po osobě, o níž předpokládají, že ji najdou zavražděnou. Právě tohle s člověkem udělá funkce šéfa oddělení vražd. Nebo jak napsal jeden vtipálek na dveře kanceláře Harryho Holea: I see dead people.

„Co ksakru dělají školkové děti na letišti?“ zeptal se muž na sedadle řidiče. Jmenoval se Bjorn

Holm a amazon byl jeho drahocenným majetkem. Klid v duši mu navozoval už jen pach hlasitého, avšak nesmírně efektivního topení, propocených koženkových sedadel a zaprášené přihrádky na klobouky. Zvláště pokud byl doprovázen zvukem správně vytúrovaného motoru, což znamenalo rychlost přibližně osmdesát kilometrů v hodině na rovince, a hudbou Hanka Williamse linoucí se z kazetového přehrávače. Bjorn Holm z kriminalisticko-technického oddělení ve čtvrti Bryn byl milovníkem hudebního stylu hillbilly, pocházel z vesnice Skreia, nosil kovbojské boty z hadí kůže, měl obličej jako měsíček a lehce vypoulené oči, které mu dodávaly setrvale udivený výraz. Právě kvůli jeho obličeji se více než jeden vyšetřovatel v Bjornu Holmovi spletl. Pravda byla, že Bjorn

Holm byl největší kriminalisticko-technický talent od skvostné Weberovy éry. Měl na sobě měkkou semišovou bundu s ozdobným řasením a háčkovanou rastafariánskou čepici, zpod níž vyčuhovaly nejmohutnější a nejzrzavější kotlety, jaké kdy Hagen na téhle straně Severního ledového oceánu viděl, neboť Holmovi zakrývaly téměř celé tváře.

Holm zajel s amazonem na parkoviště pro krátkodobé stání, kde vůz se škytnutím zastavil. Oba muži vystoupili. Hagen si vyhrnul límec kabátu, což samozřejmě dešti nebránilo v tom, aby mu bombardoval holé čelo a temeno. To bylo ostatně lemováno černými vlasy hustými a bohatými natolik, že někteří Gunnara Hagena podezírali, že má excelentní hřívu, ale poněkud excentrického holiče.

„Povězte mi, vážně je ta vaše bunda nepromokavá?“ zeptal se Hagen, zatímco dlouhými kroky mířili ke vchodu.

„Ne,“ odpověděl Holm.

Kaja Solnessová jim volala do auta a informovala je, že letadlo společnosti SAS z Londýna přistálo deset minut před pravidelným příletem. A že se jí Harry Hole ztratil.

Gunnar Hagen se rozhlédl, jakmile prošli létacími dveřmi, spatřil Kaju, jak sedí na svém kufru u pultu taxislužby, krátce jí pokývl a rychle s Holmem vyrazil ke dveřím příletové haly. Vklouzli dovnitř, když se dveře otevřely pasažérům vycházejícím ven. Strážný je chtěl zastavit, avšak pokývl, ano, téměř se uklonil, protože mu Hagen ukázal služební průkaz a vyštěkl: „Policie.“

Hagen odbočil doprava a prošel přímo kolem celníků a jejich psů, kolem lesklých kovových pultů, které mu připomněly pitevní stoly na soudní patologii, a vešel do kóje za nimi.

Tam se zastavil tak náhle, až do něj Holm zezadu narazil. Dobře známý hlas před ním přes zaťaté zuby procedil: „Zdravíčko, šéfe. Omlouvám se, ale zrovna teď vám asi nezasalutuju.“

Bjorn Holm nakoukl šéfovi oddělení vražd přes rameno.

Naskytl se mu pohled, který ho měl ještě dlouho pronásledovat.

Přes opěradlo židle byl ohnutý muž, který byl živou legendou nejen na policejním ředitelství v Oslu, nýbrž o kterém slyšel nějakou tu bláznivou historku, ať už v dobrém, nebo ve zlém, každý policista v Norsku. Muž, s nímž Holm sám úzce spolupracoval. Ovšem nikoli tak úzce jako celník, který za legendou stál a nořil jí mezi bledé půlky ruku v latexové rukavici.

„Je můj,“ informoval Hagen celníka a zamával služebním průkazem. „Nechte ho jít.“

Celník zíral na Hagena a zdálo se, že se nechce vzdát, avšak v té chvíli k němu přistoupil starší kolega se zlatými pruhy na ramenních výložkách a krátce mu se zavřenýma očima pokývl. Nato celník naposledy otočil rukou a stáhl ji k sobě. Oběť tiše zasténala.

„Oblékněte si kalhoty, Harry,“ vyzval Harryho Hagen a odvrátil se.

Harry si je natáhl a otočil se k celníkovi, který si právě svlékal latexovou rukavici. „Taky se vám to tak líbilo?“

Kaja Solnessová vstala z kufru, jakmile spatřila své tři kolegy vycházet dveřmi ven. Bjorn Holm šel pro auto, zatímco Gunnar Hagen se vydal pro něco k pití do stánku.

„Prohlížejí vás často?“ zeptala se Kaja.

„Pokaždé,“ odpověděl Harry.

„Mě snad celníci ještě nikdy nezastavili.“

„Já vím.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože existuje tisíc drobných náznaků, po nichž se dívají, a vy žádný z nich nevykazujete.

Zatímco já jich mám nejméně polovinu.“

„Myslíte si, že jsou celníci natolik podezíraví?“

„No… Pašovala jste někdy něco?“

„Ne,“ zasmála se. „Tak dobře. Ale jestli jsou tak šikovní, měli by snad taky poznat, že jste policajt, ne? A nechat vás projít.“

„Nejspíš to taky poznali.“

„Ale no tak. Jenom ve filmu přece dokážou poznat, kdo je od policie.“

„Vážně?“ odvětil Harry a zašátral po krabičce cigaret. „Podívejte se nenápadně k pultu taxislužby.

Uvidíte tam jednoho takového malého, s trochu šikmýma očima. Vidíte ho?“

Kaja přikývla.

„Od chvíle, co jsme vyšli ven, si dvakrát popotáhl opasek. Jako by na něm měl zavěšeno něco těžkého. Pouta nebo obušek. Takový pohyb dělá člověk automaticky, jestliže pracoval pár let u pořádkové policie nebo ve vazební věznici.“

„Já jsem dělala u pořádkové policie a nikdy jsem…“

„Teď dělá na protidrogovém a dívá se po lidech, kteří si po průchodu celní kontrolou očividně výrazně oddychli. Nebo takových, kteří zamíří rovnou na toaletu, protože už nedokážou udržet zboží v konečníku. Nebo po kufrech předávaných z ruky do ruky mezi naivním ochotným pasažérem a pašerákem, který příslušného pitomce přiměl, aby mu pronesl celnicí jeho malé zavazadlo napěchované drogami.“

Kaja naklonila hlavu ke straně a pohlédla na Harryho s úsměvem na rtech: „Nebo to taky může být obyčejný chlap, který tu čeká na matku a jenom mu padají kalhoty. A vy se pletete.“

„Jistě,“ souhlasil Harry, mrkl na své náramkové hodinky a potom pohlédl na hodiny na stěně.

„Pletu se neustále. Je vážně poledne?“

Volvo Amazon vjelo na dálnici ve chvíli, kdy se rozsvítila pouliční světla.

Na předních sedadlech konverzoval zaníceně Holm s Kajou Solnessovou, z kazetového přehrávače zatím umírněně vzlykal Townes Van Zandt. Na zadním sedadle hladil Gunnar Hagen hladkou vepřovici kabely, kterou měl položenou na klíně.

„Přál bych si vás vidět v lepší kondici,“ podotkl tiše.

„Pásmová nemoc, šéfe,“ odtušil Harry, který spíš ležel, než seděl.

„Co se vám stalo s čelistí?“

„To je dlouhá a nudná historie.“

„Nicméně vítejte doma. Omlouvám se za ty okolnosti.“

„Měl jsem dojem, že jsem podal výpověď.“

„To už jste udělal několikrát.“

„Kolikrát to tedy ještě budu muset zopakovat?“

Gunnar Hagen se zahleděl na svého někdejšího vrchního komisaře a výrazně mu pokleslo obočí i hlas: „Jak jsem povídal, omlouvám se za ty okolnosti. A dobře chápu, že vás ten poslední případ poznamenal. To, že jste do něj byl vy sám a lidi, které máte rád, zatažen takovým způsobem… Ano, to člověka může přimět k tomu, aby si přál začít nový život. Jenže tohle je vaše práce, Harry, tohle umíte.“

Harry popotáhl, jako by hned na uvítanou chytil rýmu.

„Dvě vraždy, Harry. Nejsme si ani jistí, čím byly provedené, víme jen to, že shodně. Ovšem díky naší draze vykoupené zkušenosti z minula je nám jasné, oč jde.“ Hagen se zarazil.

„To slovo samo není nebezpečné, šéfe.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

Harry hleděl na vlnící se hnědá a nezasněžená pole. „Několikrát už jsme bili na poplach. Jenže se ukázalo, že sériový vrah je vzácné zvíře.“

„Já vím,“ přikývl Hagen. „Sněhulák je jediný, který se za mé éry v Norsku vyskytl. Tentokrát jsme o tom ale zatraceně přesvědčení. Oběti neměly nic společného a v jejich krvi byly nalezeny stejné omamné prostředky.“

„To je tedy něco. Hodně štěstí.“

„Harry…“

„Poohlédněte se po někom, kdo se na tu práci hodí, šéfe.“

„Vy se na ni hodíte.“

„Ze mě je troska.“

Hagen se nadechl. „Tak vás zase dáme dohromady.“

„Beyond repair,“ namítl Harry.

„Jste v Norsku jediný, kdo má zkušenosti se sériovými vraždami a je v tomhle ohledu kompetentní.“

„Povolejte sem nějakého Američana.“

„Dobře víte, že takhle to nefunguje.“

„Pak je mi líto.“

„Vážně? Prozatím dvě mrtvoly, Harry. Mladé ženy…“

Když Hagen otevřel kabelu a vytáhl z ní hnědou složku, mávl Harry zamítavě rukou.

„Myslím to vážně, šéfe. Díky, že jste mi vykoupili pas a tak vůbec, ale já mám krvavých fotek a hnusných hlášení dost.“

Hagen věnoval Harrymu ublížený pohled, přesto mu položil složku do klína.

„Koukněte se, to je vše, oč vás žádám. Plus to, abyste se nikde nezmiňoval, že na tom případu pracujeme.“

„Aha? Pročpak?“

„To je složité. Prostě se o tom nikomu nezmiňujte, jasné?“

Rozhovor v přední části auta utichl a Harry upřel pohled na Kajin zátylek. Vzhledem k tomu, že

Holmův amazon byl vyroben dávno předtím, než byl vynalezen výraz hyperextenze krku, nemělo sedadlo hlavovou opěrku, a Harry tudíž viděl Kajin subtilní týl s vyčesanými vlasy, viděl světlé chmýří na kůži a pomyslel na to, jak zranitelné to všechno je, jak rychle se leccos může změnit, kolikse toho může zničit v průběhu několika vteřin. Že právě to je život: ničivý proces, odbourání něčeho, co bylo původně dokonalé. Jediné, s čím se pojí napětí, je to, zda si přejeme náhlou, nebo pomalou destrukci. To bylo smutné pomyšlení. Přesto se ho Harry držel. Až do chvíle, než vjeli do Ibsenova tunelu, šedé anonymní součástky v městském dopravním mechanismu, která se klidně mohla nacházet v jakémkoli jiném městě na světě. Přesto si to uvědomil právě v tuhle chvíli. Tu mocnou a bezpodmínečnou radost z toho, že je tady. V Oslu. Doma. Ten pocit ho přemohl natolik, že na několik vteřin naprosto zapomněl na to, proč se vrátil.

Harry hleděl na dům číslo pět v Sofiině ulici. Amazon zatím zmizel. Fasáda byla víc posprejovaná než při jeho odjezdu, avšak modrá barva pod graffiti byla tatáž.

Vyjádřil se tedy jasně, že ten případ nebere. Že má otce v nemocnici a to že je jediný důvod jeho přítomnosti tady. Nevyložil jim ovšem, že kdyby si mohl vybrat, zda chce o otcově chorobě vědět nebo ne, vybral by si ne. Protože sem nepřijel z lásky. Přijel ze studu.

Vzhlédl ke dvěma temným oknům v druhém patře, která patřila k jeho bytu.

Potom odemkl vrata a vešel do dvora. Kontejner na odpadky stál na obvyklém místě. Harry odsunul víko. Slíbil Hagenovi, že si prohlédne tu složku s kopiemi záznamů z případu. Hlavně proto, aby šéf neztratil tvář – ten pas stál přece jen oddělení vražd dost peněz. Harry nechal složku vklouznout mezi potrhané igelitové pytle, z nichž vykukoval kávový lógr, pleny, shnilé ovoce a slupky od brambor. Nasál pach a konstatoval, jak překvapivě mezinárodní je odér odpadků.

V jeho dvoupokojovém bytě se nic nezměnilo, přesto tu bylo něco jinak. Šedavý závoj, jako by to místo někdo právě opustil, ale jeho mrazivý dech jako by se tu ještě vznášel. Došel do ložnice, odložil batoh a vytáhl neotevřený karton cigaret. V ložnici to bylo stejné, panovalo tu šedo, jako je šedá kůže dva dny staré mrtvoly. Padl zády na postel. Zavřel oči. Uvítal známé zvuky. Třeba kapání z díry v okapu do plechovky stojící na parapetu. Nebylo to pomalé, uklidňující kapání jako ze střechy v Hongkongu, nýbrž horečnaté bubnování, přechod mezi kapáním a proudem, jako připomínka toho, že čas ubíhá, vteřiny letí, konec číselné řady se blíží. Dříve mu to připomínalo La Lineu, italskou animovanou postavičku, která po čtyřech minutách vždycky upadla, zmizela tam, kde se jí kreslířova, tvůrcova linie vytratila pod nohama.

Harry věděl, že ve skříňce pod dřezem stojí napůl plná lahev Jima Beama. Věděl, že by mohl začít tam, kde v tomhle bytě skončil. Sakra, vždyť byl ten den před půl rokem opilý už předtím, než nasedl do taxíku směrem na letiště. Není divu, že se nedokázal dovléct až do Manily.

Může také dojít do kuchyně a obsah lahve prostě vylít do odpadu.

Zasténal.

Byla pitomost uvažovat o tom, komu se tak asi Kaja podobá. Věděl, komu se podobá. Podobá se

Ráchel. Všechny se podobají Ráchel.

Kapitola 7 – Šibenice

„Jenže já se bojím, Rasmusi,“ namítla Marit Olsenová. „Opravdu!“

„Já vím,“ odvětil Rasmus Olsen tlumeným příjemným hlasem, který doprovázel a uklidňoval jeho ženu už pětadvacet let během politických voleb, řidičských zkoušek, výlevů vzteku a jiných záchvatů paniky.

„To je přirozené,“ chlácholil ji a objal ji kolem ramen. „Tvrdě pracuješ, musíš přemýšlet o spoustě věcí. Hlava nemá rezervy na to, aby vytěsnila tenhle typ myšlenek.“

„Tenhle typ myšlenek?“ zopakovala po něm svým severonorským dialektem, otočila se na pohovce a pohlédla na něj. Už dávno ztratila zájem o film, který sledovali na DVD: Láska nebeská. „Tenhle typ myšlenek… Myslíš tím tenhle typ hloupých myšlenek?“

„Důležité není to, co si myslím já,“ pronesl, zatímco špičky jeho prstů hledaly správné místo,

„důležité je to…“

„… co si myslíš ty,“ napodobila ho. „Proboha, Rasmusi, musíš se přestat koukat na doktora Phila.“

Měkce se zasmál. „Říkám tím jen tolik, že jako poslankyně máš samozřejmě nárok požádat si o bodyguarda, který by tě všude doprovázel, pokud se cítíš být ohrožená. Otázka je, jestli tohle chceš.“

„Hmm,“ zapředla, neboť jeho prsty ji začaly masírovat právě v místech, kde to měla ráda, jak

Rasmus dobře věděl. „Co znamená to tvoje ‚jestli tohle chceš‘?“

„Zamysli se nad tím. Co si myslíš, že se stane?“

Marit Olsenová se zamyslela. Zavřela oči a vnímala jeho prsty, které jí klidně a harmonickymasírovaly tělo. S Rasmusem se seznámila v době, kdy pracovala pro Úřad na podporu pracovního trhu v Altě. Byla zvolena zástupcem zaměstnanců a Norský odborový institut pro státní zaměstnance ji vyslal na školení zástupců do školicího a konferenčního střediska Sormarka. Tam k ní první večer přistoupil hubený muž s živýma modrýma očima pod vysokým čelem s ustupujícími vlasy. Mluvil způsobem, který jí připomněl křesťany toužící po spáse v mládežnickém klubu v Altě. S tím rozdílem, že hovořil o politice. Pracoval na stranickém sekretariátu sociální demokracie, kde pomáhal poslancům s vyřizováním kancelářských úkonů, se služebními cestami, s vyjadřováním do médií a občas jim napsal i nějaký projev.

Pozval ji na pivo, zeptal se jí, jestli si nechce zatancovat, a po čtyřech stále pomalejších evergreenech, kdy se jejich těla tiskla blíž a blíž, se jí zeptal, jestli by si nedala říct. Nemyslel sex, nýbrž vstup do strany.

Po návratu domů do Alty začala chodit na stranická setkání a po večerech vedla s Rasmusem po telefonu dlouhé hovory o tom, co každý z nich ten den dělal a co si myslel. Marit to samozřejmě nikdy nepřiznala nahlas, to, že jí občas připadalo, že tohle byla nejlepší doba, kterou spolu strávili, dvě stě mil od sebe. Pak jí zavolali z nominačního výboru, napsali ji na seznam a šup, už byla zvolena do zastupitelstva Alty. O dva roky později byla místopředsedkyní místní organizace sociální demokracie, rok nato seděla ve vedení krajského výboru strany a vzápětí jí znovu zavolali, tentokrát z nominačního výboru do parlamentu.

A tak měla nyní maličkou kancelář v parlamentu, partnera, který jí pomáhal s projevy, a výhled na kariérní postup, jestliže vše půjde podle plánu. Přitom se snažila vyvarovat veškerých chyb.

„Přidělí mi policistu, který na mě bude dávat pozor,“ pronesla. „A tisk bude chtít vědět, proč nějaká poslankyně, o které nikdo nikdy neslyšel, má mít bodyguarda placeného z peněz daňových poplatníků. A jestliže zjistí proč – že měla dojem, že ji v parku někdo sledoval –, napíšou, že s takovým odůvodněním by musela o policejní dohled na státní útraty žádat každá druhá žena v Oslu.

Nechci bodyguarda. Zapomeň na to.“

Rasmus se nehlasně zasmál a pokračoval v masáži své drahé polovičky.

Mezi neolistěnými stromy ve Frognerském parku dutě profukoval vítr. Po nočně temné vodní hladině plula kachna s hlavou zabořenou pod křídlem. Na Frognerském koupališti se na obklady v prázdných bazénech nalepilo hnijící listí. Místo působilo, jako by bylo definitivně a navěky opuštěné, jako ztracený svět. V hlubokém bazénu vítr vířil a zpíval monotónním, plačtivým tónem pod desetimetrovou bílou skokanskou věží, která se proti nočnímu nebi tyčila jako šibenice.

Kapitola 8 – Snow Patrol

Harry se probudil ve tři odpoledne. Otevřel batoh, oblékl si čisté šaty, našel ve skříni vlněný kabát a vydal se ven. Jemný déšť ho probral natolik, že když vešel do hnědého zakouřeného lokálu restaurace U Schroderů, vypadal už jakžtakž střízlivě. Jeho stůl byl obsazený, sedl si proto úplně dozadu, pod televizor.

Rozhlédl se. Nad půllitry zahlédl pár tváří, které nikdy předtím neviděl, jinak jako by se tu čas zastavil. Přišla Nina a postavila před něj bílý džbánek a kovovou konvici s kávou.

„Harry,“ pronesla. Ne na pozdrav, nýbrž proto, aby se ubezpečila, že to je skutečně on.

Harry přikývl. „Zdravím, Nino. Máte staré noviny?“

Nina zmizela dozadu a vrátila se se svazkem zažloutlých papírů. Harry nikdy nepochopil, proč u Schroderů shromažďují noviny, ale leckdy se mu to hodilo.

„Long time,“ prohlásila Nina a zmizela. A Harry si vzpomněl, co se mu na restauraci U Schroderů líbí kromě toho, že to je nálevna nacházející se nejblíže jeho bytu. Ty krátké věty. A respekt k soukromí. Konstatovali tu, že se vrátil, a nedožadovali se žádného objasnění, co mezitím dělal.

Nalil do sebe dva šálky neuvěřitelně hnusné kávy a přitom s jistou rutinou postupně listoval novinami, aby získal všeobecný přehled o tom, co se odehrálo v Norském království během posledních měsíců. Jako obvykle toho nebylo mnoho. Což se mu na Norsku líbilo nejvíc.

Kdosi vyhrál Norsko hledá superstar, jakási celebrita pohořela v taneční soutěži, jistý fotbalista ze třetí ligy šňupal kokain a Lene Galtungová, dcera rejdaře Anderse Galtunga, zdědila v předstihu pár milionů a zasnoubila se s krásným, avšak patrně ne stejně bohatým investorem jménem Tony

Leike. Redaktor Liberalu Arve Stop se domníval, že pro národ, který by se rád prezentoval jako sociálně demokratický vzor, začíná být trapné, že žije nadále v království. Všechno bylo při starém.

Až v prosincových vydáních spatřil Harry první titulky s informacemi o vraždách. Poznal Kajin popis místa činu, sklep v rozestavěném kancelářském komplexu v Nydalenu. Příčina smrti byla nejasná, policie však nevylučovala vraždu.

Přelistoval a začetl se raději do článku o jednom politikovi, který se chlubil tím, že se vzdal funkce ministra proto, aby mohl být více s rodinou.

Novinový archiv restaurace U Schroderů nebyl ani v nejmenším úplný, avšak druhá vražda se objevila v jednom vydání datovaném o dva týdny později.

Žena byla nalezena za vrakem datsunu odstaveným v cípu lesa u jezera Dausjoen v údolí

Maridalen. Policie nevylučovala „cizí zavinění“, avšak ani v tomto případě se vůbec nezmiňovala o příčině smrti.

Harry přelétl článek zrakem a konstatoval, že mlčení policie je zaviněno tím, čím obvykle: nic nemají, vůbec nic, tudíž radar přebíhá po otevřeném prázdném moři.

Pouze dvě vraždy. Přesto se zdálo, že si je Hagen jistý, když tvrdil, že se jedná o sériového vraha.

Jaká tu tedy byla souvislost? Co nestálo v novinách? Harry ucítil, jak se mu mozek vydává starými známými cestičkami, zaklel, že si nedá pokoj, a opět přelistoval.

Jakmile byla kovová konvice prázdná, položil na stůl zmačkanou bankovku a vyšel na ulici. Přitáhl si kabát blíž k tělu a zamžoural na šedé nebe.

Mávl na prázdný taxík, který zajel k obrubníku. Řidič se v autě natáhl šikmo dozadu a zadní dveře se otevřely. Trik, který dnes bývá k vidění jen zřídka. Harry se proto rozhodl, že ho ocení spropitným.

Nejen proto, že to znamenalo, že může rovnou nastoupit, nýbrž také proto, že v okénku dveří automobilu se odrazila tvář za volantem vozu zaparkovaného za Harrym.

„Do Říšské nemocnice,“ pronesl Harry a posunul se doprostřed zadní lavice.

„Jasně,“ přikývl řidič.

Zatímco vyjížděli od chodníku, sledoval Harry zpětné zrcátko. „Mimochodem, vezměte to nejdřív přes Sofiinu ulici číslo pět.“

V Sofiině ulici taxík počkal s bublajícím dieselovým motorem, Harry zatím dlouhými rychlými kroky rázoval po schodech a jeho mozek zvažoval jednotlivé možnosti. Triáda? Herman Kluit? Nebo stará známá paranoia? Výbava ležela tam, kam ji při odjezdu uložil, v boxu s nářadím ve skříňce na jídlo. Starý propadlý služební průkaz. Dvoje pouta značky Hiatt s pružinovými západkami pro bleskurychlé nasazení. A služební revolver Smith & Wesson ráže .38.

Harry sešel na ulici, nerozhlédl se ani napravo ani nalevo a rovnou nasedl do taxíku.

„Do Říšské nemocnice?“ zeptal se řidič.

„Jeďte v každém případě tím směrem,“ odpověděl Harry a upřeně se díval do zpětného zrcátka.

Odbočili mezitím do Stensberské ulice a pokračovali dál po Ullevalské. Neviděl nic. Což mohloznamenat dvě věci. Že to je stará známá paranoia. Nebo že je ten člověk schopný.

Harry zaváhal, avšak nakonec pronesl: „Do Říšské nemocnice.“

Nadále sledoval zpětné zrcátko, přitom minuli kostel Vestre Aker a Ullevalskou nemocnici. Nesmí je rozhodně zavést přímo tam, kde je nejzranitelnější. Tam, kam se vždycky chtějí dostat. K rodině.

Největší nemocnice v zemi se rozkládala na kopci nad městem.

Harry řidiči zaplatil, ten poděkoval za spropitné a zopakoval trik se zadními dveřmi.

Zdálo se, že nízké mraky se otírají o střechy budov tyčících se před Harrym.

Harry se zhluboka nadechl.

Olav Hole se na polštáři nemocniční postele usmíval tak mírně a bezmocně, až musel Harry polknout.

„Byl jsem v Hongkongu,“ vysvětlil. „Potřeboval jsem si leccos rozmyslet.“

„A povedlo se ti to?“

Harry pokrčil rameny. „Co říkají doktoři?“

„Nic moc. Nejspíš žádná dobrá prognóza, ale mně připadá, že je lepší nevědět. Jak víš, snášet realitu života nepatřilo nikdy k silným stránkám naší rodiny.“

Harry zauvažoval o tom, jestli přijde řeč na matku. Doufal, že ne.

„Máš práci?“

Harry zavrtěl hlavou. Otec měl bílé vlasy učesané na čele tak pěkně, až si Harry pomyslel, že to snad nejsou jeho vlastní vlasy, že to je něco, co mu tady přidělili společně s pyžamem a pantoflemi.

„Vůbec žádnou?“ ujišťoval se otec.

„Dostal jsem nabídku přednášet na policejní akademii.“

To byla skoro pravda. Hagen mu to nabídl po uzavření případu Sněhulák, jako svým způsobem dovolenou.

„Učitel?“ Otec se tiše a opatrně zasmál, jako by ho výraznější smích mohl vyřídit. „Myslel jsem si, že z principu nehodláš nikdy dělat nic z toho, co jsem dělal já…“

„Tak to nikdy nebylo.“

„To je v pořádku, vždycky sis šel vlastní cestou. Ten tvůj nápad pracovat u policie… No, nejspíš bych měl být vděčný za to, že ses nevydal v mých stopách. Nejsem příklad hodný následování. Vždyť víš, že po smrti tvé matky…“

Harry seděl v bílém nemocničním pokoji pouhých dvacet minut a už cítil zoufalé nutkání vzít nohy na ramena.

„Po smrti tvé matky jsem nedokázal normálně fungovat. Stáhl jsem se, nenacházel jsem žádnou radost ve společnosti jiných lidí. Připadalo mi, že v osamění jsem jí tak nějak nejblíž. Jenže to byla chyba, Harry.“ Otec se andělsky usmál. „Vím, že ztráta Ráchel byla tvrdá, ale nesmíš udělat to co já.

Nesmíš se schovávat, Harry. Nesmíš zamknout dveře a zahodit klíč.“

Harry se zahleděl na své ruce, přikývl a ucítil, jak mu celým tělem probíhá mravenčení. Musí si něco dát, cokoli.

Vešel ošetřovatel, představil se jako Altman, zvedl do výše injekční stříkačku a pronesl maličko šišlavě, že jen dá „Olavovi“ něco, po čem se mu bude lépe spát. Harry měl chuť se ho zeptat, jestli by tam neměl i něco pro něj.

Otec se přetočil na bok, kůže na obličeji mu povisla, vypadal starší než v poloze na zádech.

Pohlédl na Harryho těžkým prázdným pohledem.

Harry vstal tak zprudka, až nohy židle hlasitě zaskřípaly o podlahu.

„Kam jdeš?“ zamumlal otec.

„Zakouřit si,“ odpověděl Harry. „Za chvíli jsem zpátky.“

Harry si stoupl na nízkou zídku, odkud měl výhled na parkoviště, a zapálil si camelku. Na druhé straně dálnice viděl čtvrť Blindern a univerzitní budovy, kde jeho otec studoval. Někteří lidé se domnívali, že synové jsou vždycky více či méně převlečenými variantami svých otců, že snaha vyhnout se tomu není nikdy ničím jiným než iluzí, že se člověk vždycky vrátí, že krevní pouto nejenže je silnější než vůle, nýbrž je samo vůlí. Harry se vždycky domníval, že on sám je důkazem opaku. Tak proč mu pohled na otcův kostnatý holý obličej na polštáři připomíná pohled do zrcadla? Slyšet ho náhle mluvit bylo jako slyšet sám sebe. Slyšet ho přemýšlet, ta slova… Jako zubní vrtačka, která se samozřejmou jistotou nachází Harryho nervy. Protože je kopií. Krucinál! Harryho pohled vyhledal na parkovišti bílou corollu.

Vždycky to je bílá, nejanonymnější barva. Barva corolly před restaurací U Schroderů, té s obličejem za volantem, stejným obličejem, který na něj před necelými čtyřiadvaceti hodinami zíral svýma šikmýma úzkýma očima.

Harry odhodil cigaretu a rozběhl se zpátky dovnitř. Zklidnil krok, až když doklusal do chodby vedoucí k otcovu pokoji. Zabočil v místě, kde se chodba rozšiřovala do otevřené čekárny, a tvářil se, jako by cosi hledal ve stohu časopisů na stolku, přitom si koutkem oka prohlížel lidi, kteří tam seděli.

Muž se skrýval za vydáním Liberalu.

Harry si vzal výtisk bulvárního časopisu Se og Hor s fotografií Lene Galtungové a jejího snoubence a odešel.

Olav Hole ležel v posteli se zavřenýma očima. Harry přiložil ucho k jeho ústům. Otec dýchal tak lehce, že to bylo sotva slyšet, Harry však cítil proud vzduchu na tváři.

Chvíli poseděl na židli vedle postele a hleděl na otce, zatímco myšlenky mu v náhodném sledu přehrávaly špatně redigované vzpomínky z dětství, vybrané podle jediného vodítka, totiž toho, že šlo o věci, které si přinejmenším pamatoval.

Pak umístil židli ke dveřím, které pootevřel na škvíru, a čekal.

Trvalo půl hodiny, než muže zahlédl, jak odchází z čekárny a vydává se dál chodbou. Harry konstatoval, že je to statný pořízek s nohama silně do O, vypadalo to, jako by při chůzi svíral mezi koleny nafukovací míč. Než zabočil do dveří s mezinárodně srozumitelným označením pánské toalety, povytáhl si opasek. Jako by na něm měl zavěšeno něco těžkého.

Harry vstal a následoval ho.

Zastavil před záchody a nadechl se. Už je to dávno. Pak otevřel dveře a vklouzl dovnitř.

Záchody byly stejné jako nemocnice sama: čisté, pěkné, nové a naddimenzované. Podél jedné dlouhé zdi bylo šest dveří do kabinek, žádné s červeným proužkem nad zámkem. Na kratší stěně čtyři umyvadla a na druhé dlouhé zdi čtyři porcelánové pisoáry ve výšce boků. Muž stál u jednoho pisoáru zády k Harrymu. Na stěně nad ním probíhala podélně vodovodní trubka. Vypadala solidně.

Dostatečně solidně. Harry vytáhl revolver a pouta. Mezinárodní etiketa hlásá, že se na sebe muži na pánských toaletách nemají dívat. Navázání očního kontaktu, byť neúmyslné, je dostatečným důvodem k vraždě. Proto se muž neotočil a na Harryho se nepodíval. Ani když Harry neuvěřitelně opatrným pohybem zamkl vstupní dveře, ani když klidnými kroky přistoupil k muži a ani když mu přiložil ústí hlavně k mastnému chmýří na styku krku a hlavy a zašeptal to, o čem jeden kolega tvrdíval, že by každý policajt měl aspoň jednou za svou kariéru mít možnost to pronést, totiž: „Freeze.“

Muž také přesně to udělal. Harry spatřil, jak ztuhl a jak mu na vystříhaném faldu na zátylku naskákala husí kůže.

„Hands up.“

Muž zvedl nad hlavu obě krátké silné paže. Harry se naklonil vpřed. A ve stejné vteřině pochopil, že udělal chybu. Mužova rychlost byla udivující. Harrymu bylo známo z tréninků souboje zblízka, že je nutné vědět, jak udělit výprask, ale stejně nutné je vědět, jak ho přijmout. Že to umění spočívá v tom, že povolíte svalstvo a pochopíte, že trestu se nelze vyhnout, že ho lze pouze redukovat. Jakmile se tedy muž bleskurychle otočil, měkce jako tanečnice se zvednutým kolenem, zareagoval Harry tím, že jeho pohyb sledoval. Sotva stihl přesunout své tělo ve stejném směru, kterým byl veden výkop.

Noha ho zasáhla přesně nad boky. Harry ztratil rovnováhu, padl nazad a klouzal po zádech po hladké vykachlíkované podlaze, až se ocitl z mužova dosahu. Tam zůstal ležet, vzdychal a hleděl do stropu, přitom vytahoval krabičku cigaret. Vstrčil si jednu cigaretu do úst.

„Bleskurychlé zacvaknutí pout,“ pronesl. „Naučil jsem se to, když jsem byl jednou na kurzu FBI

v Chicagu. Cabrini-Green, mizerná díra k bydlení. Běloch tam po večerech neměl co dělat, pokud tedy nechtěl, aby ho okamžitě po odchodu z bytu přepadli a oloupili. Tak jsem seděl doma a trénoval dvě věci: jak za co možná nejkratší dobu přebít ve tmě služební revolver a bleskové zacvaknutí pout o nohu stolu.“

Harry se vztyčil na loktech.

Muž nadále stál s krátkými pažemi zvednutými nad hlavu. Ruce měl pouty přicvaknuté z každé strany vodovodního potrubí. Bezvýrazně zíral na Harryho.

„Mister Kluit sent you?“ zeptal se Harry.

Muž opětoval Harryho pohled bez mrknutí.

„The Triade. I’ve paid my debts, haven’t you heard? „ Harry zkoumal mužův bezvýrazný obličej.

Mimika – nebo její absence – byla možná asijská, avšak muž neměl čínský tvar obličeje ani barvu pleti. Možná Mongol? „So what do you want from me?“

Žádná odpověď. Což byla špatná zpráva, protože to velmi pravděpodobně znamenalo, že muž nepřišel s žádným požadavkem, nýbrž proto, aby tu vykonal nějaký úkol.

Harry vstal, obešel muže půlobloukem a dostal se tak k němu z boku. Přiložil mu ke spánku revolver a přitom mu strčil levou ruku pod sako. Sklouzla po chladné oceli zbraně, našla peněženku a vytáhla ji ven.

Harry ustoupil o tři kroky.

„Let’s see… Mister Jussi Kolkka. „ Harry přidržel proti světlu kreditní kartu American Express.

„Finnish? Fin? V tom případě možná rozumíte norsky?“

Žádná odpověď.

„Vy jste bývalý policista, že? Když jsem vás zahlédl v příletové hale na Gardermoen, myslel jsem si, že jste tajný agent z protidrogového. Jak jste věděl, že přiletím právě tímhle letadlem, Jussi?

Nevadí vám, že vám říkám Jussi? Připadá mi jaksi nejpřirozenější oslovovat chlápka, kterému visí pinďour z kalhot, křestním jménem.“

Ozvalo se krátké zachrchlání, vzduchem prolétl plivanec, otočil se kolem vlastní osy a přistál

Harrymu na hrudi.

Harry pohlédl na své tričko. Tabákem zčernalý plivanec se mu usadil napříč přes písmeno „O“

v nápise SNOW PATROL a vytvořil „O“.

„Jak vidím, specifické norské znaky ovládáte,“ podotkl Harry. „Tak pro koho pracujete, Jussi?

A co chcete?“

V Jussiho obličeji se nepohnul ani sval. Někdo vzal zvenčí za kliku, zaklel a odešel.

Harry vzdychl. Potom zvedl revolver až do úrovně Finova čela a začal natahovat kohoutek.

„Možná si myslíte, že jsem obyčejný vypočitatelný člověk, Jussi. No, teď uvidíte, jak vypočitatelný jsem. Můj otec leží o kus dál bezmocně v nemocniční posteli, vy jste to zjistil, a já mám kvůli tomu problém. Ten se dá vyřešit jediným způsobem. Na štěstí jste ozbrojený, takže budu moct kolegům vysvětlit, že to byla sebeobrana.“

Harry natáhl kohoutek ještě o kus dál. A uvědomil si vzrůstající nevolnost.

„Kripos.“

Harry kohoutek pustil. „Repeat?“

„Pracuju pro Kripos,“ pronesl muž švédsky. Ucedil ta slova s finským přízvukem, který mají tak v oblibě vypravěči vtipů na norských svatebních hostinách.

Harry na muže zíral. Ani na okamžik nezapochyboval o tom, že muž mluví pravdu. Přesto to bylo naprosto nepochopitelné.

„V peněžence,“ sykl Fin, avšak vztek z hlasu se mu v očích neprojevil.

Harry otevřel peněženku a nahlédl do ní. Vytáhl zalaminovaný služební průkaz. Informací v něm nebylo mnoho, ale naprosto dostačovaly. Muž před Harrym byl zaměstnancem norské kriminální policie, Kriposu, centrální jednotky v Oslu, která poskytovala podporu – a zpravidla vedla vyšetřování případů vražd po celé zemi.

„Co mi krucinál Kripos chce?“

„Zeptejte se Bellmana.“

„Kdo je Bellman?“

Fin vyrazil krátký zvuk, o němž se dalo těžko soudit, zda to bylo zakašlání nebo smích. „Policejní náčelník Bellman, ty mizernej ubožáku. Můj šéf. Pusť mě už, chlapečku.“

„Kurva,“ sykl Harry a znovu se zadíval na služební průkaz. „Kurva, kurva.“ Hodil peněženku na podlahu a obrátil se ke dveřím.

„Haló! Haló!“

Finův výkřik dozněl poté, co za Harrym zapadly dveře. Harry vyrazil chodbou k východu.

Ošetřovatel, který byl předtím u otce, kráčel proti němu, a když se ocitli dostatečně blízko, s úsměvem Harrymu pokývl. Harry vyhodil do vzduchu klíček od pout.

„Na záchodě je exhibicionista, pane Altmane.“

Ošetřovatel automaticky chytil klíček do obou rukou. Harry cítil v zádech jeho udivený pohled, dokud nevyšel dveřmi ven.

Kapitola 9 – Skok

Bylo tři čtvrtě na jedenáct večer a devět stupňů nad nulou. Marit Olsenová si vzpomněla, že v předpovědi počasí hlásili, že zítra bude ještě tepleji. Ve Frognerském parku nebylo vidět ani živáčka. Velké venkovní koupaliště jí něčím připomnělo loď vyřazenou z provozu, opuštěnou rybářskou osadu, kde vítr šumí v domovních zdech, nebo zábavní park mimo sezonu. Útržky vzpomínek z dětství. Jako utonulí rybáři strašící na Tronholmenu, které moře za noci vyplavilo s chaluhami ve vlasech a rybkami v ústech a nosních dírkách. Přízraky bez dechu, které však občas vydávaly chraplavé ledové racčí skřeky. Mrtvoly s rozmáčenými údy, jež se jim zaplétaly do větví a odtrhávaly se s praskavým zvukem, aniž to zastavilo jejich postup k osamělému domku na

Tronholmenu. Na Tronholmenu, kde bydleli babička a dědeček. Kde se ona sama třásla v dětském pokoji. Marit Olsenová dýchala. Nadále dýchala.

Tam dole panovalo bezvětří, ale tady nahoře na vrcholku desetimetrové skokanské věže bylo cítit, jak se vzduch pohybuje. Marit cítila, jak jí pulz buší ve spáncích, v hrdle, v rozkroku, každým údem jí čerstvě a životodárně proudila krev. Bylo skvělé žít. Být naživu. Vystoupala všechny schody na skokanskou věž a skoro se přitom nezadýchala, jenom cítila, jak jí zběsile tluče srdce, ten věrný sval.

Zírala dolů do prázdného skokanského bazénu pod sebou, jemuž měsíční světlo dodávalo téměř nepřirozený namodralý nádech. O kus dál, na konci bazénu, viděla velké hodiny. Ručička se zastavila na pěti hodinách a deseti minutách. Čas stál. Marit slyšela město, viděla světla automobilů v Kostelní ulici. Tak blízko. A přece tak daleko. Příliš daleko na to, aby ji mohl někdo uslyšet.

Dýchala. Přesto byla mrtvá. Kolem krku měla smyčku tlustou jako kotevní lano a slyšela křik racků, přízraky, k nimž se brzy připojí. Na smrt však nemyslela. Myslela na život, jak ráda by ho žila. Na všechno to malé i velké, co by bývala ráda udělala. Cestovala by do zemí, ve kterých nikdy nebyla, viděla by své neteře a synovce vyrůstat, viděla by svět, jak moudří.

Byl to nůž. Jeho ostří se zablesklo ve světle pouliční lampy a pak se dotklo jejího krku. Tvrdí se, že strach dodává síly. Ji však o všechny síly připravil, zbavil ji veškeré schopnosti jednat. Pomyšlení na ocel nořící se jí do těla ji proměnilo v třesoucí se balík bez vůle. Proto když dostala příkaz, aby přelezla plot, nedokázala to, spadla a zůstala ležet na zemi jako pytel a po tvářích jí stékaly slzy.

Protože věděla, co se stane. A že tomu nedokáže zabránit, ačkoli by udělala cokoli, jen aby do ní nikdo neřezal. Protože by tak ráda žila ještě chvíli. Ještě pár let, pár minut, hnal ji tentýž početní příklad, tatáž slepá choromyslná racionalita.

Promluvila, aby vysvětlila, že se přes plot nedostane, zapomněla na příkaz, že má držet klapačku.

Nůž se mihl jako had, zakousl se jí do úst, otočil se, až jí v zubech zapraskalo, a vzápětí vykmitl ven.

Okamžitě vytryskla krev. Hlas cosi zašeptal zpoza masky a postrčil ji před sebou tmou podél plotu.

K místu za keři, kde byla v plotě díra, a tou ji procpal.

Marit Olsenová polykala krev, která jí nadále plnila ústa, a hleděla na tribuny pod sebou, i ty se koupaly v modrém měsíčním světle. Byly tak prázdné – jako lavice při soudním jednání s vyloučením veřejnosti i bez poroty, pouze s jedním soudcem. Poprava bez přihlížející chátry, jen s katem.

Poslední veřejné vystoupení, ke kterému se nikdo nedostavil, protože nestálo za to. Marit Olsenová si pomyslela, že i ve smrti jí chybí zájem publika, stejně jako jí chyběl v životě. A teď už nemohla ani mluvit.

„Skoč.“

Viděla, jak krásný je park, i nyní v zimě. Přála by si, aby hodiny na konci plaveckého bazénu šly a ona tak mohla vidět vteřiny života, které si pro sebe ukrádá.

„Skoč,“ zopakoval hlas. Dotyčný si musel sundat masku, protože hlas se mu náhle proměnil, poznala ho. V šoku otočila hlavu a vytřeštila na něj pohled. Pak ucítila nohu, která ji zasáhla do zad.

Vykřikla. Už neměla pod nohama pevnou půdu, na kratičký okamžik nic nevážila. Země ji však k sobě přitahovala, tělo zrychlovalo a Marit zaregistrovala, že se modrobílý keramický obklad bazénu řítí vzhůru, míří k ní, aby ji rozdrtil.

Tři metry nade dnem bazénu se smyčka kolem Maritina krku a zátylku napjala. Provaz byl starodávného typu, byl upletený z lipového a jilmového lýka a nepružil. Olbřímí tělo Marit Olsenové se nenechalo nijak výrazně zabrzdit, nýbrž se odtrhlo od hlavy a dopadlo s tupým zaduněním na dno skokanského bazénu. Hlava i s krkem zůstala viset ve smyčce. Nevytrysklo nijak mnoho krve. Pak se hlava zhoupla vzad, vyklouzla z oka, dopadla na modrou teplákovou bundu Marit Olsenové a překvapivě hlasitě se odkutálela po dlaždicích na dně bazénu.

Potom se na koupališti opět rozhostilo ticho.

ČÁST II.

Kapitola 10 – Upomínky

Ve tři hodiny v noci se Harry přestal pokoušet o spánek a vstal.

Roztočil kohoutek v kuchyni a strčil pod něj sklenici, držel ji tam tak dlouho, až voda přetekla přes okraj a chladivě mu stékala po zápěstí. Čelist ho bolela. Pohled upíral na dvě fotografie připíchnuté nad kuchyňskou linkou.

Jedna z nich byla ošklivě zpřehýbaná a byla na ní Ráchel ve světle modrých letních šatech. Jenže nebylo léto, listí za ní mělo podzimní barvy. Černé vlasy jí spadaly na odhalená ramena. Vypadalo to, jako by pohledem hledala někoho za objektivem, možná fotografa. Pořídil ten snímek sám? Zvláštní, že si nedokáže vzpomenout.

Na druhé fotografii byl Oleg. Takhle ho zachytil Harry loni v zimě fotoaparátem v mobilu ve sportovní hale Valle Hovin během rychlobruslařského tréninku. Tehdy to byl stále ještě drobný chlapec, ovšem jestli pokračuje dál v tréninku, bude brzy červenou kombinézu dobře vyplňovat. Co teď asi dělá? Kde je? Dokázala jim Ráchel vytvořit tam, kde jsou, bezpečnější domov, než jaký měli v Oslu? Objevili se v jejich životech noví lidé? Jestliže je Oleg unavený nebo se přestává soustředit, stává se i nadále, že mluví o Harrym jako o tátovi?

Harry zavřel kohoutek. Cítil, jak mu na kolena tlačí dvířka spodní skříňky. Zevnitř šeptal jeho jméno Jim Beam.

Harry si oblékl kalhoty a tričko, došel do obývacího pokoje a pustil si Kind of Blue od Milese

Davise. Byl to originál, ten, na kterém neprovedli kompenzaci toho, že nahrávací zařízení ve studiu běželo nepatrně pomaleji, takže celá deska byla takřka nepozorovatelným posunem skutečnosti.

Chvíli poslouchal, než zvýšil hlasitost tak, aby hudba přehlušila šepot z kuchyně. Zavřel oči.

Kripos. Bellman.

Nikdy to jméno neslyšel. Samozřejmě by mohl zavolat Hagenovi a vyptat se ho, jenže na to neměl sílu. Protože tušil, co by to asi tak obnášelo. Nejlepší bude nechat to být.

Proposlouchal se k poslednímu kousku, Flamenco Sketches, a v ten okamžik to vzdal. Vstal a vykročil z obýváku směrem do kuchyně. V chodbě se otočil doleva, nazul si kanady značky

Dr. Martens a vyšel ven.

Složku našel pod děravým igelitovým pytlem. Celou její přední stranu pokrývalo cosi, co se podobalo zaschlé hráškové polévce.

Usadil se do zeleného ušáku a pustil se do čtení. Třásl se přitom zimou.

První žena se jmenovala Borgny Stem-Myhreová, 33 let, původem z Levangeru. Svobodná, bezdětná, bydlela ve čtvrti Sagene v Oslu. Pracovala jako stylistka, měla široký okruh známých, zvláště mezi kadeřníky, fotografy a lidmi z módních časopisů. Často navštěvovala různé restaurace ve městě a ne vždycky to byly ty, které momentálně letěly. Kromě toho měla ráda přírodu a s oblibou chodila od jedné turistické chaty ke druhé, jak pěšky, tak na běžkách.

„Nikdy v sobě úplně nepotlačila dívku z Levangeru,“ stálo v celkovém souhrnu výslechů jejích kolegů. Harry předpokládal, že se tak vyjádřili ti kolegové, kterým připadalo, že jim se podařilo potlačit v sobě rodné maloměsto.

„Všichni jsme ji měli rádi, patřila v téhle branži k několika málo lidem, kteří byli upřímní.“

„Je to nepochopitelné, není nám jasné, kdo by ji mohl chtít připravit o život.“

„Byla příliš hodná. A toho dříve nebo později využili všichni muži, do nichž se zamilovala.

Stávala se jejich hračkou. Jednoduše řečeno mířila prostě příliš vysoko.“

Harry si prohlédl její fotografii. Tu jedinou ve složce, na níž byla ještě naživu. Blondýna, možná přírodní. Celkově roztomilá, žádná očividná kráska, ale stylově oblečená do vojenské bundy a rastafariánské čepice. Stylová a hodná až hloupá, jde to k sobě?

Toho večera navštívila restauraci Mono, kde se konala pravidelná měsíční oslavná prezentace a „čtení ukázky“ z módního časopisu Sheness. To bylo mezi sedmou a osmou. Později sdělila jedné kolegyni, s níž se přátelila, že půjde domů, aby se mohla připravit na zítřejší focení, pro které si fotograf vyžádal outfit ve stylu „setkání jungle s punkem a la osmdesátá léta“.

Ostatní předpokládali, že došla na nejbližší stanoviště taxíků, avšak žádný taxikář, který se v příslušné době vyskytoval poblíž (seznamy údajů z firem Norgestaxi a Oslo Taxi přiloženy)

nepoznal fotografii Borgny Stem-Myhreové ani nikoho nevezl do čtvrti Sagene. Zkrátka a stručně ji po jejím odchodu z restaurace Mono nikdo neviděl. Až do chvíle, kdy dva polští zedníci přišli do práce, zjistili, že visací zámek na železných dveřích podzemního krytu je přeštípnutý, a vešli dovnitř.

Borgny ležela zcela oblečená uprostřed místnosti ve zkroucené pozici.

Harry si prohlédl snímek. Stejná vojenská bunda. Obličej vypadal jako natřený na bílo. Blesk vrhal ostré stíny na zdi sklepa. Focení. Stylová.

Soudní patolog konstatoval, že Borgny Stem-Myhreová zemřela někdy mezi dvaadvacátou a třiadvacátou hodinou. V její krvi byly nalezeny stopy ketanominu, silného anestetika, které účinkuje rychle i v případě aplikace do svalu. Přímou příčinou smrti však bylo utonutí způsobené krví vytékající z ran v ústech. A právě tady začínala nejvíce zneklidňující část zprávy. Soudní patolog našel v ženiných ústech dvacet čtyři bodných ran, které byly symetricky rozdělené a – s výjimkou těch, jež neprovrtaly obličej – také naprosto stejně hluboké, sedm centimetrů. Kriminalisté však netušili, jaká zbraň nebo nástroj je mohly způsobit. Zkrátka a prostě nikdy nic podobného neviděli.

Technické stopy nula nula nic, žádné otisky prstů, žádné stopy DNA, dokonce ani otisk bot nebo holin, protože betonová podlaha byla den předtím očištěna, aby se sem mohlo položit potrubí pro vytápění a podlaha. V hlášení Kima Erika Lokkera, kriminalistického technika, který musel na technické nastoupit potom, co Harry u policie skončil, byly vyfotografovány dva šedočerné kamínky nalezené na podlaze, které nepocházely ze štěrku v okolí místa činu. Lokker poukázal na to, že v holinách s hrubým vzorem podrážky se často pevně zachycují kamínky, které pak vypadávají při chůzi po pevnějším povrchu, jako například po takovéto betonové podlaze. A že tyto kameny jsou natolik neobvyklé, že kdyby se ve vyšetřování později vynořily znovu, například byly objeveny na nějaké štěrkové cestě, daly by se porovnat. K sepsanému a datovanému hlášení byl připojen dodatek informující o tom, že z vnitřní strany dvou stoliček v ústech oběti byly zjištěny drobné stopy železa a coltanu.

Harry už tušil, jaké bude pokračování. Zalistoval dál.

Jméno druhé dívky znělo Charlotte Lollesová. Otec Francouz, matka Norka. Bydlela na

Lambeseteru v Oslu. Bylo jí dvacet devět let. Vzděláním právnička. Žila sama, měla však přítele:

jistého Erika Fokkestada, který byl z řad podezřelých ihned vyloučen, neboť se účastnil geologického semináře v Yellowstonském národním parku v americkém Wyomingu. Charlotte měla letět s ním, ale nakonec dala přednost soudnímu sporu o značný movitý majetek, na němž právě pracovala.

Kolegové ji naposledy viděli v kanceláři v úterý večer kolem desáté. Pravděpodobně vůbec nedošla domů, aktovka s dokumenty ze soudního případu byla nalezena vedle mrtvoly za vrakem automobilu v cípu lesa v údolí Maridalen. Obě strany v onom soudním případu byly z okruhu podezřelých vyloučeny. Podle ohledací zprávy byly pod Charlottinými nehty nalezeny zbytky laku z karoserie automobilu a také rzi, což odpovídalo hlášení z místa činu, které popisovalo stopy po škrabání okolo zámku na víku zavazadlového prostoru, jež se zřejmě snažila otevřít. Bližší prozkoumání zámku ostatně ukázalo, že byl nejméně jednou odemknut paklíčem. Sotva ho však odemkla Charlotte Lollesová. Harry si představoval, že musela být přivázaná k něčemu, co se nacházelo v zavazadlovém prostoru, že právě proto se snažila ho otevřít. Něco, co si potom vrah odnesl. Jenže co? Jak? A proč?

Protokol z výslechu jedné kolegyně z advokátní kanceláře: „Charlotte byla ambiciózní dívka, pracovala vždycky do pozdních hodin. Ačkoli s jakou efektivitou, to nevím. Vždycky byla veselá, nicméně ne tak extrovertní, jak by její úsměvy a její jižanský vzhled mohly napovídat. Prostě si hlídala soukromí. Například zřídka mluvila o svém příteli. Ale šéfové ji měli rádi.“

Harry si představil, jak ona kolegyně předkládá Charlotte jedno intimní odhalení o svém vlastním příteli za druhým a přitom se jí na oplátku dostává pouze úsměvu. Jeho kriminalistický mozek pracoval, jako by byl zapnutý na autopilota – možná Charlotte nestála o členství v tomhle ulepeném sesterstvu, možná měla co skrývat. Možná…

Harry se zahleděl na fotografie. Poněkud tvrdé, ale hezké rysy. Tmavé oči, podobají se očím…

Krucinál! Semkl víčka. Znovu oči otevřel. Nalistoval zprávu soudního patologa. Klouzal pohledem po papíře a přitom četl.

Musel se znovu podívat, zda nahoře stojí Charlottino jméno, aby se ubezpečil, že nečte podruhézprávu o Borgny. Anestetikum. Čtyřiadvacet bodných ran v ústech. Utonutí. Žádné jiné stopy vnějšího násilí, žádné známky znásilnění. Jediný rozdíl představoval časový údaj stanovující úmrtí na dobu mezi třiadvacátou hodinou a půlnocí. A také k této zprávě byl připojen dodatek, že na jednom zubu oběti byly nalezeny stopy železa a coltanu. Pravděpodobně proto, že na technickém později usoudili, že by to mohlo mít určitý význam pro vyšetřování vzhledem k tomu, že tyto stopy byly nalezeny u obou obětí. Coltan. Nebyl z této suroviny vyroben Schwarzeneggerův robotický Terminátor?

Harry zjistil, že je už naprosto bdělý, že sedí na krajíčku židle. Cítil chvění, napětí. A nevolnost.

Jako když si dá prvního panáka, toho, z něhož se mu obrátí žaludek, toho, jehož jeho tělo zoufale odmítá. A brzy začne žadonit o dalšího. A ještě dalšího. Dokud ho to nezničí a všechny kolem něj také. Jako tohle. Harry vstal tak zprudka, až se mu zatočila hlava, popadl složku, věděl, že je příliš tlustá, ale přesto ji dokázal rozervat ve dví.

Posbíral kusy papírů a donesl je zpátky do popelnice. Vhodil je tam tak, aby sklouzly po stěně kontejneru, a nadzdvihl igelitové pytle, aby dopadly až dolů, až na dno. Popeláři snad přijedou zítra nebo pozítří.

Vrátil se do bytu a posadil se na židli.

Když noc za okny dostala šedý nádech, zaslechl první zvuky probouzejícího se města. Přes pravidelné brumlání začínající ranní dopravní špičky na ulici Pilestredet však slyšel i vzdálené stoupající a klesající houkání sirény policejního vozu. Mohlo se stát cokoli. Zaslechl, jak se rozječela ještě další siréna. Cokoli. A další. To není cokoli.

Pevná linka začala zvonit.

Harry zvedl sluchátko.

„Tady je Hagen. Právě jsme obdrželi oznáme…“

Harry zavěsil.

Telefon začal vyzvánět znovu. Harry vyhlédl z okna. Nezatelefonoval Ses. Proč ne? Protože se nechtěl své mladší sestře – svému nejhorlivějšímu, naprosto bezvýhradnému obdivovateli – ukázat?

Jí, která trpěla tím, co sama nazývala „náznakem Downova syndromu“, ale která si dokázala se životem poradit mnohem lépe než on sám. Byla jediným člověkem, jehož si nemohl dovolit zklamat.

Telefon přestal zvonit. A spustil znovu.

Harry škubl sluchátkem. „Ne, šéfe. Odpověď zní ne, já pracovat nechci.“

Na druhém konci se na vteřinu rozhostilo ticho. Potom se ozval cizí hlas:

„Tady je firma Oslo Energi. Pan Hole?“

Harry v duchu zaklel. „Ano?“

„Nezaplatil jste faktury, které jsme vám poslali, ani jste nereagoval na upomínky a varování o odpojení. Volám vám proto, abych vás informoval, že od dnešní půlnoci vám bude ukončena dodávka elektrické energie do bytu v Sofiině ulici číslo pět.“

Harry neodpověděl.

„Obnovení dodávky je možné poté, co bude na náš účet připsána dlužná částka.“

„A ta dělá kolik?“

„S úroky, náklady na zaslání upomínek a s poplatkem za ukončení dodávky to je čtrnáct tisíc čtyři sta šedesát tři korun.“

Odmlka.

„Haló?“

„Jsem tady. Já teď tolik peněz nemám.“

„Dlužná částka bude postoupena k soudnímu vymáhání. Do té doby doufejme, že nenastanou mrazy.

Viďte?“

„Viďte,“ zopakoval Harry a zavěsil.

Sirény venku dál stoupaly a klesaly.

Harry si šel lehnout. Ležel čtvrt hodiny se zavřenýma očima, pak to vzdal, znovu se oblékl, opustil byt a vydal se tramvají do Říšské nemocnice.

Kapitola 11 – Tisk

Jakmile jsem se ráno probudil, věděl jsem, že jsem tam zase byl. Ve snu to tak bývá vždycky:

ležíme na zemi, krev teče, a když odvrátím pohled stranou, stojí tam a dívá se na nás. Hledí na mě smutnýma očima, jako by teprve teď zjistila, kdo jsem, odhalila mě, spatřila, že nejsem ten, koho by chtěla.

Snídaně chutnala výtečně. Píšou to na teletextu. „Poslankyně parlamentu nalezena mrtvá ve skokanském bazénu Frognerského koupaliště.“ Internetové stránky novin jsou toho plné. Tisk, střih, střih.

Zanedlouho uveřejní první internetové noviny její jméno. Prozatím bylo vyšetřování ze strany policie tak směšně amatérské, že to bylo spíš iritující než napínavé. Tentokrát však nasadí veškeré síly, nebudou si na vyšetřování jen hrát jako u Borgny a Charlotte. Marit Olsenová byla přece jen poslankyně. Je načase to zarazit. Protože já jsem si už vytipoval další oběť.

Kapitola 12 – Místo činu

Harry kouřil před nemocniční budovou. Nad ním se klenulo bledě modré nebe, ale pod ním mlha zakrývala město rozkládající se v kotlině mezi nízkými zelenými kopečky. Ten pohled mu připomínal dětství na sídlišti Oppsal, kdy se společně s Oysteinem rozhodli odpískat první vyučovací hodinu a vydali se k německým bunkrům na Nordstrandu, odkud pozorovali hráškově zbarvenou mlhu halící osloské centrum. Postupem času však ranní mlhy z Osla zmizely, společně s průmyslem a kamny na dřevo.

Harry podpatkem zamáčkl cigaretu.

Olav Hole vypadal lépe. Nebo to možná bylo jen světlem. Chtěl vědět, proč se Harry usmívá. A co se mu vlastně stalo s čelistí.

Harry zamumlal cosi o nešikovnosti a zauvažoval o tom, kdy dochází k té změně, že děti začnou chránit své rodiče před pravdou. Došel k závěru, že ve věku okolo deseti let.

„Stavila se tu tvoje sestra,“ pronesl otec.

„Jak se má?“

„Dobře. Když se dozvěděla, že ses vrátil domů, prohlásila, že na tebe musí dávat pozor. Protože ona je teď velká. A ty jsi malý.“

„Hm. Chytrá holka. Jak se dneska cítíš?“

„Dobře. Vlastně velice dobře. Sakra, myslím, že je načase, abych se odsud vypakoval.“

Usmál se a Harry se také usmál.

„Co říkají doktoři?“

Olav Hole se nadále usmíval. „Říkají toho spoustu. Co kdybychom mluvili o něčem jiném?“

„Jasně. O čem chceš mluvit?“

Olav Hole se zamyslel. „Chci mluvit o ní.“

Harry přikývl. A mlčky naslouchal otcovu vyprávění, jak se s Harryho matkou seznámili. Jak se vzali. O matčině onemocnění v době, kdy byl Harry ještě malý kluk.

„Ingrid mi pořád pomáhala. Pořád. Jenže mě tak málokdy potřebovala. Dokud neonemocněla.

Občas jsem si říkal, že ta choroba byla požehnání.“

Harry sebou trhl.

„Dala mi možnost, abych jí to oplatil, rozumíš? A já jsem oplácel. Udělal jsem vždycky všechno, o co mě požádala.“ Olav Hole upřel na syna pohled. „Všechno, Harry. Skoro.“

Harry přikývl.

Otec mluvil dál. O Ses a Harrym, o tom, jak hodná a veselá Ses byla. A jak silnou vůli měl Harry.

Že se bál tmy, ale nechtěl to před nikým přiznat, a oni s matkou jen podle poslechu u dveří mohli poznat, že střídavě pláče a zaklíná neviditelné příšery. Věděli však, že nemůžou vejít dovnitř a utěšit ho a uklidnit, protože by se naštval a křičel by na ně, že všechno zničili, ať vypadnou.

„Chtěl ses vždycky poprat s příšerami na vlastní pěst, Harry.“

Olav Hole vyprávěl starou historku o tom, že Harry do svých téměř pěti let nemluvil. Ale že potom – jednoho dne – z něj začaly padat celé věty. Pomalé a vážné, s dospěláckými slovy, o nichž netušili, kde se je naučil.

„Ovšem Ses má pravdu,“ usmál se otec. „Teď jsi zase malý. Nemluvíš.“

„Hm. Chceš, abych mluvil?“

Otec zavrtěl hlavou. „Ty máš poslouchat. Ale pro dnešek toho bylo dost. Přijď zase jindy.“

Harry sevřel pravicí tátovu levou ruku a vstal. „Nevadilo by ti, kdybych pár dní bydlel na

Oppsalu?“

„Díky za nabídku. Nechtěl jsem tě s tím otravovat, ale dům potřebuje dohled.“

Harry pomlčel o tom, že mu v jeho vlastním bytě odpojí elektřinu.

Otec zazvonil a přišla mladá usměvavá sestra, která otce nevinně a laškovně oslovovala křestním jménem. A Harry slyšel, jak otec poněkud poklesl hlasem, když sestřičce vysvětloval, že má Harrymu dát z kufru klíče od domu, viděl, jak se ten nemocný muž v posteli snaží načechrat si před ní trochu peříčka. Z nějakého důvodu to nepůsobilo uboze, bylo to tak, jak to mělo být.

Na rozloučenou otec zopakoval: „Vždycky všechno, o co mě požádala. Skoro.“ A šeptem dodal:

„Kromě jediného.“

Sestra dovedla Harryho do pacientské šatny a sdělila mu, že lékař si s ním přeje mluvit. Poté, co mu našla v kufru klíče, zaklepal Harry na dveře, které mu ukázala.

Lékař pokývl směrem k židli pro návštěvy, zaklonil se na své kancelářské židli a spojil špičky prstů. „Dobře že jste se vrátil domů. Snažili jsme se vás sehnat.“

„Já vím.“

„Rakovina se rozšířila.“

Harry přikývl. Někdo mu kdysi řekl, že úkolem rakovinné buňky je právě šířit se.

Lékař na něj zkoumavě hleděl, jako by zvažoval další krok.

„Ano.“

„Ano?“

„Ano, jsem připravený vyslechnout si zbytek.“

„Dneska už neříkáme, kolik si myslíme, že člověku zbývá. Na to jsou individuální odlišnosti a průvodní komplikace příliš velké. Ovšem v tomto případě mi připadá správné vám sdělit, že váš otec je tu už přesčas.“

Harry přikývl. Pohlédl z okna. Mlha dole byla pořád stejně hustá.

„Máte mobil, na kterém bychom vás mohli zastihnout, pokud by se něco stalo?“

Harry zavrtěl hlavou. „Momentálně ještě ne.“ Neslyší dole z mlhy sirénu?

„Máte nějakého známého, který by vám mohl vyřídit vzkaz?“

Harry znovu zavrtěl hlavou. „Budu sem prostě zatím denně volat a chodit ho navštěvovat. Ano?“

Lékař přikývl a hleděl za Harrym, který se zvedl a vyřítil se ven.

Harry dorazil na Frognerské koupaliště v devět hodin. Celý Frognerský park má rozlohu padesát hektarů, ale protože veřejné venkovní koupaliště tvoří jen jeho malou část, a navíc je oplocené, bylo pro policii snadné uzavřít místo činu: prostě z vnější strany plotu omotali celé koupaliště policejními páskami a ke vstupu postavili hlídku. Slétlo se sem úplné hejno senzacechtivých kriminovinářů, kteří teď stáli jako supi připravení u brány, klapali zobáky a spekulovali o tom, jak by se mohli dostat k mršině. Pro boha živého, vždyť jde o skutečnou poslankyni, veřejnost snad má v tom případě nárok na snímky tak prominentní mrtvoly?

Harry si koupil v café-baru Kaffepikene jedno americano. Bar měl po celý únor venku na chodníku stolky a židličky a Harry se tam usadil, zapálil si cigaretu a hleděl na dav u brány.

Na židli vedle Harryho usedl muž.

„Sám Harry Hole. Kdepak jste byl?“

Harry zvedl pohled. Roger Gjendem, novinář kriminalistické rubriky deníku Aftenposten, si zapálil cigaretu, gestikuloval směrem k Frognerskému parku a vykládal: „Nakonec dostane Marit Olsenová to, co chtěla. Do osmi hodin večer bude celebritou. Oběsit se na skokanské věži Frognerského koupaliště? Good career move.“ Otočil se k Harrymu a zašklebil se. „Co se vám stalo s čelistí?

Vypadáte děsně.“

Harry neodpověděl. Jen usrkával kávu a nijak se nesnažil zamaskovat trapnou odmlku v marné naději, že novinář pochopí, že nestojí o jeho společnost. Z mlhy nad nimi se ozval cvakavý zvuk rotoru. Roger Gjendem zamžoural k nebi.

„To bude určitě VG, najmout si vrtulník, to je jim podobné. Doufám, že se mlha nezvedne.“

„Hm. Radši ať nemá fotku nikdo, než aby ji měli ve VG?“

„No jasně. Co víte?“

„Nepochybně míň než vy,“ odpověděl Harry. „Mrtvolu nalezl jeden z hlídačů za rozbřesku a okamžitě zavolal policii. A vy?“

„Úplně jí to urvalo hlavu. Vypadá to, že ta ženská skočila z vrcholku věže s provazem okolo krku.

A byla příšerně tlustá. Váhová kategorie nad sto padesát kilo. V místě, kde se domnívají, že se dostala přes plot, našli vlákna, která by mohla odpovídat vláknům z její teplákové soupravy. Nenašli tam žádné jiné stopy, takže si myslí, že byla sama.“

Harry nasál kouř. Úplně jí to urvalo hlavu. Ti novináři mluví tak, jak píšou, v obrácené pyramidě, jak tomu říkají: nejdůležitější informace první.

„Zřejmě k tomu došlo v noci?“ lovil dál poznatky Harry.

„Nebo včera večer. Podle manžela odešla Marit Olsenová z domova ve tři čtvrtě na deset, šla si zaběhat.“

„Dost pozdě na běhání.“

„Očividně to tak dělávala. Ráda měla park sama pro sebe.“

„Hm.“

„Mimochodem, snažil jsem se vypátrat hlídače, který ji našel.“

„Pročpak?“

Gjendem pohlédl na Harryho s úžasem. „Abych měl svědectví z první ruky, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ odtušil Harry a potáhl z cigarety.

„Jenže se zdá, že se někam schoval, protože není ani tady, ani doma. Nejspíš je chudák v šoku.“

„No… Jistě nenašel mrtvolu ve skokanském bazénu poprvé. Předpokládám, že o to, abyste se k němu nedostali, se postaralo vedení vyšetřovacího týmu.“

„Co míníte tím, že to nebylo poprvé?“

Harry pokrčil rameny. „Mě už sem dvakrát nebo třikrát volali. Vždycky šlo o mladíky, kteří sem vlezli v noci potají. V jednom případě to byla sebevražda, v druhém nehoda. Čtyři opilí kamarádi cestou domů z mejdanu, chtěli si trochu pohrát, vyzkoušet, kdo z nich se dokáže postavit nejblíž na kraj. Tomu, co vyhrál, bylo devatenáct. Nejstarší z kluků byl jeho brácha.“

„Á do prdele,“ odvětil Gjendem profesionálně.

Harry pohlédl na hodinky, jako by potřeboval něco stihnout.

„Ten provaz musel být dost silný,“ podotkl Gjendem. „Když jí to urvalo hlavu. Už jste někdy něco takového slyšel?“

„Tom Ketchum,“ odpověděl Harry, jediným douškem dopil zbytek kávy a vstal.

„Ketchup?“

„Ketchum. Gang Hole-in-the Wall. Oběsili ho v Novém Mexiku v roce 1901. Naprosto běžná šibenice, jen použili příliš dlouhý provaz.“

„Jejda. Jak dlouhý?“

„Něco přes dva metry.“

„Jen tak málo? To musel být tlustý jako prase.“

„Vůbec ne. Vypovídá to něco o tom, jak snadné je ztratit hlavu, ne?“

Gjendem za ním cosi zavolal, avšak Harry to už nezaslechl. Přerázoval parkoviště na severní straně koupaliště, prošel parkem a odbočil doleva přes most k hlavní bráně. Plot byl všude více než dva a půl metru vysoký. Váhová kategorie nad sto padesát kilo. Marit Olsenová to možná zkusila, ale přes ten plot se rozhodně nemohla dostat sama.

Na druhé straně mostu zamířil Harry doleva, aby dospěl ke koupališti z opačné strany. Překročil oranžové policejní pásky a zastavil se na vrcholku svahu před křovím. Za poslední roky toho strašně moc zapomněl. Ale ty případy ne. Ještě pořád si pamatoval jména těch čtyř kluků ze skokanské věže.

Bratrův nepřítomný pohled do nicoty v okamžiku, kdy bezvýrazně odpovídal na Harryho dotazy.

A ruku ukazující na místo, kudy se dostali dovnitř.

Harry přistoupil opatrně blíž, aby nezničil případné stopy, a rozhrnul křoví. Údržbová služba

Osloské správy parků musí mít dlouhodobý horizont plánování. Pokud vůbec nějaký má. Díra v plotě tu byla pořád.

Harry se posadil na bobek a prohlížel si ostré hroty polámaného pletiva. Všiml si tmavých vláken.

Někdo se tu dovnitř neproplížil, nýbrž procpal. Nebo byl procpán. Rozhlédl se, zda neuvidí další stopy. Na jednom hrotu v nejhořejší části trhliny viselo dlouhé černé vlněné vlákno. Trhlina byla tak vysoká, že dotyčný musel stát, aby se dostal do kontaktu s plotem v těchto místech. Hlava. To by dobře odpovídalo čepici, vlněné čepici. Měla na sobě Marit Olsenová vlněnou čepici? Podle Rogera

Gjendema odešla z domova ve tři čtvrtě na deset, aby si mohla zaběhat v parku. Jak to mívala ve zvyku, prohlásil.

Harry si to zkusil představit. Viděl nezvykle vlahý večer v parku. Viděl velkou potící se ženu, jak běží. Neviděl žádnou vlněnou čepici. Neviděl ani nikoho jiného, kdo by měl na sobě vlněnou čepici.

Rozhodně ne proto, že by byla zima. Ale možná proto, aby dotyčného nikdo neviděl ani nepoznal.

Černá vlněná čepice. Možná kukla.

Opatrně vyšel ze křoví.

Neslyšel je přijít.

Jeden z mužů svíral pistoli – pravděpodobně značky Steyr, rakouskou, poloautomatickou. Zbraň mířila na Harryho. Muž držící pistoli měl světlé vlasy, otevřená ústa s mohutným spodním předkusem, a když se navíc chrochtavě zasmál, vzpomněl si Harry na jeho jméno. Truls Berntsen z Kriposu.

Přezdívaný Beavis. Podle seriálu Beavis & Butt-Head.

Druhý muž byl malý, nohy měl nezvykle výrazně do O a ruce zastrčené v kapsách kabátu, v němž, jak Harry věděl, se skrývala střelná zbraň a služební průkaz Kriposu s finsky znějícím jménem. Byl tu však ještě třetí muž, v šedém elegantním kabátě, který upoutal Harryho pozornost. Stál mírně nalevo od obou ostatních, avšak pistolníkova i Finova řeč těla a způsob, jakým se oba otáčeli částečně k Harrymu a částečně k tomuto muži, napovídaly, že dotyčný je jejich prodlouženou rukou, jako by právě on vlastně svíral pistoli. Harryho na něm nezaujala jeho téměř femininní krása. Ne to, že jeho řasy na horním i dolním víčku byly tak výrazné, až by ho člověk mohl podezírat, že je má nalíčené.

Ani nos, brada, pěkně tvarované líce. Ani husté tmavé prošedivělé, hezky ostříhané vlasy, které byly o pěkný kus delší, než velel policejní standard. Ani spousta drobných pigmentových skvrn na opálené kůži, díky nimž muž vypadal, jako by byl vystaven kyselému dešti. Harryho upoutala nenávist.

Nenávist v pohledu, jímž ho muž fixoval, nenávist tak silná, až Harrymu připadalo, že ji může cítit fyzicky jako cosi bílého a tvrdého.

Muž si párátkem čistil zuby. Hlas měl vyšší a měkčí, než Harry očekával: „Vnikl jste do prostoru, který je uzavřen z důvodu vyšetřování, Hole.“

„Nepopiratelný fakt,“ odtušil Harry a rozhlédl se.

„Proč?“

Harry hleděl na toho muže a přitom v duchu zavrhoval jednu odpověď za druhou, než mu došlo, že prostě žádnou odpověď nemá.

„Zdá se, že mě znáte,“ pronesl. „S kým mám to potěšení?“

„Pochybuju, že to někoho z nás nějak zvlášť těší, Hole. Proto navrhuju, abyste okamžitě toto místo opustil a už se nikdy neukázal v blízkosti žádného místa činu, kde operuje Kripos. Rozuměl jste?“

„No… Slyšel jsem to, ale nerozumím tomu. Co kdybych mohl policii napomoct tím, že bych jí poskytl tip, jak se Marit Olsenová…“

„Vaše jediná pomoc policii,“ přerušil ho měkký hlas, „bylo vaše mizerné renomé. Podle mě jste alkoholik, zločinec a škodná, Hole. Takže vám doporučuju, abyste zalezl zpátky pod kámen, zpod kterého jste vylezl, než na vás někdo šlápne.“

Harry na muže pohlédl a ucítil, že mozek i žaludek mu radí totéž. Přijmi to. Ustup. Nemáš nic, čím bys mohl kontrovat. Buď chytrý.

Skutečně by si přál, aby byl chytrý, skutečně by tuhle vlastnost ocenil. Vytáhl z kapsy krabičku cigaret.

„A ten někdo byste měl být jako vy, Bellmane? Protože vy jste Bellman, že? Génius, který za mnou poslal tuhle saunovací opici?“ Harry pokývl směrem k Finovi. „Pokud můžu soudit podle toho pokusu, nedokážete šlápnout ani… ani…“ Harry horečnatě hledal vhodný příměr, ale nenašel ho.

Zatracená pásmová nemoc. Bellman ho předběhl.

„Zmizte, Hole,“ ukázal palcem přes rameno. „Šup šup. Rychle.“

„Já…,“ začal Harry.

„Tak to bychom měli,“ usmál se Bellman zeširoka. „Jste zatčen, Hole.“

„Cože?“

„Třikrát jsem vás vyzval, abyste opustil místo činu, a vy jste neuposlechl. Ruce za záda.“

„Poslouchejte mě!“ zabrblal Harry se vzrůstajícím pocitem, že je neuvěřitelně předvídatelnou krysou v laboratorním bludišti. „Já vám chci jenom…“

Berntsen alias Beavis mu trhl paží tak, až mu cigareta vypadla z úst a dopadla na mokrou zem.

Harry se sklonil, aby ji sebral, ale Jussi Kolkka ho kopl do zad a Harry padl vpřed. Narazil čelem do země a ucítil chuť zeminy a žluči. A těsně u ucha zaslechl Bellmanův měkký hlas:

„Protivíte se zatčení, Hole. Vyzval jsem vás, abyste dal ruce za záda, je to tak? Vyzval jsem vás, abyste je dal sem…“

Bellman lehce položil ruku Harrymu na zadek. Harry ztěžka dýchal nosem a nehýbal se. Protože přesně věděl, čeho tím chce Bellman dosáhnout. Napadení veřejného činitele. Dva svědkové.

Paragraf 127. Horní hranice pět let. Game over. A přestože mu bylo tohle všechno jasné jako facka, věděl, že Bellman brzy dosáhne svého. Proto se soustředil na něco jiného, vytěsnil Beavisův chrochtavý smích i Bellmanovu vodu po holení. Myslel na ni. Na Ráchel. Položil si ruce na záda, na

Bellmanovu ruku, a otočil hlavu. Vítr nad nimi právě odvál mlhu a nahoře Harry zahlédl, jak se proti šedému nebi rýsuje štíhlá bílá skokanská věž. Z můstku nahoře cosi viselo a houpalo se to ve větru, možná provaz.

Ozvalo se měkké zacvaknutí pout.

Bellman stál na parkovišti u Middelthunské ulice a sledoval, jak odjíždějí. Vítr mu vesele pocukával kabátem.

Strážný u cel předběžného zadržení si četl noviny, když si všiml tří mužů za přepážkou.

„Ahoj, Tore,“ pozdravil ho Harry. „Máš nekuřácký pokoj s výhledem?“

„Ahoj, Harry. Dlouho jsme se neviděli.“ Strážný vytáhl ze skříňky za sebou klíč a podal ho

Harrymu. „Svatební apartmá.“

Harry spatřil Toreho úžas, když se vpřed naklonil Beavis, popadl klíč a zadrmolil: „To on je zatčený, starochu.“

Harry hleděl na Toreho s lítostí, Kolkkovy ruce mu mezitím prohledávaly kapsy a vytahovaly klíče a peněženku.

„Bylo by fajn, kdybys zavolal Gunnaru Hagenovi, Tore. Má…“

Jussi Kolkka škubl pouty tak, až se Harrymu kov zaryl do kůže. Harry se pozadu šoural za těmi dvěma směrem, kudy se vcházelo k celám.

Poté, co ho zamkli do cely o velikosti dva a půl krát jeden a půl metru, došel Kolkka za Torem podepsat papíry. Beavis zůstal stát za zamřížovanými dveřmi a hleděl dovnitř. Harry na něm viděl, že mu chce něco říct, a vyčkával. Nakonec to přišlo, hlasem, v němž se chvěl potlačovaný vztek:

„Jaké to vlastně je? Být taková hvězda, lapit dva sériové vrahy, vystupovat v televizi, a teď čumět tady na mříže z druhé strany?“

„Na co jste tak naštvaný, Beavisi?“ zeptal se Harry tiše a zavřel oči. Cítil houpání v těle, jako by právě vystoupil na břeh po dlouhé plavbě.

„Nejsem naštvaný. Ovšem pokud jde o rebely, co střílejí dobrý policajty, jsem naštvanej na nich.“

„Tři chyby v jedné větě,“ odtušil Harry a lehl si na pryčnu. „Za prvé se říká ‚na ně‘, za druhé nebyl vrchní komisař Waaler ‚dobrej policajt‘ a za třetí jsem ho nezastřelil, ale urval jsem mu ruku. Tady nahoře v rameni,“ otevřel oči a ukázal.

Beavis otevřel a zavřel ústa, nevydal však ani hlásku.

Harry opět zavřel oči.

Kapitola 13 – Hlavní stan

Když Harry opět oči otevřel, ležel už na pryčně v policejní cele předběžného zadržení dvě hodiny. Za dveřmi stál Gunnar Hagen a bojoval s klíčem, jímž se snažil odemknout.

„Omlouvám se, Harry, měl jsem jednání.“

„Mně to vůbec nevadí, šéfe,“ odpověděl Harry, protáhl se na pryčně a zívl. „Jsem propuštěn?“

„Mluvil jsem se státním zástupcem, ten to odsouhlasil. Předběžné zadržení je jenom prevence, nikoli trest. Slyšel jsem, že vás sem přivezli dva kluci z Kriposu. Co se stalo?“

„To mi, doufám, vysvětlíte vy.“

„Já?“

„Od chvíle, co jsem přistál v Oslu, mě Kripos potají sleduje.“

„Kripos?“

Harry se posadil a projel si rukou vlasy připomínající kartáč. „Sledovali mě do Říšské nemocnice.

Zatkli mě kvůli formalitám. Co se to tady děje, šéfe?“

Hagen pozvedl bradu a popotáhl se za kůži na krku. „Kruci, měl jsem to předpokládat.“

„Předpokládat co?“

„Že se proflákne, že se vás snažíme vypátrat. Že tomu Bellman bude chtít zabránit.“

„Můžete to laskavě trochu rozvést?“

„Jak jsem vám povídal, je to dost složité. Jde o snižování stavů a racionalizaci policie.

O jurisdikci. O starý známý souboj, oddělení vražd versus Kripos. O to, zda je v takové malé zemi dost prostředků na financování dvou odborných institucí s takřka shodnými kompetencemi. Debata se rozhořela ve chvíli, kdy Kripos dostal nového zástupce velitele, jistého Mikaela Bellmana.“

„Povězte mi o něm něco.“

„O Bellmanovi? Po absolvování policejní akademie krátce sloužil tady v Norsku, pak skončil u Europolu v Haagu. Vrátil se domů do Kriposu jako zázračné dítě, které míří vzhůru a vpřed. Od prvního dne, kdy chtěl zaměstnat svého někdejšího kolegu z Europolu, cizince, dělá samé problémy.“

„Není ten cizinec náhodou Fin?“

Hagen přikývl. „Jussi Kolkka. Policejní vzdělání získal ve Finsku, ale nemá žádnou formální kvalifikaci, která se požaduje pro práci u norské policie. Odborová organizace běsnila. Skončilo to samozřejmě tím, že Kolkka byl dočasně zaměstnán jako stážista. Bellmanův další počin spočíval v tom, že nám ukáže, že předpisy lze vykládat tak, že u větších případů vražd Kripos sám rozhoduje, jestli je to jejich věc, nebo věc místně příslušného policejního obvodu, nikoli obráceně.“

„No a?“

„A to je samozřejmě naprosto nepřijatelné. Máme tady na policejním ředitelství největší oddělení vražd v zemi, sami musíme mít možnost rozhodovat, jaké případy budeme v rámci Osla vyšetřovat, při jakých potřebujeme pomoc a kdy požádáme Kripos, aby daný případ převzal. Kripos byl zřízen proto, aby pomáhal policejním obvodům s expertizami v případech vražd, ovšem Bellman bez obalu přiřkl svému sboru královský status. Do sporu bylo zataženo ministerstvo spravedlnosti. A tam okamžitě usoudili, že by bylo vhodné provést oficiálně to, co se nám tak dlouho dařilo držet jako naše nepsané právo, totiž centralizovat vyšetřování vražd do jednoho kompetenčního centra. Nezajímají je naše argumenty o riziku takového sjednocení, o tom, jak důležité jsou znalosti místního prostředí a rozdělení pravomocí, o náboru a…“

„Díky, mně to nemusíte vysvětlovat.“

Hagen zvedl ruku. „Jistě, jenže ministerstvo spravedlnosti nyní pracuje na návrhu změny…“

„A co…?“

„Tvrdí, že to vezmou pragmaticky. Že jde o co nejefektivnější využívání omezených zdrojů. Jestliže

Kripos dokáže předvést, že dosahuje nejlepších výsledků nezávisle na policejních obvodech…“

„… pak se všechna moc přesune do Brynu,“ dodal Harry. „Velká kancelář pro Bellmana a nazdárek oddělení vražd.“

Hagen pokrčil rameny. „Tak nějak. Když byla za tím datsunem nalezena mrtvola Charlotte

Lollesové a my jsme objevili podobnosti s vraždou té dívky ve sklepě novostavby, střetli jsme se naplno. Kripos prohlásil, že ačkoli byly mrtvoly nalezeny v Oslu, spadá dvojnásobná vražda do jeho kompetence, nikoli do kompetence osloského policejního obvodu, a pustili se do vyšetřování na vlastní pěst. Pochopili, že tenhle případ rozhodne bitvu o podporu ze strany ministerstva spravedlnosti.“

„Takže prostě jenom stačí vyřešit ten případ dřív než Kripos?“

„Jak už bylo řečeno, je to složité. Kripos s námi odmítá sdílet informace, ačkoli ustrnuli na mrtvém bodě. Místo toho s tím šli na ministerstvo. Našemu policejnímu náčelníkovi pak po telefonu sdělili, že na ministerstvu ‚by byli rádi‘, kdyby mohl Kripos vyšetřovat tenhle případ do té doby, než tam zaujmou stanovisko k budoucímu rozdělení odpovědnosti.“

Harry pomalu zavrtěl hlavou. „Začíná mi svítat. Vy jste byli zoufalí…“

„Takový výraz bych nepoužil.“

„Dost zoufalí na to, abyste vyhrabali starého lovce sériových vrahů Holea. Outsidera, který už není na výplatní listině a který by mohl případ vyšetřovat ve vší tichosti. Právě proto jsem to neměl nikomu říkat.“

Hagen vzdychl. „Bellmanovi se to nicméně stejně doneslo, jak vidno. A nechal vás sledovat.“

„Aby zjistil, zda uposlechnete zdvořilý pokyn ministerstva. Aby mě přistihl při činu ve chvíli, kdy bych pročítal stará hlášení nebo vyslýchal staré svědky.“

„Nebo ještě efektivněji: aby vás vyřadil ze hry. Bellman ví, že by stačilo jediné šlápnutí vedle, jediné pivo ve službě, jediné porušení služebních předpisů, aby vás mohl nechat suspendovat.“

„Hm. Nebo kladení odporu při zatýkání. Má v úmyslu hnát to dál, kokot jeden.“

„Promluvím si s ním. Nechá toho, až mu povím, že o ten případ stejně nestojíte. Netaháme policisty do bahna, jestliže to nemá smysl.“ Hagen mrkl na hodinky. „Čeká mě práce, tak pojďte, ať vás odsud dostaneme.“

Vyšli z budovy, přešli parkoviště a zastavili se před policejním ředitelstvím, betonovou a ocelovou stavbou trůnící v horní partii parku. Vedle nich se nacházely staré šedé zdi Botsenu, osloské krajské věznice, která byla s policejním ředitelstvím propojena podzemním tunelem. Pod nimi se směrem k moři a přístavu rozkládala městská čtvrť Gronland. Fasády domů byly zimně bledé a špinavé, jako by na ně napršel popel. Jeřáby dole v přístavu se tyčily proti nebi jako šibenice.

„Není to moc pěkný pohled, co?“

„To není,“ přikývl Harry a nasál vzduch.

„Ale stejně má tohle město něco do sebe.“

„To má.“

Chvíli tam stáli a pohupovali se na podpatcích, ruce v kapsách.

„Je chladno,“ konstatoval Harry.

„Ani ne.“

„Možná ne, ale můj termostat je ještě pořád nastavený na Hongkong.“

„Aha.“

„Možná byste měl nahoře hrnek kafe?“ Harry pokývl směrem k šestému patru. „Nebo tam na vás čeká práce? Případ Marit Olsenové?“

Hagen neodpověděl.

„Hm, tak Bellman a Kripos si vzali i ten.“

Cestou po chodbě do červené zóny v šestém patře se Harrymu sem tam dostalo odměřeného pokývnutí. Byl sice na ředitelství legendou, avšak oblíbený nebyl nikdy.

Minuli dveře kanceláře, na nichž byl nalepený papír formátu A4 s nápisem I see dead people.

Hagen si odkašlal. „Musel jsem tu kancelář přenechat Magnusi Skarremu, máme všude úplně plno.“

„Samozřejmě,“ odtušil Harry.

Každý si v kuchyňce vzal jeden papírový kelímek s nechvalně proslulou překapávanou kávou.

V Hagenově kanceláři se Harry usadil na židli před šéfův psací stůl, kde už seděl tolikrát.

„Ještě pořád ho máte, jak vidím,“ pokývl Harry k předmětu na psacím stole, který na první pohled vypadal jako bílý vykřičník. Byl to mumifikovaný malíček. Harry věděl, že patřil jednomu japonskému veliteli z druhé světové války. Velitel si ho usekl před svými muži během ústupu – chtěl se jim tím omluvit za to, že se nemohou vrátit pro své padlé. Hagen tu historku s oblibou používal, jestliže poučoval své policisty na střední úrovni řízení o tom, jak mají správně vést lidi.

„A vy ho pořád nemáte.“ Hagen pokývl k Harryho ruce bez prostředníčku svírající kelímek.

Harry kývl a napil se. I káva byla pořád stejná. Jako roztavený asfalt.

Harry se zašklebil. „Potřebuju tým o třech lidech.“

Hagen se pomalu napil a odložil kelímek. „Víc ne?“

„Na to se ptáte vždycky. Víte, že nepracuju s početnějšími vyšetřovacími týmy.“

„V tomhle případě nebudu proti. Míň lidí znamená menší šanci, že se Kripos a ministerstvo spravedlnosti dovědí, že vyšetřujeme tu dvojnásobnou vraždu.“

„Trojnásobnou,“ opravil ho Harry a zívl.

„Brzděte, zatím nevíme, jestli Marit Olsenová…“

„Osamělá žena je večer násilím odvedena na místo, kde je nekonvenčním způsobem připravena o život. Potřetí v našem malém Oslu. Trojnásobná vražda. Věřte mi. Bez ohledu na to, jak málo nás bude, víte, že bude dost problém zařídit to tak, aby se naše cesty v žádném případě nestřetly s Kriposem.“

„Ano, to je mi jasné,“ pokýval hlavou Hagen. „Právě proto jsem stanovil podmínku, že kdyby bylo vaše vyšetřování odhaleno, nemá s oddělením vražd nic společného.“

Harry zavřel oči. Hagen pokračoval:

„Samozřejmě vyjádříme lítost nad tím, že se v něm angažovali někteří naši zaměstnanci, avšak jasně prohlásíme, že tohle rozjel notorický sólista Harry Hole na vlastní pěst, bez vědomí vedení.

A vy tu verzi potvrdíte.“

Harry opět otevřel oči a upřel je na Hagena.

Hagen jeho pohled opětoval a zeptal se: „Nějaké otázky?“

„Ano.“

„Sem s nimi.“

„Kudy unikají informace?“

„Pardon?“

„Kdo informuje Bellmana?“

Hagen pokrčil rameny. „Nemám dojem, že by někdo systematicky nahlížel do naší práce. Třeba to, že se vás sem snažíme dostat, se mu mohlo donést hned z několika míst.“

„Vím, že Magnus Skarre si s oblibou pouští pusu na špacír.“

„Na víc se mě neptejte, Harry.“

„Dobrá. Kde si zřídíme hlavní stan?“

„Právě, právě.“ Gunnar Hagen několikrát pokývl, jako by to byla věc, o které už chvíli diskutují.

„Co se kanceláře týče…“

„Ano?“

„Jak jsem říkal, naše budova praská ve švech, musíme proto najít něco mimo někde poblíž.“

„Fajn. Kde?“

Hagen se zadíval z okna. Na šedé zdi Botsenu.

„To si děláte legraci,“ zašklebil se Harry.

Kapitola 14 – Nábor

Bjorn Holm vešel do zasedací místnosti kriminalisticko-technického oddělení ve čtvrti Bryn. Za okny už slunce sklouzávalo z fasád domů a pomalu přenechávalo město odpolednímu šeru. Parkoviště venku bylo přeplněné a před vstupem do budovy Kriposu na protější straně ulice stál bílý autobus s parabolickou anténou na střeše a logem Norského státního rozhlasu a televize na boku.

Jedinou osobou v místnosti byla Holmova šéfka Beáta Lonnová, nadmíru bledá, útlá a tichá žena.

Kdyby ji člověk neznal, mohl by si myslet, že taková žena těžko může vést tlupu chlapských, velice profesionálních, sebevědomých, vždy svérázných kriminalistických techniků, kteří se nikdy nebojí jít do konfliktu. Jestliže ji člověk znal, věděl, že právě ona jediná je dokáže ukočírovat. Ne proto, že by ji obdivovali za to, že dokázala udržet hlavu zpříma i potom, co vyprovodila dva policisty do „věčné služby“, nejprve svého otce a později otce svého dítěte, nýbrž hlavně proto, že z nich byla nejlepší a vyzařovala z ní bezúhonnost, čestnost a významnost, díky čemuž stačilo, aby se sklopeným pohledem a zrudlými tvářemi šeptla příkaz, a ten byl na místě splněn. I Bjorn Holm tudíž přišel okamžitě, jakmile si ho zavolala.

Beáta seděla na židli, kterou měla přisunutou těsně k televizoru.

„Živý přenos z tiskové konference,“ vysvětlila. „Posaď se.“

Holm okamžitě identifikoval osoby na obrazovce. Napadlo ho, že je zvláštní sedět tady a sledovat televizní signál, který urazil tisíce kilometrů vesmírem tam a zpátky jenom proto, aby mu ukázal, co se právě odehrává na protější straně ulice.

Beáta Lonnová zesílila zvuk.

„To je správná interpretace,“ odpovídal momentálně Mikael Bellman a naklonil se k mikrofonu na stole před sebou. „Prozatím nemáme stopy ani podezřelé. A rád bych znovu zopakoval, že nevylučujeme, že zemřelá si mohla vzít život sama.“

„Říkal jste ale…,“ ozval se hlas z davu novinářů.

Bellman reportérku přerušil: „Říkal jsem, že to úmrtí vyšetřujeme jako podezřelé. Jistě jste obeznámena s terminologií. Pokud ne, měla byste…“ Větu nedokončil a ukázal na někoho za kamerou.

„Stavanger Aftenblad,“ zabečel pomalu rogalandský dialekt. „Klade policie toto úmrtí do souvislosti s těmi dvěma úmrtími…“

„Ne! Kdybyste dával pozor, slyšel byste, že jsem řekl, že nevylučujeme souvislost.“

„Já jsem to slyšel,“ pokračoval rogalandský dialekt nadále velice pomalu, „ovšem nás, co tu jsme, zajímá mnohem víc, co si myslíte, než to, co nevylučujete.“

Bjorn Holm viděl, jak Bellman muže fixuje pohledem a jak mu v koutcích úst nervózně poškubává.

Uniformovaná žena po Bellmanově boku zakryla rukou mikrofon, naklonila se k Bellmanovi a cosi mu pošeptala. Náčelníkovi potemněl obličej.

„Mikael Bellman právě absolvuje bleskový kurz jednání s médii,“ okomentoval to Bjorn Holm.

„Lekce jedna, podrbejte je trošičku pod bradou, zvláště lokální noviny.“

„Je v tomhle ohledu prostě nováček,“ namítla Beáta Lonnová. „To se naučí.“

„Myslíš?“

„Ano. Bellman je ten typ, který se učí rychle.“

„Slyšel jsem, že pokoře se nenaučíš snadno.“

„Té skutečné ne, to je pravda. Jenže sklapnout podpatky, jestliže to prospěje účelu, je základem moderní komunikace. Právě to mu Ninni teď pověděla. A Bellman je dost chytrý na to, aby to pochopil.“

Na obrazovce si Bellman odkašlal, donutil se nasadit téměř chlapecký úsměv a naklonil se k mikrofonu: „Omlouvám se, jestli to vyznělo poněkud stroze, ale všichni za sebou máme dlouhý den a já doufám, že chápete, že netrpělivě toužíme vrátit se k vyšetřování tohoto tragického případu.

Musím teď konferenci ukončit, ale bude-li mít někdo z vás další dotazy, předejte je tady Ninni a já vám slibuji, že se k nim osobně vyjádřím později večer. Před vašimi uzávěrkami. Souhlasíte s mým návrhem?“

„Co jsem povídala?“ zasmála se Beáta triumfálně.

„A star is born,“ dodal Bjorn Holm.

Televizor potemněl a Beáta Lonnová se otočila. „Volal Harry. Chce, abych tě uvolnila.“

„Mě?“ podivil se Bjorn Holm. „A k čemu?“

„To moc dobře víš. Slyšela jsem, žes jel s Hagenem pro Harryho na letiště.“

„No ne.“ Technik se usmál a vycenil přitom horní i spodní zuby.

„Předpokládám, že tě Hagen využije pro operaci Argument, protože ví, že patříš k těm několika málo lidem, s nimiž Harry rád spolupracuje.“

„Tak daleko jsme se nedostali, protože Harry ten případ odmítl.“

„Jenže teď si to rozmyslel.“

„Vážně? Co ho k tomu přimělo?“

„To neřekl. Jenom prohlásil, že mu připadalo správné, aby to šlo přese mě.“

„Jasně, ty seš tady šéf.“

„U Harryho není jasné nic. Jak víš, znám ho dost dobře.“

Holm přikývl. Věděl to. Věděl, že Jack Halvorsen, Beátin přítel a nastávající otec jejího dítěte, byl zavražděn v době, kdy pracoval pod Harrym. Jednoho mrazivého zimního dne přímo na ulici ve čtvrti

Grünerlokka ho vrah několikrát bodl do hrudníku. Holm sám se dostal na místo činu vzápětí. Teplá krev vsakující se do umrzlého sněhu. Později smrt v nemocnici. Nikdo Harryho neobviňoval. Nikdo kromě něj samotného, samozřejmě.

Holm se podrbal ve vousech. „A cos mu odpověděla?“

Beáta se nadechla a pohlédla oknem na novináře a fotografy spěchající ven z budovy Kriposu.

„Totéž, co teď řeknu tobě. Že ministerstvo naznačilo, že Kripos má v tomhle případě přednost a že já kvůli tomu nemám nejmenší možnost poskytnout své techniky nikomu jinému než Bellmanovi.“

„Ale?“

Beáta Lonnová tvrdě zabubnovala propiskou o desku stolu. „Existují ovšem i jiné případy než tahle dvojnásobná vražda.“

„Trojnásobná,“ opravil ji Holm, a když na něj Beáta ostře pohlédla, dodal: „Věř mi.“

„Nevím, co přesně vrchní komisař Hole vyšetřuje, ale není to v žádném případě ani jedna z těchhle vražd, na tom jsme se shodli,“ pokračovala Beáta. „A pro tenhle případ nebo případy – o kterých tedy nic nevím – tě uvolním. Na čtrnáct dní. Kopii prvního hlášení z tvé práce budu mít na stole za pět pracovních dní dneškem počínaje. Jasné?“

Kaja Solnessová se v duchu usmívala jako sluníčko a cítila téměř neodolatelné nutkání se na židli jednou či dvakrát zatočit.

„Jestliže bude Hagen souhlasit, jdu samozřejmě do toho,“ pronesla a snažila se přitom alespoň částečně ovládat, slyšela však ve svém hlase jásot.

„Hagen souhlasí,“ odpověděl muž opírající se o zárubně s rukama nad hlavou tak, že tvořil ve dveřích diagonálu. „Takže Holm, vy a já. A je tajné, na jakém případu pracujeme. Začneme zítra, sraz v sedm hodin v mé kanceláři.“

„Ehm… v sedm?“

„V sedm. S-e-d-m. Sedm nula nula.“

„Dobře. V jaké kanceláři?“

Muž se zazubil a vysvětlil jí to.

Nedůvěřivě na něj pohlédla. „Budeme mít kancelář ve vězení?“

Diagonála se odlepila od dveří. „Přijďte připravená. Otázky?“

Kaja jich měla spoustu, Harry Hole však už byl pryč.

Ten sen se teď začal objevovat i přes den. Kdesi v dáli stále slyším kapelu hrát Love Hurts. Všiml jsem si, že nás obklopilo několik chlapíků, ale nezasahují. Dobrá. Sám se na ni dívám. Koukni, cos provedla, snažím se říct. Koukni se teď na něj, ještě pořád ho chceš? Proboha, jak já ji nenávidím, jak bych chtěl z úst vyrvat ten nůž a zabodnout ho do ní, udělat do ní díru, sledovat, jak z ní vytéká krev, vnitřnosti, lež, hloupost, to její pitomé pokrytectví. Někdo by jí měl ukázat, jak ošklivá je uvnitř.

Viděl jsem v televizi tu tiskovou konferenci. Neschopní idioti! Žádné stopy, žádní podezřelí?

Zlatých prvních osmačtyřicet hodin, písek v přesýpacích hodinách se sype, pospěšte si, pospěšte si.

Co chcete, abych udělal? Napsal to krví na zeď?

To vy umožňujete, aby tohle vraždění pokračovalo, ne já.

Dopis je dopsán.

Pospěšte si.

Kapitola 15 – Zářivky

Stine hleděla na chlapce, který na ni právě promluvil. Měl vousy, světlé vlasy a čepici. I tady uvnitř.

A přitom to nebyla žádná tenká čepička, nýbrž tlustá čepice, která mu měla hřát uši. Snowboarďák?

Ostatně když se na něj zahleděla podrobněji, nebyl to vlastně kluk, nýbrž muž. Přes třicet. V každém případě měl v opálené pleti bílé vrásky.

„A co má bejt?“ zavolala do hudby dunící z aparátu v Krabbe. Tahle nedávno otevřená restaurace dávala všeobecně najevo, že chce být novým štamgastským místem pro stavangerskou gardu slibných mladých hudebníků, filmařů a spisovatelů, kteří se v podstatě stali součástí tohoto ropného města počítajícího dolary a zaměřeného jinak na obchod. To se ovšem teprve ukáže, protože ti, kteří byli in, se prozatím nerozhodli, zda si Krabbe zaslouží jejich přízeň. Stejně jako se Stine prozatím nerozhodla, jestli si tenhle kluk – chlap – zaslouží přízeň její.

„Jenom mi připadalo, že byste si to měla poslechnout,“ prohlásil, příjemně se usmál a pohlédl na ni očima, které jí připadaly až příliš světle modré. Možná to ale bylo tím světlem uvnitř. Zářivka? Je to cool? To se ukáže. Muž otáčel půllitrem v ruce a naklonil se nad barový pult, aby se i ona musela předklonit, pokud bude chtít slyšet, co povídá, jenže ona na to nepřistoupila. Muž měl na sobě tlustou péřovou bundu, přesto se mu pod tou směšnou čepicí neleskla ve tváři ani kapička potu. Nebo je snad ta čepice cool?

„Jen málokdo podnikl cestu na motorce do oblastí delty v Barmě a vrátil se natolik živý, aby o tom mohl vyprávět,“ pokračoval.

Natolik živý. Takže tlučhuba. Prozatím se jí to líbilo. Někomu se podobá. Nějakému americkému akčnímu hrdinovi z reprízovaných filmů a seriálů z osmdesátých let.

„Slíbil jsem sám sobě, že jestli se vrátím do Stavangeru, někam si vyrazím, koupím si pivo, dojdu k nejhezčí holce, kterou tam uvidím, a řeknu jí právě to, co teď říkám.“ Rozhodil rukama a v širokém úsměvu odhalil bílé zuby. „Myslím, že jste dívka od modré pagody.“

„Cože jsem?“

„To je Rudyard Kipling, slečno. Vy jste dívka, která čeká na britského vojáka u Moulmeinskémodré pagody. Tak co vy na to? Vydáte se se mnou bosa na mramor ve Šweitigoumské pagodě? Dáte si se mnou maso z kobry v Bagu? Budete usínat za muslimských svolávání k modlitbě v Rangúnu a probouzet se za buddhistických modliteb v Mandalaj?“

Nadechl se. Stine se k němu naklonila: „Takže já jsem tady nejhezčí?“

Rozhlédl se. „Ne, ale máte největší prsa. Jste hezká, jenže konkurence mezi těmi ze všech nejhezčími je příliš tvrdá. Vypadnem?“

Zasmála se a zavrtěla hlavou. Nevěděla, jestli je ten muž vtipný nebo jenom praštěný.

„Jsem tu s kamarádkami. Zkuste ten trik na nějakou jinou.“

„Elias.“

„Cože?“

„Přemýšlíte o tom, jak se jmenuju. Pro případ, že bychom se zase viděli. Jmenuju se Elias. Skog.

To druhé zapomenete, ale Elias si pamatovat budete. A my se ještě uvidíme. Vlastně dřív, než tušíte.“

Naklonila hlavu ke straně a podivila se: „No ne, vážně?“

Elias také naklonil hlavu ke straně a napodobil ji: „No vážně.“

Potom dopil pivo, odložil půllitr na barový pult, usmál se na ni a odešel.

„Co to bylo za chlápka?“ Tu otázku jí položila Mathilde.

„Nevím,“ odpověděla Stine. „Byl celkem milý. Ale divný. Mluvil východonorským dialektem.“

„Divný?“

„Měl takové zvláštní oči. A zuby. Mají tady zářivky?“

„Zářivky?“

Stine se zasmála. „Jo, ty, co vydávají světlo jako v soláriu, má barvu jako pasta na zuby. A člověk pak má kvůli němu ksicht jako zombie.“

Mathilde zavrtěla hlavou. „Potřebuješ drink. Pojď.“

Stine se vydala za ní, ale otočila se ještě k východu. Zazdálo se jí, že na okenní tabulku se tiskne čísi obličej, nikdo tam však nebyl.

Kapitola 16 – Speed King

Bylo devět hodin večer, Harry kráčel centrem Osla. Přes den nanosil do nové kanceláře židle a stoly.

Odpoledne zajel do Říšské nemocnice, ale otec byl zrovna na nějakých odběrech. Vrátil se tedy, okopíroval si hlášení, vyřídil pár telefonátů, objednal si letenku do Bergenu, zaběhl do City a koupil jednu SIM kartu o velikosti cigaretového nedopalku.

Teď rázoval dlouhými kroky. Tohle si vždycky vychutnával, pěší chůzi z východu na západ v tomhle kompaktním městě, ty postupné, avšak očividné změny v lidech, módě, etnicitě, stavebním stylu, obchodech, kavárnách, barech. Zaskočil do McDonald’s, dal si hamburger, vstrčil si do kapsy tři brčka a vydal se dál.

Půl hodiny poté, co vyrazil ze čtvrti Gronland, která připomínala ghetto a kde bydlelo mnoho

Pákistánců, se již nacházel v hezké, poněkud sterilní západní části Osla bílé jako padlý sníh. Kaja

Solnessová bydlela v ulici Lydera Sagena, a jak se ukázalo, šlo o jednu z těch velkých starých dřevěných vil, před nimiž se obyvatelé Osla stavěli do fronty, jestliže některá z nich byla na prodej, což se stávalo zřídka. Nikoli proto, že by ji chtěli koupit – na to téměř nikdo z nich neměl –, nýbrž proto, aby se podívali, zasnili a utvrdili se v tom, že čtvrť Fagerborg, tedy Krásný hrad, je skutečně tím, za co se vydává: čtvrtí, kde bohatí nejsou příliš bohatí, peníze nejsou příliš nové a nikdo nemá bazény, elektrická garážová vrata ani jiné vulgární moderní vymoženosti. Zdejší krásní obyvatelé se chovali stejně, jako tomu bylo vždycky. V létě sedávali pod jabloněmi ve svých velkých stinných zahradách na zahradním nábytku, který byl stejně starý, neprakticky těžký a na tmavo namořený jako vily, z nichž ho zjara vynášeli ven. A když ho později opět uklidili a dny se zkrátily, začala se za okny s dělenými tabulkami rozsvěcovat světla. V ulici Lydera Sagena panovala vánoční atmosféra od října do března.

Branka zavrzala tak nahlas, že pes by tady byl úplně zbytečný. Pod nohama křupal Harrymu štěrk.

Harry pocítil před pár dny dětinskou radost při pohledu na své kanady nalezené ve skříni, nyní je však měl úplně promočené.

Došel k vestavěnému schodišti a stiskl zvonek bez jmenovky.

Přede dveřmi stál pár pěkných dámských bot a vedle nich pár bot pánských. Velikost šestačtyřicet, odhadl Harry. Kajin manžel je velký, jak se zdá. Protože Kaja má samozřejmě manžela, nechápal, jak si mohl myslet něco jiného. Protože to si myslel, nebo snad ne? To není důležité. Dveře se otevřely.

„Harry?“ Kaja měla na sobě rozepnutý a příliš velký vlněný svetr, obnošené džíny a plstěné pantofle, které byly tak staré, že by Harry mohl přísahat na to, že mají jaterní skvrny. Nebyla nalíčená.

Jen se užasle usmívala. Přesto jako by věděla, že přijde. Jako by věděla, že ji rád uvidí právě takhle.

Samozřejmě to zahlédl v jejím pohledu už v Hongkongu, tu fascinaci, kterou pociťují mnohé ženy vůči

„mužům s pověstí“, ať už dobrou, nebo špatnou. A on sám ani neprovedl důkladnou analýzu všech jednotlivých úvah, jejichž souhrn ho dovedl k těmto dveřím. Je jen dobře, že si to ušetřil. Číslo bot šestačtyřicet. Nebo šestačtyřicet a půl.

„Hagen mi dal adresu,“ vysvětlil. „Bydlíte kousek ode mě, tak jsem si říkal, že bych vám nemusel volat a mohl za vámi zaběhnout.“

Ušklíbla se. „Nemáte mobil.“

„Omyl.“ Harry vylovil z kapsy červený telefon. „Tohle jsem dostal od Hagena, ale už jsem zapomněl PIN. Neruším?“

„Kdepak.“ Otevřela dveře dokořán a Harry vešel.

Bylo to trapné, ale zatímco na ni čekal, začalo mu srdce bít maličko rychleji. Před patnácti lety by ho to rozčililo, mezitím však rezignoval, akceptoval tu banální skutečnost, že ženská krása nad ním vždycky bude mít tuhle nepatrnou moc.

„Vařím kafe, dáte si?“

Došli do obývacího pokoje. Na zdech visely obrazy a police s tolika knihami, až Harry zapochyboval o tom, že by je Kaja mohla všechny shromáždit sama. Místnost byla výrazně mužského charakteru. Velký hranatý nábytek, globus, vodní dýmka, elpíčka v policích, mapy a fotografie vysokých zasněžených hor na stěnách. Na základě toho došel Harry k závěru, že Kajin manžel bude o dost starší. V pokoji běžela televize s vypnutým zvukem.

„Případ Marit Olsenové je hlavní událostí všech zpravodajských pořadů,“ vysvětlila Kaja, zvedla dálkové ovládání a obrazovka zhasla. „Vystoupili dva opoziční poslanci, kteří požadují rychlé vysvětlení té záležitosti, prohlásili, že vláda policii systematicky devastuje. Kripos nebude mít v příštích dnech příliš klidu na práci.“

„Kafe si dám, díky,“ odpověděl Harry na předchozí otázku a Kaja zmizela do kuchyně.

Harry se posadil na pohovku. Na konferenčním stolku ležela vedle dámských brýlí na čtení rozevřená kniha Johna Fanteho obrácená obálkou dolů. Vedle ní se nacházela fotografie z Frognerského koupaliště. Ne přímo snímek místa činu, nýbrž záběr lidí, kteří se shromáždili za policejními zátarasy jako čumilové. Harry si spokojeně odfrkl. Nejen proto, že si Kaja vzala práci domů, nýbrž proto, že výjezdová skupina ještě pořád pořizuje tyhle fotografie. To Harry jim svého času uložil, aby vždycky vyfotografovali shromážděné. V kurzu FBI o sériových vraždách se totiž poučil, že rčení, že vrah se vrací na místo činu, není žádný mýtus. Jak bratři Kingovi v San Antoniu, tak „muž z K-martu“ byli dopadeni právě proto, že si nedokázali odpustit cestu na místo činu, aby si vychutnali své dílo, viděli celé to pozdvižení, které vyvolali, pocítili, jak jsou nezranitelní.

Fotografové z kriminalisticko-technického oddělení tomu říkali Holeovo šesté přikázání. Ano, jaksi nevyhnutelně existovalo ještě devět dalších. Harry zalistoval fotografiemi.

„Mléko si nedáváte, viďte?“ zavolala Kaja z kuchyně.

„Ano.“

„Vážně? Na Heathrow…“

„Myslím tím ‚Ano, máte pravdu, mléko si nedávám‘.“

„Aha. Vy jste konvertoval k vyjadřování v kantonštině.“

„Cože?“

„Přestal jste na zápornou zjišťovací otázku odpovídat záporem. Kantonština je logičtější. Máte rád logiku.“

„Vážně to tak je? Myslím v té kantonštině?“

„Vím já?“ zasmála se z kuchyně. „Jen se snažím vypadat chytře.“

Harry viděl, že fotograf byl diskrétní, pořídil snímky od boku, bez blesku. Pozornost přihlížejících byla obrácena ke skokanské věži. Zastřené pohledy, polootevřená ústa, jako by se ti lidé nudili, a přitom čekali na záblesky něčeho hrůzného, něčeho do památníčků, něčeho, čím by mohli vyděsit sousedy k smrti. Jakýsi muž držel nad hlavou mobilní telefon, jímž nepochybně pořizoval fotografie.

Harry zvedl lupu ležící na svazku hlášení a obličeje si jeden po druhém prohlédl. Nevěděl, co hledá, mozek měl prázdný, byl to nejlepší způsob, jak nepřehlédnout nic, co by tam případně mohlo být.

„Našel jste něco?“ Kaja se postavila k opěradlu pohovky a naklonila se mu přes rameno. Harry ucítil slabou vůni levandulového mýdla, stejnou, kterou cítil v letadle, když mu usnula na rameni.

„Hm. Myslíte, že se tam dá něco najít?“ zeptal se a vzal si od ní hrnek s kávou.

„Ne.“

„Tak proč jste si odnesla ty fotky domů?“

„Protože devadesát devět procent veškerého vyšetřování sestává z hledání na špatném místě.“

Právě ocitovala Holeovo třetí přikázání.

„A vy se musíte naučit mít rád i těch devětadevadesát procent. Jinak si to můžete jít hodit.“

Čtvrté přikázání.

„A ta hlášení?“ vyptával se dál Harry.

„Samozřejmě máme jenom svá vlastní hlášení z vražd Borgny a Charlotte, a tam není vůbec nic.

Žádné stopy, žádní svědci, kteří by ohlásili něco neobvyklého. Nikdo, kdo by věděl o zahořklých nepřátelích, žárlivých milencích, hamižných dědicích, otravných stalkerech, netrpělivých dealerech nebo jiných věřitelích. Zkrátka…“

„Žádné stopy, žádný zřejmý motiv, žádná vražedná zbraň. Rád bych začal výslechem lidí v případu

Marit Olsenové, ale jak víte, už na něm nepracujeme.“

Kaja se usmála. „Samozřejmě že ne. Mimochodem, mluvila jsem dneska s jedním politickým komentátorem z VG. Povídal, že žádnému z jejich parlamentních reportérů nebylo známo, že by Marit

Olsenová trpěla depresemi, osobní krizí nebo myšlenkami na sebevraždu. Nebo že by měla nepřátele, ať už v pracovním, nebo soukromém životě.“

„Hm.“

Harry přejel pohledem řadu obličejů na fotografii z místa činu. Žena s náměsíčným výrazem a dítětem na ruce.

„Co chtějí tihle lidi?“

V pozadí záda jednoho muže mířícího pryč. Péřová bunda, čepice. „Chtějí být šokováni. Otřeseni.

Baveni. Očištěni…“

„Neuvěřitelné.“

„Hm. A taky čtete Johna Fanteho. Asi máte ráda starší kousky?“ Harry obsáhl pokývnutím místnost i dům. A mínil tím místnost, dům. Počítal však s tím, že se Kaja zmíní také o manželovi, jestliže je o tolik starší, jak odhadoval.

Pohlédla na něj s nadšením: „Vy jste četl Fanteho?“

„Když jsem byl mladý a měl jsem období Bukowského, přečetl jsem jednu Fanteho knížku, nepamatuju si její název. Koupil jsem si ji nejspíš hlavně proto, že Charles Bukowski byl jeho fanouškem.“ Pohlédl demonstrativně na hodinky. „Jejda, čas vyrazit k domovu.“

Kaja se udiveně zahleděla nejdřív na něj a potom na nedotčený hrnek kávy.

„Pásmová nemoc,“ usmál se Harry a vstal. „Probereme to zítra ráno na poradě.“

„Jistě.“

Harry se poplácal po kapse kalhot. „Mimochodem, došly mi cigarety. Ten karton camelek, co jste mi vzala kvůli dovozní kvótě…“

„Počkejte,“ usmála se.

Když se vrátila s načatým kartonem cigaret, stál Harry na chodbě a měl už na sobě bundu a boty.

„Díky.“ Harry vytáhl jednu krabičku a otevřel ji.

Už byl venku na schodech, když se Kaja vyklonila přes práh. „Možná bych to neměla říkat, ale mám dojem, že tohle byl takový test.“

„Test?“ podivil se Harry a zapálil si cigaretu.

„Nebudu se ptát, v čem ten test spočíval, ale obstála jsem?“

Harry se zasmál. „Šlo jenom o tohle.“ Sestoupil po schodech a přitom zamával kartonem. „Sedm nula nula.“

Harry si odemkl byt. Rozsvítil a konstatoval, že elektřinu mu zatím neodpojili. Svlékl si kabát, došel do obývacího pokoje, pustil Deep Purple, svého absolutního favorita v kategorii kapel typu

„bezděčně komické, ale přesto skvělé“. Speed King. Ian Paice u bicích. Posadil se na pohovku a přitiskl si špičky prstů na spánky. Psi škubali za řetězy. Vyli, vrčeli, štěkali, zuby mu rvali vnitřnosti. Kdyby je tentokrát pustil, nebylo by už cesty zpět. Tentokrát ne. Předtím vždycky existovaly dostatečné důvody k tomu, aby přestal. Ráchel, Oleg, práce, možná i otec. Teď už nic z toho nemá. Nesmí se to stát. Alkohol ne. Potřebuje tedy alternativní omamný prostředek. Takový, který by dokázal ovládat. Díky, Kajo. Není mu stydno? Samozřejmě že je mu stydno. Jenže hrdost je luxus, který si člověk nemůže vždycky dovolit.

Strhl z kartonu celofán. Vytáhl nejspodnější krabičku. Skoro nebylo vidět, že kolek na ní je porušený. Ženy jako Kaja celníci skutečně nikdy nekontrolují. Harry otevřel krabičku a vytáhl hliníkovou fólii. Rozbalil ji a hleděl na hnědou hrudku. Nasál sladkou vůni.

Pak se začal připravovat.

Už viděl spoustu různých způsobů, jak se dá kouřit opium, od složitých rituálních procedur praktikovaných v opiových doupatech, které byly hotovými čínskými čajovými obřady, přes různé druhy dýmek až po nejjednodušší způsob: zapálit hrudku, přiložit k ní brčko a inhalovat jako o život, zatímco se ta dobrota doslova rozplyne v kouři. Nicméně jde stále o totéž: dostat účinnou látku morfin, tebain, kodein a spoustu dalších chemických kamarádíčků – do krevního řečiště. Harryho metoda byla jednoduchá. Páskou na okraj stolu přilepil kovovou lžíci, položil na ni kousíček hrudky, ne větší než hlavička zápalky, a zahřál ho zapalovačem. Když se z opia začalo kouřit, přidržel nad lžící obyčejnou sklenici a do ní kouř nashromáždil. Potom strčil zespoda do sklenice brčko, nejlépe ohýbací, a inhaloval. Všiml si, že prsty se mu při přípravě netřesou. V Hongkongu v pravidelných intervalech zkoumal úroveň své závislosti, v tomto ohledu byl nejdisciplinovanějším feťákem, jakého znal. Předem si dokázal nadávkovat alkohol a uměl přestat pít bez ohledu na to, jak sťatý byl.

V Hongkongu vynechával opium na týden nebo čtrnáct dní a jen užíval Paralen Forte, který by nepotlačil abstinenční příznaky, ale který měl patrně psychologický účinek, neboť Harry věděl, že obsahuje nepatrné množství morfinu. Nebyl závislý. Na omamných prostředcích všeobecně, to ano, ale speciálně na opiu sotva. Jedno je však jasné: posouvá se to. Protože už ve chvíli, kdy přilepoval ke stolu lžíci, cítil, že se psi uklidňují. Protože teď věděli, věděli, že brzy něco dostanou.

A můžou dát pokoj. Do příště.

Žhavý zapalovač pálil Harryho v prstech. Na stole ležela brčka z McDonald’s.

O minutu později už Harry poprvé nasál.

Účinek byl okamžitý. Bolesti, dokonce i ty, o nichž nevěděl, zmizely. Dostavily se asociace, obrazy. Dnes v noci se vyspí.

Bjorn Holm spát nemohl.

Snažil se číst si Escottovu knihu Hank Williams, The Biography o krátkém životě a dlouhé smrti této countryové legendy, poslouchal pirátskou nahrávku jednoho koncertu Lucindy Williamsové v Austinu a počítal texaské dlouhorohé krávy, nic však nepomáhalo.

Dilema. To je přesně ono. Problém, na který není žádná odpověď zcela správná. Kriminalistický technik Holm takový typ problémů nenáviděl.

Schoulil se na poněkud krátkém otomanu, který si přivezl z vesnice Skreia společně s nákladem vinylových desek s Elvisem, Sex Pistols, Jason & The Scorchers, třemi ručně šitými obleky z Nashvillu, americkou biblí a jídelním nábytkem, jenž přežil tři generace Holmů. Nedokázal se však soustředit.

Jeho dilema spočívalo v tom, že učinil zajímavé zjištění, když zkoumal provaz, na němž byla oběšena – nebo přesněji řečeno dekapitována – Marit Olsenová. Nebyla to stopa, která by nutně měla k něčemu vést, ovšem Holmovo dilema bylo beztak stejné: je správné poskytnout tu informaci

Kriposu, nebo Harrymu? Bjorn Holm objevil droboučké mušličky v provaze v okamžiku, kdy ještě stále pracoval pro Kripos. Totéž platilo pro chvíli, kdy mluvil se sladkovodním biologem z Biologického ústavu Univerzity v Oslu. Jenže potom, před sepsáním hlášení, ho Beáta Lonnová převelela do Harryho oddělení, takže od zítřka, kdy by se měl posadit k počítači a hlášení sepsat, by měl zprávu podat Harrymu.

Dobrá, z hlediska oficiálního to nejspíš žádné dilema není, protože ta informace náleží Kriposu.

Poskytne-li ji komukoli jinému, bude to považováno za porušení služebních předpisů. A co vlastně dluží Harrymu Holeovi? Hole mu nikdy nepřinesl nic než potíže. Byl po pracovní stránce svérázný a bezohledný. V opilosti dokonce životu nebezpečný. Ale za střízliva byl normální. Člověk se na něj mohl spolehnout, a to bez výhrad a komentářů typu „mám to u tebe“. Hrozný nepřítel, zato dobrý kamarád. Fajn chlap. Sakra fajn chlap. Tak trochu jako Hank, vlastně.

Bjorn Holm zasténal a obrátil se ke zdi.

Stine se s trhnutím probudila.

Ve tmě něco mručelo a předlo. Přetočila se na bok. Strop byl lehce osvícený a světlo vycházelo z podlahy vedle postele. Kolik je hodin? Tři ráno? Natáhla se a popadla mobilní telefon.

„Ano?“ pronesla hlasem záměrně ospalejším, než jak se skutečně cítila.

„Po návštěvě delty už jsem měl plné zuby hadů a komárů, tak jsem se na motorce vydal na sever podél barmského pobřeží do Arakanu.“

Okamžitě poznala jeho hlas.

„Na ostrov Saj Čung,“ dodal. „Tam mají aktivní bahenní sopku, u které se, jak jsem se doslechl, právě očekávala erupce. Třetí noc, kdy jsem tam byl, k erupci došlo. Myslel jsem si, že se vylije jenom bahno, ale věřte tomu nebo ne, sopka vyplivovala i starou dobrou lávu. Hustou lávu, které stékala do města tak pomalu, že jsme ho mohli v poklidu opustit.“

„Je hluboká noc,“ zívla.

„Přesto se nedala zastavit. Říkají tomu údajně studená láva, protože je tak vazká, ale přesto spálila všechno, co jí přišlo do cesty. Stromy se svěže zelenými listy vypadaly ve čtyřech vteřinách jako vánoční stromky na konci ledna, pak se proměnily v popel a zmizely. Barmánci se snažili utéct v autech naložených po střechu majetkem, který popadli, jenže balili příliš dlouho, vždyť láva tekla tak pomalu! Když vyšli ven s televizorem, měli už lávu až u domu. Skočili do auta, jenže pneumatiky žárem popraskaly. Pak vzplál benzin a oni vyběhli z aut jako hořící pochodně. Vzpomínáte si na moje jméno?“

„Poslyšte, Eliasi…“

„Povídal jsem vám, že si ho zapamatujete.“

„Potřebuju se vyspat. Musím ráno do školy.“

„Já jsem taky takový výbuch, Stine. Jsem studená láva. Teču pomalu, ale nedám se zastavit. Přijdu tam, kde jste.“

Snažila se vzpomenout si, jestli mu prozradila svoje jméno. A automaticky upřela pohled k oknu.

Bylo otevřené. Venku šuměl vítr, pokojně, uklidňujícím způsobem.

Jeho hlas byl tichý, šeptal: „Viděl jsem psa, který se při pokusu o útěk zamotal do ostnatého drátu.

Ležel uprostřed cesty, kudy měla téct láva. Jenže pak se proud lávy stočil doleva a vypadalo to, že psa přece jenom těsně mine. Jako by zakročil milosrdný Bůh. Ale okraj lávy ho stejně zasáhl.

Polovina psa prostě zmizela, vypařila se. A zbytek vzápětí vzplál. I pes se proměnil v popel. Všechno se promění v popel.“

„Uf, já to položím.“

„Koukněte se ven. Koukněte se, už jsem u domovní zdi.“

„Přestaňte!“

„Uklidněte se, jen si z vás utahuju.“ Zasmál se jí nahlas a drásavě do ucha.

Stine se otřásla. Musí být opilý. Nebo šílený. Nebo obojí.

„Spěte sladce, Stine. Brzy se uvidíme.“

Spojení se přerušilo. Stine zírala na telefon. Potom ho úplně vypnula a mrskla jím do nohou postele. Zaklela, protože si s jistotou uvědomila, že už dnes v noci znovu neusne.

Kapitola 17 – Vlákna

Bylo 6:58. Harry Hole, Kaja Solnessová a Bjorn Holm prošli Podchodem, čtyřsetmetrovou podzemní chodbou spojující policejní ředitelství s osloskou krajskou věznicí. Podchod se občas využíval k transportu vězňů na policejní ředitelství k výslechu, občas v zimě jako místo pro běžecký trénink a za starých zlých časů k nanejvýš neoficiálnímu bití zvláště zarputilých vězňů.

Kapky vody odlepující se od stropu dopadaly na beton s vlhkým mlasknutím, které se rozléhalo spoře osvětlenou chodbou.

„Tady to je,“ informoval je Harry, když došli na konec chodby.

„TADY?“ nevěřil Bjorn Holm.

Museli sklonit hlavy, aby se dostali pod schody vedoucí k vězeňským celám. Harry otočil klíčem v zámku a otevřel železné dveře. Do nosu ho udeřil pach vyhřáté a vlhké zatuchliny.

Stiskl vypínač. Čtyřúhelníkovou betonovou místností s šedomodrým linoleem a holými stěnami se rozlilo modré studené světlo zářivek.

Místnost neměla okna ani radiátory, ani žádné vybavení, které by člověk očekával v prostoru, jenž má fungovat jako kancelář pro tři lidi.

S výjimkou stolů se židlemi a s počítači. Na podlaze stál zahnědlý kávovar a kanystr na vodu.

„Ve vedlejší místnosti se nacházejí kotle centrálního vytápění pro celou věznici,“ vysvětlil Harry.

„Proto je tu takové teplo.“

„V podstatě je to celkem útulné,“ prohlásila Kaja a posadila se k jednomu ze stolů.

„Jistě, trochu to připomíná peklo,“ podotkl Bjorn Holm, svlékl si semišovou bundu a rozepnul si knoflíček na košili. „Je tu mobilní signál?“

„Slabý, ale je,“ odvětil Harry. „A internetové připojení taky. Máme všechno, co potřebujeme.“

„Kromě hrnečků na kafe,“ dodal Holm.

Harry zavrtěl hlavou. Z kapes kabátu vytáhl tři bílé hrnky a postavil je po jednom na stoly. Potom vylovil z náprsní kapsy sáček kávy a došel k překapávači.

„Tys sebral hrnky z kantýny,“ okomentoval to Holm a zvedl nádobu, kterou před něj Harry postavil.

„Hank Williams?“

„Je to napsané fixem, tak pozor,“ informoval ho Harry a zuby roztrhl sáček s kávou.

„John Fante?“ přečetla si Kaja na svém hrnku. „Co tam máte vy?“

„Prozatím nic,“ přiznal Harry.

„Proč nic?“

„Protože tam bude stát jméno našeho aktuálního hlavního podezřelého.“

Nikdo z ostatních k tomu nic nedodal. Kávovar začal nasávat vodu.

„Než se kafe překape, chci mít na stole tři teorie,“ prohlásil Harry.

Podívali se už na zoubek druhému hrnku kávy a šesté teorii, a vtom Harry seanci přerušil.

„Tak, to bylo zahřívací kolo, jenom abychom si rozcvičili mozkové závity.“

Kaja právě předestřela teorii, že vraždy mohou mít sexuální motiv, že pachatel mohl být dříve odsouzen za něco podobného, ví, že má policie jeho DNA, a proto nezanechává v okolí své sperma, nýbrž onanuje před odchodem z místa činu do sáčku nebo něčeho podobného, a tudíž že by měli začít hledat v seznamech odsouzených a promluvit si s kolegy z mravnostního.

„Ale vy si nemyslíte, že bychom byli něčemu na stopě?“ zeptala se.

„Nemyslím si nic,“ odpověděl jí Harry. „Snažím se udržet mozek prázdný, aby mohl dobře přijímat.“

„Něco si snad myslet musíte, ne?“

„To ano. Myslím si, že ty vraždy spáchala stejná osoba nebo stejné osoby. A myslím si, že se dá najít nějaká souvislost, která nás potom zavede k motivu, a ten nás zase zavede – pokud budeme mít štěstí jako prase – k pachateli.“

„Štěstí jako prase? Říkáte to, jako bychom měli dost špatné vyhlídky.“

„No…“ Harry se zaklonil na židli a složil ruce za hlavu. „V odborné literatuře jsou popsány tisíce stran tím, co je typické pro sériové vrahy. Ve filmech povolá policie psychologa, ten si přečte pár hlášení a poskytne jim profil, který bez výhrady sedí. Lidi si myslí, že Henry: Portrét sériového vraha je všeobecný popis. Jenže ve skutečnosti jsou bohužel sérioví vrazi stejně různí jako všichni ostatní. Jenom jedno je odlišuje od jiných kriminálníků.“

„A to?“

„Že je policie nikdy nedopadne.“

Bjorn Holm se zasmál, pochopil však, že to bylo nevhodné, a zmlkl.

„To snad není pravda, ne?“ zapochybovala Kaja. „Co třeba…“

„Vy máte na mysli případy, kdy policie našla určitý vzorec a odhalila osobu mající ty vraždy na svědomí. Vzpomeňte si ale na všechny neobjasněné případy, o kterých se nadále domníváme, že to jsou jednotlivé vraždy, a u nichž nikdy nebyla nalezena žádná souvislost. Jsou jich tisíce.“

Kaja mrkla směrem k Holmovi, který významně přikyvoval.

„Vy si myslíte, že tu je nějaká souvislost?“ zeptala se.

„Přesně tak,“ odpověděl jí Harry. „A my ji musíme najít, aniž bychom k tomu využili výslechy, které by nás mohly prozradit.“

„Jak třeba?“

„Když jsme si u tajné služby vytvářeli scénáře potenciálních hrozeb, nedělali jsme nic jiného, než že jsme hledali možné souvislosti, a přitom jsme nepromluvili s živou duší. Měli jsme k dispozici vyhledávač vytvořený pro NATO dávno předtím, než někdo slyšel o Yahoo! nebo o Googlu. Díky němu jsme se dokázali dostat kamkoli a propátrat prakticky všechno, co mělo byť jen poloviční připojení na internet. A tohle musíme udělat taky.“ Podíval se na hodinky. „Právě proto budu za půldruhé hodiny sedět v letadle do Bergenu. A za tři hodiny budu mluvit s jednou nezaměstnanou kolegyní, která, jak doufám, nám dokáže pomoct. Takže to tu teď ukončíme. Kaja a já jsme toho řekli celkem dost, co ty, Bjorne? Co máš?“

Bjorn Holm sebou na židli trhl, jako by ho někdo vzbudil. „Já? No… moc ne, obávám se.“

Harry si opatrně zamnul čelist. „Něco máš.“

„Nic. My na technickém nemáme ani v případě Marit Olsenové, ani v těch dvou dalších vůbec nic.

Taktičtí vyšetřovatelé taky ne.“

„Dva měsíce,“ podotkl Harry. „Sem s tím.“

„Klidně ti to zopakuju,“ odpověděl Bjorn Holm. „Dva měsíce jsme analyzovali, prozkoumávali a zírali do úmoru na fotky, krevní testy, vlasy, nehty, na co si jenom vzpomeneš. Vytvořili jsme čtyřiadvacet teorií, jak a proč dokázal vrah propíchat do pusy těch prvních dvou obětí čtyřiadvacet děr tak, aby se všechny bodné rány sbíhaly do jednoho jediného centrálního bodu. Bezvýsledně. Marit

Olsenová měla taky rány v ústech, ale ty byly způsobené nožem a byly nedbalé, násilné. Zkrátka řečeno: absolutně nic.“

„Co ty drobné kamínky ze sklepní místnosti, ve které byla nalezena Borgny?“

„Analyzovali jsme je. Spousta železa a hořčíku, trocha hliníku a křemíku. Takzvaný bazalt. Porézní a černý. Jsi z toho moudřejší?“

„Jak Borgny, tak Charlotte měly na zadní straně stoliček železo a coltan. Co to znamená?“

„Že byly zavražděny stejným záhadným nástrojem, jenže to nás neposouvá blíž k tomu, co to bylo.“

Odmlka.

Harry si odkašlal. „O. K., Bjorne, sem s tím.“

„S čím?“

„S tím, o čem dumáš od chvíle, kdy jsme se tu sešli.“

Kriminalistický technik se podrbal ve vousech na bradě a přitom hleděl na Harryho. Odkašlal si.

A znovu. Mrkl směrem ke Kaje, jako by u ní hledal pomoc. Otevřel ústa, zavřel je.

„Fajn,“ prohlásil Harry. „Tak přejdeme k…“

„Jde o ten provaz.“

Harry s Kajou na Bjorna pohlédli.

„Našel jsem na něm mušličky.“

„Aha?“ podivil se Harry.

„Jenže žádnou sůl.“

Nadále na něj hleděli.

„Je to dost neobvyklé,“ pokračoval Bjorn. „Mušličky. Ve sladké vodě.“

„Takže?“

„Takže jsem to trochu zkonzultoval s jedním sladkovodním biologem. Tyhle mušličky se nazývají jutské škeble, jsou nejmenším druhem rodu Anodonta a v Norsku se vyskytují jenom ve dvou jezerech.“

„A těmi jsou?“

„Oyeren a Lyseren.“

„V kraji Ostfold,“ doplnila Kaja. „Sousedící jezera. Velká.“

„Hustě obydlená oblast,“ dodal Harry.

„Sorry,“ pronesl Bjorn Holm.

„Hm. Bylo na tom provaze něco zvláštního, co by nám prozradilo, kde mohl být koupen?“

„Ne, a to je právě ono,“ odpověděl Holm. „Není na něm nic zvláštního. Na druhou stranu se ten provaz nepodobá žádnému provazu, který jsem kdy viděl. Vlákna jsou čistě organická, žádný nylon ani nic jiného umělého.“

„Konopí,“ přikývl Harry.

„Cože?“ podivil se Holm.

„Konopí. Provaz a hašiš se vyrábějí ze stejné suroviny. Jestli máš chuť dát si čouda, stačí, když zaběhneš dolů do přístavu a podpálíš kotevní lano na trajektu do Dánska.“

„Není to konopí,“ ohradil se Bjorn Holm do Kajina smíchu. „Vlákna jsou z jilmu a lípy. Převažuje jilm.“

„Podomácku vyrobený norský provaz,“ svitlo Kaje. „Takhle se dřív vyráběly provazy na místních statcích.“

„Na statcích?“ podivil se Harry.

Kaja přikývla. „V každé vesnici býval nejméně jeden provazník. Stačí prostě namočit kmeny stromů na měsíc do vody, aby se odmáčely, oloupat kůru a použít lýko pod ní. A umotat z něj lano.“

Harry a Bjorn se na židlích otočili ke Kaje.

„Co je?“ zeptala se nejistě.

„Je tohle všeobecná znalost, kterou by měl disponovat každý?“

„A tak,“ kývla Kaja. „Můj dědeček vyráběl provazy.“

„Aha. A k výrobě provazů se používají jilm a lípa?“

„V podstatě se dají použít lýková vlákna z jakéhokoli druhu stromu.“

„A poměr směsi?“

Kaja pokrčila rameny. „Na to nejsem odborník, ale myslím, že je neobvyklé používat na jeden provaz lýko z více druhů stromů. Vzpomínám si, že můj starší bratr Even povídal, že dědeček používal jenom lípu, protože nasává málo vody. Pak totiž nemusel provazy natírat dehtem.“

„Hm. Co si myslíš ty, Bjorne?“

„Jestliže je směs lýka v provazech neobvyklá, bude přirozeně snazší vypátrat místo výroby.“

Harry vstal a začal přecházet sem a tam. Jeho gumové podrážky ztěžka mlaskly pokaždé, když se odlepily od linolea. „Takže můžeme předpokládat, že produkce byla omezená a prodej lokální. Kajo, zní to rozumně?“

„Řekla bych, že ano.“

„A můžeme taky předpokládat, že místo výroby a místo používání od sebe nebyly příliš vzdálené.

Ty podomácku vyráběné provazy sotva cestovaly někam daleko.“

„To zní pořád rozumně, jenže…“

„Tak z téhle informace vyjdeme. Začněte mapovat lokální výrobce provazů v blízkosti jezer

Lyseren a Oyeren.“

„Jenže dneska už takové provazy nikdo nevyrábí,“ namítla Kaja.

„Poraďte si s tím, jak umíte,“ vyzval je Harry, pohlédl na hodinky, stáhl kabát z opěradla židle a vykročil ke dveřím. „Zjistěte, kde ten provaz vyrobili. Předpokládám, že Bellman o těch jutských škeblích neví. Nebo ano, Bjorne?“

Bjorn Holm se místo odpovědi donutil k úsměvu.

„Můžu dál rozvíjet tu teorii o sexuálně motivované vraždě?“ zeptala se Kaja. „Mohla bych si promluvit s jedním známým z mravnostního.“

„Zamítá se,“ prohlásil Harry. „Všeobecný příkaz nešířit se o tom, na čem pracujeme, platí zvláště vůči našim drahým kolegům z policejního ředitelství. Zdá se, že někdo odsud vynáší informace do

Kriposu, takže mluvit budeme jedině s Gunnarem Hagenem.“

Kaja otevřela ústa, avšak Bjornův pohled ji přiměl je zase zavřít.

„Můžete ale udělat něco jiného,“ vyzval ji Harry, „totiž sehnat experta na sopky. A poslat mu výsledky analýzy těch drobných kamínků.“

Bjorn povytáhl obočí o pořádný kus do čela.

„Porézní černý kámen, bazalt,“ shrnul to Harry. „Odhadoval bych to na lávu. Vrátím se z Bergenu kolem čtvrté.“

„Pozdravuj na bergenském ředitelství,“ napodobil Bjorn mečivě bergenský dialekt a pozvedl hrnek s kávou.

„Já nejedu na ředitelství.“

„Že ne? A kam teda?“

„Do Sandvikenské nemocnice.“

„Sand…“

Za Harrym se zabouchly dveře. Kaja pohlédla na Bjorna Holma, který s otevřenými ústy zíral na zavřené dveře.

„Kam že to jede?“ zeptala se. „Za nějakou soudní patoložkou?“

Bjorn zavrtěl hlavou. „Sandvikenská nemocnice je blázinec.“

„Aha? Tak tam má schůzku s nějakou psycholožkou, která se specializuje na sériové vraždy, nebo co?“

„Věděl jsem, že to mám odmítnout,“ šeptl Bjorn s pohledem nadále upřeným na dveře. „Je fakt úplnej magor.“

„Kdo je magor?“

„Pracujeme v kriminále. Riskujeme svoje místa, jestliže šéfové zjistí, čím se zabýváme, a ta kolegyně v Bergenu…“

„Ano?“

„Ta je magor doopravdy.“

„Myslíš tím, že je…“

„Takovej magor, že jí soud nařídil ochrannou léčbu na uzavřeném oddělení.“

Kapitola 18 – Pacientka

Na každý krok vysokého policisty musela Kjersti Rodsmoenová udělat dva. Přesto za ním cestou po chodbě Sandvikenské nemocnice zaostávala. Za vysokými úzkými okny obrácenými k fjordu, kolem něhož byly stromy tak zelené, až by si člověk mohl myslet, že jaro předběhlo zimu, hustě padal déšť.

Kjersti Rodsmoenová předchozího dne okamžitě poznala policistův hlas. Jako by jenom čekala, že zavolá. A požádá ji přesně o to, oč ji požádal: aby si mohl promluvit s Pacientkou. Pacientce se říkalo Pacientka proto, aby měla zaručenou co možná největší anonymitu po téměř rok starém případu vražd, na němž se podílela jako vyšetřovatelka. Psychická zátěž, jíž byla přitom vystavena, ji poslala tam, kde se nyní nacházela: na psychiatrické oddělení. Sice se obdivuhodně rychle vzpamatovala, přestěhovala se zpátky domů, avšak tisk – který se o vraha s přezdívkou Sněhulák hystericky zajímal, ačkoli byl případ dávno vyřešen – ji nenechal na pokoji. A tak Pacientka jednoho večera před třemi měsíci zavolala Kjersti Rodsmoenové a zeptala se jí, jestli by se nemohla vrátit.

„Je tedy v použitelném stavu?“ chtěl vědět policista. „Bere léky?“

„Na první otázku zní odpověď ano,“ odvětila Kjersti Rodsmoenová. „Druhá podléhá lékařskému tajemství.“ Pravda byla, že Pacientka byla tak zdravá, že u ní nebyly už dávno zapotřebí ani léky, ani hospitalizace. Přesto si Kjersti Rodsmoenová nebyla jistá, zda by měla muži návštěvu Pacientky dovolit, pracoval s ní na případu Sněhulák a na povrch by mohly vyplout staré záležitosti. Kjersti

Rodsmoenová jako psychiatr postupem času stále více věřila v potlačení, v zapouzdření věcí, v zapomnění. To byl v jejím oboru podceňovaný směr. Na druhou stranu schůzka s osobou, která pracovala právě na tomto případu, může být dobrou zkouškou toho, jak odolná nyní Pacientka je.

„Máte půl hodiny,“ informovala Harryho lékařka, než otevřela dveře společenské místnosti.

„A nezapomeňte, že lidská mysl je křehká.“

Při posledním setkání Harry Katrine Brattovou nepoznal. Místo hezké, asi třicetileté brunety s žárem v pleti i v očích tu byla jen osoba, která mu připomínala uschlý květ: bez života, útlá, křehká, vybledlé barvy. Měl pocit, že by jí snad rozdrtil dlaň, kdyby ji sevřel příliš silně.

Proto se mu při pohledu na ni teď ulevilo. Vypadala starší, nebo možná byla jenom unavená. Ale když se usmála a vstala, žár v očích byl zpátky.

„Harry Há,“ přivítala ho a objala. „Jak se vám daří?“

„Lepší průměr,“ odpověděl. „Co vy?“

„Dost mizerně, ale mnohem líp.“

Zasmála se a Harry věděl, že je zpátky. Že dostatek jejího já je zpátky.

„Co se vám stalo s čelistí? Bolí to?“

„Jenom když jím a mluvím,“ odpověděl Harry. „A když se probouzím.“

„To už jsem někde slyšela. Jste ošklivější, než si vás pamatuju, ale přesto vás ráda vidím.“

„Nápodobně.“

„Myslíte tím ‚Nápodobně, ale bez toho jste ošklivější‘?“

Harry se usmál. „Samozřejmě.“ Rozhlédl se. Ostatní pacienti ve společenské místnosti zírali z okna, do vlastního klína nebo do zdi. Zdálo se, že žádný z nich se nezajímá o Harryho ani o Katrine.

Harry Katrine vylíčil, co se událo od doby, kdy se viděli naposledy. Zmínil Ráchel a Olega, kteří se odstěhovali do ciziny neznámo kam. Hongkong. Otcovu chorobu. Případ, který vzal. Když jí nařídil, že to nesmí nikde vykládat, dokonce se zasmála.

„A co vy?“ chtěl vědět.

„Vlastně by se mě tady rádi zbavili, tvrdí, že jsem zdravá a zabírám tu místo. Jenže mně se tady líbí. Pokojová služba sice trochu vázne, ale je tu bezpečno. Mám televizi a smím přicházet a odcházet podle libosti. Za měsíc nebo dva se možná zase přestěhuju domů, kdo ví?“

„Kdo ví?“

„Nikdo neví. Šílenství přichází a odchází. Co chcete?“

„Co byste chtěla, abych chtěl?“

Dlouze na něj hleděla, než odpověděla: „Kromě toho, že bych chtěla, abyste měl chuť se se mnou vyspat, bych chtěla, abyste pro mě měl nějaký úkol.“

„A to taky přesně mám.“

„Chuť se se mnou vyspat?“

„Ne, ten úkol.“

„Kruci. Ale dobrá. O co jde?“

„Máte tu počítač s přístupem na internet?“

„Máme společný počítač v místnosti pro zájmové činnosti, jenže ten není připojený na net, nechtějí to riskovat. Používá se akorát k hraní pasiánsu. Mám ale vlastní počítač na pokoji.“

„Používejte ten společný.“ Harry zastrčil ruce do kapsy a přisunul jí přes stůl SIM kartu. „Tohle je

‚mobilní kancelář‘, jak tomu říkali v obchodě. Jenom to zastrčíte…“

„…do USB modemu a ten do jednoho z USB portů,“ dodala Katrine, vzala si SIM kartu a vložila si ji do kapsy. „Kdo bude platit účty?“

„Já. Tedy Hagen.“

„Jupí, tak to si dneska večer zasurfuju. Nějaké nové žhavé pornostránky, o kterých bych měla vědět?“

„Patrně.“ Harry jí přes stůl přisunul složku. „Tady máte hlášení. Tři vraždy, tři jména. Chci, abyste udělala totéž, co v případu Sněhulák. Našla souvislosti, které jsme přehlédli. Znáte tenhle případ?“

„Ano,“ odpověděla Katrine Brattová, aniž na složku pohlédla. „Byly to ženy. To je souvislost.“

„Čtete noviny…“

„Jen trochu. Proč si myslíte, že to nejsou jenom náhodné oběti?“

„Nemyslím si nic, hledám.“

„Ale nevíte co?“

„Správně.“

„Jenom jste si jistý, že pachatel, který zabil Marit Olsenovou, je stejný jako v případě těch dvou ostatních? Jak jsem pochopila, byla Marit Olsenová zavražděna úplně jinak.“

Harry se usmál. Především Katrininu pokusu skrýt, že si důkladně pročetla podrobnosti v novinách.

„Ne, Katrine, nejsem si jistý. Ale v každém případě slyším, že jste došla ke stejnému závěru jako já.“

„Samozřejmě. Vždyť jsme byli spřízněné duše, vzpomínáte?“

Zasmála se a najednou byla opět tou starou Katrine, a ne jen stínem zbylým po výtečné a výstřední vyšetřovatelce, s níž se tak tak stihl seznámit, než se všechno sesypalo. Harry ke svému úžasu ucítil knedlík v krku. Zatracená pásmová nemoc.

„Myslíte si, že mi dokážete pomoct?“

„Že najdu něco, co Kripos nedokázal najít ani za dva měsíce? Na vyřazeném počítači v místnosti pro zájmové činnosti v blázinci? Nevím ani, proč mě o to žádáte. Na policejním ředitelství máte lidi, kteří vědí o vyhledávání dat mnohem víc než já.“

„To je mi jasné, jenže já mám něco, co oni nemají. A co jim ani nemůžu poskytnout. Znám heslo pro vstup do podzemí.“

Pohlédla na něj nechápavě. Harry zkontroloval, zda je někdo nemůže slyšet.

„Když jsem pracoval u tajné služby v souvislosti s případem Červenka, dostal jsem přístup k vyhledávačům, které používá tajná služba k vystopovávání teroristů. Využívají utajená zadní vrátka internetu, která vytvořil MILNET, americká vojenská síť, než přenechali síť v osmdesátých letech komerčnímu využití prostřednictvím ARPANETu. ARPANET se, jak víte, stal internetem, ale ta zadní vrátka tam pořád jsou. Vyhledávače používají trojské koně, které aktualizují hesla, kódy a upgrady v místech, kam se dostaly. Bookování letenek, rezervace hotelů, průjezd mýtnými branami, bankovní převody, tyhle vyhledávače vidí všechno.“

„Slyšela jsem o těch vyhledávačích, ale upřímně řečeno jsem si myslela, že neexistují.“

„Existují. Vznikly v roce 1984. Orwellovská noční můra se stala realitou. A co je nejlepší: moje heslo je ještě pořád platné. Prověřil jsem to.“

„Tak na co mě potřebujete? Tohle přece můžete udělat sám.“

„Ten systém smí používat jenom tajná služba, a jak bylo řečeno, výhradně v krizových situacích.

Stejně jako na Googlu se dá i tady veškeré hledání vystopovat k uživateli. Jestliže by někdo zjistil, že jsem já nebo kdokoli jiný na policejním ředitelství použil tyhlety vyhledávače, riskovali bychom trestní stíhání. Jenže pokud někdo to vyhledávání začne stopovat a dostane se ke společnému počítači v psychiatrické léčebně…“

Katrine Brattová se zasmála. Tím druhým smíchem, onou zlou čarodějnickou variantou. „Pomalu mi to dochází. Mojí hlavní kvalifikací není to, že jsem geniální kriminalistka Katrine Brattová, nýbrž…,“ rozhodila rukama, „… pacientka Katrine Brattová. Protože coby psychicky narušenou osobu mě stejně nemůže nikdo trestně stíhat.“

„Správně,“ přikývl Harry s úsměvem. „A taky to, že jste jedna z mála, u kterých se můžu spolehnout na to, že budou držet pusu. A jestli nejste geniální, jste přinejmenším nadprůměrně chytrá.“

„Tyhle kecy si strčte do prdele.“

„Nikdo se nesmí dozvědět, čím se zabýváme. Ale slibuju vám, že budeme jako bratři Bluesovi.“

„On a mission from God?“

„Napsal jsem vám to heslo na rub SIM karty.“

„Na základě čeho se domníváte, že dokážu ty vyhledávače používat?“

„Je to podobné jako Google, dokonce i já jsem to během své služby u tajné policie pochopil,“

ušklíbl se. „Ty vyhledávače jsou přece jenom určené pro policajty.“

Katrine si zhluboka vzdychla.

„Díky.“

„Nic jsem neřekla!“

„Kdy si myslíte, že byste pro mě mohla něco mít?“

„K čertu s vámi!“ Bouchla pěstí do stolu. Harry si všiml, že k nim pohlédla ošetřovatelka.

Opětoval Katrinin divoký pohled. Čekal.

„Nevím,“ zašeptala. „Abych tak řekla, nemyslím si, že bych měla v místnosti pro zájmové činnosti používat ilegální vyhledávače za bílého dne.“

Harry vstal. „Dobrá, ozvu se vám za tři dny.“

„Nezapomněl jste na něco?“

„Na co?“

„Říct mi, co z toho budu mít já?“

„No…,“ zaváhal Harry a zapínal si mezitím kabát. „Teď vím, co byste si přála.“

„Co bych si…“ Údiv v jejím hlase vystřídal úžas, když jí svitlo, a vykřikla za Harrym, který už mířil ke dveřím: „Vy drzoune jeden! Ještě ke všemu jste namyšlenej!“

Harry nasedl do taxíku, pronesl slovo „letiště“, vylovil telefon a všiml si, že má tři zmeškané hovory z jednoho ze dvou čísel, která měl uložená v seznamu kontaktů. Prima, to znamená, že něco mají.

Zavolal zpátky.

„Lyseren,“ oznámila mu Kaja. „Tam byla výrobna provazů, kterou před patnácti lety zrušili.

Policejní náčelník okresu Ytre Enebakk nám to místo odpoledne ukáže. Měl tam v okolí pár notorických kriminálníků, ale byly to drobnosti, vloupačky a auta. Plus jeden, který seděl za to, že zmlátil svoji ženu. Ale přeposlal mi záznamy ze sčítání lidu a já to teď prověřuju v rejstříku trestů.“

„Dobře. Vyzvedněte mě na Gardermoen, to je cestou k Lyseren.“

„To není.“

„Máte pravdu. Ale stejně mě tam vyzvedněte.“

Kapitola 19 – Bílá nevěsta

Navzdory nízké rychlosti se Holmovo Volvo Amazon na úzké silnici vinoucí se mezi osfoldskými poli a pozemky naklánělo a houpalo.

Harry na zadním sedadle spal.

„Takže kolem Lyseren žádní sexuální násilníci,“ shrnul to Bjorn.

„Žádní, které by dopadli,“ opravila ho Kaja. „Neviděl jsi ve VG

ten průzkum? Jeden člověk z dvaceti tvrdí, že spáchal něco, co by se dalo charakterizovat jako sexuální násilí.“

„Odpovídají lidi na takovéhle otázky popravdě? Kdybych při šukání nějaké ženské zašel příliš daleko, myslím, že moje hlava by si pak pro to našla racionální vysvětlení.“

„Tobě se to už někdy stalo?“

„Mně?“ Bjorn přidal plyn, aby předjel traktor. „Ani náhodou. Já jsem jeden z těch devatenácti.

Ytre Enebakk. Sakra, jak se jmenuje ta komická figurka z televize, co odtamtud pochází? Takový ten vesnický blbec s rozbitými brýlemi a mopedem? Na-na-na z Ytre Enebakku. Parodie k popukání.“

Kaja pokrčila rameny. Bjorn mrkl do zpětného zrcátka, viděl však pouze přímo do Harryho otevřených úst.

Policejní náčelník okresu Ytre Enebakk na ně čekal podle domluvy u čistírny odpadních vod ve

Voyetangenu. Zaparkovali, náčelník se představil jako Skai, tedy Koženka – což, jak se zdálo, kvitoval vzhledem ke své zálibě v umělé kůži zvláště Bjorn Holm –, a všichni ho následovali k plovoucímu můstku, k němuž byl připoután tucet loděk pohupujících se na klidné hladině.

„Je dost brzo na spouštění lodí na vodu,“ podotkla Kaja.

„Letos žádný led nebyl a už ani nebude,“ namítl náčelník. „Poprvé od doby, co jsem se narodil.“

Nastoupili na širokou pramici s plochým dnem, Bjorn opatrněji než ostatní.

„Tady je mělčina,“ podotkla Kaja, zatímco náčelník odstrčil loď od můstku.

„Přesně tak,“ souhlasil náčelník, pohlédl do vody a rozhodným trhnutím za šňůru nastartoval motor.

„Ale výrobna provazů leží tamhle, tam, kde už je hluboko. Skoro až k ní vede silnice, jenže pozemek je tak příkrý, že se tam dá dostat jedině lodí.“ Přehodil páku na boku motoru dopředu. Ze stromu v jehličnatém lese se vznesl pták neurčitého druhu a varovně vykřikl.

„Nesnáším moře,“ vysvětlil Bjorn Holm Harrymu, který svého kolegu přes klepání dvoutaktního závěsného motoru sotva slyšel. Klouzali šedým odpoledním světlem a vjeli do kanálu ve dvoumetrovém rákosí. Prosmykli se podél hromady větví, o níž Harry usoudil, že to musí být bobří hráz, a pluli dál alejí stromů podobných mangrovám.

„Tohle je jezero,“ namítl Harry, „ne moře.“

„To je prašť jako uhoď,“ odvětil Bjorn a posunul se blíž k prostředku sedátka. „Já chci souši, kravské mléko a pevné skály.“

Kanál se rozšířil a vtom se před nimi otevřelo: jezero Lyseren. Probrblali kolem ostrovů a ostrůvků s malými, přes zimu opuštěnými chatkami s temnými okny, která vypadala, jako by na ně ostražitě hleděla.

„Obyčejné chatky,“ okomentoval to náčelník. „Tady se nemusíte stresovat jako na jihonorském pobřeží, kde je třeba soutěžit se sousedy o největší loď a nejkrásnější přístavbu k chatě.“ Odplivl si do vody.

„Jak se jmenuje ten komik z televize, co pochází z vašeho okresu?“ zavolal Bjorn do vrčení motoru. „Má rozbité brýle. Moped.“

Náčelník se na Holma bezvýrazně zahleděl a pomalu zavrtěl hlavou.

„Výrobna provazů,“ pronesl.

Přes příď lodi spatřil Harry na pevnině úplně dole u vody starou podlouhlou dřevěnou budovu stojící osamoceně pod příkrou strání a lemovanou z obou stran hustým lesem. Vedle domu vedly po strmé skalní stěně koleje a mizely v černé vodě. Ze zdí, v nichž zívaly okenní a dveřní otvory, oprýskával červený nátěr. Harry zamžoural. V pohasínajícím světle to vypadalo, jako by na ně z jednoho okna zírala bíle oděná postava.

„No ne, úplný strašidelný zámek,“ zasmál se Bjorn.

„Říká se tady tomu tak,“ přikývl náčelník Skai a vypnul motor.

V náhlém tichu zaslechli ozvěnu Bjornova smíchu z druhé strany a přes vodu se k nim donesl vzdálený osamělý zvuk ovčího zvonku.

Kaja popadla lano, vyskočila s ním na břeh a znalecky pramici uvázala polosmyčkou ke shnilému, mechem obrostlému kůlu trčícímu mezi lekníny.

Vystoupili na balvany sloužící jako přístavní můstek. Vešli dveřním otvorem do domu a dostali se do podlouhlé, úzké a prázdné místnosti, kde to páchlo dehtem a močí. Zvenčí to nebylo tak dobře vidět, protože konce budovy mizely v hustém lese, avšak místnost byla pouze dva metry široká, zato od jedné čelní stěny ke druhé to muselo být dobře přes šedesát metrů.

„Na každém konci budovy stál člověk, a tak pletli lano,“ vysvětlila jim Kaja, než se Harry stihl zeptat.

V rohu ležely tři prázdné lahve od piva a byly tu patrné stopy po ohništi. Na protilehlé stěně visela přes několik uvolněných prken rybářská síť.

„Po Simonsenovi to tady nikdo nechtěl převzít,“ vysvětlil náčelník a rozhlédl se. „Od té doby je to tu prázdné.“

„Na co jsou ty kolejnice z boku domu?“ chtěl vědět Harry.

„Za prvé na spouštění a vytahování lodě, s jejíž pomocí sem provazník dovážel kulatiny. Za druhé na to, aby se dřevo drželo pod vodou, jestliže se mělo odmáčet. Provazník přivázal kusy dřeva k železnému vozíku, který teď jistě stojí v rybářské kůlně nahoře. Pak vozík spustil pod vodu a znovu ho vytáhl po několika týdnech, kdy už bylo dřevo tak odmočené, jak potřeboval. Praktický chlapík, ten

Simonsen.“

Všichni sebou trhli, když se najednou z lesa přímo za stěnou ozvalo zapraskání.

„Divočák,“ vysvětlil náčelník. „Nebo jelen.“

Následovali ho po úzkých dřevěných schodech do prvního patra. Uprostřed místnosti tam stál obří obdélníkový stůl. Oba konce prostoru podobajícího se spíše chodbě mizely ve tmě. Okny se střepy rozbitého skla v rámech sem foukalo, vítr vydával tichý šepot a povlával ženiným závojem prožranýmod molů. Žena byla poloviční figura a hleděla na jezero. Pod hlavou a hrudníkem to byla jen kostra:

černý železný stojan na kolečkách.

„Simonsen ji používal jako strašáka na ptáky,“ pokývl Skai k figuríně.

„Dost děsivé,“ otřásla se Kaja, ač na sobě měla bundu, a postavila se vedle náčelníka.

Úkosem na ni pohlédl a ušklíbl se: „Děti z okolí se jí k smrti bály. Dospělí tvrdili, že za úplňku obchází po okolí a loví muže, který ji zradil ve svatební den. A že je při jejím příchodu slyšet vrzání nenamazaných kol. Vyrůstal jsem kousíček odsud, v Haga, víte…“

„Vážně?“ podivila se Kaja a Harry skryl úsměv.

„Jistě,“ odpověděl Skai. „Mimochodem, tohle byla jediná ženská v Simonsenově životě. Byl trochu podivín. Ale provazy vyrábět uměl.“

Za nimi sundal Bjorn Holm z hřebíku stočené lano.

„Dovolil jsem vám se něčeho dotknout?“ zeptal se Skai, aniž se otočil.

Bjorn rychle pověsil lano zpátky.

„O. K., šéfe.“ Harry věnoval Skaiovi odměřený úsměv. „Můžeme se tu něčeho dotknout?“

Náčelník se na Harryho zkoumavě zahleděl. „Ještě jste mi nevysvětlili, co je tohleto za případ.“

„To je tajné,“ odpověděl Harry. „Lituju. Hospodářská kriminalita. Však víte.“

„Ale? Jestliže jste ten Harry Hole, jak si myslím, vyšetřoval jste vraždy.“

„No, teď mám na starosti vnitřní obchod, daňové úniky a defraudace. Člověk se prostě v životě posouvá výš.“

Náčelník Skai přimhouřil jedno oko. Kdesi opět zakřičel pták.

„Samozřejmě máte pravdu, pane Skaii,“ vzdychla Kaja. „Jenže povolení státního zástupce k domovní prohlídce musím vyřizovat já, je nás, jak víte, málo, a mně by ušetřilo hodně času, kdybychom se mohli jenom…“ Odhalila v úsměvu drobné ostré zoubky a pokývla k provazu.

Skai se na ni zadíval. Několikrát se zhoupl na gumových podrážkách. Potom přikývl.

„Počkám v lodi.“

Bjorn se okamžitě pustil do práce. Položil namotaný provaz na stůl, otevřel malý batoh, který měl s sebou, zapnul kapesní svítilnu se šňůrou, jež měla na konci rybářský háček, a zabodl ho mezi dvě prkna ve stropě. Vytáhl notebook, přenosný mikroskop tvaru a velikosti kladívka, připojil ho do USB

zdířky počítače, zkontroloval, zda mikroskop přenáší obraz na monitor, a rozklikl jednu fotografii, kterou si před odjezdem do počítače nahrál.

Harry se postavil vedle nevěsty a hleděl na jezero. V pramici žhnula cigareta. Harry se díval na koleje mizící ve vodě. Hlubina. Nikdy se rád nekoupal ve sladké vodě, zvláště ne poté, co šli jednou s Oysteinem za školu, dojeli k jezírku Hauktjern v Ostmarce a vrhli se z Ďáblova skoku, o němž se tvrdilo, že je dvanáct metrů vysoký. A Harry – těsně předtím, než proťal vodní hladinu a než ho pohltila lahvově zelená ledová tma – uviděl, jak pod ním klouže vodou zmije, v panice vdechl polovinu vody z jezírka a byl si jistý, že už nikdy neuvidí denní světlo a nenadechne se vzduchu.

Ucítil vůni, která mu prozradila, že přímo za ním stojí Kaja.

„Bingo,“ zaslechl za sebou tichý hlas Bjorna Holma.

Otočil se: „Stejný typ lana?“

„Nepochybně,“ odpověděl Bjorn, přitom přidržoval kladívkovitý mikroskop u konce lana a zmáčkl spoušť, aby pořídil fotografii ve vysokém rozlišení. „Jilm a lípa. Stejná tloušťka a délka vláken.

Jenže to, díky čemu můžu prohlásit bingo, je čerstvá řezná plocha na konci provazu.“

„Cože?“

Bjorn Holm ukázal na obrazovku. „Snímek nalevo jsem si přinesl. Je na něm řezná plocha provazu z Frognerského koupaliště v pětadvacetinásobném zvětšení. A řezná plocha na tomhle provazu se s ní dokonale…“

Harry zavřel oči, aby si lépe vychutnal slovo, o němž věděl, že zazní:

„… shoduje.“

Nechal oči dál zavřené. Provaz, na němž byla oběšena Marit Olsenová, nejenže byl vyroben tady, byl dokonce odříznut z lana, které mají před sebou. A řez je čerstvý. Vrah stál celkem nedávno tam, kde teď stojí oni. Harry zavětřil.

Padla všepohlcující tma. Harry při odjezdu sotva tušil v okenním otvoru cosi bílého.

Kaja seděla společně s ním v přední části pramice. Musela se naklonit až těsně k němu, aby překřičela vrčení motoru.

„Ta osoba, která si sem dojela pro to lano, se tu musela vyznat. A mezi tou osobou a vrahem nemohlo být moc dalších článků…“

„Nemyslím si, že by mezi nimi byl vůbec nějaký článek,“ odpověděl Harry. „Řez byl čerstvý.

A neexistuje mnoho důvodů, proč by mělo jít to lano z ruky do ruky.“

„Někdo místní, kdo bydlí poblíž nebo tady má chatu,“ přemítala Kaja nahlas. „Nebo kdo tady vyrostl.“

„Jenže proč by měl jezdit až do zrušené výrobny provazů, aby si opatřil pár metrů lana?“ zeptal se

Harry. „Kolik stojí v obchodě dlouhý kus provazu? Pár stovek?“

„Možná byl náhodou někde poblíž a věděl, že ho tady najde.“

„Dobrá, ale poblíž by znamenalo, že by musel bydlet v jedné z nejbližších chat. Ve všech ostatních případech by totiž musel doplout do výrobny lodí. Sepíšete…“

„Ano, sepíšu seznam nejbližších sousedů. Mimochodem, sehnala jsem i toho experta na sopky, jak jste mi nařídil. Takového podivína z Geologického ústavu. Felix Rost. Věnuje se patrně pozorování vulkánů. Prostě jezdí po světě a kouká se na sopky, výbuchy a tak.“

„Mluvila jste s ním?“

„Jenom s jeho sestrou, která s ním bydlí. Požádala mě, abych mu poslala mail nebo esemesku, tvrdila, že jinak prý nekomunikuje. Navíc byl někde mimo hrát šachy. Přeposlala jsem mu mailem fotky těch kamenů a veškeré další údaje.“

Proklouzli mělkým kanálem a přistáli u mola. Bjorn držel kapesní svítilnu, která v lehké mlze vznášející se nad vodní hladinou fungovala jako lucerna a ukazatel. Okresní policejní náčelník vypnul motor.

„Koukněte!“ šeptla Kaja a naklonila se k Harrymu ještě blíž. Sledoval její ukazovák a přitom vnímal její vůni. Z rákosí za molem vyklouzla z mlžného oparu velká bělostná a osamělá labuť a vplula do kuželu světla kapesní svítilny.

„Není to prostě… krása?“ dodala Kaja okouzleně, zasmála se a rychle Harrymu sevřela ruku.

Skai je doprovodil k čistírně odpadních vod. Nasedli do amazonu a chystali se k odjezdu; vtom

Bjorn horečnatě stočil okénko a zavolal za policejním náčelníkem: „FRITJOF!“

Skai se zastavil a pomalu se otočil. Na těžkou bezvýraznou tvář mu dopadlo světlo z vrcholku sloupu pouličního osvětlení.

„Ten televizní komik,“ zakřičel Bjorn. „Fritjof z Ytre Enebakku.“

„Z Ytre Enebakku?“ podivil se Skai a odplivl si. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

Když amazon o dvacet pět minut později najížděl u spalovny v Gronmo na dálnici, učinil Harry rozhodnutí.

„Musíme zařídit, aby se tahle informace donesla do Kriposu.“

„Cože?“ užasli Bjorn s Kajou unisono.

„Mluvil jsem s Beátou, sepíše hlášení tak, aby to vypadalo, že to s tím provazem zjistili její lidi z kriminalisticko-technického, a ne my.“

„Proč?“ chtěla vědět Kaja.

„Jestliže vrah bydlí v okolí Lyseren, bude třeba provést šetření dům od domu. My ho provést nemůžeme, ani na to nemáme lidi.“

Bjorn Holm praštil do volantu.

„Já vím,“ pokračoval Harry. „Jenže nejdůležitější je to, aby byl vrah dopaden, ne kdo ho chytí.“

Dál jeli mlčky. Ve vzduchu se vznášel falešný dozvuk Harryho slov.

Kapitola 20 – Oystein

Elektřina byla odpojená. Harry se zastavil v temné chodbě a několikrát zkusil cvaknout vypínačem.

Totéž udělal v obýváku.

Nato se posadil do ušáku a zíral do tmy.

Po chvíli mu zazvonil mobilní telefon.

„Hole.“

„Felix Rost.“

„Ano?“ pronesl vyčkávavě Harry, neboť hlas zněl tak, jako by patřil křehké ženušce.

„Tady je Frida Larsenová, jeho sestra. Felix mě požádal, abych vám zavolala a řekla vám, že jste našli utuhlou mafickou lávu. Stačí?“

„Počkejte! Co to znamená mafická?“

„Že je to bazaltová láva, která má přes tisíc stupňů, nízkou viskozitu, a protože je řídká, může téct na velké vzdálenosti od sopečného jícnu.“

„Může pocházet z Osla?“

„Ne.“

„Proč ne? Oslo leží na lávě.“

„Na staré lávě. Tahle láva je čerstvá.“

„Jak čerstvá?“

Slyšel, jak zakryla rukou sluchátko a jak s někým mluví. Nebo k někomu, neboť neslyšel jiné hlasy.

Přesto však musela dostat odpověď, protože vzápětí se znovu ozvala:

„Říká, že něco mezi pěti a padesáti lety. Ovšem pokud si myslíte, že byste zjistil, z jakého vulkánu pochází, pak budete mít co dělat. Na světě je přes patnáct set aktivních sopek, a to jsou jenom ty známé. Pokud byste chtěli vědět ještě něco, můžete Felixe kontaktovat mailem. Vaše asistentka má jeho adresu.“

„Ale…“

Zavěsila.

Harry chvíli uvažoval, jestli má zavolat zpátky, ale nakonec si to rozmyslel a vytočil jiné číslo.

„Oslo Taxi.“

„Ahoj, Oysteine, tady je Harry Há.“

„To je vtip? Harry Há je mrtvej.“

„Ne tak úplně.“

„Oukej, tak v tom případě sem mrtvej já.“

„Měl bys chuť odvézt mě ze Sofiiny ulice do rodného domu?“

„Ne, ale stejně tě vodvezu. Jen co vyřídím tohleto rito.“ Oystein se zasmál a zakašlal. „Harry Há!

Ty vole… Zavolám ti, až tam budu.“

Harry zavěsil, došel do ložnice, sbalil si ve světle pouliční lampy batoh a za pomoci rozsvíceného displeje mobilu si donesl z obýváku několik cédéček. Karton cigaret, pouta, služební pistoli.

Usadil se do ušáku a využil tmu k opakování manipulace s revolverem. Spustil na náramkových hodinkách stopky, vyklopil bubínek svého Smith & Wessonu, vyprázdnil ho a nabil. Čtyři náboje ven, čtyři dovnitř, bez použití rychlonabíječe, jen za pomoci pohotových prstů. Zaklapl bubínek na místo tak, aby první nabitá nábojová komora lícovala s hlavní. Stop. Devět šedesát šest. Skoro tři vteřiny přes osobní rekord. Vyklopil bubínek. Omyl. První komora připravená k výstřelu byla jednou z těch dvou prázdných. Byl mrtvý. Postup zopakoval. Devět padesát. A znovu mrtvý. Když Oystein po dvaceti minutách zazvonil, byl na osmi vteřinách a osmkrát mezitím zemřel.

„Už běžím,“ řekl mu.

Došel do kuchyně. Pohlédl na dvířka skříňky pod dřezem. Zaváhal. Potom sundal fotografie Ráchel a Olega a zastrčil si je do náprsní kapsy.

„Hongkong?“ odfrkl Oystein Eikeland. Obrátil k Harrymu, sedícímu na sedadle spolujezdce, svůj alkoholem napuchlý obličej s nosem jako orlí zoban a umolousaným knírem. „A cos tam jako dělal, ty vole?“

„Vždyť mě znáš,“ odtušil Harry, zatímco Oystein zastavil na červenou před hotelem Radisson SAS.

„Ty vole, to teda neznám,“ namítl Oystein a nasypal na balicí papírek tabák. „Jak bysem moh?“

„Přece jsme spolu vyrůstali, vzpomínáš?“

„No a? Už tenkrát jsi byl děsná záhada, Harry.“

Zadní dveře se rázně otevřely, do vozu nastoupil muž v obleku a přikázal: „Letištní express,

Byporten. Rychle.“

„Obsazeno,“ odmítl ho Oystein, ani se neotočil.

„Blbost, máte zapnutou svítilnu na střeše.“

„Hongkong, to zní dost hustě. Proč ses vlastně vrátil domů?“

„Pardon,“ pronesl muž na zadním sedadle.

Oystein si strčil mezi rty cigaretu a zapálil si ji. „Volal mi Dřevák, pozval mě dneska večer na párty pro kámoše.“

„Dřevák žádné kámoše nemá,“ namítl Harry.

„Viď že ne? Taky sem se ho zeptal: ‚A kdo sou jako ty tvý kámoši, co?‘ ‚Ty,‘ odvětil a opáčil:

‚A tvý, Oysteine?‘ ‚Ty,‘ odpověděl jsem. Takže tam budem my dva. Na tebe jsme prostě zapomněli,

Harry. To tak bejvá, když se sebereš a vodjedeš si do…,“ našpulil ústa do trubičky a trhaně dodal:

„… Hongkongu!“

„Haló!“ ozvalo se ze zadního sedadla. „Až skončíte, tak bychom možná mohli…“

Naskočila zelená a Oystein šlápl na plyn.

„Tak přídeš? Je to u Dřeváka doma.“

„Oysteine, vždyť to tam hrozně smrdí jeho plesnivýma nohama.“

„Má narvanou lednici.“

„Sorry, nemám náladu na mejdan.“

„Náladu na mejdan?“ odfrkl si Oystein a praštil plochou dlaně do volantu. „Harry, ty ani nevíš, co to je nálada na mejdan. Nikdy jsi na žádný pařbě nebyl. Vzpomínáš? Nakoupili sme pivo, chystali sme se na nějakou profláknutou adresu na Nordstrandu se spoustou holek. A tys navrhnul, abysme radši ty, já a Dřevák jeli do bunkrů a tam se zchlastali do bezvědomí.“

„Heleďte, tohle není cesta k letištnímu expresu!“ zakvílel muž na zadním sedadle.

Oystein opět prudce zabrzdil na červenou, odhodil stranou své jemné rozčepýřené vlasy v délce po ramena a obrátil se k zadnímu sedadlu: „A tam jsme taky skončili. A vožrali sme se jak dogy a tady ten spustil No Surrender a zpíval to tak dlouho, dokud po něm Dřevák nezačal házet prázdný flašky.“

„Podívejte se,“ zanaříkal muž a namířil ukazováček na sklíčko náramkových hodinek značky TAG

Heuer, „já prostě vážně musím stihnout poslední letadlo do Stockholmu.“

„U těch bunkrů to bylo fajn,“ odpověděl Harry. „Nejlepší výhled ve městě.“

„Přesně,“ přikývl Oystein. „Kdyby se Spojenci vo něco pokusili, rozstříleli by je fašouni na mraky.“

„Rozhodně,“ zazubil se Harry.

„Víte, slíbili sme si navěky, tady ten, já a Dřevák,“ pokračoval Oystein, avšak muž v obleku byl momentálně zaujatý zoufalým vyhlížením volných taxíků přes dešťovou clonu, „že kdyby ty zatracený

Spojenci přišli, tak bysme je, kurva drát, rozstříleli jako řešeto. Takhle.“ Oystein namířil na kravaťáka imaginární samopal a vypálil. Kravaťák zíral vyděšeně na šíleného taxikáře, který dělal

„ta ta ta ta“, až mu potřísnil tmavé, čerstvě vyžehlené kalhoty drobnými plivanci bílými jako pěna.

S lehkým povzdechem se mu podařilo otevřít dveře auta a vysoukat se do deště.

Oystein se drsně a srdečně zasmál.

„Stejskalo se ti po domově,“ prohodil. „Chtěl sis zase zatancovat v Ekeberský restauraci s Killer

Queen.“

Harry se zasmál a zavrtěl hlavou. V bočním zrcátku zahlédl, jak se muž chaoticky vyřítil směrem k Národnímu divadlu. „To kvůli tátovi. Je nemocný. Už mu moc nezbývá.“

„A kurva.“ Oystein znovu sešlápl plyn. „Taky fajn chlap.“

„Díky. Říkal jsem si, že bys to třeba chtěl vědět.“

„Jasně, vole. Povim to svejm starochům.“

„Tak sme tady,“ pronesl Oystein, když zaparkovali před garáží a malým žlutým dřevěným domkem na sídlišti Oppsal.

„Přesně tak,“ odtušil Harry.

Oystein potáhl tak intenzivně, až to vypadalo, že mu snad cigareta vzplane, zadržel kouř v plicích a vypustil ho opět ven s dlouhým bublavým zasyčením. Potom naklonil hlavu ke straně a odklepl popel do popelníku. Harryho sladce bodlo u srdce. Kolikrát viděl Oysteina právě takhle, jak se naklání ke straně, jako by cigareta byla tak těžká, že by jinak mohl ztratit rovnováhu. Hlava našikmo.

Popel padající na zem v „kuřáckém přístřešku“ ve škole, popel padající do prázdné lahve od piva na oslavě, kam vtrhli bez pozvání, popel dopadající na studený syrový beton bunkru.

„Kurva, život je nespravedlivej,“ podotkl Oystein. „Tvůj táta nepil, chodil v neděli na vejlety a pracoval jako učitel. To můj fotr chlastal, pracoval v továrně Kadok, kde měli všichni astma a divnou vyrážku, a jakmile lehnul doma na gauč, nepohnul se ani vo milimetr. A přitom je kurva zdravej jako rybička.“

Harry si vzpomněl na továrnu Kadok. Kodak pozpátku. Její majitel, jistý Sunnmořan, se totiž někde dočetl, že Eastman nazval svoji továrnu na výrobu fotoaparátů Kodak, protože to je jméno, které si dokážou zapamatovat a vyslovit lidi na celém světě. Ovšem Kadok byl dávno zapomenutý a zrušený.

„Všechno mizí,“ okomentoval to Harry.

Oystein přikývl, jako by sledoval tok jeho myšlenek. „Brnkni, Harry, kdyby něco.“

„Jasně.“

Harry počkal, dokud neuslyšel, jak pneumatiky auta na štěrku při odjezdu zachrastily, potom odemkl a vešel dovnitř. Zmáčkl vypínač a zůstal stát, dveře se za ním mezitím zabouchly. Vůně, ticho, světlo dopadající na šatní skříň, všechno k němu promlouvalo, bylo to jako ponořit se do bazénu vzpomínek. Obklopily ho, zahřívaly ho, způsobovaly, že se mu začalo svírat hrdlo. Svlékl si kabát a skopl z nohou boty. Pak se vydal na obchůzku. Z místnosti do místnosti. Z jednoho roku do druhého.

Od matky a otce k Ses a nakonec sám k sobě. Klučičí pokoj. Plakát kapely The Clash, ten s baskytarou, která se co nevidět roztříští o zem. Položil se na postel a nasál vůni matrace. A vzápětí mu vyhrkly slzy.

Kapitola 21 – Sněhobílá

Chyběly dvě minuty do dvacáté hodiny. Mikael Bellman právě kráčel po třídě Karla Johana, jedné z nejskromnějších promenád na světě. Nacházel se uprostřed Norského království, v samotné ose pověstného kříže. Nalevo ležela univerzita a znalosti, napravo Národní divadlo a kultura. Za ním, v Zámeckém parku, trůnil královský zámek. A přímo před ním moc. O tři sta kroků dále a přesně ve dvacet hodin vystoupil po kamenných schodech k hlavnímu vchodu parlamentu. Jeho budova, jako většina budov v Oslu, nebyla nijak zvlášť velká ani zdobná. A byla spoře chráněná. Veškerou stráž tvořili jen dva lvi vytesaní do grorudské žuly, stojící z každé strany návrší vedoucího ke vchodu.

Bellman došel ke dveřím, které se neslyšně otevřely, ještě než do nich stihl strčit. Vešel do recepce, zastavil se a rozhlédl. Zjevil se před ním zaměstnanec bezpečnostní agentury a přátelsky, avšak rozhodně pokývl k bezpečnostnímu rámu značky Gilardoni. Ten o deset vteřin později odhalil, že Mikael Bellman není ozbrojený a má na opasku kovovou přezku, to však bylo také všechno.

Rasmus Olsen už na něj čekal, opíral se o recepční pult. Hubený vdovec po Marit Olsenové mu podal ruku a pak kráčel před ním a přitom jaksi automaticky nasadil zvučný průvodcovský hlas:

„Parlament, tři sta osmdesát zaměstnanců a sto šedesát devět poslanců. Postaven roku 1866 podle návrhu Emila Victora Langleta. Mimochodem Švéda. Tohle je Schodišťová hala. Ta kamenná mozaika se jmenuje Společnost, je od Else Hagenové z roku 1950. Královský portrét namaloval…“

Došli do Vandrehallen, předsálí, kde se zdržují novináři a pořizují zde rozhovory s poslanci.

Mikael znal ten prostor z televize. Kolem se rychle mihlo pár obličejů, nikdo známý. Rasmus Olsen mu vysvětlil, že se právě konalo zasedání jednoho výboru, Bellman ho však neposlouchal. Myslel pouze na to, že tohle je kuloár moci. Zklamal ho. Byl sice vyvedený ve zlaté a červené barvě, ale kde je ta velkolepost, oficialita, to, co by mělo vyvolávat v těch, kteří rozhodují, zbožnou úctu? Ta prokletá, skromná střízlivost, působilo to jako nedostatek, se kterým se tahle malá a nedávno ještě chudá demokracie v severní Evropě nedokáže vypořádat. Přesto se sem vrátil. Jestliže se mu nepodařilo dosáhnout vrcholu tam, kde se o to pokusil nejdřív, mezi vlky v Europolu, rozhodně to dokáže tady, mezi trpaslíky a mamlasy.

„Celý tenhle prostor byl za války Terbovenovou kanceláří. Nikdo tady dnes tak velkou kancelář nemá.“

„Jak fungovalo vaše manželství?“

„Pardon?“

„Vy a Marit. Hádali jste se?“

„Ehm… ne.“ Rasmus Olsen se zatvářil otřeseně a nasadil rychlejší krok. Jako by chtěl policistovi utéct nebo se přinejmenším dostat z doslechu ostatních. Teprve když seděli za zavřenými dveřmi

Olsenovy kanceláře v sekretariátu poslaneckého klubu, třaslavě se nadechl. „Samozřejmě jsme měli horší a lepší dny. Jste ženatý, pane Bellmane?“

Mikael Bellman přikývl.

„Pak jistě chápete, o čem mluvím.“

„Byla vám nevěrná?“

„Ne. To myslím můžu s určitostí vyloučit.“

Protože byla tak tlustá? měl Bellman chuť se zeptat, ale neudělal to, dostalo se mu totiž toho, po čem pátral. Zaváhání, zacukání v koutku oka, téměř nepozorovatelného stažení zorniček.

„A vy sám, pane Olsene, vy jste jí byl nevěrný?“

Stejná reakce. Plus zrudlé čelo pod vysokými kouty. Odpověď byla krátká a rozhodná: „Ne, nebyl.“

Bellman naklonil hlavu ke straně. Neměl vůči Rasmusi Olsenovi žádné podezření. Tak proč ho trápí tímhle typem otázek? Odpověď byla stejně prostá jako frustrující. Protože nemá nikoho jiného, koho by mohl vyslýchat, nemá žádnou jinou stopu, kterou by mohl sledovat. Prostě si vylévá vztek tady na tom chudákovi.

„Co vy, náčelníku?“

„Co já?“ zeptal se Bellman a potlačil zívnutí.

„Jste nevěrný?“

„Moje žena je příliš krásná,“ usmál se Bellman. „Navíc máme tři děti. Vy a vaše žena jste byli bezdětní, a to pak svádí k trochu většímu… laškování. Mluvil jsem s jedním člověkem, který tvrdí, že jste před jistou dobou měli s manželkou neshody.“

„Předpokládám, že to byla sousedka. Marit si s ní celkem dost povídala. Před pár měsíci jsme měli takový žárlivý výstup. Naverboval jsem do strany během kurzu pro nováčky v politice jednu mladou dívku. Právě takhle jsem se seznámil s Marit, takže ona…“

Rasmusi Olsenovi se náhle zlomil hlas a Bellman spatřil, jak mu do očí vhrkly slzy.

„Nic nebylo. Marit ale odjela na pár dní do hor s tím, že potřebuje přemýšlet. Potom bylo všechno zase jako dřív.“

Bellmanovi zazvonil telefon. Vytáhl ho, podíval se na jméno na displeji a ohlásil se krátkým

„Ano“. Zatímco naslouchal, cítil, jak se mu zrychluje pulz a jak v něm stoupá vztek.

„Provaz?“ zopakoval. „Lyseren? To je… Ytre Enebakk? Díky.“

Zastrčil telefon do kapsy kabátu. „Musím běžet, pane Olsene. Děkuji za váš čas.“

Cestou ven se na chvíli zastavil a rozhlédl se po kanceláři někdejšího německého říšského komisaře Terbovena. Potom kráčel rychle dál.

Byla jedna hodina ráno, Harry seděl v obýváku a poslouchal, jak Martha Wainwrightová zpívá „…

far away“a“… whatever remains is yet to be found“.

Byl vyčerpaný. Před ním ležel na konferenčním stolku mobilní telefon, zapalovač a alobal s hnědou hrudkou. Nedotkl se jí. Brzy se však bude muset vyspat, najít si rytmus, udělat si přestávku. V ruce svíral fotografii Ráchel. Modré šaty. Zavřel oči. Cítil její vůni. Slyšel její hlas. „Koukej!“ Její ruka ho rychle stiskla. Voda kolem nich byla černá a hluboká a ona plula, bíle, neslyšně, nehmotně na hladině. Vítr zvedal svatební závoj a odhaloval bělostná pera pod ním. Její dlouhý štíhlý krk vytvářel otazník. Proč? Vystoupila na pevninu, černá železná kostra s kolečky, která vrzala a kvílela. Potom vešla do domu a zmizela. Objevila se znovu v prvním patře. Kolem krku měla smyčku a vedle ní stál muž v černém obleku s bílou květinou v klopě. Před nimi, zády k Harrymu, postával kněz v bílé kutně.

Pomalu předčítal. Nato se otočil. Jeho tvář i ruce byly bílé. Od sněhu.

Harry se s trhnutím probudil.

Zamrkal do tmy. Nějaký zvuk. Ne však Martha Wainwrightová. Obrátil se a zvedl z konferenčního stolku svítící vibrující telefon.

„Ano,“ ohlásil se hlasem hustým jako ovesná kaše.

„Mám to.“

Posadil se. „Máte co?“

„Tu souvislost. A mrtvoly nejsou tři. Jsou čtyři.“

Kapitola 22 – Vyhledávač

„Nejdřív jsem to zkusila s těmi třemi jmény, která jste mi dal,“ vykládala Katrine Brattová. „Borgny

Stem-Myhreová, Charlotte Lollesová a Marit Olsenová. Jenže z vyhledávače nevypadlo nic rozumného. Tak jsem k tomu přidala všechny pohřešované osoby v Norsku za posledních dvanáct měsíců. A objevilo se něco, s čím jsem mohla dál pracovat.“

„Počkejte,“ přerušil ji Harry, který byl nyní naprosto bdělý. „Kde jste krucinál sebrala ty pohřešované osoby?“

„Z intranetu oddělení pohřešovaných osob osloského policejního ředitelství. Co jste si myslel?“

Harry zaúpěl a Katrine pokračovala:

„Vynořilo se jedno jméno, které propojilo ta tři ostatní. Jste připravený?“

„No…“

„Ta pohřešovaná žena se jmenuje Adele Vetlesenová, osmadvacet let, bydliště Drammen.

V listopadu nahlásil její spolubydlící, že zmizela. V prodejním systému jízdenek Norských státních drah se objevila souvislost. Sedmého listopadu si Adele Vetlesenová objednala po internetu jízdenku na vlak z Drammen do Ustaoset. Na stejný den měla Borgny Stem-Myhreová jízdenku na vlak z Kongsbergu do téhož místa.“

„Ustaoset není zrovna pupek světa,“ okomentoval to Harry.

„Není to ani město, jenom shluk pár domků v horách. Místo, kde si zámožné bergenské rodiny postavily horské chaty a kde Svaz turistů vybudoval na vrcholcích turistické boudy, aby Norové mohli udržovat Amundsenovu a Nansenovu tradici a chodit od jedné boudy k druhé, na nohou běžky, na zádech pětadvacet kilo a kdesi v hlavě záchvěv smrtelného strachu. Takové okořenění života, víte?“

„To zní, jako byste to taky někdy podnikla.“

„Můj exmanžel má v tamních horách rodinnou chatu. Jeho rodina je tak ctnostně bohatá, že tam nemají zavedenou elektřinu ani vodu. Jenom novodobí zbohatlíci mají saunu a vířivku.“

„Ta další propojení?“

„Na jméno Marit Olsenová nebyla vystavena žádná jízdenka na vlak. Nicméně se vynořila registrovaná platba přes terminál v restauračním voze příslušného vlakového spoje den předtím. Časregistrace byl čtrnáct třináct, podle jízdního řádu se měl v tu chvíli vlak nacházet mezi stanicemi Al a Geilo, tedy před Ustaoset.“

„Tohle je slabší,“ namítl Harry. „Vlak jede až do Bergenu, třeba mířila tam.“

„Myslíte si…,“ začala Katrine Brattová ostře, ale zarazila se, počkala a pokračovala umírněnějším tónem, „… že jsem hloupá? Hotel v Ustaoset zaregistroval přenocování v dvoulůžkovém pokoji na jistého Rasmuse Olsena, který má v centrálním registru osob uvedeno stejné trvalé bydliště jako

Marit Olsenová. Takže jsem předpokládala, že to je…“

„Ano, je to její manžel. Proč šeptáte?“

„Protože zrovna kolem prošla noční služba. Poslyšte, lokalizovali jsme dvě zavražděné a jednu pohřešovanou osobu do Ustaoset ve stejný den. Co vy na to?“

„No, je to signifikantní shoda, ale nemůžeme vyloučit, že to byla náhoda.“

„Souhlas. Takže tady je zbytek. Zadala jsem do vyhledávání Charlotte Lollesovou plus Ustaoset, ale nic na mě nevypadlo. Tak jsem se soustředila na datum, abych zjistila, kde se mohla Charlotte

Lollesová zdržovat ve chvíli, kdy se ty tři další osoby nacházely v Ustaoset. Dva dny předtím zaplatila Charlotte za naftu na benzince poblíž Honefossu.“

„To je od Ustaoset daleko.“

„Ale z Osla je to správný směr. Snažila jsem se najít, jestli je na ni nebo na jejího případného partnera registrované nějaké auto. Kdyby měli palubní jednotku pro placení mýtného a projeli vícero mýtnými branami, bylo by možné sledovat jejich pohyb.“

„Hm.“

„Problém je, že Charlotte Lollesová neměla ani auto, ani partnera, přinejmenším tedy ne registrované.“

„Měla přítele.“

„To je možné. Ale v údajích půjčovny Europark našel vyhledávač jedno auto v jejich garážích v Geilu, za které zaplatila jistá Iska Pellerová.“

„To je jen pár desítek kilometrů odtamtud. Ale kdo je… ehm, Iska Pellerová?“

„Podle údajů z kreditní karty bydlí v Bristolu, v australském Sydney. Jde o to, že při křížovém hledání mezi ní a Charlotte Lollesovou jsem získala mnoho pozitivních výsledků.“

„Při křížovém hledání?“

„To je třeba to, když někdo platí v posledních letech kartou ve stejné restauraci ve stejnou dobu jako jiný člověk, což naznačuje, že tam spolu mohli jíst a pak se podělili o účet. Nebo že někdo je členem stejného fitness centra a přihlásil se do něj ve stejný den jako někdo jiný, že mají dva lidé v letadle sedadlo vedle sebe víckrát než jednou… Chápete, o co jde?“

„Chápu, o co jde,“ zopakoval Harry a napodobil její bergenský dialekt. „A jsem si jistý, že jste prověřila, jaké to bylo auto a že jezdí na…“

„Ano, jezdí opravdu na naftu,“ dopověděla Katrine ostře. „Chcete si poslechnout zbytek, nebo ne?“

„Jistěže.“

„V těch chatách Svazu turistů, které nejsou obsluhované, si nemůžete zamluvit postel předem.

Jestliže tam člověk dorazí a všechny postele jsou obsazené, musí si prostě lehnout na zem na matraci nebo se vyspat ve spacáku na vlastní karimatce. Stojí to jenom sto sedmdesát korun na noc a zaplatit můžete buď hotově do kasičky v chatě, nebo tam nechat obálku se souhlasem k jednorázovému inkasu z účtu.“

„Takže jinak řečeno se nedá zjistit, kdo byl kdy na jaké chatě?“

„Ne pokud zaplatil hotově. Pokud tam ovšem zanechal souhlas k inkasu, bude později zaregistrován převod z účtu dotyčného na účet Svazu turistů. S poznámkou o tom, k jakému datu a jaké chatě se platba vztahuje.“

„Matně si vzpomínám, že hledání v bankovních transakcích je složité.“

„Ne, jestliže pronikavě bystrý lidský mozek zadá do vyhledávače správná kritéria třídění.“

„A takový mozek my tady máme?“

„Zdá se, že ano. Z účtu Isky Pellerové byla dvacátého listopadu stržena platba za dvě postele ve čtyřech chatách Svazu turistů, které jsou od sebe vzdálené vždy den chůze.“

„Čtyřdenní výlet po horách.“

„Ano. A v poslední chatě, v Havasshytta, spaly ty dvě sedmého listopadu. Tahle chata je vzdálená jenom půlden chůze od Ustaoset.“

„Zajímavé.“

„To skutečně zajímavé představují dva jiné účty, ze kterých byla rovněž stržena částka za přenocování sedmého listopadu v Havasshytta. Hádejte, čí byly.“

„No… Nejspíš nepatřily Marit Olsenové ani Borgny Stem-Myhreové, protože předpokládám, že by

Kripos dávno zjistil, že ty dvě zavražděné strávily nedávno noc na stejném místě. Takže to musela být ta pohřešovaná dívka, jakže se to jmenovala?“

„Adele Vetlesenová. A máte naprostou pravdu. Zaplatila za dvě osoby, samozřejmě ale nemůžu vědět, kdo byl ten druhý člověk.“

„Kdo je ten další, kdo zaplatil prostřednictvím inkasa?“

„To není moc zajímavé. Někdo ze Stavangeru.“

Harry si přesto donesl pero a zapsal si jméno a adresu dotyčné osoby a také adresu Isky Pellerové v Sydney. „Zdá se, že se vám ten vyhledávač líbí,“ podotkl.

„To tedy ano,“ odpověděla. „Je to jako létat ve starém bombardéru. Je trochu zrezivělý a má těžký rozjezd, ale jakmile se odlepí od země – božíčku. Co říkáte na ty výsledky?“

Harry se zamyslel.

„Dokázala jste lokalizovat jednu pohřešovanou ženu a jednu ženu, která patrně nemá s případem nic společného, na stejné místo ve stejnou dobu. To samo o sobě není nic, nad čím by se dalo jásat.

Ale doložila jste, že jedna ze zavražděných – Charlotte Lollesová – ji pravděpodobně doprovázela.

A lokalizovala jste dvě zavražděné – Borgny Stem-Myhreovou a Marit Olsenovou – do bezprostřední blízkosti Ustaoset. Takže…“

„Takže?“

„Takže gratuluju. Splnila jste svou část úkolu. Co se týče té mé…“

„Ušetřete mě a přestaňte se tam zubit. Nemyslela jsem to vážně, jsem psychicky narušená, to vám ještě nedošlo?“

Práskla sluchátkem.

Kapitola 23 – Pasažér

Stine seděla v autobusu sama. Přiložila čelo k oknu, jen aby se nemusela dívat na vlastní odraz.

Zírala na prázdnou, nočně potemnělou autobusovou zastávku. Doufala, že někdo přijde. Doufala, že nikdo nepřijde.

Seděl u okna v Krabbe s pivem před sebou a jenom na ni bez pohnutí zíral. Čepice, světlé vlasy a divoké modré oči. Jeho pohled se smál, bodal, žadonil, volal její jméno. Nakonec řekla Mathilde, že chce jít domů. Jenže Mathilde se právě dala do řeči s nějakým Američanem dělajícím do ropy a chtěla zůstat déle. Stine si tedy vzala plášť, doběhla z Krabbe na nádraží a nasedla do autobusu do

Valandu.

Hleděla na červené číslice digitálních hodin nad řidičem. Doufala, že se dveře zavřou a autobus se rozjede. Ještě minutu.

Nevzhlédla, ani když zaslechla běžící kroky, ani když uslyšela udýchaný hlas, jak si vpředu u řidiče kupuje jízdenku, ani když se posadil na sedadlo vedle ní.

„Heleďte se, Stine, mně se zdá, že se mi vyhýbáte.“

„Á, nazdárek, Eliasi,“ pronesla, aniž odtrhla pohled od mokrého asfaltu. Proč si jenom sedla v autobuse tak dozadu, tak daleko od řidiče?

„Neměla byste se takhle v noci potulovat sama venku, víte?“

„Že ne?“ zamumlala a doufala, že někdo přijde, kdokoli.

„Copak nečtete noviny? Ty dvě dívky v Oslu. A teď nedávno ta poslankyně. Jak ona se to jenom jmenovala?“

„Netuším,“ zalhala Stine a ucítila, jak jí srdce začalo tlouct rychleji.

„Marit Olsenová,“ dopověděl Elias. „Sociální demokratka. Ty další se jmenovaly Borgny a Charlotte. Jste si jistá, Stine, že vám jejich jména nic neříkají?“

„Nečtu noviny,“ odpověděla. Ať někdo brzy přijde.

„Hodné holky, všechny tři.“

„Hm, asi jste je znal.“ Stine okamžitě zalitovala svého sarkastického tónu. To je tím strachem.

„Samozřejmě ne moc dobře,“ odpověděl Elias. „Ale na první dojem byly fajn. Jak asi chápete, jsem člověk, který přikládá prvnímu dojmu velký význam.“

Zírala na ruku, kterou jí opatrně položil na koleno.

„Koukněte…,“ spustila a sama v tom jediném slově zaslechla poníženou prosbu.

„Ano, Stine?“

Vzhlédla k němu. Jeho obličej byl bezelstný jako obličej dítěte, pohled upřímně tázavý. Chtěla vykřiknout, vyskočit, když vtom u řidiče zaslechla kroky a hlas. Další pasažér. Dospělý muž. Došel do zadní části autobusu. Stine se pokusila zachytit jeho pohled, přimět ho, aby pochopil, avšak muž právě ukládal drobné a jízdenku do peněženky a krempa klobouku mu stínila oči. Stine s ulehčením vydechla, protože muž se posadil na sedadlo hned za nimi.

„Je nepochopitelné, že policie mezi nimi nenalezla souvislost,“ pokračoval Elias šeptem. „Neměloby to být těžké. Musejí přece vědět, že ty tři ženy chodily rády do hor. Že přenocovaly ve stejnou noc v Havasshytta. Myslíte si, že bych to měl nahlásit?“

„Snad,“ šeptla také Stine. Pokud bude rychlá, možná se dokáže prosmyknout kolem Eliase a vyběhnout z autobusu. Jenže ještě než tu myšlenku dokončila, zasyčela hydraulika, dveře se zavřely a autobus se rozjel. Stine zavřela oči.

„Já do toho jenom nechci být zapletený. To doufám chápete, Stine?“

Pomalu přikývla, oči nadále zavřené.

„Fajn. V tom případě vám můžu povědět, kdo tam byl ještě. Jeden člověk, kterého budete zaručeně znát.“

ČÁST III.

Kapitola 24 – Stavanger

„Je to tu cítit…,“ spustila Kaja.

„Hnojem,“ doplnil Harry. „Vůně venkova. Vítejte v Jarenu.“

Skrze mraky táhnoucí se nad jarně zelenými poli pronikalo ranní světlo. Zpoza kamenných zídek zíraly na jejich taxík němě krávy. Harry s Kajou mířili po dálnici z letiště Sola do centra Stavangeru.

Harry se naklonil mezi přední sedadla: „Mohl byste prosím jet trochu rychleji, pane řidiči?“ Zvedl služební průkaz. Taxikář se zeširoka usmál, sešlápl plyn a zrychlil.

„Máte obavy, že přijedeme pozdě?“ zeptala se Kaja, když Harry ztěžka dosedl zpátky na místo.

„Nebere telefon, není v práci,“ odtušil Harry a nemusel tu myšlenku dokončovat.

Po rozhovoru s Katrine Brattovou včerejší noci si Harry prohlédl své poznámky. Měl jména, telefonní čísla a adresy dvou žijících osob, které pravděpodobně přenocovaly v listopadu na jedné chatě společně se třemi oběťmi vraždy. Podíval se na hodinky, spočítal si, že v Sydney je časné dopoledne, a vytočil číslo Isky Pellerové. Telefon zvedla a její hlas zněl velice udiveně, když Harry spustil o Havasshytta. Ovšem vzhledem k tomu, že dobu v chatě strávila s vysokou horečkou v samostatné místnosti, mu nemohla povědět mnoho. Možná měla horečku proto, že šla dlouho v mrazu ve zpoceném, mokrém oblečení, možná pro ni coby nezkušenou lyžařku byl přechod od chaty k chatě příliš náročný. Nebo byl důvod prostě ten, že viróza postihuje lidi náhodně. V každém případě se do Havasshytta sotva dovlekla a tam ji její kamarádka Charlotte Lollesová poslala rovnou do postele, kde Iska Pellerová střídavě upadala do spánku plného snů a zase se probouzela, zatímco tělo ji střídavě bolelo, potilo se a třáslo se zimou. Co se odehrálo mezi ostatními v chatě ani kdo ti ostatní byli, prostě vůbec nevěděla, protože přišly s Charlotte do chaty jako první. Následujícího dne ležela až do odjezdu ostatních a ji s Charlottou pak vyzvedl na sněžném skútru místní policista, kterého sehnala Charlotte. Dovezl je obě k sobě domů, kde jim nabídl přenocování, protože, jak jim sdělil, v hotelu měli plno. S díky přijaly, avšak později večer si to rozmyslely, nastoupily do nočního vlaku do Geila a ubytovaly se v tamním hotelu. Charlotte nevyprávěla Isce o večeru v Havasshytta nic zvláštního. Patrně se ten večer nic zajímavého nestalo.

Pět dní po tomhle výletu odletěla slečna Pellerová z Osla do Sydney, ještě stále měla zvýšenou teplotu, a po návratu udržovala po mailu pravidelný kontakt s Charlotte, nezaznamenala však nic neobvyklého. Až do chvíle, než se dozvěděla tu šokující novinku, že její kamarádka byla nalezena mrtvá za vrakem auta v cípu lesa u jezera Dausjoen těsně za hranicí hustě obydleného Osla.

Harry Isce Pellerové citlivě, avšak bez zbytečných okolků sdělil, že se obávají o život osob, které strávily ten večer na chatě, a že až zavěsí, zavolá šéfovi oddělení vražd policejního obvodu Sydney

South Neilu McCormackovi, pro něhož při jedné příležitosti pracoval. A že ji McCormack blíže vyslechne a – přestože je Austrálie daleko – zajistí jí prozatím policejní ochranu. Zdálo se, že to Iska

Pellerová bere rozumně.

Potom Harry vytočil druhé telefonní číslo, které získal, číslo do Stavangeru. Zkusil to čtyřikrát, avšak dotyčná osoba to nebrala. Harry samozřejmě věděl, že to samo o sobě nemusí nic znamenat. Ne všichni spí se zapnutým mobilem u hlavy. Ovšem Kaja Solnessová očividně ano. Vzala telefon po druhém zazvonění, a když ji Harry informoval, že spolu poletí prvním letadlem do Stavangeru a že má být pět minut po šesté v letištním expresu, odpověděla pouze „Ano“.

V půl sedmé dojeli na osloské letiště a Harry opět vytočil ono číslo, telefon však opět nikdo nezvedl. O hodinu později přistáli na letišti Sola a Harry znovu vytočil totéž číslo, se stejným výsledkem. Cestou z letištního terminálu k frontě taxíků se Kaje podařilo zastihnout zaměstnavatele dotyčné osoby, který jim sdělil, že člověk, jehož hledají, se neobjevil v obvyklou dobu v práci. Kaja tuto informaci předala Harrymu, ten jí opatrně položil ruku na bedra, rezolutně ji provedl kolem řady taxíků a vstrčil ji do jednoho z nich za hlasitých protestů ostatních čekajících, na něž odpověděl:

„Díky, vážení, a přeju vám zatraceně pěkný den.“

Bylo přesně 8:16, když dojeli na udanou adresu, k bílému dřevěnému domu ve čtvrti Valand. Harry ponechal placení na Kaje, vystoupil a dveře vozu nechal otevřené. Prohlížel si fasádu domu, jež nic neprozrazovala. Nasál vlhký, svěží, a přesto vlahý západonorský vzduch. Obrnil se. Protože už věděl.

Samozřejmě se může mýlit, ale věděl to se stejnou jistotou, jako mu bylo jasné, že Kaja řekne „díky“, až jí taxikář podá účtenku.

„Díky.“ Dveře auta se přibouchly.

Jméno stálo na prostředním ze tří zvonků u vstupních dveří.

Harry stiskl tlačítko a slyšel, jak se kdesi v domě zvonek rozdrnčel.

Po minutě a třech pokusech stiskl spodní zvonek.

Otevřela jim stará dáma a s úsměvem na ně hleděla.

Harry zaznamenal, že Kaja okamžitě pochopila, kdo by se měl ujmout slova: „Dobrý den, jmenuju se Kaja Solnessová, jsme od policie. V patře nad vámi se nám nikdo neozývá, nevíte, jestli je někdo doma?“

„Pravděpodobně ano. Ačkoli tam bylo celý den ticho,“ odpověděla žena. A spěšně dodala, když spatřila Harryho povytažené obočí: „Všechno se tu hrozně nese a já jsem slyšela, že sem v noci přišli nějací lidé. Protože ten byt pronajímám, mám dojem, že bych na něj měla trochu dohlížet.“

„Vy na něj dohlížíte?“ zeptal se Harry.

„Ano, ale nepletu se do…,“ stařence prudce zrudly tváře. „Na tom není nic špatného, předpokládám? Chci tím říct, že jsem nikdy neměla nejmenší problémy s…“

„My zatím nevíme, co se mohlo stát,“ vysvětlil Harry.

„Nejlepší bude, pokud se sami přesvědčíme,“ dodala Kaja. „Takže pokud máte klíč od toho bytu…“ Harry věděl, že Kaje teď hlavou běží různé varianty formulací, a napjatě čekal na pokračování, „… pak vám budeme rádi nápomocní a prověříme pro vás, zda je tam všechno v pořádku.“

Kaja Solnessová byla lstivá dívka. Jestliže pronajímatelka přijme její nabídku a oni něco najdou, bude v hlášení stát, že byli pozváni dovnitř a že nemůže být ani řeči o tom, že by si vynucovali přístup do domu nebo tu prováděli domovní prohlídku bez příslušného povolení.

Stará dáma zaváhala.

„Ale samozřejmě se tam můžete dojít také podívat po našem odchodu vy sama,“ usmála se Kaja.

„A potom zavolat policii. Nebo sanitku. Nebo…“

„Myslím, že bude nejlepší, když půjdete se mnou,“ odpověděla žena a na čele jí naskočila hluboká ustaraná vráska. „Počkejte, dojdu pro klíče.“

Byt, do něhož za minutu vstoupili, byl čistý, uklizený a téměř bez nábytku. Harry okamžitě identifikoval ticho, které je přítomné, téměř tíživé v prázdných bytech za dopolední, kdy se všednodenní spěch projevuje jen jako takřka neslyšitelný hluk zvenčí. Rozpoznal však také jistý pach.

Lepidlo. Všiml si páru bot, nikde však neviděl svrchní oblečení.

V maličké kuchyni stál na odkapávací ploše dřezu velký hrnek na čaj a na polici nad dřezem plechovky, jež hlásaly, že obsahují druhy čaje, jejichž původ Harry neznal: oolong, An Ji Bai Cha.

Procházeli dál bytem. Na stěně v obývacím pokoji visel obrázek, o němž se Harry domníval, že v něm rozpoznal K2, známou smrtící horu v Himálaji.

„Podíváte se tam?“ pokývl Harry ke dveřím se srdíčkem a vykročil k jiným dveřím, o nichž předpokládal, že musí vést do ložnice. Zhluboka se nadechl, stiskl kliku a dveře otevřel.

Postel byla ustlaná. Pokoj uklizený. Jedno okno otevřené na škvíru, žádný pach lepidla, vzduch svěží jako dětský dech. Harry slyšel, jak se bytná ve dveřích za ním zastavila.

„To je divné,“ pronesla. „Vždyť jsem je v noci slyšela. A chodilo jich tu víc než jeden.“

„Je?“ podivil se Harry. „Jste si jistá, že jich bylo víc?“

„Ano. Slyšela jsem hlasy.“

„Kolik jich bylo?“

„Odhaduju, že tři.“

Harry nahlédl do šatních skříní. „Mužské hlasy? Ženské?“

„Tak tenké stěny tu naštěstí nemáme.“

Oblečení. Spací pytel a batoh. Další oblečení.

„Proč myslíte, že byli tři?“

„Po odchodu toho jednoho bylo seshora slyšet bouchání.“

„Jaké bouchání?“

Bytné opět zrudly tváře. „Bouchání. Jako když… No, však víte.“

„Ale žádné hlasy?“

Bytná se zamyslela. „Ne, hlasy ne.“

Harry vyšel z pokoje. Ke svému úžasu spatřil, že Kaja nadále stojí na chodbě přede dveřmi do koupelny. Stála tak nějak divně – jako by proti ní foukal silný vítr.

„Něco se stalo?“

„Kdepak,“ odpověděla Kaja rychle a lehce. Až příliš lehce.

Harry k ní došel a postavil se vedle ní.

„Copak je?“ zeptal se tiše.

„Já… jen mám trochu problém se zavřenými dveřmi.“

„Aha.“

„Tak… tak to prostě je.“

Harry přikývl. A v tu chvíli zaslechl ten zvuk. Zvuk vyměřeného času, dobíhající linie, mizících vteřin, rychlé a hektické bubnování vody, která úplně neteče, úplně nekape. Kohoutek za dveřmi.

A bylo mu jasné, že se nemýlil.

„Počkejte tady,“ nakázal. Potom otevřel dveře.

V první řadě si uvědomil, že pach lepidla je tady uvnitř ještě silnější.

V řadě druhé, že na podlaze leží bunda, džíny, spodní prádlo, tričko, dvě černé ponožky, čepice a tenký vlněný svetr.

V řadě třetí, že voda z kohoutku kape téměř souvisle, jako čůrek, a to do vany, která je plná tak, až voda přetéká do přepadu v její horní části.

V řadě čtvrté, že voda ve vaně je zbarvená červeně, podle vší pravděpodobnosti od krve.

V řadě páté, že zastřený pohled nad přelepenými ústy nahé, mrtvolně bledé osoby na dně vany je odvrácený. Jako by se oči snažily zachytit cosi v mrtvém úhlu, něco, co neviděly se přibližovat.

V řadě šesté, že nevidí žádné stopy násilí ani vnějších zranění, které by mohly vysvětlit všechnu tu krev.

Harry si odkašlal a zauvažoval, jak co možná nejšetrněji požádat bytnou, aby vešla dovnitř a identifikovala svého nájemníka.

Nebylo to však nutné, bytná už stála na prahu.

„Kristepane na nebi!“ zasténala. A potom – s důrazem na všechny slabiky: „Kri-ste-pa-ne-na-nebi!“

A nakonec, žalostným tónem, v němž se ozvala výraznější naléhavost: „Kriste Ježíši a milosrdný

Bože…“

„Je tohle…?“ spustil Harry.

„Ano,“ odpověděla žena hlasem, v němž zněl potlačovaný pláč. „Je to on. Je to Elias. Elias Skog.“

Kapitola 25 – Teritorium

Žena si zakryla oběma rukama ústa a mezi prsty zamumlala: „Božíčku, co jste to udělal, Eliasi?“

„Není jisté, že on sám cokoli udělal, paní,“ odpověděl jí Harry a vyprovodil ji z koupelny ke vchodovým dveřím. „Byla byste tak laskavá a zavolala na místní policejní stanici, požádala je, aby sem poslali kriminalistické techniky, a řekla jim, že tu máme místo činu?“

„Místo činu?“ Oči se jí zvětšily a potemněly šokem.

„Ano, řekněte to takhle. Zavolejte na 112, jestli chcete. Zvládnete to?“

„A… ano, ovšem.“

Slyšeli, jak se žena belhá po schodech a vchází do svého bytu.

„Máme k dispozici přibližně čtvrt hodiny, než technici dorazí,“ pronesl Harry. Zuli se, nechali boty na chodbě a vešli v ponožkách do koupelny. Harry se rozhlédl. Umyvadlo bylo plné dlouhých světlých vlasů a na poličce ležela vymačkaná tuba.

„Nevypadá to na zubní pastu,“ okomentoval to Harry a sklonil se nad tubu, aniž se jí dotkl.

Kaja přistoupila blíž. „Vteřinové lepidlo,“ konstatovala. „Strongest there is.“

„To je takové to lepidlo, co nesmí přijít na prsty, že?“

„Účinkuje raz dva tři. Jestliže přidržíte prsty u sebe jen o chviličku déle, slepí se vám. Pak si je buď musíte od sebe odříznout, nebo si strhnout kůži.“

Harry upřel pohled nejdřív na Kaju. Potom na mrtvolu ve vaně.

„Do prdele,“ pronesl pomalu. „To snad nemůže být pravda…“

Náčelník Gunnar Hagen měl jisté pochyby. Možná právě tohle byla největší hloupost, jakou udělal od svého nástupu na policejní ředitelství. Sestavit tým, jenž bude provádět vyšetřování v rozporu s nařízením ministerstva, je věc, která může vyvolat potíže. A pověřit Harryho Holea, aby ten tým vedl, znamenalo si o potíže přímo koledovat. A ty potíže právě zaklepaly na dveře a vešly dovnitř.

Zhmotnily se před ním v osobě Mikaela Bellmana. Zatímco Hagen naslouchal, všiml si, že zvláštní skvrny v obličeji náčelníka Kriposu jsou bělejší než obvykle, jako by je zevnitř osvětlovalo něco žhnoucího. Pomyslel na reaktor v atomové elektrárně, na něco výbušného, co se prozatím ještě neprodralo na povrch.

„Vím s jistotou, že Harry Hole a dva jeho kolegové byli u Lyseren a vyšetřovali tam vraždu Marit

Olsenové. Beáta Lonnová z kriminalisticko-technického oddělení nás vyzvala, abychom provedli v okolí staré výrobny provazů šetření vchod od vchodu. Jeden z jejích techniků údajně zjistil, že provaz, na němž byla Marit Olsenová oběšena, pocházel odtamtud. Až potud je všechno v pořádku…“

Mikael Bellman se pohupoval na podpatcích. Ani si nesvlékl kabát, který mu sahal po kotníky.

Gunnar Hagen se obrnil a čekal na pokračování. To přicházelo bolestně pomalu, v jaksi lehce užaslém tónu:

„Jenomže když jsme si promluvili s policejním náčelníkem okresu Ytre Enebakk, sdělil nám, že jedním ze tří lidí, kteří tam prováděli šetření, byl nechvalně proslulý Harry Hole. Tedy jeden z vašich lidí, Hagene.“

Hagen neodpověděl.

„Předpokládám, že vám je jasné, k jakým důsledkům to povede, budete-li postupovat proti nařízení ministerstva spravedlnosti.“

Hagen nadále neodpovídal, avšak podíval se Bellmanovi do očí.

„Poslyšte,“ pokračoval Bellman, rozepnul si knoflík kabátu a přece jen se posadil. „Líbíte se mi,

Hagene. Myslím tím, že jste dobrý policista, a já budu dobré muže potřebovat.“

„Míníte tím, až Kripos převezme veškerou moc?“

„Přesně tak. Mohl bych vás dobře využít na nějakém prominentním místě. Absolvoval jste vojenskou akademii, víte, jak důležité je uvažovat strategicky, jak se vyhýbat bitvám, které nemůžete vyhrát, víte, kdy je nejlepší vítěznou strategií ústup…“

Hagen pomalu přikývl.

„Dobrá,“ pronesl Bellman a vstal. „Řekněme, že se Harry Hole nacházel u Lyseren nedopatřením, souhrou náhod, a nemělo to nic do činění s Marit Olsenovou. A že se taková souhra náhod sotva bude opakovat. Shodneme se na tom… Gunnare?“

Hagen sebou nevyhnutelně trhl, když zaslechl z Bellmanových úst své křestní jméno jako ozvěnu křestního jména, jména svého předchůdce, jež kdysi sám vyslovil ve snaze navodit neopodstatněnou žovialitu. Nechal to však být. Protože věděl, že přesně tohle je taková bitva, o níž Bellman mluvil.

A že navíc válku prohrává. A že podmínky kapitulace, které mu Bellman nabídl, by mohly být horší.

Mnohem horší.

„Promluvím s Harrym,“ slíbil a přijal Bellmanovu napřaženou ruku. Jako by stiskl mramor: tvrdý, studený a neživý.

Harry usrkl doušek a jemně vytáhl poslední článek ukazováčku z ouška průsvitného kávového šálku paní bytné.

„Takže vy jste vrchní komisař Harry Hole z osloského policejního ředitelství,“ pronesl muž sedící na židli na opačné straně konferenčního stolku. Představil se jako vrchní komisař Colbjornsen, psáno s cé, a nyní zopakoval Harryho funkci, jméno a příslušnost s důrazem na „osloského“. „Copak zavádí osloskou policii do Stavangeru, pane Hole?“

„Celkem běžné záležitosti,“ odpověděl Harry. „Čerstvý vzduch, krásné hory.“

„Opravdu?“

„Fjord. Seskoky padákem z Preikestolen, jestli nám zbude čas.“

„Tak z Osla nám sem poslali vtipálka. V každém případně dost riskujete, to vám tedy povím.

Z jakého důvodu jsme nebyli o téhle návštěvě informováni?“

Úsměv vrchního komisaře byl stejně mdlý, jako byl mdlý jeho knír. Policista měl na sobě legrační klobouček, jaký nosí jenom velice staří muži a nadmíru sebevědomí hipsteři. Harry si vzpomněl, že

Gene Hackman měl takový klobouček coby policista Pepek Doyle ve Francouzské spojce.

A odhadoval, že Colbjornsen se nenechá obalamutit lízátkem ani zastavit ve dveřích trikem „Moment, ještě poslední otázka“.

„Počítám, že někde v hromadě papírů tam máte fax,“ odpověděl Harry a pohlédl na bíle oděného muže, který právě v té chvíli vstoupil dovnitř. Látka technikova overalu zašustila, technik si sundal bílou kuklu a ztěžka dosedl na židli. Pohlédl přímo na Colbjornsena a zamumlal místní nadávku.

„Tak co?“ zeptal se ho Colbjorsen.

„Má pravdu,“ odpověděl technik a pokývl směrem k Harrymu, aniž se na něj podíval. „Toho chlápka nahoře přilepili vteřinovým lepidlem ke dnu vany.“

„Přilepili?“ podivil se Colbjornsen a pohlédl na svého podřízeného s jedním obočím povytaženým a druhým vytvarovaným do písmene V. „Oni? Nevyloučil jste příliš rychle možnost, že by to mohl

Elias Skog udělat sám?“

„A potom si pootevřít kohoutek tak, aby se utopil nejpomalejším a nejbolestnějším způsobem, jaký si lze představit?“ zeptal se Harry. „A ještě předtím si přelepil ústa, aby nemohl křičet?“

Colbjornsen věnoval Harrymu další mdlý úsměv. „Já vám řeknu, až nás budete moct přerušit, vy

Oslane.“

„Přilepený od hlavy k patě,“ pokračoval technik. „Zátylek měl oholený a natřený lepidlem. Stejně tak ramena a záda. Zadek. Paže. Obě nohy. To znamená…“

„To znamená,“ vložil se do toho opět Harry, „že jakmile vrah skončil s lepením, nechal tam Skoga chvíli ležet, aby lepidlo zatvrdlo, pootevřel kohoutek a přenechal oběť na pospas pomalé smrti utopením. A Elias Skog začal bojovat proti času a smrti. Voda pomaličku stoupala, ale jeho síly ochabovaly. Dokud ho doopravdy nezachvátil smrtelný strach, který mu dodal energii k poslednímu zoufalému pokusu se odtrhnout. A ono se to podařilo. Dokázal odlepit nejsilnější část těla ode dna vany. Pravou nohu. Prostě ji oderval od kůže, která, jak si můžete všimnout, na dně zůstala. Krev začala tryskat do vody a Skog kopal do dna nohou, aby zalarmoval bytnou o patro níž. Ona jeho bušení zaslechla.“

Harry pokývl ke kuchyni, kde se Kaja snažila bytnou utěšit a uklidnit. Slyšeli trýznivé vzlykání staré dámy.

„Jenže si ho špatně vyložila. Myslela si, že její nájemník souloží se ženou, kterou si přivedl domů.“

Pohlédl na Colbjornsena, jenž zbledl a už se nesnažil Harryho přerušovat.

„A mezitím ztrácel Skog krev. Spoustu krve. Strhl si kůži z celého lýtka. Slábl, byl stále unavenější.

Nakonec začala jeho vůle ochabovat. Vzdal to. Když mu voda vystoupala k nosním dírkám, byl už možná kvůli té ztrátě krve v bezvědomí.“ Harry pohlédl na Colbjornsena. „Ačkoli možná také ne.“

Colbjornsenovi začal poskakovat ohryzek.

Harry pohlédl na dno prázdného šálku. „A já mám dojem, že my Oslané vám poděkujeme za pohostinnost a vrátíme se zpátky domů. Pokud byste měli další otázky, tady je moje číslo.“ Harry naškrábal údaj na okraj novin, odtrhl ho a přistrčil ho Colbjornsenovi přes stůl. Pak se zvedl.

„Ale…,“ začal Colbjornsen a také vstal. Harry ho převyšoval o dvacet centimetrů. „Co jste chtěli

Eliasi Skogovi?“

„Zachránit ho,“ odpověděl Harry a zapnul si kabát.

„Zachránit ho? Zapletl se do něčeho? Počkejte, pane Hole, tomuhle přece musíme přijít na kloub.“

V Colbjornsenově výzvě však už nezněla nedávná autoritativnost.

„Jsem si jistý, že máte tady ve Stavangeru kapacitu na to, abyste si to zjistili sami,“ odsekl Harry, došel ke kuchyňským dveřím a pokývl Kaje, že už jdou. „Jestli ne, doporučil bych vám povolat

Kripos. Pokud se k tomu budete muset uchýlit, pozdravujte ode mě Mikaela Bellmana.“

„Zachránit ho před čím?“

„Před tím, před čím jsme ho zachránit nedokázali.“

V taxíku cestou na letiště Sola zíral Harry z bočního okénka na déšť dopadající na nepřirozeně zelená pole. Kaja nepronesla ani slovo. Byl jí za to vděčný.

Kapitola 26 – Kanyla

Harry s Kajou vstoupili do teplého vlhka kanceláře. Gunnar Hagen zaujímal místo na Harryho židli a čekal na ně.

Bjorn Holm, který seděl za Hagenem, pokrčil rameny a mimikou naznačil, že netuší, co náčelník chce.

„Byli jste ve Stavangeru, jak jsem slyšel,“ spustil Hagen a vstal.

„Ano,“ odpověděl Harry. „Klidně seďte, šéfe.“

„Je to vaše židle. Já hned půjdu.“

„Ano?“

Harry tušil, že Hagen nese špatné zprávy. Špatné zprávy značného významu. Šéfové nespěchají chodbami Podchodu do věznice Botsen jen proto, aby člověku sdělili, že nesprávně vyplnil cesťák.

Hagen zůstal stát, a Holm tak byl jediný, kdo v místnosti seděl.

„Bohužel vás musím informovat, že Kripos už odhalil, že pracujete na těch vraždách. A že nemám jinou možnost než vyšetřování ukončit.“

V tichu, jež následovalo, uslyšel Harry rachot z kotlů odvedle. Hagen přejel pohledem po místnosti, střetl se se zrakem každého ze svých podřízených a zastavil se nakonec u Harryho:

„Nemůžu říct, že by to byl odchod ze služby se ctí. Jasně jsem vám nařídil, že k tomuhle je potřeba přistupovat naprosto diskrétně.“

„No…,“ protáhl Harry. „Požádal jsem Beátu Lonnovou, aby zařídila únik informace o jisté výrobně provazů do Kriposu, ale slíbila mi, že to udělá tak, aby to vypadalo, že zdrojem je kriminalisticko-technické oddělení.“

„A to taky jistě udělala,“ odpověděl Hagen. „Prozradil vás náčelník z Ytre Enebakku, Harry.“

Harry obrátil oči v sloup a tiše zaklel.

Hagen spráskl ruce, až to mezi stěnami suše plesklo. „Proto vám musím, ač nerad, nařídit, abyste veškeré vyšetřování vražd s okamžitou platností ukončili. A abyste tuhle kancelář do osmačtyřiceti hodin vyklidili. Gomen nasai.“

Harry, Kaja a Bjorn Holm na sebe hleděli, zatímco se železné dveře pomalu zavíraly a Hagenovy rychlé kroky se vzdalovaly Podchodem.

„Osmačtyřicet hodin,“ pronesl Bjorn nakonec. „Dá si někdo čerstvě překapané kafe?“

Harry kopl do odpadkového koše vedle stolu. Ten s prásknutím zasáhl zeď, rozsypal svůj skromný obsah papírů po podlaze a dokutálel se zpátky k němu.

„Budu v Říšské nemocnici,“ pronesl a vykročil ke dveřím.

Harry si postavil tvrdou dřevěnou židli k oknu a naslouchal otcovu pravidelnému dechu. Přitom listoval novinami. Psalo se v nich současně o svatbě i pohřbu. Nalevo snímky z pohřbu Marit

Olsenové, na nichž byl zachycen vážný, účastný premiérův pohled, černé obleky stranických kolegů a manžel Rasmus Olsen za obřími neslušivými slunečními brýlemi. Článek na pravé straně avizoval, že dcera rejdaře Galtunga Lene si na jaře vezme Tonyho Leikeho, a byly zde otištěny fotografie nejprominentnějších svatebních hostů, kteří měli být vesměs přepraveni letecky do St. Tropez. Na poslední straně stálo, že slunce v Oslu dnes zapadne přesně v 16:58. Harry pohlédl na hodinky a konstatoval, že tohle tedy slunce za nízkými mraky, které nechtěly pustit ani déšť, ani sníh, právě činí. Hleděl ven na světla rozsvěcující se ve všech domovech rozesetých po stráních okolo toho, co kdysi bývala sopka. Byla to svým způsobem osvobozující myšlenka, to, že jednoho dne se pod nimi ten vulkán otevře, pohltí je, pohltí veškeré stopy toho, co kdysi bývalo spokojeným, dobře uspořádaným a poněkud žalostným městem.

Osmačtyřicet hodin. Pročpak? Vyklidit tu takzvanou kancelář by jim netrvalo déle než dvě hodiny.

Harry zavřel oči a přemýšlel o případu. Sepisoval si v duchu hlášení pro svůj osobní archiv.

Dvě ženy zavražděné stejným způsobem, zalknuté krví z vlastních úst a s ketanominem v těle. Jedna žena oběšená na skokanské věži, na laně ze staré výrobny provazů. Jeden muž utopený ve vlastní vaně. Všechny oběti se pravděpodobně vyskytovaly ve stejné době na stejné horské chatě. Policie zatím neví, kdo další tam byl, jaký by mohl být motiv těch vražd ani co se onoho dne v Havasshytta odehrálo. Znali jen důsledky, nikoli příčinu. Case closed.

„Harry…

Neslyšel, že se otec probudil. Otočil se.

Olav Hole vypadal svěžeji, ale možná to způsobovala červeň ve tvářích a horečnatost v pohledu.

Harry vstal a posunul si židli k otcově posteli.

„Už tu sedíš dlouho?“

„Deset minut,“ zalhal Harry.

„Spalo se mi moc dobře, měl jsem krásné sny.“

„Vidím to na tobě. Vypadáš, že bys klidně mohl vstát a jít domů.“

Harry mu naklepal polštář a otec mu to dovolil, ačkoli oba věděli, že se mu leží pohodlně.

„Jak to vypadá s domem?“

„Prima,“ odpověděl Harry. „Bude tu stát navěky.“

„To je dobře. Chtěl jsem si s tebou promluvit o jedné věci, Harry.“

„Hm.“

„Jsi už dospělý muž. Ztratíš mě přirozeným způsobem. Tak to má být. Ne tak, jako když jsi ztratil matku. Však ses taky málem zbláznil.“

„Vážně?“ podivil se Harry a uhladil povlak polštáře.

„Zničil jsi svůj pokoj. Chtěl jsi zabít doktory a ty, co ji nakazili, dokonce i mě. Protože jsem to…

no, protože jsem si toho nevšiml dřív, zřejmě. Měl jsi v sobě tolik lásky.“

„Chtěl jsi říct nenávisti.“

„Ne, lásky. To je stejná hodnota. Všechno začíná láskou. Nenávist je jen rub stejné mince. Vždycky jsem si říkal, že smrt tvé matky způsobila, že jsi začal pít. Nebo lépe řečeno láska k tvé matce.“

„Láska je vražedný nástroj,“ zamumlal Harry.

„Cože?“

„To mi jednou kdosi řekl.“

„Udělal jsem vždycky všechno, o co mě tvoje matka požádala. Kromě jediného. Poprosila mě, abych jí pomohl, až nastane její čas.“

Harrymu připadalo, jako by mu někdo do hrudi vstříkl ledovou vodu.

„Jenže já jsem to nedokázal. A víš co, Harry? Pronásledovalo mě to jako noční můra. Nebylo dne, abych si nevzpomněl, že jsem jí nedokázal splnit tohle přání, jí, ženě, kterou jsem miloval nade všechno na světě.“

Harry vyskočil ze židle, až dřevo zapraskalo. Dokráčel k oknu. Uslyšel, jak se otec za ním několikrát nadechl, zhluboka a třaslavě. Potom to přišlo.

„Vím, že na tebe kladu těžké břemeno, synu. Ale vím taky to, že jsi jako já, že tě to bude pronásledovat, pokud to neuděláš. Dovol mi, abych ti vysvětlil, jak…“

„Tati,“ namítl Harry.

„Vidíš tuhle kanylu?“

„Tati! Přestaň!“

Za Harrym se rozhostilo ticho. Byl slyšet jen otcův chroptivý dech. Harry hleděl na černobílý snímek města, v němž mraky tiskly své olověné rozplývající se tváře ke střechám domů.

„Chci být pochován v Andalsnesu,“ pokračoval otec.

Pochován. To slovo zaznělo jako ozvěna Velikonoc s matkou a otcem v Lesja, kdy Olav Hole s velkou vážností vysvětloval Harrymu a Ses, co mají dělat, kdyby je strhla lavina, kdyby jim sevřela hrudník tak, až by nedokázali dýchat. Okolo nich se rozkládala rovina a mírné stráně, bylo to podobné, jako když letuška na vnitrostátní lince v Mongolsku vysvětluje, jak se používají záchranné vesty. Absurdní, ale přesto: dodávalo jim to pocit bezpečí, toho, že pokud se ve všem zachovají správně, všichni do jednoho přežijí. A teď tu jeho otec tvrdí, že to přece jen pravda není.

Harry si dvakrát odkašlal: „Proč v Andalsnesu? Proč ne tady ve městě, kde…“

Odmlčel se, otec si domyslel zbytek: kde leží matka.

„Chci odpočívat ve společnosti lidí od nás ze vsi.“

„Vždyť je neznáš.“

„Ne, ale koho člověk zná? Oni a já pocházíme přinejmenším ze stejného místa. Možná že o to jediné vlastně jde. Kmen. Člověk chce být součástí kmene.“

„Chce?“

„Ano, chce. Ať už je mu to jasné, anebo není, přeje si to.“

Vstoupil ošetřovatel se jmenovkou Altman, věnoval Harrymu rychlý úsměv a poklepal si na náramkové hodinky.

Harry sešel po schodech, potkal na nich dva uniformované policisty, kteří mířili nahoru.

Automaticky a spiklenecky jim pokývl. Mlčky na něj zírali, jako na cizího.

Obvykle toužil Harry po samotě a všem tom, co ji doprovází: klidu, tichu, svobodě. Když však došel na zastávku tramvaje, najednou nevěděl, kam by měl jet. Co by měl dělat. Věděl pouze to, že samota v domě na Oppsalu bude právě teď k nesnesení.

Vytočil Oysteinovo číslo.

Oystein měl dlouhé rito až do Fagernesu, ale navrhl dát si okolo půlnoci pivo v hospodě Lompa na oslavu toho, že další pracovní den v jeho životě proběhl jakžtakž bez úhony. Harry Oysteinovi připomněl, že je alkoholik, a dostalo se mu odpovědi, že snad i alkoholik se občas potřebuje opít, ne?

Harry mu popřál šťastnou cestu a hovor ukončil. Pohlédl na hodinky. Znovu se vynořila ta otázka.

Osmačtyřicet hodin. Pročpak?

Před Harrym zastavila tramvaj a dveře se rozlétly. Harry hleděl do svůdně teplého osvětleného vozu. Potom se otočil a vydal se pěšky dolů do města.

Kapitola 27 – Hodný, zlodějský a lakomý

„Šel jsem kolem,“ zalhal Harry. „Vy se ale asi zrovna někam chystáte?“

„Kdepak,“ usmála se Kaja stojící ve dveřích v tlusté péřové bundě. „Sedím na verandě. Pojďte dál. Vezměte si támhlety pantofle.“

Harry si vyzul boty a následoval ji do obývacího pokoje. Na kryté verandě se každý posadili do jednoho obrovského dřevěného křesla. V ulici Lydera Sagena bylo ticho a prázdno, parkovalo tu jen jedno auto. V prvním poschodí protějšího domu však Harry zahlédl obrys muže v osvětleném okně.

„To je pan Greger,“ vysvětlila mu Kaja. „Je mu už osmdesát. Mám dojem, že od války sleduje všechno, co se na ulici šustne. Dělá mi dobře pomyšlení, že na mě dává pozor.“

„Ano, to člověk potřebuje,“ souhlasil Harry a vytáhl krabičku cigaret. „Myslet si, že na něj někdo dává pozor.“

„Máte taky takového Gregera?“

„Ne.“

„Dal byste mi jednu?“

„Cigaretu?“

Zasmála se. „Občas kouřím. Připadá mi, že mě to… uklidňuje.“

„Hm. Přemýšlela jste o tom, co budete dělat? Po těch osmačtyřiceti hodinách, mám na mysli.“

Zavrtěla hlavou. „Vrátím se na oddělení. Dám si nohy na stůl. Budu čekat na vraždu, která bude dost bezvýznamná na to, aby nám ji Kripos nesebral.“

Harry vyklepl dvě cigarety, vložil si je mezi rty, obě zapálil a jednu jí podal.

„A teď, cestovateli,“ zasmála se. „Hen… Hen… Jakže se jmenoval ten, co tohle udělal?“

„Henreid,“ odpověděl Harry. „Paul Henreid.“

„A ta, co jí tu cigaretu zapaloval?“

„Bette Davisová.“

„Bombastický film. Chcete půjčit silnější bundu?“

„Ne, díky. Mimochodem, proč sedíte na terase? Není zrovna tropická noc.“

Zvedla knihu. „Můj mozek je na studeném vzduchu vnímavější.“

Harry si přečetl titulní stranu. „Materialistický monismus. Hm. Matně se mi vybavují záležitosti ze zkoušky z filozofie.“

„To máte pravdu. Materialismus tvrdí, že všechno je matérie a síly. Všechny události jsou součástí velkého celku, řetězovou reakcí, důsledkem něčeho, co se už stalo.“

„A svobodná vůle je výmysl?“

„Přesně tak. Naše jednání je ovlivňováno chemickým složením našeho mozku, a to složení je zase určeno tím, kdo se rozhodl mít s kým dítě, a za tímhle rozhodnutím stojí opět chemie mozku. A tak dále. Všechno lze dovést zpátky například k velkému třesku a ještě dál. Dokonce i k faktu, že bude napsána tahle kniha, a k tomu, na co právě teď myslíte.“

„Tohleto si pamatuju,“ přikývl Harry a vyfoukl kouř do tmy. „Připomnělo mi to jednoho meteorologa, který tvrdil, že kdyby znal všechny relevantní proměnné, dokázal by předpovědět veškeré počasí pro celou budoucnost.“

„A my bychom mohli zabránit vraždám, než by se staly.“

„A vypočítat, že policistky žebrající o cigaretu budou sedět na studených verandách s draze zaplaceným filozofickým svazkem.“

Zasmála se. „Nekoupila jsem si tu knížku sama, jenom jsem ji našla tady v knihovně.“ Našpulenými ústy potáhla z cigarety a kouř jí vnikl do očí. „Nikdy si knížky nekupuju, jenom si je půjčuju. Nebo je kradu.“

„Nedokážu si vás představit zrovna jako zlodějku.“

„To nikdo, proto mě taky nikdy nechytí,“ odvětila a odložila cigaretu do popelníku.

Harry si odkašlal. „A proč kradete?“

„Okrádám jenom lidi, které znám a kteří na to mají. Ne proto, že bych byla chtivá, ale proto, že jsem trochu lakomá. Když jsem studovala na univerzitě, kradla jsem ze záchodů toaletní papír.

Mimochodem, nevzpomněl jste si na název té knížky od Fanteho, jak jste o ní povídal, že byla tak dobrá?“

„Ne.“

„Pošlete mi esemesku, až na to přijdete.“

Harry se zasmál. „Sorry, ale neposílám esemesky.“

„Proč ne?“

Harry pokrčil rameny. „Nevím. Nelíbí se mi to. Možná jsem jako domorodci, kteří se nechtějí nechat fotografovat, protože si myslí, že by tím ztratili část duše.“

„Já to vím!“ vykřikla horlivě. „Nechcete po sobě nic zanechávat. Stopy. Nesporné důkazy toho, kým jste byl. Chcete vědět, že zmizíte, naprosto a úplně.“

„Trefila jste hřebík na hlavičku,“ odtušil Harry suše a potáhl z cigarety. „Nechcete se vrátit dovnitř?“ Pokývl k jejím rukám, které si zasunula mezi stehna a židli.

„Kdepak, mám studené jenom ruce,“ usmála se. „Srdce mám vřelé. Co vy?“

Harry se podíval přes zahradní plot na silnici. Na auto, které tam stálo. „Co já?“

„Jste jako já? Hodný, zlodějský a lakomý?“

„Ne, jsem zlý, čestný a lakomý. Co váš manžel?“

Vyznělo to tvrději, než zamýšlel, jako by ji chtěl setřít, protože… protože co? Protože tady sedí a je krásná a líbí se jí tytéž věci, co jemu, a půjčila mu pantofle svého muže, a přitom se tváří, že žádný manžel neexistuje.

„Co je s ním?“

„Rozhodně má velké nohy,“ zaslechl Harry sám sebe a okamžitě pocítil nutkání udeřit hlavou do stolu.

Hlasitě se zasmála. Její smích se rozléhal černým tichem na Fagerborgu, které zakrývalo domy, zahrady, garáže. Garáže. Všichni mají garáže. Na ulici stojí jenom jedno auto. Samozřejmě může existovat tak asi tisíc důvodů, proč tam stojí.

„Nemám manžela,“ řekla.

„Takže…“

„Takže máte na nohou pantofle po mém bratrovi.“

„A ty boty na schodech…“

„… jsou taky bratrovy a stojí tam, protože si namlouvám, že pánské boty velikosti čtyřicet šest a půl mají odstrašující účinek na zlé muže s odpornými úmysly.“

Věnovala Harrymu významný pohled. Harry se rozhodl uvěřit, že ta dvojsmyslnost nebyla záměrná.

„Takže váš bratr tu taky bydlí?“

Zavrtěla hlavou. „Je mrtvý. Zemřel před deseti lety. Tohle je tátův dům. Poslední roky, kdy Even studoval na Blindern, tu s tátou bydlel.“

„A táta?“

„Zemřel krátce po Evenovi. Mezitím jsem se sem nastěhovala já, proto jsem dům převzala.“

Kaja si přitáhla nohy k bradě a položila si hlavu na kolena. Harry hleděl na její štíhlý zátylek, na jamku, kde se jí napínaly vyčesané vlasy, a na pár volných pramínků, které jí spočívaly na kůži.

„Myslíte na ně často?“ zeptal se Harry.

Zvedla hlavu.

„Víc na Evena,“ odpověděla. „Táta se od nás odstěhoval, když jsme byli malí, a máma žila v jakési bublině, takže Even pro mě byl tak nějak máma a táta dohromady. Pomáhal mi, povzbuzoval mě, vychovával mě, byl můj vzor. V mých očích nemohl udělat chybu. Jestliže si je člověk s někým blízký tak, jako jsme si byli blízcí já s Evenem, nikdy vás to nepustí. Nikdy.“

Harry přikývl

Kaja si opatrně odkašlala. „Jak se daří vašemu otci?“

Harry pozoroval žhnoucí konec cigarety.

„Nepřipadá vám to zvláštní?“ zeptal se. „To, že nám Hagen dal osmačtyřicet hodin. Dokázali bychom kancelář vyklidit za dvě hodiny.“

„No, když to říkáte…“

„Možná myslel, že bychom mohli využít ty poslední dva pracovní dny k něčemu užitečnému.“

Kaja na něj pohlédla.

„Ne k vyšetřování stávajícího případu vraždy, samozřejmě, to přenecháme Kriposu. Ale jak se mi doneslo, na oddělení pohřešovaných osob potřebují pomoct.“

„Co tím míníte?“

„Adele Vetlesenová je mladá žena, a pokud vím, není spojená s žádnou vraždou.“

„Myslíte si, že bychom měli…“

„Myslím si, že bychom se měli zítra ráno v sedm sejít v práci,“ dodal Harry. „A pak by se vidělo, jestli bychom mohli být nějak užiteční.“

Kaja potáhla z cigarety. Kouř vyfoukla a znovu potáhla.

„Jste klidnější?“ zeptal se jí Harry s úšklebkem.

Kaja zavrtěla hlavou a přidržela cigaretu před sebou. „Nechci přijít o práci, Harry.“

Harry přikývl. „Je to dobrovolná schůzka. Bjorn si taky vzal čas na rozmyšlenou.“

Kaja znovu potáhla z cigarety. Harry svoji típl.

„Je načase jít. Cvakají vám zuby.“

Cestou ven se snažil zahlédnout, zda v zaparkovaném autě někdo nesedí, jenže to nešlo, musel by přistoupit blíž. A on se rozhodl blíž nepřistupovat.

Na Oppsalu na něj čekal dům. Velký, prázdný a plný ozvěn.

Lehl si do postele ve svém chlapeckém pokoji a zavřel oči.

Zdál se mu sen, který míval tak často. Jedna marína v Sydney, vytahovaný řetěz, medúza stoupající k hladině, jenže to není medúza, jsou to zrzavé vlasy, které jí vlají kolem bílého obličeje. Pak přišel druhý sen. Ten nový. Ten, který se poprvé vynořil v Hongkongu těsně před Vánoci. Zíral na hřebík trčící ze zdi, na tvář tím hřebíkem propíchnutou, na osobu jemného vzhledu s pečlivě zastřiženým knírem. Ve snu měl Harry něco v ústech, něco, kvůli čemu měl dojem, že se mu snad rozskočí hlava.

Co to je? Co to je? Byl to slib. Harry sebou trhl. Třikrát. Potom usnul.

Kapitola 28 – Drammen

„Takže to vy jste nahlásil, že pohřešujete Adele Vetlesenovou,“ spustila Kaja.

„Ano,“ odpověděl mladík sedící před ní v People & Coffee. „Bydleli jsme spolu. Nepřišla domů.

Připadalo mi, že bych to neměl nechat plavat.“

„Jistěže,“ přikývla Kaja a mrkla směrem k Harrymu. Bylo půl deváté ráno. Dojet z Osla do

Drammen hned po ranní schůzce celého tria, která skončila tím, že Harry dal Bjornu Holmovi volno, jim trvalo půl hodiny. Bjorn to nijak nekomentoval, jen si zhluboka povzdechl, umyl po sobě hrnek a odjel zpátky na kriminalisticko-technické oddělení na Brynu, aby se tam opět věnoval své práci.

„Máte o Adele nějaké zprávy?“ zeptal se mladík a přelétl pohledem od Kaji k Harrymu.

„Ne,“ odpověděl Harry. „Vy ano?“

Mladík zavrtěl hlavou a mrkl přes rameno, směrem k pultu, aby se ujistil, že tam nečeká nějaký zákazník. Zákazníci hřadovali na vysokých barových stoličkách u okna, které bylo obrácené na jedno z mnoha drammenských náměstí, tedy na otevřené prostranství, jež fungovalo jako parkoviště.

V People & Coffee prodávali kávu a pekařské výrobky za letištní ceny a snažili se působit tak, jako by patřili nějakému americkému řetězci, což možná byla i pravda. Mladík, s nímž Adele Vetlesenová bydlela, Geir Bruun, vypadal, že je mu kolem třiceti, byl nezvykle bledý a měl vysoké, lesklé, mírně zpocené čelo nad modrýma a neustále těkajícíma očima. Pracoval tu jako takzvaný barista. Tenhle titul budil v devadesátých letech, v době, kdy do Osla dorazily první café-bary, jistý respekt, ale přitom šlo jenom o člověka, jenž připravuje kávu, tedy o umění, které – jak to Harry vidělspočívalo především v tom vyvarovat se očividných chyb. Jako policista využíval Harry k tomu, aby si lidi dokázal zařadit, melodii hlasu, dikci, výběr slov a gramatické odchylky. Geir Bruun se neoblékal, nečesal ani nechoval jako homosexuál, avšak jakmile otevřel ústa, nedokázal Harry tu myšlenku zapudit. Mohlo za to zakulacování vokálů, nadbytečná zdobná slůvka, šišlání, které působilo téměř záměrně, naučeně. Harry věděl, že ten chlápek může být skrz naskrz heterosexuál, ale už z toho vyvodil, že Katrine došla k uspěchanému závěru, když nazvala Adele Vetlesenovou a Geira

Bruuna partnery. Byli to jenom dva lidé, kteří spolu z ekonomických důvodů sdíleli byt v centru

Drammen.

„Vlastně jo,“ přikývl Geir Bruun na další Kajinu otázku. „Vzpomínám si, že jela loni na podzim na takovou tu chatu do hor, kde se dá přespat.“ Vyslovil to tak, jako by mu byla tahle praxe celkem neznámá. „Jenomže tam nezmizela.“

„To víme,“ odpověděla Kaja. „Jela tam s někým? A pokud ano, víte s kým?“

„Netuším. O takových věcech jsme spolu nemluvili, stačí, když se dělíte o koupelnu, jestli chápete, co tím myslím. Adele měla svůj soukromý život a já svůj. Ovšem pochybuju o tom, že by jela do divočiny sama, abych tak řekl.“

„Vážně?“

„Adele podnikala co možná nejmíň věcí sama. Neumím si ji tak nějak představit na chatě bez nějakého chlapa. Ale kdo by to mohl být, to nedokážu odhadnout. Byla – pokud to mám říct naplno – maličko promiskuitní. Neměla žádné kamarádky, ale o to víc kamarádů. A ti o sobě vzájemně nevěděli. Nežila dvojí život, žila tak čtverný. Nebo tak nějak.“

„Takže podváděla?“

„Ne nutně. Jednou mi dala tip na pár čestných způsobů, jak to s někým skoncovat. Pověděla mi, že když se s ní jednou miloval jeden chlap zezadu, vyfotila si ho přes rameno mobilem, našla jméno kluka, se kterým právě chodila, poslala mu tu fotku, načež vymazala jeho jméno ze seznamu. Všechno v jediném kroku.“ Geir Bruun na ně bezvýrazně hleděl.

„Obdivuhodné,“ podotkl Harry. „Víme, že na té chatě zaplatila za dvě osoby. Můžete nám říct jméno nějakého jejího kamaráda, abychom měli kde začít?“

„Ne,“ odpověděl Geir Bruun. „Ale když jsem nahlásil její zmizení, prověřili jste si přece, s kým si v posledních týdnech volala.“

„A s kým?“

„Nevzpomínám si na jména. To vám řeknou místní policajti.“

„Fajn, máme teď schůzku na okresním policejním ředitelství,“ uzavřel rozhovor Harry, pohlédl na hodinky a vstal.

„Proč přestala policie ten případ vyšetřovat?“ chtěla vědět Kaja, která zůstala sedět.

„Nevzpomínám si ani, že bych o tom četla v novinách.“

„Copak vy to nevíte?“ podivil se mladík a naznačil dvěma ženám s kočárky stojícím u pultu, že je hned obslouží. „Poslala přece ten pohled.“

„Pohled?“ podivil se Harry.

„Ano. Ze Rwandy. Z Afriky.“

„Co psala?“

„Rozhodně to bylo stručné. Že potkala chlápka svých snů a já že mám převzít placení nájmu do března, než se vrátí. Děvka.“

Na okresní policejní ředitelství to bylo pěšky kousek. V kanceláři páchnoucí kouřem je přijal vrchní komisař s krátkou širokou tykvovitou hlavou a jménem, které Harry zapomněl, jen co ho uslyšel.

Nabídl jim kávu v plastovém pohárku, který pálil do prstů, a vrhal dlouhé pohledy na Kaju, kdykoli si myslel, že ho nikdo nevidí.

Pustil se do přednášky o tom, že v Norsku je neustále pohřešováno pět set až tisíc Norů a že pro všechna zmizení se dřív nebo později najde vysvětlení, a že kdyby měla policie vyšetřovat všechny případy zmizelých osob, u kterých není podezření na nějaký kriminální čin nebo nehodu, neměla by čas na nic jiného. Harry potlačil zívnutí.

V případu Adele Vetlesenové se navíc objevily „známky života“, vlastně tu pohlednici někde mají.

Vrchní komisař vstal, strčil svou tykvovitou hlavu do archivační přihrádky a vrátil se s pohlednicí, kterou před ně položil. Byl na ní obrázek kuželovité hory s obláčkem nad vrcholkem, nebyl tu však žádný text, který by vysvětloval, jak se hora jmenuje nebo kde ve světě se nachází. Rukopis byl ošklivý a kostrbatý. Harry sotva dokázal rozluštit podpis. Adele. Na pohlednici byla rwandská známka a poštovní razítko z Kigali, což by snad mělo být, jak si Harry vzpomínal, hlavní město

Rwandy.

„Její matka potvrdila, že to je dceřino písmo,“ sdělil jim vrchní komisař a vysvětlil jim, že na matčino naléhání prověřili seznamy cestujících a našli Adele Vetlesenovou na lince Brussels Airlines do Kigali přes letiště Entebbe v Ugandě dne pětadvacátého listopadu. Navíc prostřednictvím

Interpolu prověřili hotely a jeden hotel v Kigali – vrchní komisař zapátral v poznámkách: „Hotel

Gorilla!“ – ubytoval skutečně jistou Adele Vetlesenovou téže noci, kdy přiletěla. Adele Vetlesenová je nadále vedena na seznamu pohřešovaných jen z toho důvodu, že nikdo přesně neví, kde se nalézá právě teď, a že pohlednice poslaná ze zahraničí nemění z technického hlediska její status pohřešované osoby.

„Kromě toho tu nemluvíme o zrovna civilizované části světa,“ pokračoval vrchní komisař a rozhodil pažemi. „Hutuové, Tutsiové, nebo jak se tam jmenují. Mačety. Dva miliony mrtvých.

Chápete?“

Harry zahlédl, jak Kaja zavřela oči, zatímco vrchní komisař učitelským tónem a za pomoci mnoha vložených vedlejších vět vysvětloval, jak nízkou cenu má lidský život v Africe, kde obchod s bílým masem není právě neznámý fenomén, a že teoreticky mohl Adele někdo unést a donutit ji napsat ten pohled, neboť černoši rádi obětují svůj roční plat za to, aby si mohli dopřát blonďatou norskou dívku, že?

Harry se zadíval na pohlednici a snažil se nevnímat policistův hlas. Kuželovitá hora s obláčkem nad vrcholkem. Vzhlédl, když si vrchní komisař s nezapamatovatelným jménem odkašlal.

„Ano, člověk má pro ně občas pochopení, že?“ usmál se spiklenecky na Harryho.

Harry vstal a prohlásil, že na ně v Oslu čeká práce. Mohli by být v Drammen ale tak laskaví a naskenovat jim tu pohlednici a poslat ji mailem?

„Grafologovi?“ zeptal se vrchní komisař očividně nespokojeně a pohlédl na adresu, kterou mu napsala Kaja.

„Jednomu odborníkovi přes sopky,“ odpověděl Harry. „Rád bych, abyste mu poslal ten pohled a zeptal se ho, jestli dokáže tu horu identifikovat.“

„Identifikovat tu horu?“

„Zajímá se o sopky víc, než je běžné. Jezdí po světě a prohlíží si je.“

Vrchní komisař pokrčil rameny a přikývl. Potom je doprovodil ke dveřím. Harry se ho zeptal, jestli prověřili, zda byly na Adelině mobilním telefonu zaznamenány po jejím odjezdu nějaké hovory.

„Známe svou práci, pane Hole,“ ohradil se vrchní komisař. „Žádné odchozí hovory. Ale dokážete si asi představit mobilní telefonní síť v zemi, jako je Rwanda…“

„Ani ne,“ odtušil Harry. „Zatím jsem tam nebyl.“

„Pohlednice!“ zasténala Kaja, když stáli venku na náměstí před civilním policejním autem, které si zabrali na osloském krajském ředitelství. „Letenka a přespání v hotelu ve Rwandě! Proč to ten váš počítačový génius z Bergenu nezjistil? Nemuseli jsme zabít půl dne v zatraceným Drammen!“

„Myslel jsem si, že budete mít skvělou náladu,“ namítl Harry a odemkl auto. „Našla jste nového kamaráda a Adele možná přece jen není mrtvá.“

„Vy máte skvělou náladu?“ chtěla vědět Kaja.

Harry pohlédl na klíčky od vozu. „Chcete řídit?“

„Ano!“

Ač je kupodivu cestou nevyfotografoval žádný radar, byli zpátky v Oslu za něco málo přes dvacet minut.

Shodli se na tom, že nejdřív odnosí do budovy policejního ředitelství lehké věci, kancelářské potřeby a zásuvky z psacích stolů, a těžké věci si nechají na následující den. Naložili všechno na stejný vozík, který Harry využil, když místnost zařizoval.

„Dostal jste už kancelář?“ zeptala se Kaja v polovině cesty Podchodem. Její hlas se tu dlouze rozléhal.

Harry zavrtěl hlavou. „Složíme ty věci do vaší.“

„Požádal jste si o ni vůbec?“ zeptala se a zastavila se.

Harry kráčel dál.

„Harry!“

Zarazil se.

„Ptala jste se na mého otce.“

„Nechtěla jsem…“

„To nic. Ale už mu moc času nezbývá. Jasné? A potom zas odjedu. Chtěl jsem jenom…“

„Co jste chtěl?“

„Slyšela jste o Dead Policemen’s Society?“

„Co to je?“

„Lidi, co pracovali na oddělení vražd. Lidi, na kterých mi záleželo. Nevím, jestli je to kvůli tomu, že jim něco dlužím, ale oni jsou můj kmen.“

„Cože?“

„Není to moc, Kajo, ale je to všechno, co mám. To je to jediné, k čemu mám důvod cítit loajalitu.“

„Oddělení?“

Harry opět vykročil. „Já vím, ono to jistě přejde. Svět běží dál. Jde jenom o reorganizaci, ne?

Příběhy dřímají ve zdech, a ty zdi se teď mají strhnout. Vy a vaši kolegové získáte možnost sepsat nové příběhy, Kajo.“

„Jste opilý?“

Harry se zasmál. „Jsem jenom poražený. Vyřízený. A tak je to v pořádku. V naprostém pořádku.“

Zazvonil mu telefon. Volal Bjorn.

„Nechal jsem na svém psacím stole životopis Hanka Williamse.“

„Mám ho tady,“ odpověděl Harry.

„Co je to za ozvěnu, ty jsi v kostele?“

„V Podchodu.“

„No ne, tam je signál?“

„Máme očividně lepší mobilní síť než ve Rwandě. Nechám ti tu knížku na recepci.“

„To je dneska podruhé, co někdo mluví o Rwandě a mobilní telefonní síti. Už jsem o ní slyšel ráno.“

„Cos slyšel o Rwandě?“

„Ale, jenom Beáta něco povídala. O coltanu, víš, o těch kovových zbytcích, které jsme našli na zubech těch obětí, co měly v puse bodné rány.“

„Terminátor.“

„Cože?“

„Nic. Co to má společného s Rwandou?“

„Coltan se používá do mobilů. Je to vzácný kov a skoro všechen coltan na zeměkouli se nachází v Kongu. Jenomže ložiska leží ve válečné zóně, kde nikdo nevládne, takže chytří obchodníci ho v chaosu kradou a přepravují ho do Rwandy.“

„Hm.“

„Tak zatím.“

Harry se už už chystal vrátit telefon do kapsy, když vtom si všiml, že má nepřečtenou esemesku.

Otevřel ji.

Nyiragongo. Poslední erupce v roce 2002. Jeden z mála vulkánů s otevřeným lávovým jezerem v kráteru. Nachází se v Kongu u města Goma. Felix Rost

Goma. Harry se zastavil a hleděl na vodu kapající z potrubí na stropě. Z Gomy pocházely Kluitovy africké mučicí nástroje.

„Co se děje?“ zeptala se Kaja.

„Ustaoset. A Kongo.“

„Co to znamená?“

„To nevím,“ odpověděl Harry. „Ale na náhody nevěřím.“ Popadl vozík a obrátil ho.

„Co to děláte?“

„Otáčím. Ještě pořád máme k dobru víc než čtyřiadvacet hodin.“

Kapitola 29 – Kluit

V Hongkongu panoval nezvykle vlahý večer. Mrakodrapy vrhaly dlouhé stíny na Victoria Peak, některé z nich sahaly až k vile, na jejíž terase seděl Herman Kluit s krvavě červeným drinkem

Singapore Sling v jedné ruce a s telefonem v druhé. Naslouchal a přitom sledoval světla automobilů, jež se pod ním vinuly v řadě jako ohniví hadi.

Měl rád Harryho Holea, toho vysokého, atletického, ale očividně alkoholu holdujícího Nora, líbil se mu od první chvíle, kdy ho v Happy Valley uviděl sázet poslední peníze na špatného koně. Něco v jeho válečnickém pohledu, arogantním postoji, ostražité řeči těla mu připomnělo jeho samotného v době, kdy působil v Africe jako mladý žoldák. Herman Kluit bojoval všude, na všech stranách, sloužil těm pánům, kteří platili. V Angole, Zambii, Zimbwabwe, Sieře Leone, Libérii. Vesměs státy s temnou minulostí a ještě temnější budoucností. Ale žádný z nich nebyl tak temný jako země, na kterou se ho Harry právě ptal. Kongo. Právě tam nakonec našli zlatý důl. V podobě diamantů, kobaltu a coltanu. Místní venkovský náčelník patřil k Mai-maiům, kteří se domnívali, že je voda činí nezranitelnými. Jinak to byl ovšem rozumný muž. V Africe neexistovalo nic, co by se nedalo spravit svazkem bankovek nebo – pokud došlo na nejhorší – nabitým kalašnikovem. Během jediného roku se

Herman Kluit stal boháčem. Během tří let mohl peníze přehazovat vidlemi. Jednou měsíčně se vydávali do nejbližšího města, Gomy, aby se vyspali v postelích místo na zemi v džungli, kde každou noc vylétaly z děr v zemi hromady tajemných much sajících krev a člověk se pak probouzel jako napůl ožraná mršina. Černá láva, černé peníze, černé krásky, černé hříchy. V džungli si polovina lidí uhnala malárii, zbytek pak choroby, které žádný bílý doktor neznal a které se označovaly hromadným výrazem tropické horečky. Právě takovou nemocí trpěl Herman Kluit, a ačkoli ho nechávala po dlouhá období na pokoji, nikdy se jí zcela nezbavil. Jediným lékem na ni, který Herman Kluit znal, byl Singapore Sling. S tímhle nápojem se seznámil v Gomě, u jednoho Belgičana, jenž vlastnil úžasnou vilu postavenou nejspíš ještě králem Leopoldem v době, kdy se země jmenovala Svobodný stát Kongo a byla monarchovou soukromou zahrádkou a pokladnicí. Vila se nacházela přímo na břehu jezera Kivu, kde byly ženy a západy slunce tak krásné, až člověk na chvíli zapomněl na džungli, Maimaie i zemní mouchy.

Právě tenhle Belgičan ukázal Hermanu Kluitovi královu malou klenotnici ve sklepě. Tam nashromáždil všechno od nejmodernějších hodinek na světě, vzácných zbraní, fantastických mučicích nástrojů, hrud zlata, nevybroušených diamantů až po vypreparované lidské hlavy. Tehdy Kluit poprvé natrefil na to, čemu se říkalo Leopoldovo jablko. Jistě ho vytvořil jeden z králových belgických inženýrů pro použití u vzpurných kmenových náčelníků, kteří nechtěli prozradit, kde nalezli diamanty.

Dřívější metoda spočívala ve využívání pralesních buvolů. Náčelníka natřeli medem, přivázali ho ke stromu a dovedli k němu chyceného pralesního buvola, který z něj začal med olizovat. Jazyk pralesního buvola je totiž natolik drsný, že buvol s medem strhával ze zajatce i kůži a maso. Jenže chytit pralesního buvola trvalo, a jakmile se jednou dal buvol do olizování, bylo těžké ho zarazit.

Proto Leopoldovo jablko. Ani ne tak kvůli tomu, že by bylo čistě z hlediska mučicího výkonu efektivní, vždyť bránilo zajatci v mluvení. Jenže účinek na přítomné domorodce, kteří viděli, co se stane, jestliže osoba vedoucí výslech zatáhne podruhé za šňůrku, byl nedostižný. Z dalšího člověka, který byl vyzván, aby otevřel ústa a oni mu do nich mohli strčit jablko, proudila slova jako vodopád.

Herman Kluit pokývl své filipínské hospodyni, že má odnést prázdnou sklenici dovnitř.

„Vzpomínáte si správně, Harry,“ odpověděl Herman Kluit. „Pořád leží na římse mého krbu. Jestli ho někdy někdo použil, to na štěstí nevím. Je to suvenýr. Připomíná mi, co se ukrývá v srdci temnoty.

To je vždycky užitečné, Harry. Ne, nikdy jsem neviděl ani neslyšel, že by se to používalo někde jinde.

Je to po technické stránce složitá věcička, víte, kvůli všem těm pružinám a hrotům. Je na to zapotřebí speciální slitina. Coltan, to souhlasí. Jistě. Velice vzácný. Člověk, od kterého jsem své jablko koupil,

Eddie van Boorst, tvrdil, že jich bylo vyrobeno jen čtyřiadvacet a že on sám jich vlastní dvaadvacet, z toho jedno ze čtyřiadvacetikarátového zlata. Souhlasí, je v něm čtyřiadvacet jehel, odkud tohle víte?

Počet čtyřiadvacet prý nějak souvisí s konstruktérovou sestrou, ale nepamatuju si jak. Ovšem van

Boorst si to taky klidně mohl vymyslet, aby tím zvýšil cenu, vždyť je to Belgičan.“

Kluitův smích přešel v kašel. Zatracená horečka.

„Nicméně by měl mít přehled o tom, kde se ta jablka nacházejí. Bydlel v rozkošné vile v Gomě v Severním Kivu, těsně u hranic s Rwandou. Adresa?“ Kluit se rozkašlal ještě víc. „V Gomě vzniká denně jedna nová ulice a mezitím půlku města pohřbí láva, takže adresy tam neexistují, Harry. Ale poštovní úřad má přehled o běloších. Ne, netuším, jestli v Gomě ještě pořád bydlí. Ani jestli vůbec žije, když na to přijde. Předpokládaný věk dožití v Kongu je něco přes třicet, Harry. I u bělochů.

Navíc je město prakticky v obležení. Přesně tak. Jistěže, samozřejmě že jste o té válce neslyšel.

Nikdo o ní neslyšel.“

Gunnar Hagen se naklonil přes psací stůl a nedůvěřivě upřel pohled na Harryho.

„Vy chcete jet do Rwandy?“

„Jenom na otočku,“ odpověděl Harry. „Dva dny včetně cesty.“

„Abyste tam vyšetřil co?“

„To, co jsem povídal. Případ jedné pohřešované osoby. Adele Vetlesenová. Kaja dojede do

Ustaoset, aby se podívala, jestli by se nedalo zjistit, s kým Adele cestovala těsně před svým zmizením.“

„Proč tam prostě nemůžete jenom zavolat a požádat je, aby vám zkontrolovali knihu hostů?“

„Protože Havasshytta je chata bez obsluhy,“ odvětila Kaja, která zaujala místo na židli vedle

Harryho. „Ale všichni, kdo přenocují na chatách Svazu turistů, se musí zapsat do návštěvní knihy a uvést, kam mají namířeno. Je to povinné, kvůli tomu, že kdyby se někdo v horách ztratil, bude pátrací tým vědět, kde ho má začít hledat. Doufejme, že Adele a její společník tam budou zapsáni pod plnými jmény a i s adresami.“

Gunnar Hagen si oběma rukama podrbal věnec vlasů. „A nic z toho tedy nijak nesouvisí s těmi ostatními případy vražd?“

Harry vystrčil spodní ret. „Já tedy žádnou souvislost nevidím, šéfe. Vy ano?“

„Hm. A proč bych měl mrhat cestovními výdaji, které má oddělení přidělené, na takový extravagantní výlet?“

„Protože obchod s bílým masem patří mezi naše priority,“ odpověděla mu Kaja. „Jen si přečtěte vyjádření ministerstva spravedlnosti pro tisk ze začátku tohoto týdne.“

„Navíc,“ spustil znovu Harry, protáhl se a složil si ruce za hlavou, „se nedá říct, jestli se nevynoří něco jiného, něco, co by mohlo vést k objasnění dalších případů.“

Gunnar Hagen se zamyšleně zahleděl na svého vrchního komisaře.

„Šéfe,“ dodal Harry.

Kapitola 30 – Návštěvní kniha

Cedule na skromné žluté staniční budově zvěstovala, že jsou v Ustaoset. Kaja pohledem na hodinky zkontrolovala, že přijeli načas, v 10:44. Vyhlédla ven. Slunce zářilo na zasněžené pláně a porcelánově bílé hory. S výjimkou shluku domů a dvoupatrového hotelu bylo Ustaoset bezlesé pohoří. Sice se zde vyskytovaly rozptýlené chatky a sem tam nějaká výškou popletená křovina, ale přesto to byla pustina. Vedle budovy železniční stanice, takřka přímo na peronu, stálo osamělé SUV

se zapnutým motorem. Z kupé vlaku to vypadalo, že se venku nehne ani vánek. Když však Kaja vystoupila na peron, jako by jí vítr profoukl oblečení skrz naskrz – termoprádlo, větrovku i běžkařské boty.

Z SUV vyskočila postava a přistoupila k ní. Muž měl nízké zimní slunce v zádech. Kaja zamžourala. Měkká, sebejistá chůze, bílý úsměv a napřažená ruka. Ztuhla. To je Even.

„Aslak Krongli,“ představil se muž a pevně jí stiskl ruku. „Okresní policejní náčelník.“

„Kaja Solnessová.“

„To máme ale zimu. Ne jako dole v nížině, co?“

„To ano,“ odpověděla Kaja a oplatila mu úsměv.

„Nemůžu vás doprovodit až do Havasshytta. Spadla nám tu lavina, jeden tunel je zavřený a musíme vyznačit objízdnou trasu.“ Bez ptaní popadl její běžky, přehodil si je přes rameno a vykročil směrem k SUV. „Ale zařídil jsem, aby vás tam dovezl člověk, který na chatu dohlíží. Odd Utmo. Nevadí vám to?“

„Vůbec ne,“ odvětila Kaja, kterou to vlastně potěšilo. Díky tomu si snad ušetří i spoustu dotazů, proč se osloská policie najednou angažuje v případu zmizelé ženy z Drammen.

Krongli ji dovezl necelých pět set metrů k hotelu. Na zasněženém prostranství před vchodem seděl muž na žlutém sněžném skútru. Měl na sobě červenou kombinézu, koženou čepici s klapkami přes uši, šálu přes ústa a velké lyžařské brýle.

Když brýle zvedl a zamumlal své jméno, zjistila Kaja, že muž má jedno oko zastřené bílou průsvitnou blankou, jako by mu do něj někdo nalil mléko. Druhým okem si ji bezostyšně zkoumavě prohlížel od hlavy k patě. Držel se zpříma jako mladík, avšak v obličeji byl starý.

„Kaja,“ představila se. „Díky, že jste si udělal tak narychlo čas.“

„Dostanu za to zaplaceno,“ odtušil Odd Utmo, pohlédl na hodinky, stáhl si šálu a odplivl si. Kaja zahlédla, jak se mu mezi zuby zahnědlými od tabáku zableskla rovnátka. Tabákový plivanec vytvořil na sněhu černou hvězdu. „Doufám, že jste najedená a vyčuraná.“

Kaja se zasmála, avšak Utmo už se k ní obrátil zády a naskočil na skútr.

Pohlédla na Krongliho, který jí mezitím zastrčil lyže a hůlky pod popruhy tak, aby byly připevněné podél skútru společně s Utmovými běžkami, svazkem čehosi, co se podobalo červeným válečkům dynamitu, a puškou se zaměřovačem.

Kaja se otočila ke Kronglimu. Náčelník pokrčil rameny a věnoval jí znovu bílý chlapecký úsměv.

„Hodně štěstí, doufám, že najde…“

Zbytek přehlušilo zařvání motoru skútru. Kaja rychle nasedla. Ke svému ulehčení zjistila, že skútr má madlo, jehož se může držet, nebude tedy alespoň muset toho jednookého starce zezadu objímat.

Kolem nich se rozptýlily výfukové plyny a pak s trhnutím odstartovali.

Utmo stál na skútru s pokrčenými koleny a tělesnou vahou vyrovnával náklony. Projeli kolem hotelu, přes závěj vjeli do měkkého sněhu a pokračovali šikmo vzhůru po první povlovné stráni. Když dojeli na její vrchol s výhledem směrem na sever, uviděla Kaja nekonečnou bílou krajinu rozkládající se před nimi. Utmo se otočil, tázavě na ni pohlédl. Kaja na něj kývla, že je všechno v pořádku. Přidal tedy plyn. Kaja se otočila a přes spršku sněhu odstřikujícího zpod pásů sledovala, jak za nimi mizí osídlení.

Kaja často slýchala lidi vykládat, že zasněžené pláně připomínají poušť. Jí připomněly dny a noci strávené s Evenem na jeho plachetnici pro příbřežní plavbu.

Sněžný skútr se prokousával ohromnou prázdnou krajinou. Sníh a vítr společně vymazaly obrysy, všechno vyhladily, urovnaly tak, až se krajina proměnila v jedinou velikou mořskou hladinu, z níž sejako hrozivá monstrózní vlna tyčila vysoká hora Hallingskarvet. Žádné cukání, díky měkkosti sněhu a hmotnosti skútru byly veškeré pohyby měkké, tlumené. Kaja si opatrně zamnula nos a tváře, aby se ujistila, že je má dostatečně prokrvené. Už viděla, co dokážou relativně drobné omrzliny provést s obličejem. Monotónní řev motoru a uklidňující jednotvárnost krajiny ji ukolébávaly, až ji náhle probudilo to, že motor přestal vrčet a oni zastavili. Pohlédla na hodinky. Její první myšlenka byla, že mají závadu na motoru a přitom jsou nejméně tři čtvrtě hodiny jízdy od civilizace. Jak dlouho to bude trvat na běžkách? Tři hodiny? Pět? Netušila. Utmo mezitím seskočil a odvázal ze skútru lyže.

„Nějaký problém s…,“ spustila, ale zarazila se, když Utmo vstal a ukázal do maličké kotlinky, před níž zastavili.

„Havasshytta,“ vysvětlil.

Kaja zamžourala zpoza slunečních brýlí. Opravdu, u úpatí skalní stěny viděla malou černou chatu.

„Proč nedojedeme až…“

„Protože lidi jsou pitomci, a my se tudíž musíme k chatě připlížit.“

„Připlížit?“ podivila se Kaja a spěšně si podle Utmova vzoru připnula běžky.

Ukázal hůlkou proti skalní stěně. „Kdybyste vjela na skútru do tak sevřeného údolí, odrážel by se zvuk od jeho stěn. A čerstvý prašan…“

„Lavina,“ pochopila Kaja. Vzpomněla si na něco, co jí vyprávěl otec po jedné ze svých alpskýchtúr. Že za druhé světové války tam přišlo v lavinách o život přes šedesát tisíc vojáků a že většinu sesuvů sněhu vyvolaly zvukové vlny z děl.

Utmo se na okamžik zastavil a znovu na ni pohlédl. „Tihle milovníci přírody z města si myslí, jak jsou chytří, když postaví chatu v závětří. Jenže je jenom otázkou času, kdy i ji strhne sníh.“

„I ji?“ zeptala se Kaja.

„Havasshytta tady stojí teprve tři roky. Letos je první zima s pořádnými lavinami. A brzy přijdou další.“

Ukázal k západu. Kaja si zastínila oči. Na zasněženém horizontu uviděla, co má Utmo na mysli.

Těžké šedobílé kumuly vytvářely na modrém pozadí hřibovité věže.

„Má sněžit celý týden,“ dodal Utmo, uvolnil ze skútru pušku a přehodil si ji přes rameno. „Na vašem místě bych sebou hodil. A rozhodně bych nekřičel.“

Kráčeli údolím mlčky, Kaja cítila, jak teplota poklesla, když došli do stínu, a jak se chlad ukládá v terénních prohlubních.

Před chatou z kulatin namořených na tmavo si odepnuli lyže a opřeli je o stěnu. Utmo vylovil z kapsy klíč a zastrčil ho do zámku.

„Jak se sem dostanou nocležníci?“ zeptala se Kaja.

„Koupí si univerzální klíč. Ten pasuje do zámků všech čtyř set devadesáti turistických chat po celé zemi.“ Otočil klíčem, stiskl kliku a strčil do dveří. Nestalo se nic. Tiše zaklel, opřel se o dveře ramenem a šťouchl do nich. Uvolnily se ze zárubní s pronikavým zakvílením.

„Chata se v mrazu smršťuje,“ zamumlal.

Uvnitř panovala černočerná tma a bylo to tu cítit parafínem a topným dřevem.

Kaja si chatu prohlédla. Věděla, že pravidla jsou tu zcela prostá. Člověk přijde, zapíše se do návštěvní knihy, zabere si postel nebo matraci (jestliže je plno), roztopí v krbu, v kuchyni, kde je sporák a potřeby na vaření, si připraví jídlo z donesených potravin, a jestliže použije něco ze zásob ve skříňkách, zaplatí tak, že vhodí do kasičky drobný obnos. Do téže kasičky zaplatí za přenocování nebo vyplní plnou moc k inkasu. Veškeré platby se uskutečňují na základě vlastní zodpovědnosti a čestnosti.

Chata měla čtyři ložnice, všechny situované k severu, všechny se čtyřmi postelemi v podobě dvou paland. Obývací pokoj byl obrácený k jihu a zařízený tradičním způsobem, tedy těžkým borovicovým nábytkem. Byl tu jak velký otevřený krb pro optický dojem tepla, tak kamna pro efektivnější vytápění.

Kaja odhadovala, že u jídelního stolu je místo pro dvanáct patnáct lidí; místa na spaní bylo pro dvojnásobný počet, jestliže se návštěvníci uskromní a využijí matrace a podlahu. Představila si, jak se světlo svíček a mihotání plamenů v krbu odrážejí na známých i cizích tvářích, zatímco se mluví o dnešní a zítřejší túře a nocležníci si vychutnávají pivo nebo sklenku červeného vína. Z jednoho téměř temného kouta se na ni usmíval Even se zrudlými tvářemi a připíjel jí.

„Návštěvní kniha je v kuchyni,“ ukázal Utmo na jedny dveře. Stál netrpělivě u vstupních dveří, na sobě stále čepici i rukavice. Kaja položila ruku na kliku a chystala se ji stisknout, když to přišlo.

Okresní policejní náčelník Krongli. Tolik se mu podobal. Věděla, že se ta myšlenka musí znovu vynořit, jenom netušila, kdy to nastane.

„Mohl byste mi otevřít?“ požádala Utma.

„Cože?“

„Jsou zkřížené,“ vysvětlila. „Mrazem.“

Zavřela oči, slyšela ho přijít i otevřít neslyšně dveře, zaznamenala na sobě jeho užaslý pohled.

Potom oči znovu otevřela a vešla dovnitř.

V kuchyni to bylo mírně cítit žluklým tukem. Kaja si všimla, jak se jí zrychlil pulz, zatímco její pohled přelétal od lavic ke skříňkám. Nalezla knihu v černých kožených deskách na kuchyňské lince pod oknem. Byla přivázaná ke zdi modrou nylonovou šňůrou.

Kaja se nadechla. Došla ke knize. Zalistovala v ní.

Stránka za stránkou se jmény psanými rukou, zaznamenanými samotnými hosty. Většina z nich dodržela pravidlo uvést místo, kam dále míří.

„Chystal jsem se sem zajet o víkendu, mohl jsem vám tu knihu zkontrolovat,“ zaslechla za sebou

Utmův hlas, „ale ono to zřejmě nemohlo počkat, že?“

„Nemohlo,“ odpověděla Kaja a obracela stránky s jednotlivými daty. Listopad. Šestého listopadu.

Osmého listopadu. Vrátila se zpátky. A znovu zalistovala dopředu. Nebyla tam. Stránka se sedmým listopadem byla pryč. Rozevřela knížku víc. Ze hřbetu na ni vykoukly zbytky vytrženého listu. Někdo příslušnou stránku odstranil.

Kapitola 31 – Kigali

Letiště ve rwandském Kigali bylo malé, moderní a překvapivě dobře organizované. Na druhou stranu však podle Harryho zkušeností mezinárodní letiště vypovídala jen málo nebo nic o zemi, v níž člověk přistál. V indickém Mumbaí panoval klid a efektivita, na letišti JFK v New Yorku paranoia a chaos.

Fronta před pasovým kontrolorem se maličko posunula vpřed a Harry ji následoval. Navzdory příjemné teplotě cítil, jak mu pod tenkou bavlněnou košilí stéká mezi lopatkami pot. Vzpomněl si opět na postavy, jež zahlédl v Amsterdamu na Schipholu, kde letadlo z Osla přistálo se zpožděním. Harry se zahřál během po chodbách, mezi východy označenými písmeny a číslicemi ve vzestupné řadě, aby stihl letadlo, které ho mělo přepravit do ugandské Kampaly. V jednom křížení chodeb postřehl cosi koutkem oka. Postavu, která mu připadala známá. Bylo to však v protisvětle a postava byla příliš vzdálená na to, aby dokázal rozlišit její obličej. Potom, co jako poslední nastoupil na palubu letadla, došel k očividnému závěru: že to nebyla ona. Protože jak pravděpodobné něco takového je? A ten chlapec vedle ní rozhodně nemohl být Oleg. Nemohl tolik vyrůst.

„Next.“

Harry přistoupil k přepážce, předložil pas, imigrační kartu, kopii žádosti o vízum, kterou si vytiskl z internetu, a šedesát uhlazených dolarů, jež vízum stálo.

„Business?“ zeptal se pasový kontrolor a Harry se střetl s jeho pohledem. Muž byl vysoký, hubený a kůži měl tak černou, až vrhala odlesky. Pravděpodobně Tutsi, usoudil Harry. Právě ti teď ovládají hranice země.

„Yes.“

„Where?“

„Congo,“ odvětil Harry a vzápětí to upřesnil názvem, který se místně používal pro rozlišení jednotlivých konžských států.

„Congo-Kinshasa.“

Pasový kontrolor ukázal na imigrační kartu, kterou Harry vyplnil v letadle. „Says here you’re staying at Gorilla Hotel in Kigali.“

„Just tonight,“ odpověděl Harry. „Then drive to Congo tomorrow, one night in Goma and then back here and home. It’s a shorter drive than from Kinshasa.“

„Have a pleasant stay in Congo, busy man,“ popřál mu uniformovaný muž, srdečně se zasmál, rozmáchl se razítkem nad pasem a poté Harrymu doklad vrátil.

Půl hodiny nato už vyplňoval Harry registrační kartu v hotelu Gorilla, podepsal ji a dostal klíč připevněný k dřevěné vyřezané figurce gorily. Když si lehl do postele, uplynulo od chvíle, kdy vstal ze své vlastní postele na Oppsalu, osmnáct hodin. Zíral na větrák bručící v nohách postele. Ačkoli se jeho listy točily zběsilou rychlostí, vydával sotva slabý závan. To tedy neusne.

Řidič Harryho vyzval, aby mu říkal Joe. Joe byl Konžan, mluvil plynně francouzsky a poněkud méně plynně anglicky. Harry si ho najal prostřednictvím kontaktů v jedné norské humanitární organizaci, která měla základnu v Gomě.

„Osm set tisíc,“ prohlásil Joe, přitom řídil landrover po děravé, avšak plně sjízdné asfaltce vinoucí se mezi zelenými kopci a stráněmi s úrodnou půdou od úpatí po vrchol. Občas v dobré vůli zabrzdil, aby nepřejel lidi, kteří kráčeli, jeli na kole, vezli káry nebo nesli předměty podél krajnice, ačkoli ti si většinou zachraňovali život úskokem stranou na poslední chvíli.

„V roce 1994 tu zavraždili osm set tisíc lidí v průběhu pouhých několika týdnů. Hutuové se vrhli na své staré dobré sousedy a pobili je mačetami, protože byli Tutsiové. Propaganda v rádiu hlásala, že jestliže je tvůj manžel Tutsi, je tvojí povinností coby příslušnice kmene Hutuů ho zabít. Cut down the tall trees. Spousta jich prchala po téhle silnici…“ Joe ukázal z okna automobilu. „Mrtvoly se vršily jedna na druhou, někde se vůbec nedalo projet. Zlaté časy pro supy.“

Jeli dál mlčky.

Minuli dva muže nesoucí velkou kočkovitou šelmu visící se svázanýma nohama na dřevěné tyči, kterou muži drželi mezi sebou. Vedle poskakovaly s jásotem děti a píchaly do mrtvého zvířete klacíky. Kožich šelmy měl barvu slunce a byl posetý stínovými skvrnami.

„Lovci?“ zeptal se Harry.

Joe zavrtěl hlavou, mrkl do zpětného zrcátka a odpověděl směsí anglických a francouzských slov:

„Řekl bych, že ji někdo srazil autem. Tahle se skoro ulovit nedá. Je vzácná, má velký revír a loví jenom v noci. Za dne se skrývá a splývá s okolím. Myslím, že je to velice osamělé zvíře, Harry.“

Harry hleděl na muže a ženy pracující na políčkách. Na několika místech stály stavební stroje a muži vyspravovali silnici. V jednom údolí zahlédl Harry dálnici ve výstavbě. Na plácku si jásající děti v modrých školních uniformách kopaly fotbalovým míčem.

„Rwanda is good,“ okomentoval to Joe.

O dvě a půl hodiny později ukázal čelním sklem ven. „Lake Kivu. Very nice, very deep.“

Zdálo se, že vodní hladina obrovského jezera odráží tisíc sluncí. Země na protilehlé straně byla

Kongo. Ze všech stran se tyčily hory. Nad vrcholkem jedné z nich se vznášel osamělý bílý obláček.

„No cloud,“ vysvětlil Joe, jako by pochopil, na co Harry myslí. „The killer mountain.

Nyiragongo.“

Harry přikývl.

Po hodině přejeli hranice a zamířili do Gomy. U krajnice seděl vyzáblý muž v roztrhané bundě a zíral zoufalým, šíleným pohledem před sebe. Joe opatrně vedl vůz mezi výmoly po rozblácené silničce. Před nimi jel vojenský džíp. Pohupující se voják obsluhující kulomet na ně hleděl studeným, znaveným pohledem. Těsně nad nimi se rozeřvaly letecké motory.

„UN,“ prohlásil Joe. „More guns and grenades. Nkunda is coming closer to the city. Very strong.

Many people escape now. Refugees. Maybe Mister van Boorst too, eh? I not seen him long time.“

„You know him?“

„Everybody knows Mister Van. But he has Ba-Maguje in him.“

„Ba-what?“

„Un mauvais esprit. A demon. He makes you thirsty for alcohol. And take away your emotions.“

Klimatizace vyfukovala studený vzduch. Harrymu stékal mezi lopatkami pot.

Zastavili mezi dvěma řadami chatrčí v tom, co bylo jakési centrum Gomy, jak Harry pochopil. Lidé spěchali sem a tam po téměř neprůchodné stezce pro pěší vedoucí mezi obchody. Podél domovních zdí byly navršené černé kamenné kvádry, které zdi podpíraly. Půda vypadala jako ztuhlá černá glazura a ve vzduchu páchnoucím shnilými rybami vířil prach.

„Tamhle,“ ukázal Joe na dveře jediného zděného domu v řadě. „Počkám v autě.“

Harry si všiml, že pár lidí na ulici se zastavilo, když vystoupil z vozu. Viděl, že mu věnovali neutrálně nebezpečný pohled, jenž neobsahoval žádné varování. Muži, kteří vědí, že agresivní jednání je nejefektivnější, přichází-li bez varování. Harry došel bez rozhlížení rovnou ke dveřím; dal tím najevo, že ví, co tady pohledává, kam má namířeno. Zaklepal. Jednou. Dvakrát. Třikrát. Krucinál!

Byla to zatraceně dlouhá cesta na to, aby…

Dveře se pootevřely.

Na Harryho škvírou tázavě pohlédl bílý vrásčitý obličej.

„Eddie van Boorst?“ zeptal se Harry.

„Il est mort,“ odpověděl muž hlasem tak chraplavým, až to vyznělo jako smrtelné zachroptění.

Harry si vybavil dost ze školní francouzštiny na to, aby pochopil, že muž tvrdí, že je van Boorst mrtvý. Vsadil na angličtinu: „Moje jméno je Harry Hole. Dostal jsem kontakt na pana van Boorsta od

Hermana Kluita z Hongkongu. Přijel jsem zdaleka. Mám zájem o Leopoldovo jablko.“

Muž dvakrát mrkl. Vystrčil hlavu ze dveří a rozhlédl se napravo a nalevo. Potom dveře otevřel trochu víc. „Entrez,“ pokývl Harrymu dovnitř.

Harry sklonil hlavu v nízkých zárubních a na poslední chvíli jen tak tak udržel rovnováhu – podlaha uvnitř ležela o dvacet centimetrů níže. Uvnitř to bylo cítit kuřivem. Plus něčím dalším, dobře známým nasládlým pachem starce, který několik dní chlastá.

Harryho oči si přivykly na tmu a Harry si všiml, že ten malý vyhublý stařec má na sobě elegantní tmavě červený hedvábný župan.

„Scandinavian accent,“ pronesl van Boorst angličtinou a la Hercule Poirot a vsunul si do úst cigaretu se zažloutlým náústkem. „Let me guess. Definitely not Danish. Could be Swedish. But

I think Norwegian. Yes?“

V prasklině ve zdi za mužem se objevila tykadla švába.

„Hm. An expert on accents?“

„Jenom takový koníček,“ odtušil van Boorst polichoceně, spokojeně. „Malé národy jako Belgičané se musí naučit hledět ven, ne dovnitř. Jak se má Herman?“

„Dobře,“ odpověděl Harry, otočil se doprava a spatřil, že se na něj dívají bez zájmu dva páry očí.

Jedny z fotografie nad postelí v rohu. Zarámovaný portrét osoby s dlouhým šedým vousem, mohutným orlím nosem, krátkými vlasy, epoletami, řetězem, kordem. Král Leopold, pokud se Harry nemýlí.

Druhý pár očí patřil ženě ležící na boku v posteli jen s dekou přehozenou přes bedra. Světlo z okna nad ní jí dopadalo na drobné pevné dívčí prsy. Odpověděla na Harryho pokývnutí pousmáním, které odhalilo v bílém chrupu jeden velký zlatý zub. Rozhodně jí nemohlo být víc než dvacet. Na stěně za jejím štíhlým pasem zahlédl Harry hřebík zatlučený do popraskané omítky. Na hřebíku se houpala růžová pouta.

„Moje manželka,“ představil ji malý Belgičan. „Tedy jedna z mých manželek.“

„Miss van Boorst?“

„Tak nějak. Přišel jste nakupovat? Máte peníze?“

„Nejdřív bych chtěl vidět, co nabízíte.“

Eddie van Boorst došel ke dveřím, pootevřel je a škvírou vyhlédl ven. Opět je přibouchl a zamkl.

„Máte s sebou jenom řidiče?“

„Ano.“

Van Boorst zadýmal z cigarety a přitom si Harryho pozorně prohlížel přes záhyby kůže, které se mu vytvářely u očí, když mžoural.

Potom došel do jednoho rohu místnosti, odkopl kobereček, sklonil se a zatáhl za železný kruh.

Objevil se otvor. Belgičan Harrymu pokynul, že má do díry slézt jako první. Harry předpokládal, že to je preventivní opatření založené na zkušenosti, a udělal, co mu bylo nařízeno. Do černočerné tmy vedl žebřík. Teprve po sedmém stupni ucítil Harry pod nohama pevnou půdu. Vzápětí se rozsvítilo světlo na stropě.

Harry se rozhlédl po místnosti, která měla normální výšku a rovnou betonovou podlahu. Tři stěny pokrývaly police a skříňky. Na policích leželo běžné zboží: použité pistole Glock, Smith & Wesson ráže .38, jaký měl i on sám, krabičky s municí, kalašnikov. Harry nikdy tu proslulou ruskou automatickou zbraň s oficiálním názvem AK-47 nedržel v ruce. Pohladil dřevěnou pažbu.

„Originál z prvního roku výroby v roce 1947,“ pochlubil se van Boorst.

„Zdá se, že tady má takový kdekdo,“ podotkl Harry. „Nejčastější příčina úmrtí v Africe, jak jsem se doslechl.“

Van Boorst přikývl. „Ze dvou prostých důvodů. Když sem komunistické země začaly po studené válce kalašnikovy dovážet, stála tahle zbraň stejně jako tučná slepice v mírových dobách. A ne víc než sto dolarů v dobách válečných. Za druhé funguje bez ohledu na to, jak s ní zacházíte, a to je v Africe důležité. V Mosambiku mají kalašnikovy natolik v oblibě, že si jeden dali na státní vlajku.“

Harryho pohled utkvěl na písmenech diskrétně vyražených do černého kufru.

„Je to to, co si myslím, že to je?“ zeptal se Harry.

„Puška Märklin,“ přikývl van Boorst. „Vzácná zbraň. Bylo jich vyrobeno velice omezené množství, protože to bylo fiasko. Příliš těžká a příliš velká ráže. Používala se při lovech na slony.“

„A na lidi,“ dodal Harry tiše.

„Vy tu zbraň znáte?“

„Zaměřovač s nejlepší optikou na světě. Není to nic, co byste potřeboval, abyste ze vzdálenosti pár set metrů trefil slona. Je to puška čistě pro atentátníky.“ Harry přejel prsty po hraně kufru. Do hlavy se mu vloudily vzpomínky. „Ano, znám ji.“

„Dám vám ji lacino. Třicet tisíc eur.“

„Já ale nehledám pušku.“ Harry se otočil k otevřené polici uprostřed místnosti, z níž na něj hleděly na bílo natřené groteskní dřevěné masky.

„Obřadní masky Mai-maiů,“ vysvětlil van Boorst. „Mai-maiové věří, že když se ponoří do posvátné vody, nemůžou jim nepřátelské kulky ublížit, protože se také promění ve vodu. Guerilly

Mai-maiů bojovaly s vládními vojsky za pomoci luků a šípů, Mai-maiové měli na hlavách koupací čepice a jako amulety zátky do vany. I’m not kidding you, monsieur. Samozřejmě že byli zmasakrováni. Ale mají rádi vodu. A na bílo natřené masky. Taky srdce a ledviny svých nepřátel.

Opečené, s kukuřičnou kaší.“

„Hm,“ odtušil Harry. „Nečekal jsem, že tak prostý dům bude mít ve sklepě takové poklady.“

Van Boorst se zasmál. „Cellar? This is the ground floor. Or was. Před erupcí sopky před třemi lety.“

Harrymu svitlo. Černé kamenné kvádry, černá „poleva“. Podlaha nahoře, která byla pod úrovní terénu.

„Láva,“ konstatoval.

Van Boorst přikývl. „Protekla přímo centrem a pohltila moji vilu dole u jezera Kivu. Všechny dřevěné domy v okolí shořely, tenhle cihlový zůstal jako jediný stát, ale láva ho zpola pohřbila.“

Ukázal na zeď. „Tam vidíte vstupní dveře, které byly před třemi roky v úrovni ulice. Koupil jsem ten dům a jenom jsem do něj zasadil nové dveře v místě, kudy jste vešel.“

Harry přikývl. „To bylo štěstí, že se láva nepropálila dveřmi a nezalila tohle poschodí.“

„Jak vidíte, jsou okna i dveře ve stěnách odvrácených od Nyiragonga. Nebylo to poprvé. Ta ďáblova hora plive lávu na město každých deset nebo dvacet let.“

Harry povytáhl obočí. „A přesto se sem lidi vracejí?“

Van Boorst pokrčil rameny. „Vítejte v Africe. Sopka je ale taky zatraceně užitečná. Jestliže se potřebujete zbavit mrtvoly – což je v Gomě dost obvyklý problém –, můžete ji samozřejmě hodit do jezera Kivu. Jenže tam na dně pořád existuje. Zato když využijete Nyiragongo… Lidi si myslí, že většina vulkánů má na dně takové to bublající vroucí lávové jezero, jenže to tak nebývá. Prakticky nikdy. S výjimkou Niyragonga. Tisíc stupňů Celsia. Něco tam hoďte a pfff! Okamžitě se to vypaří.

Pro lidi v Gomě je tohle jediná šance, jak se dostat do nebe.“ Rozkašlal se smíchy. „Byl jsem svědkem toho, jak jednou jeden přespříliš horlivý lovec coltanu přivázal na řetěz dceru jednoho kmenového náčelníka a spustil ji do kráteru. Náčelník totiž nechtěl podepsat papíry, které by poskytly lovci coltanu právo provozovat na území jeho kmene těžbu. Dívčiny vlasy se vzňaly dvacet metrů nad lávou. Deset metrů nad lávou vzplála sama dívka jako svíčka. A o pět metrů níž z ní kapalo.

Nepřeháním. Kůže, maso, všechno jí z kostry prostě steklo… O tohle jste měl zájem?“ Van Boorst otevřel jednu skříň a vytáhl kovovou kouli. Byla lesklá, provrtaná drobnými otvory a o něco menší než tenisový míček. Z poněkud většího otvoru visela tenká šňůrka s kroužkem na konci. Byl to stejný nástroj, jaký Harry viděl doma u Hermana Kluita.

„Funguje?“ chtěl vědět Harry.

Van Boorst vzdychl. Zasunul malíček do kovového kroužku a zatáhl za něj. Ozvalo se hlasité cvaknutí a kovová koule v Belgičanově ruce poskočila. Harry vytřeštil oči. Z otvorů předmětu náhle trčelo cosi, co se podobalo anténám.

„Můžu?“ zeptal se a natáhl ruku. Van Boorst mu kouli podal a pozorně ho sledoval. Harry počítal antény.

Potom přikývl. „Čtyřiadvacet,“ konstatoval.

„Počet odpovídající počtu vyrobených jablek,“ podotkl van Boorst. „To číslo mělo pro inženýra, který tu věcičku zkonstruoval a vyrobil, symbolickou hodnotu. Představovalo věk jeho sestry v době, kdy spáchala sebevraždu.“

„A kolik jich máte tady v té vaší skříni?“

„Jenom osm. Včetně tohohle skvostného zlatého exempláře.“ Vytáhl kouli, jež se matně zableskla ve světle žárovky, a hned ji zase uložil zpátky do skříně. „Ten ovšem není na prodej – kdybyste se ho chtěl zmocnit, musel byste mě zabít.“

„Takže jste od doby, kdy si to jablko koupil Kluit, prodal dalších čtrnáct kousků?“

„A za neustále se zvyšující částky. Je to jistá investice, pane Hole. Staré mučicí nástroje mají věrné příznivce, kteří jsou ochotní platit, věřte mi.“

„Já vám věřím,“ přikývl Harry a snažil se zatlačit jednu z antén zpátky.

„Je na pružinu,“ upozornil ho van Boorst. „Jestliže jednou zatáhnete za šňůrku, nedokáže už vyslýchaný dostat jablko z úst ven. Ani nikdo jiný, když na to přijde. Člověk je nucen vzít to přes krok dvě, aby se hroty zasunuly zpátky. Netahejte za šňůrku, buďte tak laskav.“

„Přes krok dvě?“

„Podejte mi to.“

Harry podal kouli van Boorstovi. Belgičan opatrně provlékl kovovým kroužkem propisku, přidržel ji spolu s koulí ve vodorovné poloze a potom kouli pustil. Ve chvíli, kdy se šňůrka napjala, se ozvalo další cvaknutí. Leopoldovo jablko se houpalo patnáct centimetrů pod propiskou a z každé antény nyní trčely lesklé jehly ostré jako šídlo.

„A kurva,“ vydechl Harry norsky.

Belgičan se usmál. „Mai-maiové nazývali ten nástroj krvavým sluncem. Milované dítě mívá mnoho jmen.“ Položil jablko na stůl, zasunul pero do otvoru, z něhož visela šňůrka, pevně ho přimáčkl a s dalším cvaknutím zmizely jak jehly, tak antény v otvorech. Královské jablko bylo opět kulaté a hladké.

„Imponující,“ pokýval hlavou Harry. „Kolik?“

„Šest tisíc dolarů,“ odpověděl van Boorst. „Obvykle pokaždé trochu přihodím, ale vám ho dám za stejnou cenu, za jakou jsem prodal to poslední.“

„Pročpak?“ zajímal se Harry a pohladil ukazovákem hladký kov.

„Protože jste přijel tak zdaleka,“ odvětil van Boorst a vyfoukl do místnosti cigaretový kouř.

„A protože se mi líbí váš přízvuk.“

„Hm. Kdo byl ten poslední kupec, který ho dostal za šest tisíc?“

Van Boorst se zasmál. „Tak jako neprozradím nikomu nic o vaší návštěvě, nepovím ani vám o svých ostatních zákaznících. Nezní to přijatelně, pane…? Vidíte, už jsem zapomněl vaše jméno.“

Harry přikývl. „Šest set.“

„Co prosím?“

„Šest set dolarů.“

Van Boorst se opět uchechtl. „Směšné. Ale cena, kterou jste zmínil, náhodou odpovídá ceně za tříhodinový výlet s průvodcem do rezervace horských goril. Dal byste přednost takovému výletu, pane Hole?“

„Můžete si to královské jablko nechat.“ Harry vytáhl ze zadní kapsy útlý svazek dvacetidolarových bankovek. „Nabízím vám šest set dolarů za informaci, kdo si od vás ta předchozí jablka koupil.“

Položil bankovky na stůl před van Boorsta. Navrchu ležel služební průkaz.

„Norská policie. Nejméně dvě norské ženy byly zavražděny za pomoci výrobku, na jehož prodej máte monopol.“

Van Boorst se naklonil nad svazek bankovek a zkoumal služební průkaz, aniž se čehokoli dotkl.

„Je-li tomu tak, pak je mi to skutečně líto,“ odpověděl a znělo to, jako by se mu do hlasivek zadřel hrubý štěrk. „Věřte mi. Svoji osobní bezpečnost si cením na víc než šest set dolarů. Kdybych měl promluvit o všech, kteří tu byli nakupovat, můj předpokládaný věk dožití…“

„Měl bych větší obavy o předpokládaný věk vašeho dožití v konžském vězení,“ nedal se Harry.

Van Boorst se opět zasmál. „Nice try, mister Hole. Jenže s šéfem gomské policie se náhodou osobně znám, a navíc…,“ rozhodil rukama, „… co jsem proboha provedl?“

„Na tom, co jste provedl, tolik nezáleží,“ odvětil Harry a vytáhl z náprsní kapsy fotografii. „Norský stát patří k největším poskytovatelům humanitární pomoci v Kongu. Jestliže norské úřady zavolají do

Kinshasy a uvedou, že nejste ochoten podat informace o vražedné zbrani v případě norské dvojnásobné vraždy, co myslíte, že se stane?“

Van Boorst už se neusmíval.

„Jako nevinný jistě nebudete za nic odsouzen, chraň bůh,“ pokračoval Harry. „Jenom budete předběžně zadržen, což nelze zaměňovat za trest. Jde pouze o účelné zajištění osoby, například na dobu vyšetření případu, z důvodu možného maření důkazů. Nicméně stejně skončíte v tom zatraceném vězení. A takové vyšetřování se může táhnout dlouho. Viděl jste někdy, jak to vypadá v konžském vězení, pane van Boorste? No, ono se tam moc bělochů asi nepodívalo.“

Van Boorst si přitáhl župan těsněji k tělu. Hleděl na Harryho a okusoval cigaretový náústek.

„Dobrá,“ prohlásil. „Tisíc dolarů.“

„Pět set.“

„Pět set? Vždyť jste…“

„Čtyři sta.“

„Done!“ přikývl van Boorst a zvedl paže do vzduchu. „Co chcete vědět?“

„Všechno.“ Harry se opřel o zeď a vytáhl krabičku cigaret.

O půl hodiny později vyšel z van Boorstova domu a nastoupil do Joeova landroveru. Mezitím už padla tma.

„Do hotelu,“ nařídil.

Jak se ukázalo, ležel hotel až dole u jezera. Joe ho varoval, aby se v jezeře nekoupal. Ne kvůli guinejským červům, kterých by si všiml teprve toho dne, kdy by se mu pod kůží začal vlnit tenký dlouhý hádek, ale kvůli metanu stoupajícímu ode dna v podobě velkých bublin, který by ho mohl omámit a on by se mohl následně utopit.

Usadil se na balkoně a shlížel odtamtud na dvě dlouhonohé bytosti chodící trhaně po osvětleném trávníku. Vypadaly jako plameňáci v pavím převleku. Na uměle osvětleném tenisovém kurtu hráli dva černí mladíci pouze se dvěma míčky, oběma tak rozedranými, že vypadaly jako srolované ponožky, jak tak létaly tam a zpátky přes potrhanou síť. Občas produnělo těsně nad střechou hotelu letadlo.

Z baru slyšel cinkot lahví. Bar se nacházel od místa, kde seděl, přesně šedesát osm kroků. Harry to při příchodu spočítal. Vylovil telefon a vytočil Kajino číslo.

Zdálo se, že je ráda, že slyší jeho hlas. Rozhodně byla veselá.

„Zkejsla jsem kvůli počasí v Ustaoset,“ prohlásila. „Je tady úplná sibérie. Ale aspoň jsem dostala pozvání na večeři. A návštěvní kniha byla zajímavá.“

„Ano?“

„Stránka s datem, kterou jsme hledali, byla pryč.“

„No ne. Podívala jste se…“

„Ano, podívala jsem se, jestli nejsou na další stránce otisky prstů nebo průpisy,“ uchichtla se.

Harry odhadoval, že má v sobě pár sklenek červeného vína.

„Hm. Myslel jsem spíš na to…“

„Ano, podívala jsem se, kdo se tam zapsal předchozí i následující den. Jenže v tak prosté noclehárně, jako je Havasshytta, skoro nikdy nikdo nepřespává víc než jednu noc. Pokud mu tedy odchod neznemožní počasí. A sedmého listopadu bylo hezky. Ale okresní policejní náčelník mi slíbil, že se podívá do návštěvních knih v okolních chatách na den předtím a den potom a zjistí, který z hostů to mohl vzít na své trase přes Havasshytta.“

„Fajn. Zdá se, že přihořívá.“

„Možná. Co vy?“

„Tady je poněkud chladněji, obávám se. Našel jsem van Boorsta, ale nikdo z jeho čtrnácti kupců nepocházel ze Skandinávie. Byl si dost jistý. Mám šest jmen s adresou, ale všichni jsou známí sběratelé. Jinak pár dalších jmen, která si pamatoval tak napůl, několik popisů, nějaké národnosti, to je všechno. Existují ještě další dvě jablka, nicméně van Boorst náhodou věděl, že je stále vlastní jistý sběratel z Caracasu. Prověřila jste to Adelino vízum?“

„Zavolala jsem na rwandský konzulát ve Švédsku. Musím přiznat, že jsem očekávala chaos, nicméně měli tam ve věcech pořádek.“

„Menší seriózní starší bratr Konga.“

„Vyhledali kopii Adeliny žádosti o vízum a data souhlasila. Vízum dávno propadlo a samozřejmě nemají tušení, kde Adele je. Požádali nás, abychom kontaktovali imigrační úřady v Kigali. Dali mi číslo, zkusila jsem tam zavolat, přehazovali si mě mezi kancelářemi jako pingpongový míček, až mě přepojili na nějakého anglicky mluvícího děda vševěda, který mě upozornil, že v tomto ohledu nemáme s Rwandou uzavřenou žádnou dohodu o spolupráci, zdvořile mě odmítl a popřál mně i mé rodině dlouhý a hezký život. Vy jste tam taky nic nevyhrabal?“

„Ne. Ukázal jsem van Boorstovi Adelinu fotografii. Ten mi řekl, že jediná žena, která si od něj něco koupila, měla silně vlnité rusé vlasy a východoněmecký přízvuk.“

„Východoněmecký přízvuk? To existuje?“

„Já nevím, Kajo. Tenhle chlap nosí župan, používá cigaretový náústek, je alkoholik a specialista na přízvuky. Snažil jsem se držet se věci a vypakovat se odtamtud.“

Zasmála se. Bílé víno, přehodnotil to Harry. Pijáci červeného vína se smějí míň.

„Ale mám nápad,“ dodal. „Imigrační karty.“

„Ano?“

„Člověk v nich musí vyplnit, kde stráví první noc. Jestliže v Kigali ty karty archivují, možná uvidím, kam Adele odjela. To by mohla být stopa. Protože pokud je nám zatím známo, je nejspíš jediná živá bytost, která ví, kdo byl té noci v Havasshytta.“

„Hodně štěstí, Harry.“

„Vám taky.“

Zavěsil. Samozřejmě se jí mohl zeptat, s kým jde na večeři, pokud by to však mělo nějaký vliv na vyšetřování, jistě by mu to pověděla.

Harry seděl na balkoně, dokud v baru nezavřeli a cinkání lahví neustalo a dokud se místo toho neozvaly z otevřeného okna pod ním zvuky milování. Chraplavé, monotónní výkřiky. Připomněly muracky v Andalsnesu, když s dědečkem časně ráno vyráželi na ryby. Táta s nimi ale nikdy nechodil.

Proč ne? A proč to Harryho nikdy nenapadlo, proč instinktivně pochopil, že táta do rybářské lodě nepatří? Copak mu už jako pětiletému bylo jasné, že si táta zajistil vzdělání a odešel ze statku právě proto, aby nemusel sedávat v té lodi? Přesto bylo jeho přáním vrátit se do svého rodiště a strávit tamvěčnost. Život je zvláštní. A smrt dvojnásob.

Harry si zapálil další cigaretu. Nebe bylo černé, bez hvězd, pouze přímo nad kráterem Nyiragongo doutnala červená záře. Harry ucítil ve tváři pálivé bodnutí hmyzu. Malárie. Magma. Metan. Dole v dáli se třpytilo jezero Kivu. Very nice, very deep.

Z hor zahřmělo, zvuk se nesl nad vodou. Erupce sopky, nebo jenom změna počasí? Harry vzhlédl.

Další rána, mezi horami se rozlehla ozvěna. A k Harrymu se donesla jiná ozvěna, z větší dáli.

Very deep.

Kulil oči do tmy a sotva si všiml, že se nebe otevřelo a bubnující déšť přehlušil křik racků.

Kapitola 32 – Policie

„Jsem rád, že jste se dostali z Havasshytta pryč, než tohle vypuklo,“ prohlásil okresní policejní náčelník Krongli. „Kvůli tomu sněžení jste tam mohli uvíznout i na několik dní.“ Pokývl k velkému panoramatickému oknu hotelové restaurace. „Ale pohled na to je krásný, nemyslíte?“

Kaja hleděla ven na husté sněžení. Even byl také takový – nechával se nadchnout silami přírody, bez ohledu na to, zda pracovaly pro něj, anebo proti němu.

„Doufám, že můj vlak sem dojede,“ pronesla.

„Ale ano,“ uklidnil ji Krongli a pohrával si se sklenkou vína takovým způsobem, až si Kaja pomyslela, že to nedělá příliš často. „To zajistíme. A to s těmi návštěvními knihami z ostatních chat taky.“

„Díky,“ odpověděla Kaja.

Krongli si pročísl rukou nezkrotné kudrny a ušklíbl se. Chris de Burgh a jeho The Lady in Red se táhli z reproduktorů jako sirup.

V restauraci byli jen dva jiní hosté, muži kolem třicítky, každý u vlastního stolu s bílým ubrusem a s půllitrem před sebou, zírali do sněžení, jako by čekali na něco, co nikdy nenastane.

„Necítíte se tu někdy osamělý?“ zeptala se Kaja.

„Jak se to vezme,“ odpověděl náčelník a sledoval její pohled. „Pokud člověk nemá ženu a rodinu, dopadne to tak, že pak chodí na místa, jako je tohle.“

„Aby byl osamělý společně s někým,“ dodala Kaja.

„Přesně tak,“ přikývl Krongli, usmál se a dolil jim oběma víno. „Jenže tak to je asi u vás v Oslu taky, ne?“

„Ano, to je. Máte rodinu?“

Krongli pokrčil rameny. „Měl jsem přítelkyni. Připadalo jí to tu příliš odlehlé, tak se přestěhovala tam, kde bydlíte vy. Rozumím jí. Na takovém místě, jako je tohle, musíte mít zajímavou práci.“

„A to vy máte?“

„Myslím si to. Znám tady všechny a oni znají mě. Vzájemně si pomáháme. Potřebuju je a oni…

no…“ Otočil sklenkou.

„Potřebují vás,“ doplnila Kaja.

„Řekl bych, že ano.“

„A to je důležité.“

„To je,“ pronesl Krongli pevně a vzhlédl k ní. Evenův pohled. Ten, ve kterém se vždy skrývaly zbytky smíchu, vždycky to vypadalo, že se právě stalo něco vtipného nebo něco, co ho potěšilo.

Ačkoli tomu tak nebylo. Zvláště pokud tomu tak nebylo.

„Co Odd Utmo?“ zajímala se Kaja.

„Co je s ním?“

„Jen co mě tu vysadil, okamžitě odjel. Co dělá v takový večer, jako je ten dnešní?“

„Jak víte, že nesedí doma s manželkou a dětmi?“

„Když jednou potkáte samotáře, náčelníku…“

„Aslaku,“ opravil ji, zasmál se a pozvedl sklenku. „A jak vidím, jste skutečná policistka. Utmo ale nebyl vždycky takový.“

„Že ne?“

„Než zmizel jeho syn, dalo se s ním mluvit. Občas býval dokonce výborný společník. Ovšem nebezpečně horkou hlavu měl nejspíš odjakživa.“

„Nechce se mi věřit, že by chlap jako Utmo mohl být ženatý.“

„Jeho žena byla dokonce hezká. Když uvážíte, jak ošklivý je on sám. Viděla jste jeho zuby?“

„Zahlédla jsem, že nosí rovnátka.“

„Tvrdí, že je nosí proto, aby se mu zuby nekřivily.“ Aslak Krongli zavrtěl hlavou a očima se smál, v hlase mu však smích nezazněl. „Jenže to je to jediné, co je drží na místě, aby mu nevypadly.“

„Povězte mi, vážně měl s sebou na skútru dynamit?“

„Vy jste to viděla, já ne,“ zasmál se Krongli.

„Co tím míníte?“

„Spousta místních obyvatel nepovažuje úplně za romantické sedět hodiny s rybářským prutem u horských jezírek tam nahoře. Ale rádi si dají rybu k večeři.“

„Hážou dynamit do rybných vod?“

„Jakmile roztaje led.“

„Není to zatraceně nezákonné, náčelníku?“

Krongli sepnul ruce: „Jak jsem povídal, já jsem nic neviděl.“

„Ano, to je pravda, vždyť tu bydlíte. Možná máte taky dynamit?“

„Jenom na garáž, kterou si hodlám postavit.“

„Jistě. Co Utmova zbraň? Vypadala moderně, měla dalekohled a tak vůbec.“

„To ano. Utmo byl nejspíš zdatný lovec medvědů. Dokud napůl neoslepl.“

„Viděla jsem jeho oko. Co se mu stalo?“

„Jeho kluk na něj prý převrhl nádobu s kyselinou.“

„Prý?“

Krongli pokrčil rameny. „Dneska už jenom Utmo ví, co se skutečně stalo. Jeho syn zmizel, když mu bylo patnáct. Krátce nato se ztratila i jeho žena. Jenomže to všechno se stalo před osmnácti lety, než jsem se sem nastěhoval. Utmo pak bydlel sám nahoře v horách, bez televize i rádia, ani nečetl noviny.“

„Jak zmizeli?“

„No, těžko říct. Kolem Utmova stavení je spousta příkrých srázů, ze kterých se dá spadnout.

A spousta sněhu. Těsně vedle jedné laviny byla později nalezena jedna synova bota, ale když sníh toho roku roztál, nebyly po chlapci objeveny žádné stopy, a taky bylo zvláštní, že by mohl ztratit botu tak, aby zůstala ležet na sněhu. Někteří byli toho názoru, že ho napadl medvěd. Ale pokud já vím, před osmnácti lety se tady nahoře medvědi nevyskytovali. A pak tu byli ti, co tvrdili, že to udělal

Utmo sám.“

„Aha? A pročpak?“

„No…,“ protáhl Aslak Krongli. „Chlapec měl přes hrudník ošklivou jizvu. Lidi povídali, že mu jizpůsobil otec. Že to nějak souviselo s jeho matkou, s Karen.“

„Jak?“

„Že o ni spolu soupeřili.“

Krongli zavrtěl hlavou nad otázkou v Kajině pohledu. „Tohle se stalo před mým příchodem. Roy

Stille, který tady od pradávna slouží jako inspektor, zajel na statek Utmových, ale našel tam jen Odda a Karen. Oba shodně tvrdili, že se chlapec vydal na lov a nevrátil se. Jenže to bylo v dubnu.“

„Nebyla lovecká sezona?“

Krongli přikývl. „A od té doby ho nikdo neviděl. Rok nato zmizela Karen. Šuškalo se, že ji zlomil žal, že úmyslně skočila ze srázu.“

Kaje připadalo, že zaslechla v náčelníkově hlase drobné zachvění, ale nakonec usoudila, že to bude vínem.

„Co si myslíte vy?“ zeptala se.

„Myslím, že je to pravda. A že kluka zavalila lavina. Udusil se pod sněhem. Voda z odtávajícího sněhu ho pak odnesla do horského jezírka a tam leží. Společně s matkou, řekněme.“

„V každém případě to zní přijatelněji než ta historka s medvědem.“

„Ne.“

Kaja pohlédla na Krongliho. Oči se mu už nesmály.

„Být zaživa pohřbený v lavině,“ pronesl a pohled upřel z okna na husté sněžení. „Tma. Osamění.

Nemůžete se hýbat, sníh vás drží svým železným drápem, směje se vašim pokusům se vymanit.

Vědomí, že zemřete. Panika, smrtelný strach, protože nemůžete dýchat. Neexistuje horší smrt.“

Kaja usrkla vína. Odložila sklenku. „Jak dlouho jste tam byl?“ zeptala se.

„Myslel jsem si, že tak tři, možná čtyři hodiny,“ odpověděl Aslak Krongli. „Když mě vyhrabali, řekli mi, že to bylo patnáct minut. Ještě pět minut a byl jsem mrtvý.“

Přišel číšník a zeptal se jich, jestli si dají ještě něco, že za deset minut končí podávání alkoholických nápojů. Kaja s díky odmítla a číšník na to zareagoval tím, že před Krongliho položil účet.

„Proč s sebou Utmo nosí zbraň?“ chtěla vědět Kaja. „Pokud vím, ani teď není lovecká sezona.“

„Tvrdí, že kvůli šelmám. Na sebeobranu.“

„Žijí tu šelmy? Vlci?“

„Nikdy mi přesně neřekl, jaké šelmy má na mysli. Mimochodem se tu povídá, že za nocí chodí přízrak jeho syna pořád po planině. A že když ho uvidíte, máte si dávat pozor, protože to znamená, že v blízkosti je příkrý sráz nebo místo, kde padají laviny.“

Kaja dopila.

„Můžu povolení nalévat alkohol protáhnout o hodinu, pokud byste chtěla.“

„Děkuju, Aslaku, ale musím brzy ráno vstávat.“

„Uf,“ prohodil, zasmál se očima a podrbal se v kudrnách. „Teď to vyznělo, jako bych…“ Zarazil se.

„Copak?“

„Ale nic. Máte nejspíš doma manžela nebo přítele.“

Kaja se usmála, neodpověděla.

Náčelník zíral do desky stolu a přitom pronesl: „No to se podívejme, venkovský policajt nic nevydrží, dá si dvě sklenky vína a už tlachá.“

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho Kaja. „Nemám přítele. A líbíte se mi. Připomínáte mi mého bratra.“

„Ale?“

„Ale co?“

„Nezapomeňte, že i já jsem skutečný policista. Vidím, že nejste žádná samotářka. Někoho máte, že?“

Kaja se zasmála. Za jiných okolností by to teď nechala plavat. Možná to bylo tím vínem. Možná to bylo tím, že se jí Aslak Krongli líbil. Možná to bylo tím, že si o podobných věcech neměla od

Evenovy smrti s kým promluvit – a náčelník byl cizí, bydlel daleko od Osla a neměl šanci mluvit s lidmi z okruhu jejích známých.

„Jsem zamilovaná,“ zaslechla svůj hlas. „Do jednoho policisty.“ Rozpačitě zvedla k ústům sklenici vody, jako by tím chtěla ústa skrýt. Zvláštní bylo, že jí připadalo, jako by to byla pravda až teď, ve chvíli, kdy ta slova pronesla nahlas.

Krongli pozvedl sklenku s vínem směrem k její vlastní sklenici. „Na zdraví toho šťastlivce.

A šťastné dívky. Doufám.“

Kaja zavrtěla hlavou. „Není na co připíjet. Zatím ne. Možná nikdy nebude. Proboha, co to plácám…“

„Co jiného máme na práci? Povídejte.“

„Je to složité. On je složitý. A já nevím, jestli mě chce. Právě to je vlastně dost jednoduché.“

„Nechte mě hádat. Má ženskou a nedokáže ji opustit.“

Kaja vzdychla. „Možná. Upřímně řečeno nevím. Aslaku, děkuju za pomoc, ale už…“

„… si musím jít lehnout.“ Náčelník vstal. „Doufám, že to s tím vaším chlapem dopadne mizerně, že budete chtít utéct z města před nešťastnou láskou a že byste pak třeba zvážila tohle.“ Podal jí papír formátu A4 s hlavičkou úřadovny policejního náčelníka okresu Hol.

Kaja si ho přečetla a nahlas se zasmála. „Okresní policejní inspektor?“

„Roy Stille půjde na podzim do důchodu a dobří policisté se špatně hledají,“ vysvětlil Krongli.

„Tohle je náš inzerát. Vyvěsili jsme ho minulý týden. Naše úřadovna je v centru Geila. Volno každý druhý víkend a zdarma péče u zubaře.“

Když si Kaja lehla do postele, zaslechla vzdálené dunění. Bouřka a sněžení zřídka chodí pospolu.

Zavolala Harrymu, ozvala se jí hlasová schránka. Namluvila mu tam stručnou duchařskou historku o místním průvodci Oddu Utmovi se shnilými zuby a rovnátky, o jeho synovi, který byl jistě ještě ošklivější než jeho otec a který osmnáct let straší po okolí. Zasmála se. Uvědomila si, že je opilá.

Popřála mu dobrou noc.

Zdálo se jí o lavině.

Bylo jedenáct hodin dopoledne. Harry a Joe odjeli v sedm do Gomy a překročili bez problémů hranice Rwandy. Nyní stál Harry v kanceláři v prvním patře budovy letištního terminálu v Kigali.

Dva uniformovaní důstojníci si ho měřili od hlavy až k patě. Ne nepřátelsky, nýbrž proto, aby vyhodnotili, zda je skutečně tím, za koho se vydává: norským policistou. Harry zastrčil služební průkaz zpátky do náprsní kapsy a ucítil hladký papír kávově hnědé obálky, kterou tam měl. Problém spočíval v tom, že byli dva. Jak člověk uplatí dva veřejné činitele najednou? Požádá je, aby si obsah obálky rozdělili, a zdvořile je vyzve, aby to na toho druhého nepráskli?

Jeden z důstojníků, stejný, který kontroloval přede dvěma dny Harrymu cestovní pas, si posunul baret z čela. „So you want a copy of the immigration card of… could you repeat the date and the name?“

„Adele Vetlesen. We know she arrived at this airport November twentyfifth. And I do pay a finder’s fee.“

Oba důstojníci si vyměnili pohledy, načež jeden na znamení toho druhého zmizel ze dveří. Ten, který zůstal, došel k oknu a vyhlédl na letištní plochu, na malý stroj DH8, který tu přistál a který měl za pětapadesát minut přepravit Harryho na první etapě jeho cesty domů.

„Nálezné,“ zopakoval důstojník tiše. „Předpokládám, že víte, že je nezákonné snažit se uplácet veřejného činitele, pane Hole. Ale zřejmě jste si myslel ‚Shiit, this is Africa‘.“

Harryho opět napadlo, že mužova kůže je tak černá, až vypadá jako nalakovaná.

Cítil, jak se mu košile lepí na záda. Stejná košile. Možná budou na letišti v Nairobi prodávat košile. Pokud se dostane tak daleko.

„That’s right,“ odtušil Harry.

Důstojník se zasmál a otočil se. „Drsňák, co? Jste tvrdý muž, pane Hole? Poznal jsem to na vás užpři příletu. Že jste policista.“

„Vážně?“

„Prohlížel jste si mě stejně zkoumavě jako já vás.“

Harry pokrčil rameny.

Dveře se otevřely. Druhý důstojník se vrátil společně s dámou v úřednickém oděvu s klapajícími podpatky a brýlemi na špičce nosu.

„Omlouvám se,“ pronesla bezchybnou angličtinou a měřila si přitom Harryho. „Prověřila jsem to datum. Nemáme tu žádnou Adele Vetlesenovou, která by přiletěla tím spojem.“

„Hm. Nemohla se někde vloudit chybička?“

„To je nepravděpodobné. Imigrační karty jsou seřazené podle data. Ten let, o kterém mluvíte, zajišťuje stroj DH8 z Entebbe, který má třicet šest sedadel. Prověřit to netrvalo dlouho.“

„Hm. Jestliže máte takový přehled, mohl bych vás požádat, abyste mi zjistila ještě něco?“

„Požádat mě samozřejmě můžete. Oč jde?“

„O přehled ostatních cizinek, které přiletěly tím spojem.“

„A proč bych vám ho měla poskytnout?“

„Protože Adele Vetlesenová měla na ten spoj rezervaci. Takže buď předložila tady při kontrole falešný pas…“

„O tom pochybuji,“ ozval se pasový kontrolor. „Důkladně prohlížíme všechny pasové fotografie a pak projíždíme pas skenerem se strojovou čtečkou, která ověří číslo dokladu v mezinárodním rejstříku ICAO.“

„… nebo někdo cestoval pod jejím jménem, ale prošel pasovou kontrolou se svým vlastním, pravým pasem. Což je docela dobře možné, protože číslo pasu se při odbavení ani nástupu do letadla nekontroluje.“

„To je pravda,“ souhlasil šéf pasové kontroly a posunul si opět baret. „Personál leteckých společností sleduje jenom to, aby jméno a fotografie v pasu jakžtakž seděly. K tomuhle účelu si může člověk nechat vyrobit falešný pas za padesát dolarů kdekoli na světě. Až když chcete opustit letiště v cílové destinaci a musíte projít pasovou kontrolou, zkontrolují vám číslo pasu a podomácku vyrobený doklad se odhalí. Ale přesto otázka zní: Proč bychom vám měli pomáhat, pane Hole? Plníte tu oficiální úkol a máte na to papír?“

„Oficiálně jsem byl vyslán do Konga,“ zalhal Harry. „Jenže tam jsem nic nenašel. Adele

Vetlesenová je pohřešovaná a my se obáváme, že ji mohl zavraždit sériový vrah, který zabil už nejméně tři další ženy, mimo jiné poslankyni norského parlamentu. Její jméno je Marit Olsenová, můžete si to ověřit na internetu. Je mi jasné, že správný postup zní, že bych měl teď odjet domů a vyřídit to oficiální cestou, jenže tím ztratíme několik dní a dáme vrahovi další náskok. A čas znovu zabíjet.“

Harry viděl, že jeho slova udělala dojem. Žena a šéf pasové kontroly spolu cosi prohodili a žena odpochodovala.

Mlčky čekali.

Harry pohlédl na hodinky. Ještě se neodbavil k odletu.

Po šesti minutách uslyšeli blížit se klapající podpatky.

„Eva Rosenbergová, Juliana Verniová, Veronica Raul Guenová a Claire Hobbesová.“ Vyplivla ta jména, posunula si brýle a položila na stůl před Haryho čtyři imigrační karty, ještě než se za ní dveře s prásknutím přibouchly.

„Moc Evropanek sem nejezdí,“ podotkla.

Harry klouzal pohledem po kartách. Na všech byly jako adresa uvedeny hotely v Kigali, ale na žádné nebyl hotel Gorilla. Prohlédl si bydliště všech žen. Eva Rosenbergová uvedla adresu ve

Stockholmu.

„Děkuju,“ pronesl Harry a poznamenal si jména, bydliště i čísla pasů na rub účtenky za taxi, kterou našel v kapse bundy.

„Je mi líto, že vám nemůžeme být víc nápomocní,“ prohlásila žena a znovu si posunula brýle.

„Naopak, moc jste mi pomohli. Vážně.“

„And now, policeman,“ spustil vysoký hubený důstojník a temně černý obličej se mu rozzářil úsměvem.

„Yes?“ zeptal se Harry a vyčkával, připraven vytáhnout kávově hnědou obálku.

„Teď je načase, abychom vás odbavili na let do Nairobi.“

„Hm,“ přikývl Harry a pohlédl na hodinky. „Možná budu muset letět až dalším spojem.“

„Dalším?“

„Musím se vrátit do hotelu Gorilla.“

Kaja seděla v takzvaném komfortním vagonu Norských státních drah, což s výjimkou tisku zdarma, dvou šálků kávy zdarma a možnosti zapojit si počítač do zásuvky znamenalo jenom to, že se tu lidé mačkali jako sardinky v konzervě, na rozdíl od téměř prázdné druhé třídy. Proto když jí zazvonil telefon a ona uviděla, že volá Harry, přesunula se spěšně tam.

„Kde jste?“ chtěl vědět.

„Ve vlaku. Právě jsme projeli Kongsbergem. A vy?“

„V hotelu Gorilla v Kigali. Ukázali mi registrační kartu Adele Vetlesenové. Dostanu se odsud až odpoledním letadlem, ale zítra brzy ráno budu doma. Můžete zavolat tomu svému tykvovitému kamarádíčkovi z drammenské policie a požádat ho, aby vám půjčil tu pohlednici, co Adele napsala?

Můžete je poprosit, aby vám ji donesli na nádraží, váš vlak přece staví v Drammen.“

„To po nich budu chtít asi moc, ale zkusím to. Na co nám bude?“

„Porovnáme podpisy. Znám jednoho grafologa jménem Jean Hue, který pracoval pro Kripos, než odešel do invalidního důchodu. Pozvěte ho zítra na sedmou ráno do kanceláře.“

„Tak brzo? Myslíte si, že…“

„Máte pravdu. Naskenuju tu Adelinu registrační kartu, pošlu vám ji mailem a vy odnesete obojí

Jeanovi už dneska večer.“

„Dneska večer?“

„Návštěva ho jistě potěší. Pokud jste měla jiné plány, jsou tímto zrušeny.“

„Fajn. Mimochodem, omlouvám se za ten včerejší pozdní telefonát.“

„Zajisté. Pobavilo mě to.“

„Byla jsem trochu lízlá.“

„To jsem pochopil.“

Harry zavěsil.

„Děkuji vám za pomoc,“ pronesl.

Recepční se v odpověď usmála.

Kávově hnědá obálka nakonec získala nového majitele.

Kjersti Rodsmoenová vešla do společenské místnosti a přistoupila k ženě, která hleděla z okna na déšť dopadající na sandvikenské dřevěné budovy. Pacientka měla před sebou nedotčený kousek dortu s maličkou svíčkou.

„Katrine, ve vašem pokoji byl před chvílí nalezen tenhle telefon,“ spustila tiše. „Přinesla mi ho staniční sestra. Víte, že se to nesmí?“

Katrine přikývla.

„Nicméně, právě teď zvoní,“ dodala lékařka a podala jí ho.

Katrine Brattová přijala vibrující mobil a stiskla tlačítko „Přijmout hovor“.

„To jsem já,“ ozval se hlas na druhém konci. „Mám tady čtyři ženská jména. Chci vědět, které z nich nebylo přihlášené na let RA101 do Kigali pětadvacátého listopadu. A chci ověřit, že dotyčná nebyla na tutéž noc ani uvedena v rezervačním systému žádného hotelu ve Rwandě.“

„Mám se skvěle, teti.“

Vteřina ticha.

„Chápu. Zavolejte, až se to bude hodit.“

Katrine podala telefon zpátky lékařce. „Teta mi chtěla popřát k narozeninám.“

Kjersti Rodsmoenová zavrtěla hlavou. „Předpisy zakazují používání mobilního telefonu. Nevidím ovšem nic špatného na tom, jestliže u sebe budete telefon mít, ale nebudete ho používat. Jenom dbejte na to, aby ho staniční nezahlédla, jasné?“

Katrine přikývla a Kjersti Rodsmoenová zmizela.

Katrine hleděla chvíli z okna, potom vstala a vydala se do místnosti pro zájmové činnosti. Hlas staniční sestry ji dostihl na prahu.

„Kam jdete, Katrine?“

Katrine odvětila, aniž se otočila: „Zahrát si pasiáns.“

Kapitola 33 – Lipsko

Gunnar Hagen sjel výtahem do sklepa.

Podzemí. Potupná likvidace. Porážka.

Vystoupil a vydal se Podchodem.

Bellman však dodržel slib a nepustil si pusu na špacír. Také mu hodil záchranný kruh, významnou pozici v novém, rozšířeném Kriposu. Harryho hlášení bylo stručné a výstižné. Nulový výsledek.

I idiot by pochopil, že je načase začít plavat směrem k záchrannému kruhu.

Hagen bez zaklepání otevřel dveře na konci chodby.

Kaja Solnessová se vesele usmívala, zatímco Harry Hole – sedící před monitorem s telefonem přitisknutým k uchu – se ani neotočil a jen zpěvavě prohodil „Sedněte si, šéfe, dáte si trochu hnusného kafe?“, jako by šéfův anděl strážný předem ohlásil jeho příchod.

Hagen se zastavil ve dveřích: „Dostal jsem zprávu, že jste Adele Vetlesenovou nenašli. Je načase to tu zabalit. Čas vypršel, jste potřeba pro jinou práci. V každém případě vy, slečno Solnessová.“

„Danke schön, Günther,“ pronesl Harry do telefonu, odložil ho a zatočil se na židli.

„Danke schön?“ zopakoval po něm Hagen.

„Lipská policie,“ vysvětlil Harry. „Mimochodem, mám vás moc pozdravovat od Katrine Brattové.

Vzpomínáte si na ni?“

Hagen věnoval svému vrchnímu komisaři podezíravý pohled. „Myslel jsem si, že je v psychiatrické léčebně.“

„Taky že je,“ odpověděl Harry, vstal a došel k překapávači. „Ale umí sakra dobře vyhledávat nanetu. A propos, hledání, šéfe.“

„Hledání?“

„Uměl byste si představit, že byste nám dal neomezené prostředky na jednu pátrací akci?“

Hagen se na Harryho nedůvěřivě zahleděl. Potom se hlasitě zasmál. „Vy se mi snad zdáte, Harry.

Právě jste vyhodili oknem půlku rozpočtu na cestovní výdaje kvůli neúspěšnému výletu do Konga a teď chcete pátrací akci? Tahle operace je tímto okamžikem ukončena. Chápete?“

„Chápu i mnohem víc,“ odpověděl Harry, nalil kávu do dvou hrnků a jeden podal Hagenovi. „A vy taky brzy pochopíte, šéfe. Sedněte si na moji židli a chvilku mě poslouchejte.“

Hagen přelétl pohledem od Harryho ke Kaje. Potom upřel podezíravě zrak na obsah hrnku. Posadil se. „Máte dvě minuty.“

„Je to úplně jednoduché,“ spustil Harry. „Podle seznamu cestujících společnosti Brussels Air cestovala Adele Vetlesenová pětadvacátého listopadu do Kigali. Jenže podle tamní pasové kontroly tam nikdo toho jména nevystoupil. Stalo se totiž to, že z Osla odcestovala nějaká žena s falešným pasem vystaveným na Adelino jméno. Falešný pas nebyl problém až do chvíle, kdy ta žena přistála v konečné destinaci v Kigali, protože teprve tam se pasy strojově čtou a prověřuje se jejich číslo, víte? Tudíž ona tajemná žena musela použít svůj vlastní, pravý pas. Pasová kontrola nechce vidět jméno na letence, proto by případné nesrovnalosti mezi jménem v pase a na letence nikdo neodhalil.

Pokud by je tedy nehledal, samozřejmě.“

„Vy jste je ovšem hledal…“

„Přesně tak.“

„Nemohla to být jen administrativní chyba? Nemohli prostě zapomenout zaregistrovat Adelin přílet?“

„Jistě. Jenže je tu ta pohlednice…“

Harry pokývl Kaje, která vytáhla pohled. Hagen si všiml, že na obrázku je cosi, co se podobá kouřícímu vulkánu.

„Byl odeslán z Kigali téhož dne, kdy tam Adele údajně měla přiletět,“ pokračoval Harry. „Jenže za prvé je na obrázku Nyiragongo, sopka, která leží v Kongu, a ne ve Rwandě, a za druhé jsme požádali

Jeana Hueho, aby porovnal podpis na téhle pohlednici s písmem na registrační kartě, kterou vyplnila údajná Adele Vetlesenová v hotelu Gorilla.“

„Došel k tomu, co vidím i já,“ vložila se do toho Kaja. „Že to nepsala stejná osoba.“

„Dobrá, dobrá,“ pokývl Hagen. „Ale kam tím míříte?“

„Že si dal někdo sakra práci, aby to vypadalo, že Adele Vetlesenová odjela do Afriky,“ vysvětlil

Harry. „Hádám, že Adele se nacházela v Norsku a byla donucena napsat ten pohled tady. Jiná osoba ho pak vzala s sebou do Afriky a odtamtud ho odeslala. Všechno kvůli tomu, aby to vypadalo, že tam

Adele odjela a napsala domů cosi o chlapovi svých snů a o tom, že se vrátí až v březnu.“

„Nějaký návrh, kdo mohla ta nastrčená osoba být?“

„Ano.“

„Ano?“

„Na imigračním úřadě na letišti v Kigali jsem našel vyplněnou kartu znějící na jméno Juliana

Verniová. Ale podle naší totálně bláznivé kamarádky z Bergenu se tohle jméno nevyskytuje v příslušném dni na seznamu pasažérů žádné z leteckých společností, které létají do Rwandy, ani v žádném hotelu s moderním elektronickým rezervačním systémem. Zato ovšem stojí na seznamu pasažérů společnosti Rwandair z Kigali o tři dny později.“

„Mám zájem vědět, jak jste získali tuhle informaci?“

„Ne, šéfe. Ale máte zájem vědět, kdo je Juliana Verniová a kde je.“

„A kde tedy?“

Harry pohlédl na hodinky. „Podle informací z imigrační karty bydlí v Německu, v Lipsku. Byl jste někdy v Lipsku, šéfe?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale vím, že je známé tím, že tam žili Goethe a Bach plus jeden z těch valčíkových králů. Jak on se to jenom jmenoval?“

„Co to s tím má…“

„Ano, a pak je Lipsko známé tím, že se tam nacházejí hlavní archivy STASI, východoněmecké tajné policie. Věděl jste, že východoněmecký způsob mluvy se stihl za těch čtyřicet let existence NDR

rozšířit natolik, že citlivé ucho člověka majícího talent na jazyky dokáže rozpoznat rozdíl mezi východním a západním Němcem?“

„Harry…“

„Omlouvám se, šéfe. Chci tím říct, že ve stejné době se v konžském městě Goma, které se nachází jenom tři hodiny jízdy od Kigali, objevila žena mluvící východoněmeckým dialektem. A koupila tam to, o čem jsem přesvědčený, že to byla vražedná zbraň v případě Borgny Stem-Myhreové a Charlotte

Lollesové.“

„Poslali nám opis kopie pasu, kterou si policie ponechává při vystavení cestovního dokladu,“

dodala Kaja a podala Hagenovi list papíru.

„Odpovídá to van Boorstově popisu té kupující,“ doplnil ji Harry. „Juliana Verniová měla bohaté zrzavé kudrny.“

„Cihlově červené,“ opravila ho Kaja.

„Co prosím?“ nechápal Hagen.

Kaja ukázala na papír. „Má pas starého typu, kde je uvedena barva vlasů. Nazvali ji ‚brick red‘, cihlově červená. Německá důkladnost, víte.“

„Požádal jsem také lipskou policii, aby jí zabavila pas a zkontrolovala, zda v něm má příslušného dne razítko z Kigali.“

Gunnar Hagen zíral nevidomě na list papíru, přitom se tvářil, jako by se snažil strávit to, co mu právě Harry s Kajou pověděli. Nakonec vzhlédl a povytáhl rozčepýřené obočí. „Vy tvrdíte… tvrdíte, že možná máte osobu, která…“ Náčelník polkl, snažil se najít nepřímý způsob vyjádření v obavě, že tenhle zázrak, tahle fata morgána by mohla zmizet, pokud by to pronesl nahlas. Snahu však vzdal a dopověděl: „… je naším sériovým vrahem?“

„Neříkám nic jiného než to, co jsem řekl,“ odtušil Harry. „Prozatím. Můj kolega v Lipsku prověří osobní údaje a trestní rejstřík a brzy budeme vědět o Fräulein Verniové trochu víc.“

„Tohle jsou ale fantastické zprávy,“ zazubil se Hagen postupně na Harryho i Kaju, která povzbudivě přikývla.

„Ne tak…,“ začal Harry a usrkl kávy, „… pro Adelinu rodinu.“

Hagenův úsměv pohasl. „Pravda. Myslíte, že existuje naděje, že…?“

Harry zavrtěl hlavou. „Je mrtvá, šéfe.“

„Ale…“

V téže chvíli zazvonil telefon.

Harry ho vzal. „Ano. Günthere!“ A zopakoval s vynuceným úsměvem: „Ano, Harry Kleinhole.

Genau.“

Gunnar Hagen a Kaja mlčky naslouchajícího Harryho sledovali. Harry hovor ukončil stručným

„Danke“ a zavěsil. Odkašlal si.

„Je mrtvá.“

„Ano, to jste povídal,“ namítl Hagen.

„Ne. Juliana Verniová. Našli ji druhého prosince v řece Elster.“

Hagen tiše zaklel.

„Příčina smrti?“ zeptala se Kaja.

Harry zíral před sebe. „Utonutí.“

„To mohla být nešťastná náhoda.“

Harry pomalu zavrtěl hlavou. „Neutopila se ve vodě.“

V tichu, které následovalo, bylo slyšet rachocení z topných kotlů odvedle.

„Bodné rány v ústech?“ zkusila to Kaja.

Harry přikývl. „Úplně přesně čtyřiadvacet. Poslali ji do Afriky, aby domů přivezla to, čím měla být sama zavražděna.“

Kapitola 34 – Médium

„Takže Juliana Verniová byla nalezena mrtvá v Lipsku tři dny poté, co odletěla z Kigali domů,“

shrnula to Kaja. „A tam odletěla jako Adele Vetlesenová, zapsala se v hotelu Gorilla jako Adele

Vetlesenová a poslala pohlednici, kterou napsala skutečná Adele Vetlesenová, pravděpodobně z donucení.“

„Přesně tak,“ odvětil Harry, který právě dával překapat další kávu.

„A vy si tedy myslíte, že ta Juliana Verniová musela s někým spolupracovat,“ konstatoval Hagen.

„A že ji ta druhá osoba zavraždila, aby zahladila stopy.“

„Ano,“ přikývl Harry.

„Takže už stačí jenom najít pojítko mezi ní a tou druhou osobou. To by snad nemělo být tak těžké, musely na sebe mít úzké vazby, jestliže společně prováděly takový typ zločinu.“

„Obávám se, že v tomhle případě to bude dost problém,“ namítl Harry.

„Pročpak?“

„Protože Juliana Verniová má záznam v trestním rejstříku.“ Harry zaklapl víko překapávače a stiskl tlačítko „On“. „Drogy. Prostituce. Potulka. Zkrátka to byla osoba, kterou si člověk snadno najme na takovouhle práci, stačí, když dobře zaplatí. A v tomhle případu všechno poukazuje na to, že osoba, která za tím stojí, nám nezanechala stopy, že myslela skoro na všechno. Katrine zjistila, že

Verniová odjela z Lipska do Osla. Odtamtud pokračovala pod Adeliným jménem do Kigali. Přesto nenašla Katrine v mobilu Juliany Verniové ani jeden telefonický hovor s Norskem. Tahle osoba byla opatrná.“

Hagen zavrtěl sklíčeně hlavou. „Tak blízko…“

Harry se posadil na psací stůl. „Je tu ještě jedno dilema, ke kterému musíme zaujmout stanovisko.

Hosté z Havasshytta té noci.“

„Co je s nimi?“

„Nemůžeme vyloučit, že ta stránka, která zmizela z návštěvní knihy, je seznamem obětí. Je třeba ty lidi varovat.“

„Jak? Vždyť nevíme, o koho jde.“

„Prostřednictvím médií. Ačkoli to znamená, že vrah díky tomu zjistí, že jsme mu na stopě.“

Hagen pomalu zavrtěl hlavou. „Seznam obětí. A k tomuhle závěru jste došel teprve teď?“

„Já vím, šéfe.“ Harry se střetl s Hagenovým pohledem. „Kdybych vyrukoval v médiích s varováním okamžitě, jakmile jsme objevili pojítko Havasshytta, mohli jsme zachránit Eliase

Skoga.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„My s tím v médiích vyrukovat nemůžeme,“ namítl Hagen.

„Proč ne?“ zeptal se Harry.

„Přece kdyby se někdo ohlásil, mohli bychom se třeba dozvědět, kdo všechno ještě na té chatě byl a co se tam vlastně odehrálo,“ pronesla Kaja.

„Nemůžeme s tím vyrukovat v médiích,“ zopakoval Hagen a vstal. „Vyšetřovali jsme případ pohřešované osoby a odhalili jsme souvislost s případem vraždy, který spadá pod Kripos. Musíme jim tu informaci předat a nechat je, aby v tom pokračovali sami. Zavolám Bellmanovi.“

„Počkejte!“ vykřikl Harry. „Má slíznout všechnu smetanu za práci, kterou jsme udělali my?“

„Není jisté, jestli se bude nějaká smetana rozdílet, nebo ano?“ ušklíbl se Hagen a vykročil ke dveřím. „A vy se odsud začněte stěhovat.“

„Není to trochu uspěchané rozhodnutí?“ ozvala se Kaja.

Oba muži na ni pohlédli.

„Chci tím říct, že tu pořád máme jednu pohřešovanou osobu. Neměli bychom se pokusit ji najít, než to tady sbalíme?“

„A jak si představujete, že to provedete?“ zeptal se Hagen.

„Tak, jak navrhoval Harry. Za pomoci pátrací akce.“

„Vždyť ani nevíte, kde byste měli začít hledat.“

„Harry to ví.“

Pohlédli na Harryho, který právě vytáhl jednou rukou kávovou konvici a druhou přidržoval hrnek pod špinavě hnědým proudem stále tekoucím z kávovaru.

„Vážně?“ pronesl Hagen nakonec.

„Jistěže,“ odtušil Harry.

„A kdepak chcete hledat?“

„Budete mít problémy,“ odpověděl Harry.

„Sklapněte a sem s tím,“ vyzval ho Hagen, aniž si uvědomil ten protimluv. Protože přemýšlel o tom, že už se zase chystá to udělat. Čím to je, že ten vysoký světlovlasý policista s sebou při pádu vždycky dokáže strhnout další lidi?

Olav Hole pohlédl na Harryho i na ženu, která přišla s ním.

Při představování se uklonila a Harry zaznamenal, že se to tátovi líbilo, občas si stěžoval na to, že se ženy přestaly uklánět.

„Takže vy jste Harryho kolegyně,“ zopakoval otec. „Chová se tak, jak by měl?“

„Chystáme se zorganizovat pátrání,“ přerušil ho Harry. „Jenom jsem sem zaběhl, abych se podíval, jak se máš.“

Otec se pobledle usmál, pokrčil rameny a pokynul Harrymu, aby přistoupil blíž. Harry se k němu naklonil, naslouchal. A ucouvl.

„Nedělej si starosti,“ pronesl náhle chraptivě a vstal. „Vrátím se sem dnes večer, ano?“

Na chodbě zastavil Harry Altmana a Kaje naznačil, že má jít napřed.

„Poslyšte, nemohl byste mi prokázat velkou službu?“ zeptal se ho, jakmile byla Kaja z doslechu.

„Můj otec mi právě sdělil, že má bolesti. Nikdy by vám to nepřiznal, protože se bojí, že byste mu dali víc tišících léků. Víte, on má panickou hrůzu z toho, že by se mohl stát závislým na… omamných látkách. To je taková rodinná historie.“

„Rošumím,“ zašišlal ošetřovatel a na chvíli nastalo nepochopení, než Harrymu došlo, že Altman řekl „rozumím“.

„Problém je, že já neustále přebíhám z oddělení na oddělení.“

„Prosím vás o soukromou službu.“

Alman přimhouřil víčka za skly brýlí a upřel pohled zamyšleně do bodu kdesi mezi sebou a Harrym. „Uvidím, co zmůžu.“

„Děkuju.“

Kaja řídila, Harry zatím telefonoval s velitelem hasičské stanice v Briskeby.

„Váš otec vypadá jako fajn člověk,“ pronesla Kaja poté, co Harry zavěsil.

Harry se zamyslel. „To máma z něj udělala fajn člověka. Dokud žila, byl fajn. Dokázala z něj dostat to nejlepší.“

„To zní, jako byste zažil něco podobného i vy sám.“

„Co jako?“

„Že vás někdo polepšil.“

Harry vyhlédl z okna. Přikývl.

„Ráchel?“

„Ráchel a Oleg,“ odpověděl Harry.

„Omlouvám se, nechtěla jsem…“

„To nic.“

„Víte, když jsem nastoupila na oddělení vražd, mluvili všichni o případu Sněhulák. O tom, že je

Sněhulák málem zabil. I vás. Ale že to mezi vámi dvěma skončilo, ještě než ten případ začal, je to tak?“

„Svým způsobem,“ odtušil Harry.

„Jste s nimi v kontaktu?“

Harry zavrtěl hlavou. „Museli jsme se pokusit to překonat. Pomoct Olegovi na to zapomenout.

Když jsou mladí, ještě to dokážou.“

„Ne vždycky,“ namítla Kaja a ušklíbla se.

Harry na ni pohlédl. „A kdo polepšil vás?“

„Even,“ odvětila rychle a bez zaváhání.

„Žádná velká láska?“

Zavrtěla hlavou. „Žádná velikosti XL. Jenom pár S. A jedna M.“

„Někdo v hledáčku?“

Tiše se zasmála. „V hledáčku?“

Harry se usmál. „Moje slovní zásoba je v téhle oblasti poněkud staromódní.“

Lehce protáhla: „Asi jsem zamilovaná do jednoho chlápka.“

„A vyhlídky máte jaké?“

„Mizerné.“

„Tipnu si,“ navrhl Harry, stočil trochu okénko a zapálil si cigaretu. „Je ženatý a tvrdí, že kvůli vám opustí manželku a děti, ale nikdy to neudělá?“

Zasmála se. „Tipnu si. Jste jeden z těch, kteří si myslí, že dokážou sakra dobře přečíst jiné lidi, protože si pamatují jenom ty případy, kdy jejich odhady seděly.“

„Řekl vám, že mu jenom musíte dát čas?“

„Znovu špatně. Neříká nic.“

Harry přikývl. Chystal se položit další dotaz, když vtom si uvědomil, že víc vědět nechce.

Kapitola 35 – Ponor

Nad černou lesklou hladinou jezera Lyseren se válela mlha. Břeh lemovaly stromy jako zasmušilí němí svědkové se svěšenými rameny. Ticho narušovalo volání rozkazů, komunikace přes vysílačku a pleskání, jak se potápěči pozadu překulovali přes palubu gumových člunů. Začali podél pevniny, nejblíže výrobny provazů. Velitelé potápěčů vyslali své muže ve vějířové formaci a nyní stáli na pevnině, zaškrtávali ve čtverečcích na mapě, jaké části vymezené pátrací oblasti už pokryli, a naznačovali cukáním signálními lany, zda chtějí, aby se potápěči zastavili, nebo se vrátili zpátky.

Profesionální záchranářští potápěči, takoví jako Jarle Andreassen, navíc měli v signálních lanech kabely napojené až na masky, díky čemuž mohli komunikovat i ústně.

Jarle teprve před šesti měsíci absolvoval záchranářský potápěčský kurz a složil zkoušky pro třídu

R a ještě pořád se mu během takovýchto ponorů zvyšoval pulz. A vysoký pulz znamenal vyšší spotřebu vzduchu. Zkušenější chlapi z hasičské stanice v Briskeby mu přezdívali Splávek, protože musel často na hladinu, aby si vyměnil lahev se stlačeným vzduchem.

Jarle věděl, že nahoře panuje nadále dostatek denního světla, ale tady dole vládla černá noc. Snažil se plavat předepsaných dva a půl metru nade dnem, přesto vířil bahno, které odráželo světlo jeho svítilny a částečně ho oslepovalo. Ačkoli věděl, že po obou stranách má jen několik metrů od sebe další potápěče, cítil se osamělý. Osamělý a promrzlý do morku kostí. A to před sebou mají ještě nejspíš mnoho hodin potápění. Věděl, že mu zbývá méně vzduchu než ostatním, a v duchu zaklel. To, že si bude muset vyměnit tlakovou lahev jako první z profesionálních potápěčských záchranářů

Osloské hasičské služby, bylo v pořádku, obával se však, že „předběhne“ také dobrovolníky z místních potápěčských klubů. Opět zaměřil pohled vpřed a přestal dýchat. Ne záměrně, aby snížil spotřebu vzduchu, nýbrž proto, že uprostřed kužele světla, ve vlnícím se lese stonků vyrůstajících z bahnitého dna v blízkosti pevniny se ve vodě cosi vznášelo. Cosi, co sem dolů nepatřilo, co tu nemohlo žít. Cizí prvek. Právě proto to bylo tak fantastické a současně děsivé. Nebo to možná způsoboval fakt, že světlo svítilny se odráželo v těch tmavých očích tak, že vypadaly, jako by byly stále živé.

„Jarle, děje se něco?“

To se ozval hlas velitele potápěčů. Jedním z jeho úkolů bylo naslouchat, zda jeho potápěči dýchají.

A nejen zda dýchají, nýbrž také zda se v jejich dechu neprojevuje neklid. Nebo přehnaný klid. Už ve dvacetimetrové hloubce začíná mozek ukládat tolik dusíku, že se může objevit dusíkové opojení, takzvaná dusíková narkóza, což znamená, že člověk začíná zapomínat, jednoduché úkony jsou pro něj najednou obtížnější, a ve větších hloubkách může být stižen závratí, tunelovým viděním, a dokonce iracionálním chováním. Jarle nevěděl, zda to není jen potápěčská latina, ale slyšel o potápěčích, kteří si se smíchem stáhli v hloubce padesáti metrů masky. Sám doposud zažil opojení jen takové, které odpovídalo příjemné opilosti po několika sklenkách červeného vína, jež si občas vychutnával za pozdních sobotních večerů se svou partnerkou.

„Všechno v pořádku,“ odpověděl Jarle Andreassen a začal znovu dýchat. Nasál zhluboka stlačený vzduch a uslyšel, jak mu kolem uší zaharašilo, když vypustil shluk bublin, které se zoufale draly k vodní hladině.

Byl to veliký jelen. Visel hlavou dolů, vypadal, jako by se mocným parožím zachytil za nějaký útes.

Musel se pást na břehu a spadnout do vody. Nebo ho možná někdo do vody zahnal, co by tu jinak pohledával? Pravděpodobně se zamotal do rákosí a několikametrových stonků leknínů, snažil se vymanit, ovšem pouze s tím výsledkem, že se do těch zelených slizkých chapadel ještě více zaplétal.

A potom se ponořil a bojoval dál, dokud neutonul. Klesl na dno a tam ležel do té doby, než ho bakterie a tělesná chemie naplnily plyny a on opět vystoupal k hladině, avšak zůstal viset za paroží v zeleném mřížoví rostlin rostoucích tady dole. Za několik dní by se plyn z mršiny uvolnil a ona by opět klesla. Stejně jako to bývá u utonulých lidí. Je klidně možné, že se totéž stalo s tou osobou, po níž pátrají, že právě proto nebylo její tělo nalezeno, protože nikdy nevyplavalo. V tom případě tady někde dole leží, pravděpodobně pod vrstvou bahna. Bahna, které se nevyhnutelně rozvíří, jestliže se potápěči přiblíží, a kvůli němuž si mohou i malé, přesně vymezené pátrací oblasti, jako je tahle, uchovat svá tajemství navždy.

Jarle Andreassen vytáhl mohutný potápěčský nůž, doplaval k jelenovi a přeřízl mu pučnice pod parožím. Tušil, že jeho nadřízený by tohle neocenil, ale on nedokázal vystát pomyšlení, že by to krásné zvíře mělo zůstat tady pod vodou. Mrtvola vystoupila o půl metru výš, tam ji však zastavily další stonky. Jarle si dal pozor, aby se mu mezi ně nezamotalo signální lano, a rychle stonky také přeřízl. Vzápětí ucítil v laně cuknutí. Dost silné na to, aby z něj vycítil podráždění. Dost silné na to, aby se na okamžik přestal soustředit. Nůž mu vyklouzl z ruky. Namířil svítilnu na dno a stihl zahlédnout, jak se čepel nože zaleskla ve světle, než zmizela v bahně. Opatrně plaval za nožem.

Natáhl ruku do bahna, které se kolem něj zvedlo jako popel. Došátral na dno. Cítil kamínky, větve, které byly vlivem hniloby a řas mazlavé. A něco tvrdého. Řetěz. Jistě lodní. Dlouhý řetěz. Něco jiného. Tvrdého. Obrysy něčeho. Díra, otvor. Zaslechl náhlé zasyčení bublin, než mozek stihl zformulovat tu myšlenku. Že má strach.

„Všechno v pořádku, Jarle? Jarle?“

Nic nebylo v pořádku. Protože navzdory silným rukavicím, navzdory mozku, kterému připadalo, že nemá dostatek vzduchu, nepochyboval o tom, kde má ruku. V otevřených lidských ústech.

ČÁST IV.

Kapitola 36 – Vrtulník

Mikael Bellman dorazil k Lyseren vrtulníkem. Zatímco rotory šlehaly mlhu v cukrovou vatu, Bellman vyskočil ze sedadla vedle pilota a v předklonu přeběhl pozemek za výrobnou provazů. Za ním klusali

Kolkka a Beavis. V opačném směru přinášeli čtyři muži proutěná nosítka. Bellman je zastavil a odhrnul plachtu. Nosiči odvrátili tváře, Bellman se však nad nosítka naklonil a důkladně zkoumal bílou nahou nafouklou mrtvolu.

„Děkuju,“ pronesl a nechal nosiče pokračovat k vrtulníku.

Zastavil se na vrcholu svahu a shlížel na lidi stojící mezi budovou a jezerem. Uprostřed potápěčů, kteří odkládali výstroj a svlékali obleky, zahlédl Beátu Lonnovou a Kaju Solnessovou. A o kus dál

Harryho Holea, jenž mluvil s jistým člověkem, podle Bellmanova odhadu patrně s okresním policejním náčelníkem Skaiem.

Bellman naznačil Beavisovi a Kolkkovi, že tu mají počkat, a elegantně a rychle seběhl po příkré stráni.

„Dobrý den, náčelníku,“ pozdravil Skaie a oprášil si z dlouhého kabátu větvičky. „Mikael Bellman,

Kripos, mluvili jsme spolu po telefonu.“

„Souhlasí,“ přikývl Skai. „To bylo ten večer, kdy tady jeho lidi našli ten provaz,“ ukázal palcem na

Harryho.

„A nyní je, jak vidím, opět tady,“ odtušil Bellman. „Otázka samozřejmě zní, co dělá na mém místě činu.“

„No…,“ odkašlal si Harry. „Za prvé je tohle sotva místo činu. Za druhé pátrám po pohřešovaných osobách. A jak se zdá, našli jsme to, co jsme hledali. Jak to jde s tou trojnásobnou vraždou? Už něco máte? Dostal jste naši informaci o Havasshytta?“

Bellman věnoval pohled okresnímu policejnímu náčelníkovi a ten se diskrétně, avšak rychle vzdálil.

Bellman se zahleděl na jezero a přitom si přejel ukazovákem po spodním rtu, jako by si do něj chtěl vetřít mastičku. „Podívejte se, Hole, je vám jasné, že kvůli vám jste vy sám i váš šéf Gunnar

Hagen nejen právě přišli o práci, nýbrž že budete také obviněni z porušení služebních předpisů?“

„Ano? Protože jsme dělali práci, na kterou jsme byli nasazeni?“

„Myslím, že v kanceláři ministra spravedlnosti se budou dožadovat velmi důkladného vysvětlení, proč jste vyhlásili pátrání po pohřešované osobě právě v okolí výrobny provazů, z níž pochází provaz, na němž byla oběšena Marit Olsenová. Dal jsem vám šanci, novou nedostanete. Hra skončila,

Hole.“

„V tom případě poskytneme ministrovi spravedlnosti důkladné vysvětlení, Bellmane. A to bude samozřejmě obsahovat informaci, že to my jsme zjistili, odkud pocházel ten provaz, že to my jsme se dostali na stopu Eliasi Skogovi a objevili Havasshytta, zjistili, že existovala čtvrtá oběť jménem

Adele Vetlesenová – a dneska ji našli tady. Tedy že jsme během pár dní odvedli práci, kterou Kripos se všemi svými lidmi a prostředky nedokázal udělat ani za dva měsíce. Co vy na to, Bellmane?“

Bellman neodpověděl.

„Bojíte se, že by to mohlo mít vliv na ministrovo uvažování o tom, která jednotka se tady v zemi lépe hodí k vyšetřování vražd?“

„Nepřehánějte to, Hole. Takhle vás rozmáčknu.“ Bellman luskl prsty.

„Dobrá, ani jeden z nás nemá vítězství v kapse, tak co byste řekl na šach?“

„Co tím ksakru myslíte?“

„Dostanete všechno. Všechno, co máme. Nebudeme si za to nárokovat ocenění.“

Bellman se na Harryho zahleděl podezíravě. „A proč byste nám měl pomáhat?“

„To je prosté,“ odpověděl Harry a vylovil z krabičky poslední cigaretu. „Jsem placený za to, abych pomohl chytit vraha. To je moje práce.“

Bellman se zašklebil a pohnul rameny a hlavou, jako by se smál, nevydal však ani hlásku. „Ale no tak, Hole, co chcete?“

Harry si zapálil cigaretu. „Chci, aby ani Gunnar Hagen, ani Kaja Solnessová a Bjorn Holm nemuseli za tohle pykat. Aby jejich budoucí vyhlídky u policie zůstaly nezměněné.“

Bellman si palcem a ukazovákem sevřel masitý spodní ret a pronesl:

„Uvidím, co zmůžu.“

„A chci se toho účastnit. Chci mít přístup ke všem materiálům, které máte, i ke všem vašim vyšetřovacím prostředkům a zdrojům.“

„Zadržte!“ zvolal Bellman a zvedl ruku. „Vy špatně slyšíte, Hole? Nařídil jsem vám, abyste dal od tohohle případu ruce pryč.“

„Můžeme toho vraha chytnout společně, Bellmane. Zrovna v tuhle chvíli je tohle snad důležitější než to, kdo sakra bude později rozhodovat, ne?“

„Nemluvte…!“ vykřikl Bellman, ale zarazil se, když si všiml, že se k nim otočilo pár hlav.

Postoupil o krok blíž k Harrymu a klesl hlasem. „Nemluvte se mnou jako s idiotem, Hole.“

Závan větru zanesl kouř z Harryho cigarety Bellmanovi přímo do obličeje, Bellman však ani nemrkl. Harry pokrčil rameny. „Víte co, Bellmane? Myslím, že tady nejde ani tolik o moc a politiku, jako spíš o to, že vy jste malý kluk, který má chuť se stát chlápkem, co zachrání svět. Jak prosté.

A teď se bojíte, že já vám ten hrdinský epos zničím. Jenže on existuje i snazší způsob, jak tohle vyřídit. Co kdybychom si rozepnuli poklopce a vyzkoušeli, kdo z nás dokáže dočurat až k potápěčskému člunu?“

Když se Mikael Bellman tentokrát zasmál, bylo to už pořádně – nahlas a se vším všudy.

„Měl byste dbát varování, Hole.“

Bellmanova pravice vystřelila, tak rychle, že Harry nestihl zareagovat, popadla cigaretu visící mu z úst a odcvrnkla ji. Cigareta dopadla se zasyčením na vodní hladinu.

„Může vás to stát život. Hezký den.“

Harry slyšel, jak vrtulník vzlétá, a přitom hleděl na poslední cigaretu houpající se na hladině. Šedý mokrý cigaretový papír, černý vyhaslý konec.

Začalo se už stmívat, když člun potápěčského týmu vysadil Harryho, Kaju a Beátu Lonnovou na břeh u parkoviště. Okamžitě nastal pohyb pod stromy a vzápětí začaly sršet blesky. Harry automaticky pozvedl paži před tvář. Ze tmy zaslechl hlas Rogera Gjendema:

„Pane Hole, povídá se, že jste našli mladou ženu? Jak se jmenuje a nakolik jste si jistí, že tu je souvislost s těmi ostatními vraždami?“

„Bez komentáře,“ odtušil napůl oslepený Harry a razil si cestu vpřed. „Tohle je prozatím případ pohřešované osoby a jediné, co k tomu můžeme říct, je to, že byla nalezena žena, která je možná onou pohřešovanou osobou. Co se týče těch vražd, na něž, jak se domnívám, poukazujete, můžete si promluvit s Kriposem.“

„Jméno té ženy?“

„Nejprve je třeba ji identifikovat a informovat pozůstalé.“

„Nevylučujete ale…“

„Jako obvykle nevylučuju nic, pane Gjendeme. Vydáme tiskovou zprávu.“

Harry se dostal k autu, které mezitím Kaja už nastartovala. Beáta Lonnová se usadila na zadním sedadle. Vyjeli na silnici, za nimi šlehaly blesky.

„Tak,“ začala Beáta a naklonila se mezi sedadla. „Ještě mi nikdo nepodal vysvětlení, jak vás napadlo hledat Adele Vetlesenovou zrovna tady.“

„Čirá, jasná deduktivní logika,“ vysvětlil Harry.

„Samozřejmě,“ vzdychla Beáta.

„Je vlastně trapné, že jsem na to nepřišel dřív,“ pokračoval Harry. „Dumal jsem, proč vrah vynaložil tu námahu a jel kvůli kusu lana až do zrušené výrobny provazů. Zvlášť jestliže se takové lano – na rozdíl od provazu koupeného v obchodě – dá vystopovat. Odpověď byla očividná. Přestomě to napadlo, až když jsem hleděl na jedno hluboké africké jezero. Že sem vrah nejel kvůli lanu.

Pravděpodobně lano použil k něčemu tady venku a vzal si ho s sebou domů. Teprve později – protože ho tam náhodou měl – ho využil při vraždě Marit Olsenové. Sem jel z toho důvodu, že se potřeboval zbavit mrtvoly. Adele Vetlesenové. Okresní policejní náčelník nám to jasně sdělil, když jsme tu bylipoprvé. Že tady na té straně je jezero hlubší. Vrah naplnil Adele kalhoty kameny, uvázal jí kolem pasu provaz a druhým koncem jí svázal nohy. Potom ji hodil přes palubu.“

„Jak víte, že už byla v tu dobu mrtvá? Mohl ji utopit.“

„Měla na krku velkou bodnou ránu. Odhaduju, že ohledání ukáže, že neměla v plicích vodu.“

„A že měla v krvi ketanomin podobně jako Charlotte a Borgny,“ dodala Beáta.

„Jak jsem pochopil, je ketanomin rychle účinkující anestetikum. Zvláštní, že jsem o něm nikdy předtím neslyšel.“

„To není nic divného. Je to stará levná kopie ketalaru, který se používá pro podávání narkózy a má tu výhodu, že pacient dýchá dál sám. Ketanomin byl v EU a v Norsku zakázán v devadesátých letech kvůli vedlejším účinkům, takže se teď používá většinou v zemích třetího světa. Kripos ho chvíli sledoval jako hlavní stopu, ale nikam se nedostali.“

Když o čtyřicet minut později vysazovali Beátu u budovy kriminalisticko-technického oddělení ve čtvrti Bryn, požádal Harry Kaju, aby chvilku počkala, a vystoupil z auta.

„Chtěl jsem se tě zeptat ještě na jednu věc.“

„Ano?“ Beáta se otřásla zimou a zamnula si ruce.

„Cos dělala na možném místě činu ty? Proč tam nebyl Bjorn?“

„Protože Bellman mu přidělil zvláštní úkol.“

„Jaký zvláštní úkol? Mytí latrín?“

„Ne. Koordinaci činností mezi kriminalisticko-technickým oddělením a taktickými vyšetřovateli.“

„Cože?“ Harry užasle povytáhl obočí. „To je ale povýšení.“

Beáta pokrčila rameny. „Bjorn je šikovný. Bylo načase. Ještě něco?“

„Ne.“

„Hezký večer.“

„Hezký večer. Nebo vlastně počkej. Volal jsem ti a požádal jsem tě, abys nechala k Bellmanovi prosáknout informace, že jsme našli ten provaz v té výrobně. Kdy jsi mu tu zprávu předala?“

„Volal jsi mi v noci, tak jsem počkala do druhého dne do rána. Proč se ptáš?“

„Jen tak,“ odpověděl Harry. „Jen tak.“

Když nasedal zpátky do vozu, zastrkávala Kaja právě mobil do kapsy u bundy.

„Nález mrtvoly už je na webových stránkách Aftenposten,“ informovala ho.

„Ano?“

„Prý tam mají vaši velkou fotografii s plným jménem a mluví se tam o vás jako o ‚vedoucím vyšetřování‘. A samozřejmě že ten případ spojují s těmi dalšími vraždami.“

„To se podívejme. Hm. Povězte mi, máte taky hlad?“

„Strašný.“

„A nějaké plány? Pokud ne, zvu vás na večeři.“

„Fajn. Kam?“

„Do Ekeberské restaurace.“

„No ne. Takový luxus. Máte k tomu nějaký důvod?“

„No… Napadlo mě to, protože mi jeden kamarád připomněl jednu starou historku.“

„Sem s ní.“

„Nic zajímavého, jen taková obyčejná pubertální…“

„Puberta! Povídejte!“

Harry se tiše uchechtl. A zatímco jeli do centra a pak stoupali serpentinami na Ekeberský kopec, vykládal Harry o Killer Queen, královně Ekeberské restaurace, což byla kdysi nejnádhernější funkcionalistická budova v Oslu, které teď renovace vrátila její někdejší krásu.

„Jenže v osmdesátých letech byla ta budova tak sešlá, že sem lidi v podstatě přestali chodit. Stala se z ní mizerná taneční restaurace, kde se člověk, když žádal u stolu dámy o tanec, snažil pokud možno nepřevrhnout sklenky s pitím. A pak se páry ploužily po parketu a vzájemně se přitom podpíraly.“

„Chápu.“

„Já, Oystein a Dřevák jsme se obvykle poflakovali u německých bunkrů na Nordstrandu, popíjeli jsme pivo a čekali, až nás přejde dospívání. Když nám bylo sedmnáct, odvážili jsme se k Ekeberské restauraci, zalhali jsme, kolik nám je, a dostali jsme se dovnitř. Nebylo třeba lhát příliš, potřebovali tu každého hosta a jeho peníze. Taneční kapela nebyla žádná sláva, ale alespoň hráli Nights in White

Satin. A měli jednu atrakci, která tam vystupovala skoro každý večer. Říkali jsme jí prostě KillerQueen. Ženská jako trojstěžník.“

„Trojstěžník?“ zasmála se Kaja. „V hledáčku?“

„Přesně tak,“ odpověděl Harry. „Připlula k člověku vždycky se všemi plachtami napnutými, extravagantní a děsivá. Oblečená tak, že připomínala zábavní park. S křivkami jako horská dráha.“

Kaja se zasmála ještě hlasitěji. „Prostě lokální nápodoba zábavního parku.“

„Svým způsobem,“ přikývl Harry. „Ale myslím, že chodila do Ekeberské restaurace především proto, aby byla viděna a obdivována. A taky kvůli těm drinkům, které jí platili odkvetlí lvi salonů, samozřejmě. Nikdo ji ale nikdy neviděl odejít s některým z nich domů. Možná právě to nás fascinovalo. Žena, která musela jít, co se houfu obdivovatelů týče, o divizi nebo dvě níž, a přesto si jistým způsobem udržela styl.“

„Co bylo dál?“

„Oystein a Dřevák mi slíbili, že mi každý koupí panáka whisky, pokud se odvážím vyzvat ji k tanci.“

Přehoupli se přes koleje a vyjížděli poslední příkrý úsek k restauraci.

„No a?“

„Odvážil jsem se.“

„A co pak?“

„Tancovali jsme. Dokud neřekla, že už ji nebaví nechat si šlapat po nohou, a nevyzvala mě, abychom se šli radši projít. Kráčela první. Byl srpen, venku bylo teplo, a jak vidíte, okolo jsou samé lesy. S hustým listovím a spoustou cestiček vedoucích na skrytá místa. Byl jsem opilý, ale přesto tak vzrušený, že jsem věděl, že pokud bych promluvil, uslyšela by, jak se mi třese hlas. Proto jsem mlčel.

To ostatně nebyl problém, mluvení zastala ona. I ten zbytek. Potom se mě zeptala, jestli bych nechtěl jít k ní domů.“

Kaja se uchichtla. „Jejda. A co se stalo tam?“

„Zbytek probereme u večeře, jsme na místě.“

Zastavili na parkovišti, vystoupili a vyšli po schodech do restaurace. Vrchní číšník je přivítal u vchodu do jídelního sálu a zeptal se jich na jména. Harry odpověděl, že nemají rezervaci.

Vrchní se jen tak tak udržel, aby neobrátil oči v sloup.

„Mají plno na příští dva měsíce,“ odfrkl si Harry, když vycházeli ven. Předtím se mu aspoň podařilo koupit si v baru cigarety. „Myslím, že se mi to místo líbilo víc, když přímo do jídelny prosakovala voda a zpoza záchodových mis na člověka pištěly krysy. To jsme se přinejmenším dostali dovnitř.“

„Pojďme si zakouřit,“ navrhla Kaja.

Došli k nízké zídce, kde les klesal dolů k městu. Mraky na západě byly zbarvené do oranžova a červena a fronty aut na dálnici světélkovaly v městské černotě. Jako by Oslo pod nimi vyčkávalo, číhalo, pomyslel si Harry. Maskovaná šelma. Vyklepl z krabičky dvě cigarety, zapálil je a jednu podal Kaje.

„Co zbytek toho příběhu?“ zeptala se Kaja a potáhla z cigarety.

„Kde jsme skončili?“

„Killer Queen vás vzala k sobě domů.“

„Ne, nabídla mi to. A já zdvořile odmítl.“

„Vážně? To kecáte. Proč?“

„Na to se mě Oystein a Dřevák po návratu taky zeptali. Odpověděl jsem, že jsem přece nemohl zmizet, když tam na mě čekali dva kámoši a dva panáky whisky gratis.“

Kaja se hlasitě zasmála a vyfoukla kouř směrem k vyhlídce.

„Samozřejmě to byla lež. S loajalitou to nemělo nic společného. Přátelství pro člověka nic neznamená, jestliže mu předložíte dostatečně lákavou nabídku. Vůbec nic. Pravda je, že jsem se neodvážil. Killer Queen byla prostě v mých očích děsivá liga.“

Seděli chvíli mlčky. Naslouchali hučení města a sledovali cigaretový kouř, který v kruzích odplýval.

„Vy přemýšlíte,“ poznamenala Kaja.

„Hm. Přemýšlím o Bellmanovi. O tom, jak dobře byl informovaný. Věděl nejen to, že jsem se vrátil do Norska, ale dokonce i to, jakým letadlem jsem přiletěl.“

„Možná má kontakty na policejním ředitelství.“

„Hm. A u Lyseren dneska náčelník Skai v hovoru s Bellmanem řekl, že mu Bellman volal kvůli tomu provazu ještě téhož večera, kdy jsme tam byli my.“

„Ano?“

„Jenže Beáta tvrdí, že Bellmanovi o tom provazu pověděla až další den ráno.“ Harry sledoval žhnoucí tabákové vlákno plachtící nad strmým svahem.

„A Bjorn byl povýšen na koordinátora mezi technickým oddělením a taktickými vyšetřovateli.“

Kaja se na Harryho vyděšeně zahleděla. „To není možné, Harry.“

Neodpověděl.

„Bjorn Holm! On že by informoval Bellmana o tom, co děláme? Vždyť spolu pracujete tak dlouho, jste… přátelé!“

Harry pokrčil rameny. „Jak jsem povídal, myslím, že…,“ odhodil cigaretu na zem a zašlápl ji podpatkem, „… přátelství znamená kulový, jestliže je nabídka dostatečně lákavá. Odvážíte se se mnou na denní menu ke Schroderům?“

Zdají se mi teď neustále sny. Bylo léto a já ji miloval. Byl jsem tak mladý a věřil jsem, že pokud si člověk bude něco dostatečně intenzivně přát, získá to.

Adele, mělas její úsměv, její vlasy i její proradné srdce. A teď píšou na webových stránkách

Aftenposten, že tě našli. Doufám, že jsi byla zvnějšku stejně hnusná, jako jsi bývala uvnitř.

Píšou tam také, že na případ byl nasazen vrchní komisař Harry Hole. To on chytil Sněhuláka.

Možná existuje naděje, možná dokáže policie přece jen zachránit další životy…?

Vytiskl jsem si fotografii Adele z webových stránek VG a připíchl si ji na zeď, vedle vytržené stránky z návštěvní knihy z Havasshytta. Zbývají na ní už jen tři jména, včetně mého.

Kapitola 37 – Profil

Denní nabídku u Schroderů představovaly restované brambory se slaninou, cibulí a volským okem.

„Vynikající,“ pochválila jídlo Kaja.

„Kuchař je dnes zřejmě střízlivý,“ souhlasil s ní Harry a napřáhl ukazovák. „Koukněte.“

Kaja se otočila a zadívala se na televizor, na nějž Harry ukazoval.

„No ne!“

Obrazovku vyplňoval obličej Mikaela Bellmana a Harry Nině naznačil, že by chtěli zvýšit hlasitost. Pozoroval, jak se Bellmanovi pohybují ústa. Jeho měkké, téměř ženské rysy. Pod pěkně tvarovaným obočím se mu třpytil hnědý, intenzivní pohled. Bílé kožní skvrny připomínající rozbředlý sníh mu neubíraly na kráse, naopak k němu více přitahovaly zraky, jako by byl exotické zvíře. Pokud nemá jako většina vyšetřovatelů neveřejné telefonní číslo, bude mít po vysílání plný mobil vilných a zamilovaných esemesek. Potom se ozval zvuk:

„… v Havasshytta v noci na osmého listopadu. Žádáme tedy všechny, kteří tam nocovali, aby se co nejrychleji přihlásili na policii.“

Pak se na obrazovku vrátil moderátor a následovala další zpráva.

Harry odsunul talíř a mávl, že si dají kávu. „Povězte mi, co si o tom vrahovi myslíte po Adelině nálezu. Vytvořte mi jeho profil.“

„Proč?“ chtěla vědět Kaja a upila vody. „Od zítřka budeme pracovat na jiných případech.“

„Jen tak pro zábavu.“

„Profil sériového vraha podle toho, co zahrnuje vaše definice zábavy?“

Harry okusoval párátko. „Vím, že na to existuje správná odpověď, jenom na ni nemůžu přijít.“

„Jste nemocný.“

„Tak co je to za člověka?“

„Za prvé stále platí, že je to muž. A také sériový vrah. Nemyslím si, že by Adele musela být nutně jeho první obětí.“

„Proč ne?“

„Protože to provedl tak bezchybně, že si musel zachovat chladnou hlavu. Při první vraždě člověk takhle chladnokrevný být nedokáže. Navíc ji ukryl natolik dobře, že mu rozhodně nešlo o to, abychom ji našli. To znamená, že může mít na svědomí víc lidí, které máme prozatím jenom na seznamu pohřešovaných.“

„Dobře. Dál.“

„No…“

„Jen do toho. Právě jste řekla, že důkladně ukryl Adele Vetlesenovou. První oběť, kterou známe.

Jak se vraždy vyvíjejí?“

„Je odvážnější, sebejistější. Přestává těla schovávat. Charlotte byla nalezena za autem v lese a Borgny ve sklepě kancelářské budovy v centru města.“

„A Marit Olsenová?“

Kaja se dlouze zamyslela. „To je příliš bizarní. Přestal se ovládat, ztratil sebekontrolu.“

„Nebo…,“ zapřemítal Harry. „Nebo přešel k dalšímu stupni. Chce všem ukázat, jak je zdatný, takže začíná své vraždy stavět na odiv. Vražda Marit Olsenové na Frognerském koupališti je hlasitým voláním o pozornost, ale v jejím provedení je málo známek toho, že by se vrah přestal ovládat.

Jediné drobné pochybení představoval ten použitý provaz, ale jinak nezanechal pachatel žádné stopy.

Nebo máte něco proti?“

Kaja se zamyslela a zavrtěla hlavou.

„Pak tu máme Eliase Skoga,“ pokračoval Harry. „Co bylo u něj jinak?“

„Vrah oběť pomalu umučil,“ odpověděla Kaja. „Projevil se v něm sadista.“

„Leopoldovo jablko je taky mučicí nástroj,“ namítl Harry. „Ale souhlasím s tím, že v tomhle případě je sadismus poprvé viditelný. Zároveň to byla vědomá volba, vrah odhaluje, není odhalen.

Pořád má všechno pod taktovkou i pod palcem.“

Na stole před nimi se zaduněním přistály hrnky a kávová konvice.

„Ale…,“ ozvala se Kaja.

„Ano?“

„Není trochu divné, že sadistický vrah opustí místo činu předtím, než může být svědkem skutečného utrpení a smrti své oběti? Domácí přece tvrdila, že slyšela ty rány z vany až po hostově odchodu.

Vrah od celé té… ehm, legrace utekl.“

„Správná poznámka. Takže co tu máme? Falešného sadistu? A proč by to předstíral?“

„Protože ví, že se budeme snažit vytvořit jeho profil – tak jako to právě teď děláme,“ vyhrkla Kaja zapáleně. „A tak po něm budeme pátrat na nesprávných místech.“

„Hm. Možná. V tom případě je velice vychytralý.“

„Co si myslíte vy, ó moudrý starče?“

Harry jim nalil. „Jestli je to skutečně sériový vrah, pak se podle mého názoru ty vraždy liší až příliš.“

Kaja se naklonila nad stůl. Ostré zuby se jí zableskly, když zašeptala: „Vy si myslíte, že to není sériový vrah?“

„No… Chybí mi tu podpis. Sériového vraha většinou podněcují k činu specifické stránky vraždy, a proto se v provedení neustále opakují jisté věci. Tady nemáme žádné stopy, že by vrah v souvislosti s vraždami prováděl nějaké sexuální úkony. A také způsob vraždy se liší, s výjimkou Borgny a Charlotte, které byly pravděpodobně shodně zavražděny za pomoci Leopoldova jablka. Místa činu jsou také velice různorodá a totéž platí pro oběti. Jsou obojího pohlaví, různého věku, z různého prostředí, různého fyzického vzhledu.“

„Jenomže nebyly vybrány náhodně, všechny přenocovaly téže noci na stejné chatě.“

„Přesně tak. A právě proto si nejsem tak jistý, že máme co do činění s klasickým sériovým vrahem.

Nebo lépe řečeno s klasickým vražedným motivem. Pro sériového vraha je zpravidla dostatečným motivem sama vražda. Fakt, že oběťmi bývají například prostitutky, nevychází povětšinou z toho, že jde o hříšnice, nýbrž z toho, že jsou snadnými oběťmi. Znám jenom jednoho sériového vraha, který si vybíral oběti podle toho, jaké ony samy byly.“

„Sněhulák.“

„Nevěřím tomu, že by si sériový vrah vybral svoje oběti podle náhodné stránky v návštěvní knize z nějaké turistické chaty. A jestliže se v Havashytta stalo něco, co poskytlo vrahovi motiv, nemluvíme o klasických sériových vraždách. Navíc je u tohohle pachatele, na rozdíl o běžného sériového vraha, vývoj překotný, chce se předvést moc rychle.“

„Co tím myslíte?“

„Poslal do Rwandy a Konga jistou ženu, aby tím zamaskoval jednu vraždu a současně získal vražedný nástroj pro vraždu další. Potom tuhle ženu zabil. Jinými slovy se extrémně snažil vraždu

Adele Vetlesenové utajit. U další vraždy o pár týdnů později ale neudělal absolutně nic. A u vraždy za dalších několik týdnů se nám předvádí jako matador a vesele mává pláštěm. To je velice zrychlená proměna osobnosti. Nedává to smysl.“

„Myslíte si, že těch vrahů může být víc? A každý má svoji metodu?“

Harry zavrtěl hlavou. „Je tu jedna podobnost. Vrah nezanechává stopy. Sérioví vrazi jsou vzácnost, ale vrah, který nezanechává stopy, to je bílá velryba. V tomhle případě je určitě jenom jeden.“

„Dobrá, ale o čem tu tedy mluvíme?“ Kaja rozhodila rukama. „O sériovém vrahovi s rozdvojenou osobností?“

„To by byla bílá velryba s křídly,“ namítl Harry. „No, já nevím. A vlastně nám to může být jedno, děláme to přece jenom pro zábavu. Teď ten případ patří Kriposu.“ Upil kávy. „Vezmu si taxíka a zajedu do nemocnice.“

„Můžu vás odvézt.“

„Ne, díky, jeďte domů a připravujte se na nové zajímavé pracovní úkoly.“

Kaja ztěžka vzdychla. „To s tím Bjornem…“

„Nezmiňujte se o tom živé duši,“ zapřísahal ji Harry. „Hezky se vyspěte.“

Když Harry dorazil do Říšské nemocnice, z otcova pokoje právě vycházel Altman.

„Spí,“ informoval Harryho ošetřovatel. „Dal jsem mu deset miligramů morfia. Klidně u něj můžete posedět, ale vzbudí se nejdřív za pár hodin.“

„Děkuju,“ pronesl Harry.

„To je v pořádku. Sám jsem měl matku, která… No, zkrátka musela vydržet víc bolesti, než bylo nutné.“

„Hm. Kouříte, pane Altmane?“

Harry z Altmanovy provinilé reakce usoudil, že ano, a pozval ho ven na cigaretu. Kouřili spolu a

Altman, křestním jménem Sigurd, mu vykládal, že právě kvůli matce se rozhodl specializovat se na anesteziologii.

„Takže jste teď dal mému otci tu injekci proto, že…“

„Řekněme, že to byla služba jednoho syna druhému,“ usmál se Altman. „Ale aby bylo jasno, projednal jsem to s lékařem. Nechci přijít o práci.“

„To bylo rozumné,“ podotkl Harry. „Přál bych si, abych byl stejně rozumný.“

Dokouřili a Altman se chystal k odchodu. Vtom se ho Harry zeptal: „Když jste ten odborník na anestezii, můžete mi říct, kde by se mohl dát sehnat ketanomin?“

„Uf, na tuhle otázku bych pravděpodobně neměl odpovídat.“

„To je v pořádku,“ ušklíbl se Harry. „Jde o vraždu, kterou vyšetřuju.“

„Aha. Tak to ano. Jestliže nepracujete jako anesteziolog, dá se ketanomin v Norsku sehnat těžko.

Účinkuje jako kulka, doslova, pacienta okamžitě složí na zem. Jenže jeho vedlejší účinky v podobě žaludečních vředů jsou poměrně nepříjemné. Navíc při předávkování hrozí vysoké riziko zástavy srdce. Proto ho používali také sebevrazi. Ale dneska už ne, v EU a v Norsku ho před mnoha lety zakázali.“

„To vím, ale kam byste si ho jel opatřit?“

„No… Do zemí někdejšího Sovětského svazu. Nebo do Afriky.“

„Třeba do Konga?“

„Tam klidně. Po zákazu v Evropě ho výrobce prodává za dumpingové ceny a takový lék se pak snadno dostane do chudých zemí, tak to bývá vždycky.“

Harry seděl u otcovy postele a hleděl na zvedající se a klesající útlý hrudník oblečený do pyžama. Po půl hodině vstal a odešel.

Počkal se zapnutím telefonu, až vejde do domu, pustil si Don’t Get Around Much Anymore , jednu z tátových desek Duka Ellingtona, a došel si pro hnědou hrudku. Všiml si, že Gunnar Hagen mu nechalhlasovou zprávu, ale neměl v úmyslu si ji vyslechnout, protože celkem věděl, co v ní asi tak bude. Že na něj Bellman opět vyjel a že se Harry nesmí odteď přiblížit k těm případům vražd bez ohledu na to, jak dobré výmluvy bude mít v záloze. A že se má přihlásit k běžné službě, jestliže nadále stojí o práci u policie. No, to poslední možná ne. Je načase odjet. A cesta začne tady, teď, dnes večer. Vytáhl jednou rukou zapalovač a druhou si vyvolal na displeji dvě esemesky čekající na přečtení. První byla od Oysteina. Navrhoval v brzké budoucnosti „pánskou jízdu“, na kterou by pozvali i Dřeváka, který je z nich tří patrně nejlépe finančně situovaný. Druhá byla z čísla, které Harry neznal. Otevřel ji.

Vyčetl jsem na stránkách Aftenposten, že přebíráte ten případ.

Můžu vám maličko pomoct. Elias Skog před přilepením do vany promluvil.

C.

Harrymu upadl zapalovač a hlasitě bouchl o skleněný stůl. Současně Harry ucítil, jak se mu zrychlilo srdce. V případech vražd se na ně vždycky obrací spousta lidí s tipy, radami a odhady. Lidí, kteří jsou ochotní přísahat na to, že něco viděli, slyšeli nebo jim někdo něco sdělil – mohla by jim tedy policie věnovat trochu času a vyslechnout je? Často se ozývali stále titíž, ale vždycky se objevili nějací noví zmatení tlachalové. Harry věděl, že tenhle k nim nepatří. Tisk psal o tom případu hodně, lidi měli spoustu informací. Jenže nikdo z veřejnosti nevěděl, že Elias Skog byl vlepen do vany. Ani neznal Harryho tajné telefonní číslo.

Kapitola 38 – Trvalé následky

Harry ztlumil Duka Ellingtona. Telefon nadále svíral v ruce. Ten člověk ví o vteřinovém lepidle.

A zná Harryho číslo. Měl by prověřit, jaké jméno a adresa patří k telefonnímu číslu odesilatele té zprávy. Případně nechat tu osobu rovnou zatknout, protože by ji mohl vyděsit a ona by mohla zmizet.

Na druhou stranu – dotyčný očekává odpověď.

Harry stiskl volbu „Volat odesílateli“.

Telefon dvakrát zazvonil, než se ozval hluboký hlas:

„Ano?“

„Tady je Harry Hole.“

„Rád vás zase slyším, pane Hole.“

„Hm, my už jsme se někdy slyšeli?“

„Nevzpomínáte si? Byt Eliase Skoga. Vteřinové lepidlo.“

Harry cítil, jak mu krev buší v krční tepně, jak se mu zužuje hrdlo.

„Byl jsem tam. S kým mluvím? A co jste tam dělal vy?“

Na druhém konci se na vteřinu rozhostilo ticho. Harry si na okamžik pomyslel, že volaný zavěsil.

Pak se však hlas ozval znovu a dlouze protáhl:

„Áá, pardóón, asi jsem tu zprávu podepsal jen písmenem C?“

„Ano.“

„To já dělávám. Tady je Colbjornsen. Vrchní komisař ze Stavangeru. Dal jste mi své telefonní číslo. Vzpomínáte si?“

Harry v duchu zaklel, uvědomil si, že stále zadržuje dech, a s dlouhým zasyčením vydechl.

„Jste tam?“

„Ale ano,“ odpověděl Harry, popadl kávovou lžičku ležící na stole a odloupl s ní kousek opia z hrudky. „Psal jste, že pro mě něco máte.“

„Ano, to taky mám. Za jedné podmínky.“

„A ta zní?“

„Že to zůstane mezi námi.“

„Proč?“

„Protože nesnáším toho namachrovanýho Bellmana, co se sem přižene a myslí si, že ho Bůh obdařil nevídanými schopnostmi pro vyšetřování vraždy. A že si on i ten debilní Kripos nárokují monopol v celé zemi. Ať s tím jde do hajzlu. Problém jsou moji šéfové. Nesmím v tom zatraceným případu

Skog hnout ani prstem.“

„A proto jste se obrátil na mě?“

„Já jsem obyčejnej kluk z provinčního města, pane Hole. Ale když vidím, že Aftenposten píše, že vás na ten případ nasadili, je mi jasný, co se děje. Je mi jasný, že jste jako já, že to nehodláte prostě vzdát, nebo ano?“

„No…,“ odtušil Harry a zahleděl se na hrudku před sebou.

„Takže jestli tohle budete moct použít k tomu, abyste tý kryse šlápnul na ocas, a jestli to povede k tomu, že Bellmanovy plány na věčnou říši padnou, pak prosím. Počkám s odesláním hlášení

Bellmanovi na pozítří. Vy získáte zítřek.“

„Co máte?“

„Mluvil jsem samozřejmě s lidmi ze Skogova okruhu. Nebylo jich ostatně moc, protože Skog byl podivín, nadprůměrně vlezlý a cestoval po světě úplně sám. Takže abych byl přesný, mluvil jsem se dvěma. S jeho domácí. A s jednou dívkou, kterou jsme vypátrali prostřednictvím telefonních čísel, na která Skog volal v posledních dnech předtím, než byl zavražděn. Jmenuje se Stine Olbergová a sdělila nám, že s Eliasem mluvila ten večer, kdy ho zabili. Seděli spolu v autobuse z města a on jí vykládal, že byl v Havasshytta společně s těmi čtyřmi zavražděnými ženami, o kterých se psalo v novinách. A že je zvláštní, že si nikdo nevšiml, že byli na stejné chatě, a že uvažuje o tom, že by to došel ohlásit na policii. Jenomže se prý bojí, nemá chuť do toho být zatažený. Což chápu, měl už dřív oplétačky s policií, dvakrát na něj bylo podáno oznámení kvůli stalkingu. Neprovedl sice nic nezákonného, byl jenom takový dost neodbytný, jak už jsem říkal, ale přesto. Stine Olbergová tvrdila, že se ho bála, nicméně že toho večera to prý naopak vypadalo, že se bojí on.“

„Zajímavé.“

„Stine Olbergová se tvářila, jako že neví, kdo byly ty tři zavražděné, a nato jí Skog řekl, že jí prozradí jméno další osoby, co tam byla, jméno, které prý určitě bude znát. A teď přijde to opravdu zajímavé. Ten muž je známý. Je to taková pseudocelebrita.“

„Ano?“

„Podle Eliase Skoga tam byl Tony Leike.“

„Tony Leike. Měl bych vědět, kdo to je?“

„Chodí s dcerou Anderse Galtunga, toho rejdaře.“

Harrymu se myslí mihlo několik titulních stran novin.

„Tony Leike je takzvaný investor, což znamená, že zbohatl, aniž kdokoli ví, jakým způsobem, jen že to rozhodně nebylo tvrdou prací. Navíc je to vážně hezoun. Ovšem to vůbec neznamená, že je mister nice guy. A teď ta druhá zajímavost. Ten chlápek má sheet.“

„Sheet?“ podivil se Harry naoko nechápavě, aby tím dal najevo, co si myslí o Colbjornsenových anglických slůvkách.

„Záznam v trestním rejstříku. Byl odsouzený za těžké ublížení na zdraví.“

„Hm. Prověřili jste rozsudek?“

„Leike zmlátil šestého srpna mezi třiadvaceti dvaceti a třiadvaceti čtyřiceti pěti jistého Oleho S.

Hansena. Stalo se to před tanečním lokálem v místě, kde bydlel Tonyho dědeček. Tonymu bylo osmnáct, tomu Olemu sedmnáct a samozřejmě přitom šlo o ženskou.“

„Hm. Žárlivá mládež, která se v opilosti popere, to není zrovna nic neobvyklého. Říkal jste těžké ublížení na zdraví?“

„Ano, protože to není všechno. Leike toho druhého povalil na zem, potom se na něj posadil a vyřádil se tomu chudákovi na obličeji nožem. Kluk z toho měl trvalé následky, ale podle soudce to mohlo dopadnout ještě hůř, kdyby se neseběhli lidi a Leikeho neodtáhli.“

„Ale nic víc než tenhle jeden rozsudek tam nemáte?“

„Tony Leike byl známý svou vzteklostí a pravidelně se pral. Během soudního líčení jeden svědek vypověděl, že na základní škole ho Leike málem uškrtil páskem, protože pronesl něco nelichotivého o jeho otci.“

„To zní tak, že by si měl někdo s Tonym Leikem důkladně promluvit. Víte, kde bydlí?“

„U vás. Holmenská ulice… počkejte… číslo 172.“

„Aha. Západní část Osla. Fajn. Díky, pane Colbjornsene.“

„Není zač. Jo, ještě jedna věc. Hned po Skogovi nastoupil do autobusu jiný muž. Vystoupil na stejné zastávce jako on a Stine Olbergová tvrdila, že viděla, jak jde ten muž za Eliasem. Nedokázala nám toho člověka ale popsat, ukrýval obličej pod kloboukem. Což nemusí nic znamenat.“

„Jistě.“

„Jinak se na vás spoléhám, pane Hole.“

„Spoléháte v čem?“

„V tom, že uděláte to, co je správné.“

„Hm.“

„Dobrou noc.“

Harry chvíli dál poslouchal Duka Ellingtona. Potom v telefonu vyhledal v seznamu kontaktů Kajino číslo. Chystal se stisknout tlačítko pro volání, ale zaváhal. Už to zase dělá. Strhává při pádu lidi s sebou. Telefon odložil. Má dvě možnosti. Chytřejší, která zní zavolat Bellmanovi. A hloupější, která zní pustit se do toho sólo.

Harry vzdychl. Co si to namlouvá? Nemá žádnou možnost. Zastrčil zapalovač do kapsy, zabalilhrudku do alobalu, uložil ji do barové skříňky, svlékl se, nastavil si budíka na šestou a lehl si. Žádnou možnost. Je zajatcem svých vlastních vzorců chování, kdy je každé reálné jednání vynuceným činem.

Z tohohle pohledu není lepší ani horší než zločinci, které honí.

S touhle myšlenkou a s úsměvem na tváři usnul.

Noc je požehnaně tichá, vylepšuje zrak, projasňuje myšlení. Ten staronový policista. Hole. Musím mu to říct. Neukázat mu všechno, jen dost na to, aby pochopil. Aby to dokázal zastavit. Abych nemusel dělat to, co dělám. Stále dokola zvracím, ale krev mi znovu a znovu plní ústa.

Kapitola 39 – Křížové vyhledávání

Harry došel na policejní ředitelství ve tři čtvrtě na sedm ráno. S výjimkou strážného v recepci bylo ve velkém atriu za těžkými vstupními dveřmi liduprázdno.

Pokývl strážnému, protáhl čtečkou u bezpečnostního vstupu s dvojími dveřmi přístupovou kartu a sjel výtahem do sklepa. Odtamtud proklusal Podchodem a odemkl si kancelář. Zapálil si první dnešní cigaretu, a zatímco mu nabíhal počítač, vytočil na mobilu jisté číslo. Hlas Katrine Brattové zněl ospale.

„Chci, abyste provedla ještě pár těch svých křížových vyhledávání. Mezi Tonym Leikem a každou obětí vraždy. Včetně Juliany Verniové z Lipska.“

„Přinejmenším do půl deváté je v místnosti pro volnočasové aktivity prázdno,“ odpověděla.

„Vrhnu se na to hned. Něco dalšího?“

Harry zaváhal. „Můžete mi proklepnout Jussiho Kolkku? Policistu.“

„Co je s ním?“

„To je právě to. Nevím, co je s ním.“

Harry odložil telefon a pustil se do práce na počítači.

Tony Leike byl opravdu jednou odsouzen. A podle rejstříku se dostal do křížku s policií ještě dvakrát. Jak naznačil Colbjornsen, jednalo se o ublížení na zdraví. V jednom případě bylo oznámení staženo, ve druhém byla věc odložena.

Harry si Leikeho vygoogloval, vypadlo na něj několik kratších novinových článků, většina z nich se pojila s jeho snoubenkou Lene Galtungovou, ale byly tu i nějaké zprávy z finančního tisku, kde se o něm střídavě mluvilo jako o investorovi, akciovém spekulantovi a ignorantské svini. Poslední výraz byl uveden v časopise Kapitál a odkazoval na to, že Leike patří k bandě, která napodobuje „vůdčí ovci stáda“, svého šéfa Kringlena, ve všem, co podniká – od nákupu akcií, chat a aut až po výběr

„správných“ restaurací, drinků, žen a pracovních, soukromých i prázdninových adres.

Harry prohledal odkazy a zarazil se u jednoho článku ve Finančních novinách.

„Bingo,“ zamumlal.

Tony Leike se očividně začínal stávat mužem, jenž dokázal takovým řečem čelit. Alespoň Finanční noviny psaly o důlním projektu, který Leike inicioval a který realizuje. K článku byla připojena jeho fotografie s partnery, dvěma mladými muži s pěšinkou. Neměli na sobě klasické značkové obleky, nýbrž pracovní oděv, montérky, a seděli na hromadě prken před vrtulníkem. Tony Leike se z nich všech usmíval nejšířeji. Měl mohutná ramena, dlouhé údy, tmavou pleť i vlasy a impozantní orlí nos, který společně s barvou kůže přiměl Harryho k úvaze, že Leikemu musí v žilách kolovat alespoň pár kapek arabské krve. Příčinou Harryho stručného výroku však byl titulek:

KRÁL KONGA?

Harry se dál probíral odkazy.

Bulvární tisk se víc zabýval Leikeho nadcházející svatbou s Lene Galtugovou a seznamem hostů.

Harry pohlédl na hodinky. Pět minut po sedmé. Zavolal na výjezdovku.

„Potřebuju asistenci pro zásah v Holmenské ulici.“

„Zatčení?“

Harry dobře věděl, že toho nemá dost, aby mohl požádat státního zástupce o příkaz k zatčení.

„Předvedení k výslechu,“ odpověděl.

„Mně připadalo, že jste mluvil o zásahu? Na co potřebujete asistenci, jestliže jde jenom…“

„Máte tam dva muže a jedno auto, kteří by mohli za pět minut čekat před garážemi?“

Harrymu se v odpověď dostalo odfrknutí, které si vyložil jako ano. Dvakrát potáhl z cigarety, típl ji, vstal, zamkl dveře a odešel. Ušel Podchodem deset metrů, když v tom za sebou zaslechl slabý zvuk, který identifikoval jako zvonění na pevné lince.

Vystoupil z výtahu a právě mířil k východu, když uslyšel, jak někdo volá jeho jméno. Otočil se a uviděl, že na něj mává strážný. Před pultem zahlédl záda hořčicově žlutého vlněného kabátu.

„Tady ten muž se po vás ptá,“ informoval ho strážný.

Vlněný kabát se otočil. Byl toho typu, který má vypadat jako kašmír a občas to kašmír i bývá.

V tomto případě Harry předpokládal, že to kašmír je. Protože kabát vyplňovala mohutná ramena osoby s dlouhými údy, tmavýma očima, tmavými vlasy a možná několika kapkami arabské krve v žilách.

„Jste vyšší, než vypadáte na fotografiích,“ podotkl Tony Leike, odhalil řadu bezvadných porcelánově bílých zubů a napřáhl ruku.

„Dobré kafe,“ prohlásil Tony Leike a zdálo se, že to myslí vážně. Harry pozoroval, jak Leikehodlouhé zkroucené prsty svírají hrnek. Leike mu to se smíchem vysvětlil, když mu podával ruku. Že to není nic nakažlivého, jenom stará dobrá dna, dědičná záležitost, kvůli níž je – pokud nic jiného – spolehlivým meteorologem. „Tedy upřímně řečeno, domníval jsem se, že vrchním komisařům dávají trochu lepší kanceláře. Není tu až moc teplo?“

„Kotle pro vytápění věznice,“ vysvětlil Harry a usrkl ze svého hrnku. „Takže vy jste se dneska ráno v Aftenposten dočetl o tom případu?“

„Ano. Zrovna jsem snídal. Málem mi zaskočilo, mám-li být upřímný.“

„Pročpak?“

Leike se maličko zhoupl na židli, jako řidič formule 1 na sedadle před startem: „Doufám, že to, co řeknu, zůstane mezi námi.“

„Mezi kým?“

„Mezi policií a mnou. Nejlépe mezi vámi a mnou.“

Harry doufal, že jeho hlas zní neutrálně a neprozrazuje žádné vzrušení. „Jaký k tomu máte důvod?“

Leike se nadechl. „Nechci, aby vyšlo veřejně najevo, že jsem byl v Havasshytta stejnou noc jako poslankyně Marit Olsenová. Momentálně mi noviny věnují kvůli té nadcházející svatbě dost pozornosti a bylo by velice nešťastné, pokud bych byl zrovna teď nějak spojován s tím případem vražd. Tisk by se na to vrhl a to by mohlo… rozvířit věci z mé minulosti, které by měly pokud možno zůstat pohřbené a zapomenuté.“

„Aha,“ odtušil Harry nevinně. „Samozřejmě budu muset zvážit různé okolnosti, a proto vám nemůžu nic slíbit. Ovšem tohle není výslech, jen rozhovor, a já obvykle nic takového do tisku nepouštím.“

„A nedozví se to ani moji… ehm, nejbližší?“

„Ne, pokud k tomu nebude důvod. Jestli se obáváte, že vyjde najevo, že jste tu byl, proč jste vůbec přišel?“

„Vždyť jste vyzvali ty, co na té chatě spali, aby se přihlásili. Tak to byla moje občanská povinnost, nebo ne?“ Pohlédl na Harryho tázavě. A vzápětí se zašklebil. „Krucinál, jaký já jsem dostal strach!

Došlo mi, že ti, co byli v Havasshytta ten večer, jsou možná na řadě. Okamžitě jsem skočil do auta a jel sem.“

„Stalo se v poslední době něco zvláštního, co by vás znervóznilo?“

„Ne.“ Tony Leike se zamyšleně zahleděl do prázdna. „Kromě vloupání do domu sklepními dveřmi před pár dny. Sakra, měl bych si opatřit alarm, co myslíte?“

„Ohlásil jste to na policii?“

„Ne, sebrali mi jenom kolo.“

„A vy si myslíte, že sérioví vrazi kradou kola?“

Leike se zasmál a s úsměvem pokývl. Ne rozpačitým úsměvem člověka, který se stydí za pronesenou hloupost, pomyslel si Harry, nýbrž odzbrojujícím, vítězným úsměvem toho, kdo říká „Teď jsi mě dostal, kámo“, vyjadřujícím galantní gratulaci člověka zvyklého vyhrávat.

„Proč jste se ptal po mně?“

„V novinách stálo, že ten případ vyšetřujete, tak mi to připadalo přirozené. Navíc, jak jsem řekl, doufám, že bude možné, aby to zůstalo jen mezi pár lidmi, proto jsem šel přímo za vedením.“

„Já nejsem vedení, pane Leike.“

„Že ne? Podle Aftenposten to tak vypadalo.“

Harry si pohladil vyčnívající lícní kost. Ještě se úplně nerozhodl, co si má o Tonym Leikem myslet.

Byl to muž pečlivě upraveného zevnějšku kombinovaného se šarmem zlého hocha. Harrymu připomněl jistého hokejistu z reklamy na spodní prádlo. Zdálo se, že Leike chce svou bezstarostnou světáckou uhlazeností udělat dojem, ale že v tom je i opravdovost, citlivý člověk, který se nedá skrýt.

Nebo to možná bylo obráceně, možná byla pravá ta uhlazenost a pocity předstírané.

„Co jste dělal v Havasshytta, pane Leike?“

„Byl jsem na lyžařské túře, samozřejmě.“

„Sám?“

„Ano. Měl jsem v práci pár těžkých dní, potřeboval jsem si dát pauzu. Hodně jezdím do Ustaoset a Hallingskarvet. Spím v turistických chatách. Je to jaksi můj kraj.“

„Tak proč tam nemáte vlastní chatu?“

„Tam, kde bych ji chtěl mít, se už nesmí stavět. Směrnice národního parku.“

„Proč s vámi nebyla vaše snoubenka? Nejezdí na běžkách?“

„Lene? Ta…“ Leike usrkl kávy. Byl to ten typ usrknutí, ke kterému se člověk uchyluje, jestliže v polovině věty potřebuje krátkou pauzu na rozmyšlenou, pomyslel si Harry. „Byla doma. Já…

My…“ Hleděl na Harryho s mírně zoufalým výrazem, jako by ho prosil o pomoc. Harry mu žádnou neposkytl.

„Sakra. Do tisku se nic nedostane, je to tak?“

Harry neodpověděl.

„Dobrá,“ pokračoval Leike, jako by mu Harry dal souhlasnou odpověď. „Potřeboval jsem si tak trochu vydechnout, vypadnout. Přemýšlet. Zasnoubení, svatba… To jsou zásadní věci, ke kterým je třeba zaujmout stanovisko. A mně se nejlíp přemýšlí o samotě. Zvlášť nahoře na pláních.“

„Přemýšlení vám očividně prospělo.“

Leike opět odhalil bílý chrup. „Ano.“

„Pamatujete si ostatní, co byli na té chatě?“

„Jak jsem povídal, pamatuju si Marit Olsenovou. Vypili jsme spolu sklenku červeného vína.

Nevěděl jsem, že je poslankyně, dokud mi to sama nepověděla.“

„Někdo další?“

„Seděli tam ještě tak tři čtyři lidi, které jsem sotva pozdravil. Přijel jsem tam ale dost pozdě, takže někteří už asi leželi.“

„Proč myslíte?“

„Venku totiž stálo šest párů běžek. To si pamatuju přesně, protože jsem je kvůli riziku pádu laviny odnesl dovnitř do chodby. Vzpomínám si, že jsem si říkal, že ti ostatní asi nejsou moc zkušení horalé.

Pokud by byla chata způli zavalena třemi metry sněhu, bez lyží by se z toho člověk těžko dostal. Ráno jsem vstával první, jako obvykle, a odjel jsem, ještě než vstali ostatní.“

„Říkáte, že jste tam přijel pozdě večer. Vy jste tedy šel po pláních ve tmě sám?“

„Měl jsem čelovku, mapu a kompas. Ta cesta byla dost spontánní, dojel jsem vlakem do Ustaoset až večer. Ale jak jsem povídal, vyznám se tam a jsem zvyklý orientovat se v pustině ve tmě. A počasí bylo hezké, sníh osvětlovaly měsíční paprsky, nepotřeboval jsem ani mapu, ani čelovku.“

„Můžete mi vylíčit, co se během vašeho pobytu na chatě stalo?“

„Nestalo se tam nic. Povídal jsem si s Marit Olsenovou o víně a o tom, jak je složité udržet moderní vztah. Tím chci říct, že mi připadalo, že její vztah byl modernější než můj.“

„A ona se nezmínila, že by se na chatě něco stalo?“

„Vůbec ne.“

„Co ti ostatní, kteří byli ještě vzhůru?“

„Seděli opodál u krbu, mluvili o běžkařských túrách a popíjeli. Pivo, asi. Nebo nějaký energetický nápoj. Dvě holky a jeden chlap, odhadoval bych je tak mezi dvaceti a pětatřiceti.“

„Jména?“

„Jenom jsme na sebe kývli a pozdravili se. Jak jsem říkal, vydal jsem se tam proto, abych byl sám, ne proto, že bych si chtěl hledat nové kamarády.“

„Jak vypadali?“

„V takové chatě bývá večer celkem šero, takže když řeknu, že jedna z dívek byla světlovlasá a druhá tmavovlasá, není jisté, že to tak opravdu bylo. Jak jsem povídal, ani si nepamatuju, jestli byli tři nebo čtyři.“

„Dialekty?“

„Jedna z těch dívek mluvila tak trochu západonorským dialektem, myslím.“

„Stavangerským? Bergenským? Sunnmorským?“

„Lituju, na tohle nejsem moc dobrý. Možná to nebyl západonorský dialekt, ale jihonorský.“

„Dobrá. Chtěl jste být sám, ale s Marit Olsenovou jste si vykládal o vztazích.“

„To prostě tak vyplynulo. Přišla ke mně a posadila se. Nebyla zrovna stydlivá. Dost hovorná.

Tlustá a milá.“ Pronesl to tak, jako by ony dvě vlastnosti patřily přirozeně k sobě. A Harryho napadlo, že fotografie Lene Galtungové ukazovala – zohledníme-li nový norský hmotnostní průměr – vychrtlou ženu.

„Takže s výjimkou Marit Olsenové nám tedy nemůžete o nikom z ostatních nic povědět? Ani kdybych vám ukázal fotografie těch, o kterých víme, že tam byli?“

„Ale ano,“ usmál se Leike, „to bych mohl.“

„Vážně?“

„Když jsem se chystal lehnout si na palandu v jedné místnosti, musel jsem rozsvítit, abych viděl, která postel je volná. Ležely tam dvě osoby a spaly. Muž a žena.“

„A vy si myslíte, že tyhle osoby byste dokázal popsat?“

„Asi ne úplně dobře, ale jsem si dost jistý, že bych je poznal.“

„Jak to?“

„Člověk si vybaví obličeje, až když je znovu uvidí.“

Harry věděl, že Leikeho tvrzení je správné. Vlastní popisy svědků bývaly zpravidla naprosto mimo, ale jestliže jim člověk poskytl vodítko, zřídka se zmýlili.

Harry došel k archivační skříni, kterou dovezli zpět, otevřel složky příslušných obětí a vytáhl z nich fotografie. Podal Leikemu pět snímků a ten si je prolistoval.

„Tohle je Marit Olsenová,“ podal Harrymu první. „A tohle si myslím, že jsou ty dvě dívky, co seděly u krbu, ale jistý si tím nejsem.“ Podal Harrymu fotografie Borgny a Charlotte. „Tohle je možná ten chlápek.“ Elias Skog. „Ale nikdo z nich určitě neležel v té ložnici, tím jsem si jistý.“

„Takže vy si nejste jistý, s kým jste nějakou dobu seděl společně v jedné místnosti, ale jste si jistý u lidí, které jste viděl na několik vteřin?“

Leike přikývl. „Vždyť spali.“

„Spící se dají snáz identifikovat?“

„Ne, ale nedívají se na vás, chápete? Takže si je můžete nerušeně prohlížet.“

„Hm. Pár vteřin?“

„Možná trochu déle.“

Harry vložil fotografie zpátky do složek.

„Máte nějaká jména?“ chtěl vědět Leike.

„Jména?“

„Ano. Jak jsem povídal, vstal jsem jako první a snědl jsem pár krajíců chleba u stolu v kuchyni.

Ležela tam návštěvní kniha a já jsem se do ní zapsal. Zatímco jsem jedl, otevřel jsem ji a četl jsem si jména těch, kteří se tam uvedli předchozího večera.“

„Proč?“

„Proč?“ Tony pokrčil rameny. „Mezi turistickými chatami se často pohybují stejní lidé. Nejspíš jsem se chtěl podívat, jestli tam není někdo známý.“

„A byl?“

„Nebyl. Ale kdybyste mi řekl jména některých lidí, o kterých víte, že tam byli, možná bych si vzpomněl, jestli jsem je viděl v návštěvní knize, víte?“

„To zní rozumně, ale bohužel žádná jména nemáme. Ani adresy ne.“

„Aha,“ odtušil Leike a začal si zapínat vlněný kabát. „V tom případě se obávám, že už vám moc nepomůžu. Kromě toho, že si můžete odškrtnout mě.“

„Hm. Ale když už jste tady, měl bych pár jiných otázek. Pokud máte čas.“

„Jsem svým vlastním pánem,“ odpověděl Leike. „Přinejmenším prozatím.“

„Fajn. Říkáte, že máte z minulosti nějaký škraloup. Mohl byste mi stručně vyložit, o co jde?“

„Pokusil jsem se zabít jednoho chlápka,“ odpověděl Leike upřímně.

„Aha,“ odvětil Harry a zaklonil se na židli. „Pročpak?“

„Protože na mě zaútočil. Tvrdil, že jsem mu přebral holku. Pravda byla, že dotyčná nebyla ani nechtěla být jeho holka. Já nikomu holky nepřebírám. To nemám zapotřebí.“

„Hm. Přistihl vás při činu a uhodil ji?“

„Co tím myslíte?“

„Snažím se jenom pochopit, jaká situace vás mohla dovést k tomu, že jste ho chtěl zabít. Pokud to tedy míníte doslova.“

„Uhodil mě. A proto jsem se ze všech sil pokusil ho zabít. Nožem. Taky se mi to málem podařilo, kdyby mě od něj pár kámošů neodtáhlo. Odsoudili mě za těžké ublížení na zdraví. Takže jsem z toho pokusu o vraždu vyvázl vlastně dost lacino.“

„Je vám jasné, že kvůli tomu, co mi tu teď vyprávíte, vás můžeme považovat za podezřelého z vraždy?“

„V tomhle případu?“ Leike se na Harryho nedůvěřivě zahleděl. „Teď žertujete, ne? Jste snad trochu víc v obraze, nebo ne?“

„Jestliže jste byl ochotný zabít jednou…“

„Byl jsem ochotný zabít víckrát. Pravděpodobně jsem i zabil.“

„Pravděpodobně?“

„Rozpoznat v noci v džungli negry černé jako uhel není zrovna snadné. Většinou střílíte nazdařbůh.“

„A to jste dělal?“

„Ano, v dobách hříšného mládí. Po odpykání toho trestu jsem absolvoval v armádě důstojnický kurz a odjel jsem rovnou do Jižní Afriky, kde jsem dostal práci jako žoldák.“

„Hm. Takže vy jste byl žoldák v Jižní Africe?“

„Tři roky. Jižní Afrika byla ale jenom místem, kde jsem se nechal naverbovat, boje se odehrávaly v okolních zemích. Pořád se tam válčilo, pořád tam byla poptávka po profících, zvlášť bílých. Víte, černoši si stále myslí, že my běloši jsme chytřejší, věří víc bílým důstojníkům než svým vlastním.“

„Možná jste byl v tom případě i v Kongu?“

Leikeho pravé obočí vytvořilo černou stříšku. „Proč se ptáte?“

„Nedávno jsem tam byl, jenom mě to napadlo.“

„Tehdy se jmenovalo Zair. Většinu času jsme si nebyli vůbec jistí, v rámci jakých zemských hranic se pohybujeme. Všude samá zelená, zelená a potom černá, černá, dokud znovu nevyšlo slunce.

Pracoval jsem pro takzvanou bezpečnostní agenturu v nějakých diamantových dolech. Právě tam jsem se naučil číst v mapách a pracovat s kompasem ve světle čelovky. Ačkoli na kompas tam mimochodem můžete zapomenout, v horách je tam moc kovu.“

Tony Leike se zaklonil na židli. Uvolněně a beze strachu, zaznamenal Harry.

„A propos, kov. Mám dojem, že jsem někde četl, že v Africe provozujete důl.“

„To souhlasí.“

„Jaké kovy těžíte?“

„Slyšel jste někdy o coltanu?“

Harry pomalu přikývl. „Používá se do mobilů.“

„Přesně tak. A do herních konzolí. Když v devadesátých letech stoupla světová produkce mobilů, sloužil jsem se svojí jednotkou v severovýchodním Kongu. Pár Francouzů a domorodců tam provozovalo důl, děti jim tam motyčkami a lopatami vyhrabávaly coltan. Coltan vypadá jako obyčejný kámen, ale získává se z něj tantal, což je výsledný materiál, o který vlastně jde. A já jsem pochopil, že pokud si dokážu najít někoho, kdo mě zafinancuje, mohl bych tam těžit pořádně a moderními způsoby a spolu se svými partnery zbohatnout.“

„A tak se taky stalo?“

Tony Leike se zasmál. „Ne tak úplně. Půjčil jsem si peníze, vyčuraní partneři mě ožulili a já jsem o všechno přišel. Půjčil jsem si další peníze, znovu mě ožulili, půjčil jsem si ještě víc a něco málo jsem vydělal.“

„Něco málo?“

„Pár milionů na splacení dluhů. Ale získal jsem síť kontaktů a psalo se o mně v novinách, protože jsem samozřejmě prodával medvědí kůži dávno předtím, než byl medvěd ulovený, a to stačilo na to, aby mě přijali do party lidí, kolem kterých se točí velké peníze. Pro členství je rozhodující jenom počet cifer vyjadřujících výši vašeho majetku, ne to, jestli před nimi stojí plus nebo minus.“ Leike se opět zasmál, srdečně a dunivě. Harry nedokázal odolat a usmál se.

„A teď?“

„Teď stojíme před velkým nálezem, protože právě nyní se má coltan ‚sklízet‘. Jo, jo, říkal jsem to dlouho, ale teď už to tak skutečně bude. Musel jsem prodat svoje akcie v tom projektu výměnou za nákupní opce, abych mohl splatit dluhy. To je už vyřízené, takže zbývá jenom obstarat si peníze na nákup akcií, abych se opět stal plnohodnotným partnerem.“

„Hm. A ty peníze?“

„Někomu bude připadat smysluplné půjčit mi peníze oproti malému podílu. Výnosy budou ohromné, riziko minimální. A všechny velké investice už proběhly, včetně místních úplatků. Dokonce jsme v džungli vyklidili přistávací dráhu, takže můžeme nakládat přímo na palubu nákladního letadla a dostat odtamtud všechno přes Ugandu. Jste majetný, Harry? Můžu se podívat, jestli by nešlo zařídit, aby na vás taky ždibec zbyl.“

Harry zavrtěl hlavou. „Nebyl jste poslední dobou ve Stavangeru, pane Leike?“

„No… V létě.“

„Od té doby ne?“

Leike se zamyslel a zavrtěl hlavou.

„Nejste si úplně jistý?“ zeptal se Harry.

„Představuju svůj projekt potenciálním investorům, což znamená, že hodně cestuju. Nejspíš jsem byl letos ve Stavangeru třikrát nebo čtyřikrát, ale myslím, že od léta ne.“

„Co Lipsko?“

„Mám se vás teď zeptat, jestli nepotřebuju advokáta, pane Hole?“

„Rád bych vás jenom co nejrychleji vyloučil z okruhu podezřelých, abychom se mohli soustředit na relevantnější záležitosti.“ Harry si přejel ukazovákem po hřbetu nosu. „Pokud tedy nechcete, aby v tom začala čenichat média – předpokládám, že nemáte chuť zatahovat do toho advokáta, být pozván k formálnímu výslechu a tak dále?“

Leike pomalu přikývl. „Máte samozřejmě pravdu. Díky za radu, Harry.“

„Tak to Lipsko.“

„Je mi líto,“ odpověděl Leike s upřímnou lítostí v hlase i ve tváři, „tam jsem nikdy nebyl. Měl bych?“

„Hm. Musím se vás zeptat ještě na to, kde jste byl a co jste dělal v jisté dny.“

„Tak do toho.“

Harry mu nadiktoval data čtyř vražd, Leike si je zapsal do poznámkového bloku značky Moleskine vázaného v kůži.

„Prověřím to, jakmile dorazím do kanceláře,“ odpověděl. „Mimochodem, tady je moje číslo.“

Podal Harrymu vizitku s nápisem Tony C. Leike, investor.

„Co znamená to C.?“

„No, to je tak,“ spustil Leike a vstal. „Tony je jenom zkratka od Anthony, tak mi připadalo, že bychpotřeboval iniciálu. Že to vypadá tak nějak seriózněji, nepřipadá vám? Myslím, že cizincům se to líbí.“

Neprošli Podchodem, Harry vzal Leikeho místo toho po schodech do věznice, kde zaťukal na skleněné okénko. Přišel jim odemknout strážný.

„Připadá mi, jako bych hrál v epizodě seriálu o Olsenově gangu,“ pronesl Leike, když se ocitli na štěrkové cestě před poměrně ctihodnými zdmi starého vězení Botsen.

„Takhle to bylo trochu diskrétnější,“ vysvětlil mu Harry. „Váš obličej začíná být dost známý a na policejním ředitelství chodí touhle dobou lidi do práce.“

„Když už mluvíme o obličeji, všiml jsem si, že vám někdo zlomil čelist.“

„Mohl jsem taky upadnout a praštit se.“

Leike s úsměvem zavrtěl hlavou. „O zlomených čelistech toho dost vím. Vás někdo praštil. Vidím, že jste si to nechal jenom srůst. Měl byste si to dát zafixovat, to není nic složitého.“

„Díky za tip.“

„Dlužil jste jim hodně peněz?“

„O tomhle toho taky dost víte?“

„Ano!“ vykřikl Leike a vytřeštil oči. „Bohužel.“

„Hm. Poslední věc, pane Leike…“

„Tony. Nebo Tony C.“ Leike odhalil zářivý chrup. Jako člověk, který nemá na světě jedinou starost, pomyslel si Harry.

„Tony. Byl jste někdy u Lyseren? To je jezero ve vých…“

„Jasně že jo!“ zasmál se Leike. „Statek Leikeových leží v Rustadu. Jezdil jsem tam každé létok dědovi. Pár let jsem tam i bydlel. Skvělé místo, viďte? Ostatně proč se ptáte?“ Úsměv mu náhle z tváře zmizel. „A sakra, vždyť tam jste našli tu holku. To je ale náhodička, co?“

„No…,“ odtušil Harry. „Taková náhodička to asi nebude. Lyseren je velké jezero.“

„To je fakt. Tak ještě jednou díky, Harry.“ Leike mu podal ruku. „A pokud se objeví nějaká jména z Havasshytta nebo se vám někdo přihlásí, klidně zavolejte, uvidím, jestli si je budu pamatovat. Jsem vám plně k dispozici, Harry.“

Harry sledoval sám sebe, jak si potřásá rukou s mužem, o němž právě usoudil, že zabil během posledních tří měsíců pět lidí.

Pět minut po Leikeho odchodu volala Katrine Brattová.

„Ano?“

„Negativní u čtyř z pěti,“ informovala ho.

„A ten pátý?“

„Jedna shoda. Hluboko ve vnitřnostech digitálních informací.“

„Jak poetické.“

„Bude se vám to líbit. Šestnáctého února volalo Eliasi Skogovi číslo, které není na nikoho registrované. Tedy skryté telefonní číslo. A možná právě proto jste vy…“

„Stavangerská policie…“

„… stavangerská policie to propojení neodhalila. Ale hluboko ve vnitřnostech…“

„To znamená v interním a maximálně chráněném rejstříku čísel provozní centrály Telenoru?“

„Tak nějak. Tam se jako jméno příjemce vyúčtování u tohohle skrytého telefonního čísla vynořilo jméno jistého Tonyho Leikeho, Holmenská ulice 172.“

„Jo!“ zajásal Harry. „Jste anděl.“

„Špatně zvolené přirovnání, řekla bych. Vzhledem k tomu, že to vyznělo tak, jako bych právě poslala toho člověka na doživotí do kriminálu.“

„Zase si zavoláme.“

„Počkejte! O Jussim Kolkkovi nic vědět nechcete?“

„Na to jsem málem zapomněl. Tak to vysypejte.“

Vysypala to.

Kapitola 40 – Nabídka

Harry našel Kaju na oddělení vražd, v zelené zóně v šestém patře. Rozzářila se, jakmile ho spatřila na prahu.

„Míváte vždycky otevřené dveře?“ zeptal se.

„Vždycky. A vy?“

„Zavřené. Vždycky. Nicméně vidím, že jste stejně jako já vyhodila židli pro návštěvy. Chytrý krok.

Lidi si rádi povídají.“

Zasmála se. „Dostal jste nějakou zajímavou práci?“

„Svým způsobem ano,“ odpověděl, vešel dovnitř a opřel se o zeď.

Kaja položila obě ruce na hranu stolu a odstrčila se, takže i s židlí přeplula přes místnost k archivační skříni. Otevřela v ní zásuvku, vytáhla dopis a předložila ho Harrymu. „Říkala jsem si, že tohle byste rád věděl.“

„Co to je?“

„Sněhulák. Jeho advokát požádal ze zdravotních důvodů o jeho přeložení z věznice Ullersmo do běžné nemocnice.“

Harry se posadil na krajíček stolu a začetl se. „Hm. Sklerodermie. Rozvíjí se rychle. Doufám, že ne až moc rychle. To by si nezasloužil.“

Vzhlédl a povšiml si, že to Kajou otřáslo.

„Moje prateta umřela na sklerodermii,“ vysvětlila. „Příšerná nemoc.“

„A příšerný člověk,“ dodal Harry. „Ostatně naprosto souhlasím s lidmi, kteří tvrdí, že schopnost odpouštět vypovídá něco o lidských kvalitách. Já jsem poslední sorta.“

„Nemínila jsem to jako kritiku na vaši adresu.“

„Slibuju, že se v příštím životě polepším.“ Harry sklopil zrak a zamnul si zátylek. „Ovšem pokud mají hinduisti pravdu, budu nejspíš kůrovec. Ale hodný kůrovec.“

Vzhlédl a zaznamenal, že to, co Ráchel nazývala jeho „zatraceným chlapeckým šarmem“, jakžtakž zapůsobilo. „Poslyšte, Kajo, přišel jsem za vámi, protože mám pro vás nabídku.“

„Ano?“

„Ano.“ Harry si uvědomil, jak slavnostně jeho hlas zní. Hlas člověka, který není schopen odpouštět, člověka bezohledného, který nemyslí na nic jiného než na své vlastní cíle. A pokračoval

„obrácenou psychologií“, s níž kolikrát zaznamenal úspěch: „Tu nabídku bych vám doporučoval odmítnout. Mám totiž tendenci ničit životy lidí, do nichž se připletu.“

Ke svému úžasu spatřil, že Kaja zrudla.

„Jenom mi nepřipadalo správné to provést bez vás,“ pokračoval, „ne teď, když jsme tak blízko.“

„Blízko… čemu?“ Červeň jí z tváří zmizela.

„Blízko zatčení viníka. Jdu právě za naší asistentkou státního zástupce, chci ji požádat o příkaz k zatčení.“

„Aha… Samozřejmě.“

„Samozřejmě?“

„Chci tím říct… k zatčení koho?“ Přitáhla si židli zpátky ke stolu. „Za co?“

„Našeho vraha, Kajo.“

„Opravdu?“ Uviděl, jak se jí rozšířily zorničky, pomalu, pulzovitě. Věděl, co se v ní odehrává.

Opojení v krvi před výstřelem, skolením vysoké. Zatčení, které si pak napíše do životopisu. Jak by mohla odolat?

Harry přikývl. „Jmenuje se Tony Leike.“

Do tváří se jí vrátila barva. „To zní povědomě.“

„Má si brát dceru…“

„Aha, ten snoubenec Galtungovy dcery.“ Svraštila čelo. „Myslíte si, že máme dost důkazů?“

„Indicie. A jednu shodu.“

Všiml si, jak se jí zorničky maličko stáhly.

„Jsem si jistý, že je to náš člověk, Kajo.“

„Přesvědčte mě o tom,“ vyzvala ho a on v tom uslyšel hlad. Chuť pohltit všechno syrové, získat omluvu pro nejšílenější rozhodnutí svého dosavadního života. Harry neměl ani v nejmenším v úmyslu chránit ji před ní samou. Protože ji potřeboval. Byla dokonalá pro média: mladá inteligentní žena, navíc ambiciózní. Se sympatickou tvářičkou a neposkvrněnou pověstí. Zkrátka měla všechno, co on neměl. Johanku z Arku si ministerstvo spravedlnosti upálit na hranici nedovolí.

Harry se nadechl. Potom zopakoval Kaje rozhovor s Tonym Leikem. Detailně. Aniž ho samotného zarazilo, že všechno, co bylo řečeno, reprodukuje slovo od slova. To jen jeho kolegové se domnívali, že tahle schopnost je poněkud pozoruhodná.

„Havasshytta, Kongo a Lyseren,“ shrnula to Kaja, jakmile skončil. „Byl na všech těch místech.“

„Ano. A už byl dříve odsouzen pro ublížení na zdraví. Taky přiznává, že měl v úmyslu zabíjet.“

„To je síla. Ale…“

„To hlavní teprve přijde. Telefonoval Eliasi Skogovi. Dva dny předtím, než byl Skog nalezen mrtev.“

Kajiny zorničky se proměnily v černá slunce.

„Máme ho,“ pronesla tiše.

„Znamená ten plurál to, co si myslím?“

„Ano.“

Harry vzdychl. „Je vám jasné, jaké riziko tím na sebe berete? Ačkoli mám pravdu, co se Leikeho týče, není jisté, jestli tohle zatčení a objasnění případu bude stačit na to, aby vychýlilo mocenské váhy na Hagenovu stranu. A pak byste to měla pěkně polepené.“

„Co vy?“ Naklonila se přes stůl. Její drobné piraní zuby se zatřpytily. „Proč si vy myslíte, že to stojí za to riziko?“

„Já jsem vysloužilý policajt, který nemá co ztratit, Kajo. Pro mě je tohle buď – anebo. Nemůžu pracovat na protidrogovém nebo na mravnostním a od Kriposu žádnou nabídku nedostanu. Ale ve vašem případě je tohle pravděpodobně špatná volba.“

„Moje volby většinou bývají špatné,“ podotkla vážně.

„Fajn,“ kývl Harry a vstal. „Jdu za tou asistentkou. Připravte se.“

„Budu tady, Harry.“

Harry vstal a ve chvíli, kdy se otočil, hleděl přímo do tváře muže, který už očividně nějakou dobu stál ve dveřích.

„Omlouvám se,“ pronesl muž a zeširoka se usmál. „Já bych si chtěl jenom na chviličku vypůjčit támhletu dámu.“

Pokývl ke Kaje a v očích mu tančil smích.

„Prosím,“ odpověděl Harry, věnoval muži kratičký úsměv a vyrazil chodbou.

„Aslak Krongli,“ podivila se Kaja. „Co zaválo venkovského chlapce do velkého ošklivého města?“

„Jako obvykle, řekl bych,“ odvětil okresní policejní náčelník z Ustaoset.

„Napětí, světla neonů a noční život?“

Krongli se usmál. „Práce. A žena. Můžu vás pozvat na kafe?“

„Zrovna teď ne. Máme frmol, musím se držet kormidla. Ale ráda vám koupím hrnek kafe nahoře v kantýně. Je to v nejvyšším patře, a kdybyste šel napřed, stihla bych vyřídit jeden telefonát.“

Ukázal jí zvednutý palec a zmizel.

Kaja zavřela oči a dlouze a zhluboka se nadechla.

Kancelář asistentky státního zástupce při policejním ředitelství, jež oficiálně podléhala státnímu zastupitelství a měla téměř stejné pravomoci jako státní zástupce, avšak prakticky a administrativně byla zaměstnankyní policie, se nacházela v červené zóně v šestém patře, takže to Harry neměl daleko.

Asistentka byla mladá žena, která zde očividně začala pracovat až poté, co Harry opustil svoji kancelář. Když vešel, pohlédla na něj přes skla brýlí.

„Potřebuju příkaz k zatčení.“

„A vy jste kdo?“

„Harry Hole, vrchní komisař.“

Předložil jí služební průkaz, ačkoli z její poněkud překotné reakce poznal, že o něm slyšela. Mohlsi jen představovat, co asi, a proto to nekomentoval. Žena si opsala jeho jméno na formulář příkazu k zatčení a domovní prohlídce s přehnaným mžouráním na služební průkaz, jako by jeho jméno bylo nadmíru složité.

„Dva křížky?“ zeptala se.

„Ano, prosím,“ odpověděl.

Zaškrtla jak zatčení, tak domovní prohlídku a zaklonila se na židli způsobem, kterým podle Harryho odhadu napodobovala chování, jež viděla u svých zkušenějších kolegů a které říkalo „Máte třicet vteřin na to, abyste mi přednesl pádné důvody“.

Harry ze zkušenosti věděl, že nejdůležitější je první argument, že ten rozhoduje, proto začal tím, že

Leike volal dva dny před vraždou Eliasi Skogovi. A to navzdory tomu, že Leike to v hovoru s Harrym prezentoval tak, jako by Skoga neznal ani s ním v Havasshytta nemluvil. Argumentem číslo dvě byl trest za těžké ublížení na zdraví, o kterém Leike sám přiznal, že to byl pokus o vraždu. V tu chvíli bylo Harrymu jasné, že má potřebný dokument v kapse. Celé to tedy ještě opepřil shodou, co se

Konga a Lyseren týkalo, do podrobností však nezacházel.

Asistentka státního zástupce si sundala brýle.

„V podstatě se k tomu stavím pozitivně. Ale potřebuju si to trochu promyslet.“

Harry v duchu zaklel. Zkušenější člověk by příkaz vystavil okamžitě, jenže tahle žena tady byla nejspíš tak krátce, že se to neodvažovala udělat bez porady s ostatními. Měla by mít na dveřích napsáno „v zácviku“, býval by pak mohl jít k někomu jinému, teď už bylo pozdě.

„Spěchá to.“

„Proč?“

Tady ho dostala. Harry provedl ve vzduchu pohyb rukou toho typu, který má být všeříkající, avšak který neprozrazuje vůbec nic.

„Rozhodnu se hned po obědě…,“ odmlčela se a zahleděla se na formulář, „… pane Hole. Případný příkaz vám nechám ve vaší poštovní přihrádce.“

Harry semkl zuby, aby si byl jistý, že nevysloví nic ukvapeného. Protože věděl, že asistentka státního zástupce postupuje naprosto správně. Samozřejmě tím kompenzuje skutečnost, že je mladá nezkušená žena v prostředí, v němž dominují muži. Projevila však ochotu získat si respekt, demonstrovat při první příležitosti to, že metoda parního válce na ni nefunguje. Fajn. Měl chuť servat jí brýle a rozšlapat jí je.

„Mohla byste mi zavolat na tohle interní číslo, až budete rozhodnutá?“ požádal ji. „Mám momentálně kancelář dost daleko od poštovních přihrádek.“

„Dobrá,“ přikývla milostivě.

Harry byl v Podchodu, přibližně padesát metrů od kanceláře, když uslyšel, že se otevřely dveře.

Objevila se postava, spěšně za sebou zamkla, otočila se a vydala se rychle směrem k němu. A ztuhla, jakmile ho zahlédla.

„Vyděsil ses, Bjorne?“ zeptal se Harry tiše.

Vzdálenost mezi nimi činila nadále více než dvacet metrů, avšak ozvěna mezi zdmi otázku k Bjornu

Holmovi donesla.

„Trochu,“ odpověděl technik a posunul si barevnou rastafariánskou čepici pokrývající mu rusé vlasy. „Ty se k lidem plížíš jako tichošlápek.“

„Hm. A co ty?“

„Co já jako?“

„Co tady děláš? Myslel jsem, že máš dost práce u Kriposu. Jak jsem se doslechl, dostal jsi tam nový pěkný flek.“ Harry se zastavil dva metry od Holma, který se tvářil očividně zmateně.

„Jak se to vezme, pěkný,“ odpověděl. „Stejně nemůžu makat na tom, na čem bych dělal nejradši.“

„A to je?“

„Kriminalistická technika. Vždyť mě znáš.“

„Vážně?“

„Cože?“ Holm svraštil čelo. „Koordinace mezi taktickými vyšetřovateli a kriminalistickotechnickým oddělením, co to jako má být? Informování, svolávání k poradám, posílání hlášení…“

„Je to povýšení,“ namítl Harry. „Začátek slibné kariéry, nemyslíš?“

Holm popotáhl. „Víš, co si myslím? Myslím, že mi Bellman dal to místo proto, aby mě udržel mimo, aby si zajistil, že nebudu mít o ničem informace z první ruky. Protože má podezření, že kdybych si takové informace opatřil, není jisté, že by je on dostal dřív než ty.“

„Jenže to se ovšem plete,“ odtušil Harry a postavil se přímo před kriminalistického technika.

Bjorn Holm dvakrát mrkl. „Co to ksakru znamená, Harry?“

„Jo, co to ksakru znamená?“ Harry si uvědomil, že vztek dodal jeho hlasu striktní a kovový nádech.

„Cos krucinál dělal v kanceláři, Bjorne? Už tam nemáš žádné věci.“

„Co jsem tam dělal?“ podivil se Bjorn. „Šel jsem si pro tohle.“ Zdvihl pravou ruku. Svíral v ní knihu. „Povídal jsi, že mi ji necháš na recepci, vzpomínáš?“

Hank Williams, The Biography.

Harry ucítil, jak zčervenal studem.

„Hm.“

„Hm,“ napodobil ho Bjorn.

„Naložil jsem ji k ostatním věcem, ale v půlce Podchodu jsme se obrátili a nastěhovali se zpátky.

Pak jsem na ni zapomněl.“

„O. K. Můžu už jít?“

Harry ustoupil stranou a slyšel, jak Bjorn s klením dupe Podchodem.

Odemkl si kancelář.

Dosedl na židli.

Rozhlédl se.

Poznámkový blok. Zalistoval jím. Z rozhovoru s Leikem si nepoznamenal nic, nic, co by mohlo odhalit, že je Tony podezřelý. Otevřel zásuvky v psacím stole, aby se podíval, jestli to nevypadá, jako by je někdo prohrabával. Všechno se zdálo být nedotčené. Že by se přece jenom mýlil? Má naději, že Holm nedonáší Mikaelu Bellmanovi?

Pohlédl na hodinky. Doufal, že nová asistentka státního zástupce jí rychle. Stiskl libovolnou klávesu na počítači a obrazovka se probudila k životu. Byla na ní nadále stránka s jeho posledním vyhledáváním na Googlu. Z vyhledávacího pole na něj svítilo jméno: Tony Leike.

Kapitola 41 – Příkaz k zatčení

„Takže,“ spustil Aslak Krongli a otáčel přitom šálkem s kávou. Kaje připadalo, že v jeho velké ruce vypadá šálek jako kalíšek na vejce. Seděl u stolu nejblíže u okna. Kaja se posadila šikmo naproti němu. Policejní kantýna se nacházela v nejvyšším patře a byla standardního typu, norská, to znamená velká, světlá a čistá, ale ne tak útulná, aby to lidi lákalo sedět tu déle, než bylo nutné. Největším plusem celé místnosti byl výhled na město, avšak nezdálo se, že ten by Krongliho nějak zvlášť zajímal.

„Prověřil jsem návštěvní knihy v ostatních samoobslužných chatách v dané oblasti,“ pokračoval.

„Jediné osoby, které uvedly do políčka pro poznámky, že mají v úmyslu strávit příslušnou noc v Havasshytta, byly Charlotte Lollesová a Iska Pellerová – ty přenocovaly předchozí noci v Tunvegghytta.“

„A o nich už víme,“ přikývla Kaja.

„Ano. Takže mám vlastně jenom dvě věci, které by vás možná mohly zajímat.“

„A ty zní?“

„Mluvil jsem po telefonu s jedním starším manželským párem, který byl na Tunvegghytta stejné noci jako Lollesová a Pellerová. Tvrdili, že večer se tam objevil nějaký chlapík, který tam jen na chvíli poseděl, snědl si svačinu, převlékl si tričko a pokračoval dál na jihozápad. Ačkoli se mezitím setmělo. A jediná chata tím směrem je Havasshytta.“

„A tenhle chlapík…“

„Sotva ho zahlédli. Zdálo se, že ani nechce, aby si ho prohlíželi, nesundal si kuklu ani staromódní sjezdařské brýle, dokonce ani ve chvíli, kdy si převlékal tričko. Manželka vypověděla, že si pomyslela, že musel někdy utrpět nějaké vážné zranění.“

„Proč?“

„Vzpomněla si jenom, že ji to napadlo, důvod nevěděla. Nicméně jakmile se ten chlap ocitl z dohledu, mohl změnit směr a jít na jinou chatu.“

„Samozřejmě,“ přikývla Kaja a pohlédla na hodinky.

„Mimochodem, ozval se někdo na tu vaši výzvu, že se mají dotyční přihlásit na policii?“

„Ne,“ odpověděla Kaja.

„Vypadá to ale, jako byste myslela ‚ano‘.“

Kaja na Krongliho rychle pohlédla a ten zareagoval tím, že před sebe napřáhl ruce. „Hloupý sedlák ve městě. Omlouvám se, do toho mi nic není.“

„V pořádku,“ odtušila Kaja.

Pohlédli každý do svého šálku kávy.

„Povídal jste, že máte dvě věci, které by mě mohly zajímat. Jaká je ta druhá?“

„Vím, že budu litovat toho, že jsem vám to řekl,“ spustil Krongli. Do očí se mu vrátil smích.

Kaja v témže okamžiku pochopila, jaký směr hovor nabere, a věděla, že Krongli má pravdu – bude toho litovat.

„Spím dneska v hotelu Plaza a napadlo mě, jestli byste tam se mnou nechtěla povečeřet.“

Poznala podle výrazu jeho obličeje, že její vlastní tvář nebylo tak těžké interpretovat.

„Nikoho jiného tady ve městě neznám,“ dodal a zkroutil ústa v grimase, která měla patrně představovat odzbrojující úsměv. „S výjimkou své ex, a té se zavolat neodvažuju.“

„Bylo by to fajn…,“ začala Kaja a na chviličku se odmlčela. Podmiňovací způsob. Viděla, že

Aslak Krongli už teď lituje.

„… jenže já už dneska večer něco mám.“

„Nic se neděje, bylo to příliš narychlo,“ usmál se Krongli a zabodl si prsty do nezkrotných kudrn.

„Co zítra?“

„Já… mám toho teď moc, Aslaku.“

Náčelník pokývl jakoby sám k sobě. „Samozřejmě. Samozřejmě už něco máte. Možná je za tím ten člověk, co u vás byl, když jsem přišel?“

„Ne, mně teď šéfují jiní.“

„Já jsem neměl na mysli šéfy.“

„Cože?“

„Povídala jste, že jste zamilovaná do policajta. A tady ten vypadal, že vás dokáže snadno přemluvit. Rozhodně snáz než já.“

„Ne, ne, vy jste se zbláznil, to nebyl on! Já… No, asi jsem ten večer trochu přebrala vína.“ Kaja zaslechla svůj vlastní hloupý smích a ucítila, jak jí do tváří stoupá krev.

„Jo jo,“ povzdechl si Krongli a dopil kávu. „Budu se muset vydat do toho velkého studeného města. Určitě je tu dost muzeí, která je třeba zhlédnout, a barů, které je třeba navštívit.“

„Jen využijte příležitost.“

Povytáhl obočí a v očích měl zároveň slzy i smích. Tak jako Even na konci.

Kaja ho doprovodila dolů. Když jí podával ruku, uklouzlo jí:

„Zavolejte mi, kdybyste byl moc osamělý, uvidím, třeba by se mi podařilo se urvat.“

Jeho úsměv si vyložila jako vděk za to, že mu dala příležitost nabídku odmítnout, nebo ji přinejmenším nevyužít.

Když stála ve výtahu a mířila opět do šestého patra, vzpomněla si na jeho slova „dokáže vás snadno přemluvit“. Jak dlouho vlastně stál mezi dveřmi a poslouchal je?

V jednu zazvonil Kaje na stole telefon.

Volal Harry. „Konečně jsem dostal to povolení. Připravená?“

Ucítila, jak se jí srdce rozbušilo poněkud rychleji. „Ano.“

„Máte vestu?“

„Vestu i zbraň.“

„Zbraně zajistí zásahovka. Čekají připravení v autě před garážemi, stačí jen sejít dolů. A buďte tak hodná a vezměte mi z poštovní přihrádky to povolení.“

„Dobrá.“

Za deset minut už projížděli v jednom z modrých dvanáctisedadlových vozů jednotky rychlého nasazení Delta centrem Osla a mířili na západ. Kaja naslouchala Harrymu, který jí vysvětloval, že půl hodiny předtím zavolal Leikemu do kancelářské budovy, kde si Leike pronajímá prostory, a že tam mu sdělili, že dneska pracuje z domova. Harry vytočil číslo Leikeho pevné linky v Holmenské ulici,

Tony Leike to zvedl a Harry zavěsil. Harry si vyžádal jako velitele zásahu speciálně Milana, tmavého podsaditého muže s mohutným obočím, který navzdory svému jménu Milano neměl v těle ani kapku italské krve.

Projeli Ibsenovým tunelem, obdélníky odrážejícího se světla klouzaly po helmách a hledích všech osmi policistů, kteří vypadali, jako by byli pohrouženi do hluboké meditace.

Kaja s Harrym seděli úplně vzadu. Harry měl na sobě černou bundu s nápisem POLICIE vpředu i vzadu, vyvedeným velkými žlutými písmeny. Právě vytáhl služební revolver, aby zkontroloval, zda má ve všech komorách náboje.

„Osm mužů z Delty s plnou parádou,“ podotkla Kaja, která výrazem „s plnou parádou“ odkazovala na majáček točící se na střeše automobilu. „Jste si jistý, že to není trochu přehnané?“

„Má to být trochu přehnané,“ odpověděl jí Harry. „Jestliže se nám má dostat pozornosti v souvislosti s tím, kdo provedl to zatčení, potřebujeme na sebe upozornit trochu víc než obvykle.“

„Unikly informace o tom do tisku?“

Harry na ni pohlédl.

„Já jen když tolik stojíte o pozornost,“ vysvětlila. „Představte si, že známá osoba Tony Leike bude zatčena pro vraždu Marit Olsenové – za tuhle informaci by si dal každý novinář uříznout nohu pod kolenem.“

„A co jestli tam bude jeho snoubenka?“ zeptal se Harry. „Nebo matka? Mají se i ony ocitnout v novinách a v přímém televizním přenosu?“ Bleskurychle trhl revolverem tak, aby bubínek zacvakl na místo.

„Tak na co je nám to poutání pozornosti?“

„Tisk dorazí později, budou se vyptávat sousedů, kolemjdoucích, nás. Dozví se, jak velkolepá show to byla. To stačí. Nebudeme do toho zatahovat nevinné, a přesto zaplníme titulní strany.“

Pokradmu na něj pohlédla, když přes ně přelétly stíny v dalším tunelu. Jeli čtvrtí Majorstua a nahoru po Slemdalské ulici, minuli Vinderen a Kaja si všimla, že Harry zírá s nepokrytě utrápeným pohledem ve tváři postranním okénkem ven, na nástupiště. Dostala chuť položit svou ruku na jeho, něco říct, cokoli, něco, co by dokázalo ten jeho výraz vymazat. Zadívala se na jeho ruku. Svírala revolver, mačkala ho, jako by to bylo jediné, co má. Takhle to nemůže dál pokračovat, něco praskne.

Vlastně už prasklo.

Stoupali stále výš, město se rozkládalo dole pod nimi. Přejeli koleje a v témže okamžiku se výstražná světla za nimi rozblikala a závory začaly klesat.

Byli v Holmenské ulici.

„Kdo se mnou půjde ke dveřím, Milano?“ zavolal Harry dopředu k sedadlu spolujezdce.

„Delta číslo tři a čtyři,“ zavolal Milano v odpověď, otočil se a ukázal na muže, který měl křídou na hrudi a na zádech kombinézy napsanou velkou číslici tři.

„O. K.,“ přikývl Harry. „A co zbytek?“

„Dva muži z každé strany domu. Postup Dyke 1-4-5.“

Kaja věděla, že to je kód pro rozmístění, že si tenhle způsob komunikace vypůjčili z amerického fotbalu a že cílem je dorozumívat se rychle a tak, aby jim protivník nerozuměl, pokud by se dokázal dostat na vysílací frekvence, které Delta používá. Zastavili několik domovních čísel před Leikeho vilou. Šest mužů zkontrolovalo své empépětky a vyskočilo. Kaja viděla, jak se rychle pohybují obřími sousedními zahradami s hnědou povadlou trávou, holými jabloněmi a vysokými živými ploty, jimž tady v západní části Osla dávají lidé přednost. Kaja pohlédla na hodinky. Uplynulo čtyřicet vteřin, načež z Milanovy vysílačky zapraskalo: „Všichni na místě.“

Řidič pustil spojku a pomalu dojeli k domu.

Vila Tonyho Leikeho, kterou si pořídil relativně nedávno, byla žlutá jednopatrová budova impozantní velikosti, ale adresa byla okázalejší než architektura domu, která se pohybovala kdesi mezi funkcionalismem a dřevěnou krabicí, pokud mohla Kaja soudit.

Zastavili napříč přes oboje garážová vrata na konci štěrkem vysypané cestičky vedoucí ke vchodovým dveřím. Před několika lety, během dramatu s rukojmím ve Vestfoldu, obklíčila Delta dům a vyděrači jim unikli tím, že se okamžitě doplížili do garáže, která byla propojená s domem, otočili klíčkem v zapalování auta patřícího majiteli domu a prostě ujeli za přihlížení po zuby ozbrojených policistů, jimž překvapením spadla čelist.

„Držte se za mnou a pojďte,“ vyzval Harry Kaju. „Příště bude řada na vás.“

Vystoupili a Harry se okamžitě vydal k domu s oběma policisty jdoucími o krok vzad a po stranách, takže tvořili trojúhelník. Kaja mu na hlase poznala, že má rychlejší pulz. Nyní to viděla i na jeho řeči těla, na napětí v zátylku, na přehnaně pružném způsobu chůze.

Vykráčel po schodech nahoru a zazvonil. Zbylí dva policisté se postavili každý z jedné strany dveří zády ke zdi.

Kaja počítala. Harry jí v autě vykládal, že v FBI mají instrukce, že musí zazvonit nebo zaklepat, zavolat „Policie!“ a „Otevřete!“, zopakovat to, potom počkat deset vteřin, a teprve pak se můžou dovnitř dostat násilím. Norská policie žádné speciální instrukce neměla, avšak to neznamenalo, že by neměla žádná pravidla.

Tohoto dopoledne v Holmenské ulici se nicméně žádné z těchto pravidel neuplatnilo.

Dveře se rozlétly a Kaja automaticky ustoupila o krok vzad, když zahlédla ve dveřích rastafariánskou čepici, uviděla, jak se Harryho rameno pohnulo, a zaslechla zvuk pěsti, která zasáhla obličej.

Kapitola 42 – Beavis

Ten pohyb byl automatický, Harry ho prostě nedokázal zastavit.

Když se ve dveřích domu Tonyho Leikeho zjevil obličej kriminalistického technika Bjorna Holma, připomínající tak trochu měsíček, a Harry za Bjornem spatřil jiné kriminalistické techniky, jak pilně prohledávají dům, během vteřiny mu došlo, co se tu stalo, a zatmělo se mu před očima.

Ucítil jen, jak se mu náraz rozšířil paží až do ramene, a také bolest v kloubech. Když znovu otevřel oči, klečel Bjorn Holm v chodbě, z nosu se mu řinula krev přes ústa a skapávala mu z brady.

Oba policisté z Delty vyskočili a namířili na Holma zbraně, očividně však byli zmatení. Patrně už viděli technikovu dobře známou rastafariánskou čepici a došlo jim, že ti ostatní bíle odění muži jsou součástí výjezdové skupiny techniků.

„Oznamte všem, že situace je pod kontrolou,“ nařídil Harry muži s číslicí tři na hrudi. „A taky to, že podezřelý byl zatčen. Mikaelem Bellmanem.“

Harry seděl sklesle na židli, nohy natažené tak, že mu dosahovaly až k psacímu stolu Gunnara Hagena.

„Je to jednoduché jako facka, šéfe. Bellman se dozvěděl, že se chystáme zatknout Tonyho Leikeho.

Krucinál, mají přece úřad státního zástupce přímo přes ulici, ve stejné budově, ve které sídlí technické. Stačilo mu tam jenom zaběhnout, aby získal od některého ze státních zástupců příkaz k zatčení, což pravděpodobně dokázal vyřídit za dvě minuty. Zatímco já jsem musel čekat dvě zatracené hodiny!“

„Nemusíte křičet,“ napomenul ho Hagen.

„Vy nemusíte, ale já jo!“ zařval Harry a praštil do područky. „Do prdele! Do prdele!“

„Buďte rád, že na vás Holm nechce podat trestní oznámení. Mimochodem, proč jste ho praštil? To on má na svědomí ten únik informací?“

„Ještě něco, šéfe?“

Hagen pohlédl na svého vrchního komisaře. Potom zavrtěl hlavou. „Vezměte si pár dní volno,

Harry.“

Truls Berntsen měl v mládí spoustu přezdívek. Většinu z nich už zapomněl. Měl však jednu, kterou dostal po střední škole začátkem devadesátých let, a ta se ujala: Beavis. Ten kreslený pitomeček z MTV. Světlé vlasy, předkus a chrochtavý smích. Dobrá, možná se tak směje. Směje se tak už od základní školy a obzvlášť se tak smál, když někdo dostával nakládačku. Zvlášť když on sám dostával nakládačku. V jednom komiksovém časopise se dočetl, že ten chlápek, co stvořil Beavise a Butt-

Heada, se jmenoval Judge, křestní jméno si nepamatoval. Ale tenhle Judge v každém případě tvrdil, že si představoval, že Beavisův otec je alkoholik a syna bije. Truls Berntsen si vzpomíná, že časopisem mrskl na podlahu prodejny a vyšel ven, přitom se chrochtavě smál.

Měl dva strýce, oba byli policisté, a jenom o vlásek a na základě protekce ze dvou stran dokázal prolézt přijímačkami na policejní akademii. A zkoušky složil s odřenýma ušima a za přispění nejméně jedné pomocné ruky chlapíka sedícího u sousedního stolku. Ještě aby ne, odmalička byli kámoši.

Nebo jak se to vezme, kámoši. Pokud měl být Truls upřímný, byl Mikael Bellman jeho šéfem od jejich dvanácti let, kdy se scházeli na velkém pozemku na Manglerudu, na němž se tehdy za pomoci trhavin hloubily základy domů. Bellman ho přistihl, když se snažil zapálit mrtvou krysu. A ukázal mu, nakolik zábavnější je nacpat kryse do tlamy tyčku dynamitu. Truls ji směl dokonce odpálit. A od toho dne následoval Mikaela Bellmana, ať šel kamkoli. Pokud k tomu tedy dostal svolení. Mikael zvládalvšechno to, co Truls nezvládal. Školu, tělocvik, dokázal mluvit tak, aby si z něj nikdo neutahoval.

Dokonce měl holky, jedna z nich byla o rok starší a měla prsa, která směl Mikael po libosti osahávat.

Jenom v jednom byl Truls lepší: v přijímání výprasku. Mikael se vždycky stáhl, jestliže měli někteří ze starších kluků už dost toho, že se jim ti rypáci vytlemují, a vyrazili proti nim se zaťatými pěstmi.

Tehdy nastrkával Mikael Trulse před sebe. Protože Truls dokázal přijímat výprask. Měl trénink z domova. Mohli ho zmlátit do krve, a on tam pořád stál a chrochtavě se pochechtával, což je ještě víc vytáčelo. Nedokázal přestat, prostě se musel smát. Věděl, že potom se mu od Mikaela dostane uznalého poklepání na rameno, a jestliže byla neděle, Mikael ho třeba někdy upozornil, že spolu Julle a Te-Ve budou zase závodit. To se pak Mikael s Trulsem postavili na most pod ryenskou křižovatkou, nasávali pach sluncem rozpáleného asfaltu a poslouchali řvoucí motory strojů Kawa 1000, zatímco oba fanouškovské tábory křičely a hulákaly. A pak motorky Julleho a Te-Veho přisvištěly po nedělně prázdné dálnici, podjely pod nimi a pokračovaly dál k tunelu a do čtvrti Bryn. A někdy potom spolu

Truls a Mikael – jestliže byl Mikael v dobré náladě a Trulsova matka měla službu v Akerské nemocnici – zašli na nedělní oběd k paní Bellmanové.

Jednou když u nich Mikael zazvonil, zavolal otec na Trulse, že si Ježíš přišel pro svého učedníka.

Nikdy se nehádali. Tedy Truls se nikdy nebránil, jestliže byl Mikael ve špatné náladě a osopoval se na něj. Ani na mejdanu, kde ho nazval Beavisem a všichni se smáli a Truls instinktivně pochopil, že se ta přezdívka ujme. Jenom jednou se Truls vzbouřil. Tehdy, když Mikael označil jeho otce za jednoho z opilců z továrny Kadok. Tehdy Truls vstal a vykročil proti Mikaelovi s pozdviženou pěstí.

Mikael se schoulil, paží si chránil hlavu a se smíchem Trulse vyzval, aby se uklidnil, že to byl jenom vtip, tak promiň, jo? Potom to bylo líto Trulsovi a to on škemral za prominutí.

Jednoho dne došli Mikael s Trulsem na benzinovou stanici, o které věděli, že tam Julle a Te-Ve kradou benzin. Julle a Te-Ve tam prostě pokaždé natankovali u samoobslužného stojanu nádrže svých motorek a jejich holky přitom vždycky seděly vzadu na sedadlech s džínovými bundami uvázanými kolem pasu tak, aby bundy jakoby náhodou zakrývaly espézetky. Pak kluci naskočili a šlápli na to.

Mikael uvedl plná jména a adresy obou kluků, ale jen jedné holky, Te-Veho přítelkyně. Majitel čerpací stanice se tvářil skepticky, uvažoval o tom, jestli neviděl Trulse na jedné z bezpečnostních kamer, přinejmenším se podobal klukovi, který tu ukradl kanystr benzinu těsně předtím, než někdo zapálil prázdnou stavební buňku nahoře na manglerudském pozemku. Mikael mu vysvětlil, že nežádá za své informace žádnou odměnu, že jenom chce, aby byli viníci pohnáni k odpovědnosti. A že počítá s tím, že i majitel benzinky zná svou občanskou povinnost. Onen dospělý muž poněkud užasle přikývl.

Mikael dokázal takhle působit na lidi. Po odchodu z benzinky Mikael konstatoval, že se chce po střední škole přihlásit na policejní akademii a že by to měl Beavis zvážit a udělat totéž, vždyť má policajty dokonce v příbuzenstvu.

Vzápětí začal Mikael chodit s Ullou a Beavis se s ním vídal poněkud méně často. Ale po dokončení střední školy a policejní akademie získali oba místo na stejné policejní stanici ve

Stovneru, v typické východní čtvrti, kde řádily různé gangy, kde docházelo k domácímu násilí a sem tam dokonce i k vraždě. Po roce si Mikael vzal Ullu za ženu a stal se Trulsovým šéfem, nebo tedy

Beavisovým, protože tak se mu začalo říkat asi od třetího dne služby. Budoucnost vypadala pro

Trulse dobře a pro Mikaela skvostně. Až do chvíle, než jeden pitomec, civilní zaměstnanec ze mzdové účtárny, obvinil Bellmana, že mu po vánočním večírku zlomil čelist. Neměl pro to ovšem důkazy a Truls s jistotou věděl, že to Mikael neudělal. Ale kvůli celému tomu pozdvižení se prostě

Mikael sbalil, získal práci u Europolu a přestěhoval se do hlavní centrály v Haagu, kde se také stal poměrně rychle hvězdou.

Jakmile po návratu do Norska a ke Kriposu vyřídil všechny důležité záležitosti, zavolal Trulsovi a zeptal se ho: „Beavisi, jsi připravený zase vyhazovat krysy do vzduchu?“

Jako první udělal to, že zaměstnal Jussiho.

Jussi Kolkka byl odborník na půl tuctu bojových technik s takovými názvy, které člověk zapomene, ještě než je dovysloví. Pracoval čtyři roky pro Europol a předtím byl policistou v Helsinkách.

V Europolu musel skončit kvůli tomu, že během vyšetřování série znásilnění nezletilých dívek v jižníEvropě překročil jistou hranici. Údajně zmlátil jednoho násilníka tak důkladně, že dokonce i jeho advokátovi dělalo problém ho poznat. Problém mu však nečinilo vyhrožovat Europolu podáním občansko-právní žaloby. Truls se snažil vydolovat z Jussiho pikantní podrobnosti, ale ten na něj jen němě zíral. Fajn, Truls sám taky nebyl zrovna upovídaný. A zapamatoval si, že čím míň člověk mluví, tím vyšší šance má, že ho lidi budou podceňovat. Což se občas i hodilo. Nicméně dnes večer mají důvod k oslavě. Mikael, on sám, Jussi a Kripos vyhráli. A protože Mikael tu není, můžou sami převzít velení.

„Sklapněte!“ zařval Truls a ukázal na televizor visící na zdi nad pultem v baru Justisen. A zaslechl svůj vlastní nervózní chrochtavý smích, když kolegové skutečně udělali, co jim přikázal. U stolů a za barpultem se rozhostilo ticho. Všichni zírali na moderátora zpravodajství, který hleděl přímo do kamery a zvěstoval to, nač čekali:

„Kripos dnes zatkl muže podezřelého ze všech pěti vražd, mimo jiné z vraždy Marit Olsenové.“

Propukl jásot, cinkaly pivní půllitry a rámus přehlušil pokračování, dokud temný hlas s finskošvédským přízvukem nezaburácel švédsky: „Držte klapačky!“

Lidi z Kriposu uposlechli a napřeli pozornost k Mikaelu Bellmanovi, který stál před jejich budovou ve čtvrti Bryn s chlupatým mikrofonem před obličejem.

„Dotyčný je podezřelý, Kripos ho vyslechne a potom předloží návrh na jeho vzetí do vazby,“

vysvětloval na kameru Mikael Bellman.

„Znamená to, že se domníváte, že tím policie ten případ vyřešila?“

„Najít viníka a dosáhnout toho, aby byl dotyčný odsouzen, jsou dvě různé věci,“ prohlásil Bellman s náznakem úsměvu v koutcích úst. „Ale vyšetřování tady v Kriposu odhalilo tolik indicií a souher, že se domníváme, že bylo správné přistoupit okamžitě k zatčení, protože hrozilo riziko jak recidivy, tak maření důkazů.“

„Zatčený je asi třicetiletý muž. Můžete nám o něm povědět víc?“

„Můžu vám říct, že už dříve byl odsouzen za násilnou trestnou činnost.“

„Na internetu kolují dohady o identitě dotyčného. Prý se jedná o známého investora, který je mimo jiné zasnouben s dcerou významného rejdaře. Můžete tyto dohady potvrdit, pane Bellmane?“

„Myslím, že je nebudu potvrzovat ani vyvracet, řeknu jen, že Kripos upřímně doufá, že se tento případ velice rychle vyřeší.“

Reportér se otočil do kamery, aby reportáž ukončil, ale v baru Justisen ho přehlušila salva potlesku.

Truls si objednal další pivo, jeden z kriminalistů si mezitím stoupl na židli a dal všeobecně na vědomí, že oddělení vražd mu může políbit prdel, přinejmenším jednu půlku, pokud pěkně poprosí.

Našlapaným lokálem, kde to páchlo potem, se rozšířil smích.

V téže chvíli se otevřely dveře a Truls v zrcadle zahlédl, jak dveřní otvor vyplňuje jistá postava.

Při tom pohledu pocítil zvláštní vzrušení, chvějivý příslib, že se něco stane, že někdo dojde k úhoně.

Byl to Harry Hole.

Vysoký, širokoplecí, vyzáblá tvář a zarudlé oči zapadlé v očních důlcích. Jen tam stál. A přesto – aniž kdokoli zavolal, ať všichni sklapnou – se zpředu i zezadu začalo šířit barem ticho, dokud nebylo slyšet jen poslední špitání dvou ukecaných kriminalistických techniků. Jakmile bylo ticho absolutní,

Harry pronesl:

„Tak vy tu slavíte, že jste nám dokázali ukrást práci, kterou jsme odvedli my?“

Slova zazněla tiše, téměř šeptem, a přesto se každá slabika místností rozlehla.

„Slavíte, že máte šéfa, který je ochotný jít přes mrtvoly – jak ty, které se navršily tam venku, tak ty, které brzy vynesou z šestého patra policejního ředitelství – jenom proto, aby směl být králem Slunce toho zasranýho Brynu. Dobrá. Tady je stovka.“

Truls zahlédl, že Harry zdvihá v ruce bankovku.

„Tu krást nemusíte. Vezměte si ji – kupte si pivo, odpuštění, vibrátor pro Bellmanovo trio…“

Stovku zmačkal a hodil ji na podlahu. Truls koutkem oka zahlédl, že Jussi už je v pohybu.

„… nebo dalšího práskače.“

Harry udělal úkrok stranou, aby neupadl. Truls teprve teď pochopil, že je – navzdory tomu, že mluvil zřetelně jako kněz – namol opilý.

V následujícím okamžiku provedl Harry půlobrat, neboť ho Kolkkův pravý zvedák zasáhl do levé části čelisti, a hluboce, téměř galantně se uklonil, když se mu Finova levá pěst zaryla do solaru. Truls tušil, že se Harry za několik vteřin – až popadne dech – pozvrací. Tady uvnitř. A Jussimu očividně došlo totéž – že venku bude Harrymu líp. Bylo zvláštní sledovat, jak ten široký, téměř krabicovitý Fin zvedá nohu vysoko a měkce jako baletka, přikládá ji Harrymu k rameni a velice opatrně do něj strká, aby se schoulený policista zhoupl vzad a vypadl ven stejnými dveřmi, jimiž přišel.

Ti nejopilejší a nejmladší zařvali smíchy, Truls zachrochtal. Několik starších vykřiklo a jeden z nich zavolal, ať se Kolkka sakra chová slušně. Nikdo z nich však nic nepodnikl. Truls věděl proč.

Všichni tady si pamatovali tu historku. Harry protáhl uniformu bahnem, nadělal do vlastního hnízda, zabil jednoho z jejich nejlepších mužů.

Jussi odpochodoval k barovému pultu, bezvýrazně, jako by byl jenom vynést odpadky. Truls se chrochtavě a trhaně smál. Finům a Sámům a Eskymákům, a jak oni se to jenom všichni jmenují, nikdy neporozumí.

V zadní části lokálu vstal jeden chlapík a vyřítil se ze dveří. Truls ho v Kriposu ještě nikdy neviděl, ale dotyčný s tmavými vlnitými vlasy měl vzezření policisty.

„Řekněte, kdybyste s ním potřeboval pomoct, náčelníku,“ zavolal kdosi od chlapíkova stolu.

Až po třech minutách, kdy se opět rozezpívala nahlas Céline Dionová a rozběhl se hovor, se Truls odvážil popojít ke dveřím, kde zakryl botou stovku a přistrkal ji tak k baru.

Harry chytil dech. A pozvracel se. Jednou, podruhé. Potom se znovu schoulil. Asfaltový povrch byl tak studený, až ho přes tričko pálil na kůži, a současně tak těžký, jako by Harry nesl asfalt, a nikoli obráceně. Pod očními víčky mu tancovaly krvavé skvrny a černí vlnící se hádci.

„Pane Hole?“

Harry zaslechl hlas, věděl však, že jestliže dá najevo, že je při vědomí, vystaví se kopancům. Proto nechal oči zavřené.

„Pane Hole?“ Hlas se přiblížil a Harry ucítil na rameni ruku.

Harry věděl také, že alkohol snižuje rychlost reakcí, přesnost zásahu a odhad vzdálenosti, ale přesto to udělal. Otevřel oči, otočil se a udeřil směrem k hrdlu dotyčného. Potom se opět zhroutil.

Minul téměř o půl metru.

„Seženu vám taxík,“ pronesl hlas.

„Ani hovno,“ zasténal Harry. „Zmizni, ty svinská kryso.“

„Já nejsem z Kriposu,“ ozval se hlas. „Jmenuju se Krongli. Jsem okresní policejní náčelník z Ustaoset.“

Harry se otočil a pohlédl na něj.

„Jsem jenom trochu opilý,“ vysvětlil Harry chraplavě a snažil se klidně dýchat, aby ho bolesti v žaludku nepřiměly znovu zvracet. „To nic není.“

„Já jsem taky trochu opilý,“ usmál se Krongli a položil si Harryho ruku okolo ramen. „A mám-li být upřímný, netuším, kde se tu shánějí taxíky. Dokážete vstát?“

Harry pod sebe přitáhl nejprve jednu nohu, potom druhou, několikrát zamrkal a konstatoval, že se přinejmenším nachází opět ve svislé poloze. A napůl v objetí okresního policejního náčelníka z Ustaoset.

„Kde budete dneska v noci spát?“ zeptal se Krongli.

Harry na něj úkosem pohlédl: „Doma. A pokud možno sám, jestli vám to nevadí.“

V témže okamžiku před nimi zastavilo policejní auto. Boční okénko se stočilo. Harry zaslechl dozvuk smíchu a potom klidný hlas:

„Harry Hole, oddělení vražd?“

„To jsem já,“ vzdychl Harry.

„Jeden z kriminalistů z Kriposu nám právě volal s výzvou, abychom pro vás přijeli a odvezli vás bezpečně domů.“

„Tak otevřete dveře!“

Harry nasedl dozadu, opřel si hlavu, zavřel oči a okamžitě ucítil, jak se s ním všechno točí. Bylo to ale pořád lepší než pozorovat ty dva na předním sedadle, jak na něj zírají. Krongli je požádal, aby mu zavolali, až bude „Harry“ v pořádku doma. Na základě čeho si sakra ten chlápek namlouvá, že je

Harry jeho kámoš? Harry zaslechl, jak boční okénko vyjelo vzhůru, a potom se opět ozval příjemný hlas z předního sedadla:

„Kde bydlíte, pane Hole?“

„Jeďte rovnou za nosem, někoho navštívíme.“

Jakmile Harry ucítil, že se auto rozpohybovalo, otevřel oči, otočil se a zahlédl, že Aslak Krongli stále stojí na chodníku v Mollerově ulici.

Kapitola 43 – Návštěva

Kaja ležela na boku a zírala do tmy ložnice. Zaslechla vrznutí branky a vzápětí kroky na štěrku.

Zadržela dech a vyčkávala. Ozvalo se zazvonění. Vyklouzla z postele, oblékla si župan a došla k oknu. Znovu se ozvalo zazvonění. Poodhrnula záclonu. A vzdychla.

„Opilý policajt,“ pronesla nahlas do místnosti.

Nazula si pantofle a došourala se do chodby a ke dveřím. Otevřela je a postavila se se zkříženými pažemi mezi zárubně.

„Nazdárek, kotě,“ zadrmolil policista. Kaja zauvažovala, zda to má být parodie na skeč s tématem opilec, nebo zda jde o tristní originál.

„Copak vás sem přivádí v tak pozdní hodinu?“ zeptala se.

„Vy. Pustíte mě dovnitř?“

„Ne.“

„Vždyť jste povídala, že vás můžu kontaktovat, pokud bych se cítil příliš osamělý. A já se cítím příliš osamělý.“

„Aslaku, já už ležím. Jeďte do hotelu. Můžeme si spolu zítra dopoledne vypít kafe.“

„Potřebuju kafe teď, řekl bych. Deset minut, potom zavoláme taxíka, co? Do té doby si můžeme povídat o vraždách a sériových vrazích. Co vy na to?“

„Je mi líto. Nejsem sama.“

Krongli se zprudka napřímil, pohybem, který v Kaje vzbudil podezření, že náčelník není tak opilý, jak to původně vypadalo, a pronesl: „Aha. Máte tam toho… toho policajta, co vás tak uchvátil?“

„Možná.“

„Patří jemu?“ pronesl náčelník pomalu a kopl do velkých bot stojících vedle rohožky.

Kaja neodpověděla. Zaslechla něco v Krongliho hlase, ne, za jeho hlasem, něco, co tam předtím nebylo. Něco jako nízkofrekvenční, sotva slyšitelné vrčení.

„Nebo tu máte ty boty jenom na zastrašování?“ Pláč i smích v pohledu. „Nikoho tam nemáte, je to tak, Kajo?“

„Poslyšte, Aslaku…“

„Ten policajt, o kterém mluvíte, ten Harry Hole, totiž dostal dneska večer výprask. Zjevil se v baru

Justisen ožralej jako prase, řekl si tam provokativně o nakládačku a taky ji dostal. Přijel pro něj hlídkový vůz a odvezl ho domů. V tom případě máte dneska večer přece jenom volno, nebo ne?“

Kaje se srdce rozbušilo rychleji, už jí pod županem nebyla zima.

„Možná ho místo toho přivezli sem,“ odtušila a uvědomila si, že její hlas zní nyní také jinak.

„Ne, zavolali mi a sdělili mi, že ho odvezli někam do prčic, na jakýsi kopec, kde chtěl kohosi navštívit. Když pak zjistili, že hodlá jít do Říšské nemocnice, silně ho od toho odrazovali, ale on na červené prostě vyskočil. Mám rád kafe silný, jasný?“

V očích se mu objevila intenzivní záře, stejná, jakou tam míval Even, jestliže nebyl zdravý.

„Aslaku, jděte už. V Kostelní seženete taxíka.“

Krongliho ruka vystřelila, a než Kaja stihla zareagovat, popadl ji náčelník za paži a vstrčil ji do chodby. Snažila se mu vymanit, ale on ji jednou paží objal a držel ji.

„Hodláš se chovat stejně jako ona?“ zasyčel jí těsně u ucha. „Unikat, mizet? Bejt taková, jaký jste všechny, vy zatracený…“

Kaja zasténala a zavrtěla se, ale Krongli měl sílu.

„Kajo!“

Z ložnice, jejíž dveře byly pootevřené, se ozval hlas. Rozhodný, panovačný mužský hlas, který by

Krongli za jiných okolností možná poznal. Už jenom proto, že ho před pouhou hodinou slyšel v baru

Justisen.

„Co se to tam děje, Kajo?“

Krongli ji pustil a zíral na ni, oči vyvalené, ústa otevřená.

„Nic,“ odvětila Kaja, aniž spustila z Krongliho zrak. „Jenom jeden opilý sedlák z Ustaoset, který už jde domů.“

Krongli mlčky zacouval ke vchodovým dveřím a otevřel je. Vyklouzl ven a přibouchl je za sebou.

Kaja došla ke dveřím, zamkla a opřela si čelo o studené dřevo. Chtělo se jí plakat. Ne strachy nebo vlivem šoku, nýbrž zoufalstvím. Všechno kolem ní se hroutilo. Všechno, o čem si myslela, že to je čisté a správné, se konečně začalo vyjevovat v pravém světle. Navíc to tak bylo už delší dobu, jenom ona to nechtěla vidět. Protože Even měl pravdu: nikdo není takový, jaký se zdá, a skoro všechno, s výjimkou upřímné zrady, je lež a podvod. A toho dne, kdy zjistíme, že sami nejsme jiní, přestaneme mít chuť žít dál.

„Tak už jdeš, Kajo?“

„Ano.“

Kaja se odpoutala od dveří, jimiž měla chuť vyběhnout ven. Došla do ložnice. Měsíční světlo tu dopadalo mezi záclonami na postel, na lahev se šampaňským, kterou jí přinesl na oslavu, na jeho nahý, dobře vytrénovaný trup, na obličej, o kterém si kdysi myslela, že je nejkrásnější na světě. Bílé pigmentové skvrny na pleti se mu blýskaly jako fosforeskující nátěr. Jako by uvnitř žhnul.

Kapitola 44 – Kotva

Kaja zůstala stát ve dveřích ložnice a hleděla na něj. Mikael Bellman. Pro ty tam venku zdatný, ambiciózní náčelník, šťastně ženatý otec tří dětí a vbrzku vedoucí nového obřího Kriposu, který povede vyšetřování všech vražd v Norsku. Pro ni, Kaju Solnessovou, muž, do něhož se zamilovala okamžitě při jejich prvním setkání, který ji svedl s využitím všech platných pravidel tohoto umění plus několika kroků proti pravidlům. Měl to snadné, to však nebyla jeho chyba, nýbrž její. Z velké části. Cože to Harry povídal? „Je ženatý a tvrdí, že kvůli vám opustí ženu a děti, ale nikdy to neudělá?“

Trefil hřebík na hlavičku. Samozřejmě. Tak banální jsme. Věříme, protože věřit chceme. Věříme v bohy, protože tím tlumíme strach ze smrti. Věříme v lásku, protože zkrášluje naše představy o životě. Věříme řečem ženatých mužů, protože říkají to, co ženatí mužové říkávají.

Věděla, co Mikael pronese. A on to také udělal.

„Budu už muset domů. Podezírala by mě, protože neví, kde jsem.“

„Jistě,“ povzdychla Kaja a jako obvykle mu nepoložila otázku, která se vždycky vynořila, jestliže tuhle větu pronesl: Proč jí neumožnit, aby s tím podezíráním skoncovala? Proč neudělat to, o čem tak dlouho mluvíš? A právě teď se začala vnucovat nová otázka: A proč si už vlastně nejsem tak jistá, jestli chci, abys to udělal?

Harry se za pomoci zábradlí plížil vzhůru po schodech na hematologické oddělení Říšské nemocnice.

Byl zbrocený potem, promrzlý a zuby mu cvakaly jako dvoutaktní motor. A byl opilý. Zase opilý.

Opilý Jimem Beamem, opilý ďábelskostí, opilý sám sebou, opilý sračkami. Vrávoral chodbou, dokud nezahlédl na jejím konci dveře otcova pokoje.

Ze sesterny vystrčila hlavu sestra, podívala se na něj a opět zmizela. Harrymu zbývalo ke dveřím padesát metrů, když přiklouzala chodbou společně s holohlavým ošetřovatelem a zahradila mu cestu.

„Nemáme tu na oddělení žádné léky,“ informoval ho holohlavec.

„To, co povídáte, je nejen hrubá lež,“ spustil Harry a snažil se udržet rovnováhu a ovládnout cvakání zubů, „nýbrž i hrubá urážka. Já nejsem feťák, ale příbuzný, který sem přišel navštívit svého otce. Takže mi laskavě uhněte z cesty.“

„Promiňte,“ pronesla sestra, kterou poněkud uklidnila Harryho zřetelná výslovnost. „Páchnete ale jako pivovar, a my vám nemůžeme dovolit…“

„V pivovaru se dělá pivo,“ namítl Harry. „Jim Beam je bourbon. Což by mělo napovídat, že páchnu jako lihovar, slečno. To je…“

„To je fuk,“ skočil mu do řeči ošetřovatel a popadl ho za loket. A stejně rychle ho pustil, protože mu Harry zkroutil ruku. Zasténal a šklebil se bolestí, než ho Harry opět pustil. Harry se napřímil a pohlédl na něj.

„Zavolejte policii, Gerdo,“ sykl ošetřovatel tiše, aniž z Harryho spustil pohled.

„Pokud budete souhlasit, já si ho převezmu,“ pronesl za nimi hlas s náznakem šišlání. Byl to Sigurd

Altman. Přicházel k nim s deskami pod paží a přátelským úsměvem. „Mohl byste jít se mnou tam, kde skladujeme opiáty, Harry?“

Harry se dvakrát zapotácel. Zaostřil na malého drobného muže s kulatými brýlemi. Potom pokývl.

„Tudy,“ vyzval ho Altman, který už vyrazil.

Altmanova denní místnost byla přísně vzato pouhou kójí. Neměla okno ani jinou viditelnou ventilaci, byl v ní však psací stůl, počítač a polní lůžko, na němž, jak ošetřovatel vysvětlil, mohou při noční službě spát – probouzejí je dle potřeby. A také tu byla uzamykatelná šatní skříň, jejíž obsah, jak Harry předpokládal, umožňoval „chemické napojení a odpojení“.

„Altman,“ pronesl Harry sedící na pelesti a hlasitě přitom zamlaskal, jako by se mu na rty dostalo lepidlo. „Neobvyklé jméno. Znám jenom jednoho člověka, který se tak jmenuje.“

„Robert Altman,“ odtušil Sigurd Altman, který se usadil na jediné židli v místnosti. „Moje původní jméno končící na –sen se mi nelíbilo, bylo příliš obyčejné. Jakmile jsem se dostal z vesničky, kde jsem vyrostl, požádal jsem o změnu příjmení. Žádost jsem zdůvodnil popravdě tím, že Robert Altman je můj oblíbený režisér. Referent musel mít patrně toho dne opici, protože mi to prošlo. Každému z nás občas znovuzrození prospěje.“

„Hráč,“ podotkl Harry.

„Gosford Park,“ přidal Altman.

„Prostřihy.“

„Ach, mistrovské dílo.“

„Dobré, ale přeceňované. Až moc témat. Aranžmá děj zbytečně komplikuje.“

„Život je komplikovaný. Lidi jsou komplikovaní. Podívejte se na něj ještě jednou, Harry.“

„Hm.“

„Jak se daří? Nějaký pokrok v tom případu s Marit Olsenovou?“

„Pokrok… Dneska zadrželi chlapa, co to udělal.“

„No ne? Tak to chápu, že slavíte.“ Altman přitiskl bradu na prsa a pohlédl na Harryho přes brýle.

„Musím přiznat, že doufám, že budu moct svým případným vnoučatům vykládat, že ten případ vyřešila informace o ketanominu, kterou jsem vám poskytl.“

„To klidně doufejte, ale odhalil ho telefonát jedné z obětí.“

„Chudák.“

„Chudák kdo?“

„Chudáci všichni, vlastně, předpokládám. Tak proč jste potřeboval tak rychle vidět svého otce, teď v noci?“

Harry si položil dlaň přes ústa a neslyšně si odříhl.

„Vždycky existuje nějaký důvod,“ prohlásil Altman. „Bez ohledu na to, jak jste opilý, vždycky existuje nějaký důvod. Na druhou stranu mi po tom důvodu samozřejmě nic není, takže bych měl asi sklap…“

„Už vás někdy někdo požádal, abyste mu pomohl zemřít?“

Altman pokrčil rameny. „Párkrát ano. Protože jsem ošetřovatel se specializací na anesteziologii, nabízí se to. Proč?“

„Můj otec mě o to požádal.“

Altman pomalu přikývl. „Tohle je těžké břemeno, pokud ho na vás někdo naloží. Proto jste sem přišel? Chcete to mít za sebou?“

Harry už předtím pohledem propátral místnost, aby zjistil, jestli se tu nachází něco s obsahem alkoholu, co by se dalo vypít. Teď se jeho pohled vydal na obhlídku podruhé. „Přišel jsem požádat o odpuštění. Protože to pro něj nedokážu udělat.“

„Za to sotva potřebujete odpuštění. Připravit někoho o život je něco, co člověk nemůže požadovat od nikoho, a už vůbec ne od vlastního syna.“

Harry složil hlavu do dlaní. Připadala mu tvrdá a těžká jako bowlingová koule.

„Už jsem to kdysi udělal,“ pronesl.

Altmanův hlas zněl spíše udiveně než šokovaně: „Pomohl jste někomu zemřít?“

„Ne. Odmítl jsem někomu pomoct zemřít. Svému nejhoršímu nepříteli. Trpí nevyléčitelnou, smrtelnou a velice bolestivou nemocí. Pomalu se dusí vlastní smršťující se kůží.“

„Sklerodermie,“ uhádl Altman.

„Když jsem ho zatkl, pokusil se mě přimět k tomu, abych ho zastřelil. Byli jsme sami nahoře ve věži skokanského můstku, jenom on a já. On zavraždil neznámý počet lidí a ublížil mně i lidem, které mám rád. Trvalé následky. Mířil jsem na něj revolverem. Jenom my dva. Sebeobrana. Pokud bych ho zastřelil, vůbec nic bych tím neriskoval.“

„Jenže vy jste radši chtěl, aby trpěl,“ přikývl Altman. „Smrt by pro něj byla příliš snadné východisko.“

„Ano.“

„A teď máte pocit, že totéž činíte svému otci, že ho necháváte trpět, místo abyste ho nechal zemřít.“

Harry si zamnul zátylek. „Není to proto, že bych ctil zásadu nedotknutelnosti života nebo nějaké podobné kecy. Je to čirá slabost. Zbabělost. Kruci, nemáte tu něco k pití?“

Sigurd Altman zavrtěl hlavou. Harry si nebyl jistý, zda to měla být odpověď na jeho poslední otázku nebo na předchozí slova. Možná obojí.

„Nemůžete jenom tak shazovat svoje vlastní pocity, Harry. Snažíte se ošálit to, že vás stejně jako ostatní řídí představy o tom, co je správné a co špatné. Váš intelekt možná nedokáže podpořit všechny ty představy prostřednictvím argumentů, ale přesto je máte v sobě velice hluboce zakotvené. Dobro a zlo. Možná za to mohou věci, které vám v dětství vyprávěli rodiče, pohádka s ponaučením, kterou vám četla babička, nějaká událost ze školy, kterou jste považoval za nespravedlnost a důkladně jste si ji promyslel. Suma všech těch napůl zapomenutých věcí.“ Altman se naklonil vpřed. „Hluboce zakotvené, to je vlastně dost dobrý výraz. Protože říká, že možná nevidíte dole v hloubi tu kotvu, ale přitom se stejně nehnete z místa, že kolem toho plujete, že tam máte domov. Pokuste se to akceptovat,

Harry. Akceptovat tu kotvu.“

Harry zíral na své spojené ruce. „Bolesti, kterými trpí…“

„Fyzická bolest není v životě člověka to nejhorší. Věřte mi, vídám to denně. Ani smrt ne. Dokonce ani strach ze smrti.“

„Co je tedy nejhorší?“

„Ponížení. To, když je člověk zbaven úcty a ceny. Když je obnažen, vyhnán ze stáda. To je nejhorší trest, tím ho pohřbíte zaživa. A jedinou útěchou vám může být, že dotyčný klesne relativně rychle na dno.“

„Hm.“ Harry na Altmana dlouze hleděl. „Možná byste našel v té skříni něco, co by tady trochu odlehčilo atmosféru?“

Kapitola 45 – Výslech

Mikaelu Bellmanovi se opět zdálo o volném pádu. O sólovém výstupu na El Chorro, o uvolnění úchopu, skalní stěně, která se mu před očima hroutí, o zemi, která se k němu rychle přibližuje. Budík mu zazvonil v posledním okamžiku. Nyní si otíral z koutků úst vaječný žloutek a hleděl na Ullu, která stála přímo za ním a nalévala mu z konvice kávu. Za ta léta odpozorovala, kdy přesně dojí, a že v té chvíli, ani o vteřinu dříve, bude chtít mít v modrém šálku nalitou kávu, kouřící a vroucí. Tohle byl jen jeden z důvodů, kvůli kterým si jí Mikael cenil. Další spočíval v tom, že se udržovala v natolik dobré kondici, že nadále přitahovala pohledy na společenských akcích, kam je stále častěji zvali. Ne nadarmo byla ve čtvrti Manglerud nepopiratelnou královnou krásy, když spolu začali chodit; jemu bylo tehdy osmnáct, jí devatenáct. Třetím důvodem bylo to, že Ulla bez velkých cavyků zahodila vlastní sen o vzdělání, aby se Mikael mohl maximálně věnovat své práci. Ale tři nejdůležitější důvody seděly u stolu a hádaly se o to, kdo dostane plastovou figurku z krabice od kukuřičných lupínků, a o to, kdo bude dneska sedět vpředu, až je Ulla poveze do školy. Dvě dívky, jeden kluk. Tři dokonalé důvody pro to, aby oceňoval tuto ženu i kompatibilitu jejích genů se svými.

„Přijdeš dneska večer zase pozdě?“ zeptala se a pokradmu mu prohrábla vlasy. Věděl, že jeho vlasy miluje.

„Výslech může trvat dlouho. Začneme s ním u podezřelého až dnes.“ Věděl, že noviny v průběhu dne uveřejní to, co všichni vědí, totiž že zatčený je Tony Leike, avšak on sám si stanovil jako zásadu, že bude povinnost mlčenlivosti dodržovat i doma. Navíc díky tomu mohl omlouvat přesčasy v pravidelných intervalech výmluvou „O tom nemůžu mluvit, drahoušku“.

„Proč jste ho nevyslechli včera?“ zeptala se Ulla a přitom ukládala dětem namazané chleby k svačině do krabiček.

„Potřebovali jsme shromáždit víc faktů. A dokončit u něj domovní prohlídku.“

„Našli jste něco?“

„To nemůžu specifikovat, drahoušku,“ odpověděl a věnoval jí omluvný pohled, v němž se zračila povinnost zachovávat mlčení, aby nemusel odhalit skutečnost, že se v podstatě dotkla citlivého místa.

Bjorn Holm a ostatní technici nenašli během prohlídky nic, co by se dalo bezprostředně spojit s některouztěchvražd. Naštěstí to všakprozatímbylo dostnepodstatné.

„Však ono mu neuškodí, když se nám přes noc v cele předběžného zadržení rozleží,“ vysvětlil. „Až začneme, bude aspoň vstřícnější. A začátek výslechu je vždycky ze všeho nejdůležitější.“

„Opravdu?“ zeptala se a on v jejím hlase zaslechl snahu projevit zájem.

„Musím běžet.“ Vstal a políbil ji na tvář. Ano, opravdu si jí cení. Pomyšlení na to, že by měl dát vale jí i dětem, že by měl dát vale tomu, co bylo jak nosnou konstrukcí, tak infrastrukturou a co mu umožňovalo vsadit všechno na kariéru, postoupit do vyšší třídy, bylo samozřejmě absurdní.

Uposlechnout hlasu srdce, hodit všechno přes palubu kvůli zamilování, nebo co to bylo, byla utopie, sen, o němž mohl mluvit a nahlas přemýšlet před Kajou coby posluchačem, přirozeně. Ovšem pokud se mělo snít, dával Mikael Bellman přednost snům, které byly větší než tenhleten.

V zrcadle v chodbě si prohlédl zuby a přesvědčil se, že hedvábná kravata mu sedí, jak má.

U vchodu na policejní ředitelství bude zaručeně čekat tisk.

Jak dlouho si bude smět Kaju ponechat? Připadalo mu, že včera večer u ní rozpoznal pochyby.

A absenci entusiasmu při milování. Věděl však také to, že dokud míří na vrchol, jak tomu právě teď bylo, bude nad ní mít moc. Ne proto, že by Kaja snad byla zlatokopka s jasnými představami o tom, jak by jako její hlavní nadřízený mohl ovlivnit její kariéru. Nešlo o intelekt, nýbrž o čirou biologii.

Ženy mohou být sebemodernější, ale jestliže dojde na podřízení se alfa-samci, jsou ještě pořád na úrovni opic. Pokud ovšem nyní začala pochybovat, protože jí došlo, že své ženě kvůli ní nikdy sbohem nedá, je možná načase ji trochu povzbudit. Přece jen potřeboval, aby ho ještě chvíli zásobovala interními informacemi z oddělení vražd, dokud nebudou spletena všechna volná vlákna, dokud tahle bitva neskončí. A dokud nebude válka vyhrána.

Došel k oknu, přitom si zapínal kabát. Dům, který zdědili po jeho rodičích, stál na Manglerudu, což nebyla úplně nejlepší osloská čtvrť, pokud byste se zeptali na názor lidí bydlících v západní části

Osla. Přesto ti, kteří zde vyrostli, měli tendenci tu zůstávat, byla to čtvrť s duší. A byla to jeho čtvrť.

S výhledem na zbytek města. Města, které bude brzy také patřit jemu.

„Už jdou,“ informoval ho strážmistr. Stál ve dveřích jedné z nových výslechových místností s videem, které jim v Kriposu zařídili.

„Dobrá,“ přikývl Bellman.

Někteří vedoucí výslechu jsou raději, pokud je podezřelý již v místnosti, nechávají dotyčného čekat, aby mu bylo jasné, kdo tady rozhoduje. A potom s velkou pompou nastoupí a jdou tvrdě na věc, zatímco podezřelý je v té chvíli nejzranitelnější a nejvíc v defenzivě. Bellman dával přednost tomu, sedět při příchodu podezřelého v místnosti. Značkoval si tak revír, sděloval tím, komu místnost patří.

I tak mohl nechat podezřelého čekat – mohl listovat papíry a pročítat si je, cítit, jak v podezřelém stoupá nervozita, a pak, ve správnou chvíli, pozvednout zrak a vypálit. Tohle však byly jemné detaily výslechové techniky, o nichž byl samozřejmě ochotný diskutovat s jinými kompetentními vedoucími výslechů. Opět překontroloval, že svítí červené světýlko nahrávání. Začít zápolit s technikou po příchodu podezřelého by mohlo celé úvodní vymezení pozic zmařit.

Oknem zahlédl, jak do sousední místnosti vešli Beavis a Kolkka. Mezi nimi kráčel Tony Leike, kterého sem přivedli z vazby na policejním ředitelství.

Bellman se nadechl. Ano, má teď rychlejší pulz. Směs agresivity a nervozity. Tony Leike odmítl nabídku, aby byl výslechu přítomen advokát. Pro Kripos to byla v podstatě výhoda, poskytovalo jim to větší manévrovací prostor. Současně to však naznačovalo, že se Leike domnívá, že se nemá čeho obávat. Chudák. Ještě neví, že Bellman má důkaz, že volal Eliasi Skogovi těsně předtím, než byl zavražděn. Tedy osobě, o které tvrdil, že dokonce ani nezná její jméno.

Bellman hleděl do papírů. Zaslechl, že Leike vstoupil do místnosti a že za ním Beavis zavřel dveře, jak mu Bellman předem nařídil.

„Posaďte se,“ vyzval Leikeho, aniž zvedl zrak.

Slyšel, že Leike udělal, co mu nařídil.

Bellman se zarazil u náhodně zvoleného papíru a přejel si ukazovákem po spodním rtu tam a zpátky, přitom v duchu pomalu počítal od jedničky dále. Ticho se v malé uzavřené místnosti chvělo.

Jedna, dvě, tři. Byl společně s kolegy vyslán na kurz nové výslechové metody, kterou měli za úkol používat, takzvaného „investigativního interview“, v němž šlo podle akademiků odtržených od reality o otevřenost, dialog a důvěru. Čtyři, pět, šest. Bellman stále mlčky naslouchal, model byl přece jen vybrán z důvodu nejvyšší spolehlivosti, ale co si tihle lidi myslí, jaké týpky tady v Kriposu vyslýchají? Něžné, ale vstřícné duše, které jim povědí všechno, co chtějí vědět, jenom když jim nabídnou rameno, na němž se mohou vyplakat? Tvrdili, že metoda, kterou policie používala doposud, tradiční americký devítistupňový výslech z dílny FBI, je nepřátelská, manipulativní, že nutí nevinné přiznávat se k věcem, které neudělali, a proto je kontraproduktivní. Sedm, osm, devět. Dobrá, tak řekněme, že tu v kleci sedí nějaké lehce ovlivnitelné kuře, ale co zmůžou s těmi zubícími se lumpy, kteří se odsud šourají a přitom se nad „otevřeností, dialogem a důvěrou“ popadají smíchy za břicho?

Deset.

Bellman spojil špičky prstů a pozvedl zrak.

„Víme, že jste z Osla volal Eliasi Skogovi a že jste o dva dny později byl ve Stavangeru. A že jste ho tam zabil. To jsou fakta, která máme, mě by ale zajímalo proč. Nebo jste neměl žádný motiv, pane

Leike?“

To byl stupeň jedna z devítistupňového výslechového modelu FBI podle Inbaua, Reida a Buckleyho: konfrontace, pokus využít šokového efektu a podezřelého okamžitě knokautovat, tvrdit, že policie už všechno ví, že nemá smysl zapírat. Protože jde pouze o jediné: o přiznání. V tomto případě zkombinoval Bellman stupeň jedna s jinou výslechovou technikou: spojit jeden fakt s jinou věcí nebo s několika jinými věcmi, které fakty nejsou. V tomto případě propojil nezpochybnitelné datum telefonického hovoru s tím, že Leike byl ve Stavangeru, a že tudíž on je vrah. Až si Leike vyslechne důkazy pro první tvrzení, bude automaticky věřit, že policie má přímé důkazy i pro tvrzení druhé. A že tato fakta jsou tak prostá a nevyvratitelná, že mohou přejít rovnou k tomu, na co ještě zbývá odpovědět, totiž k důvodu.

Bellman pozoroval, jak Leike polyká, viděl, jak se snaží odhalit v úsměvu bílé zuby připomínající dlažební kostky, viděl zmatek v jeho očích a věděl, že mají vyhráno.

„Já jsem Eliasi Skogovi nevolal,“ prohlásil Leike.

Bellman vzdychl. „Chcete, abych vám ukázal protokol z provozní centrály Telenoru?“

Leike pokrčil rameny. „Nevolal jsem mu. Před časem jsem ztratil mobil. Možná z něj tomu Skogovi někdo zavolal.“

„Nezkoušejte to na mě, pane Leike. Mluvíme o vaší pevné lince.“

„Já vám říkám, že jsem mu nevolal.“

„Já to slyším. Podle rejstříku obyvatel bydlíte sám…?“

„Ano. Tedy…“

„Občas u vás přespává vaše snoubenka. A někdy vstanete dřív než ona a jedete do práce, zatímco ona u vás doma ještě chvíli zůstane?“

„Stává se to. Ale bývám častěji u ní.“

„No ne, má snad rejdařská dceruška lepší bejvák než vy, pane Leike?“

„Možná. Rozhodně útulnější.“

Bellman si zkřížil paže na prsou a usmál se. „To je jedno… Ovšem jestliže jste nevolal Skogovi z vašeho domu vy, musela to být ona. Dávám vám pět vteřin na to, abyste začal mluvit pravdu, pane

Leike. Za pět vteřin dostane hlídkový vůz v osloských ulicích příkaz, aby se zapnutým majáčkem dojel do toho jejího útulného bejváku, nasadil jí pouta a dovezl ji sem. Tady jí umožníme, aby zavolala svému otci, a ona mu řekne, že na ni svádíte to, že volala Skogovi. Anders Galtung následně opatří své dceři smečku nejdrsnějších advokátů v Norsku a vy si získáte skutečného nepřítele. Čtyři, tři.“

Leike znovu pokrčil rameny. „Jestli si myslíte, že vám tohle stačí, abyste dostali příkaz k zatčení mladé dívky s neposkvrněným trestním rejstříkem, tak prosím. Mám ale neodbytný dojem, že v tom případě si skutečného nepřítele nezískám já.“

Bellman Leikeho pozoroval. Že by ho přece jenom podcenil? Bylo těžké ho prohlédnout. Nicméně mají za sebou stupeň jedna. Bez přiznání. Nevadí, ještě jich zbývá osm. Stupeň dva onoho devítistupňového modelu spočíval v sympatizování s podezřelým tím, že vyslýchající uvede jednání do normálu. Jenže to vyžadovalo znalost motivu, aby bylo co normalizovat. Motiv pro zabití všech hostů, kteří náhodou přenocovali společně na jedné turistické chatě, nebyl zřejmý, s výjimkou toho, že je očividné, že převážná část motivů u sériových vrahů se skrývá na místech v mysli, jež většina z nás nikdy nenavštíví. Při přípravě se proto Bellman rozhodl, že se stupně sympatizování jen letmo dotkne a vzápětí přeskočí rovnou k motivačnímu stupni: poskytne podezřelému důvod k přiznání.

„Poslyšte, pane Leike, já nejsem váš nepřítel. Jsem jenom člověk, který chce pochopit, proč děláte to, co děláte. Co vás k tomu vede. Očividně jste schopný a inteligentní muž, jen se podívejte, co jste dokázal v profesním životě. Fascinuje mě to, fascinují mě lidé, kteří si stanovují cíle a snaží se jich dosáhnout bez ohledu na názor ostatních. Lidé, kteří se odlišují od průměru. Dovolím si dokonce tvrdit, že se právě v tomhle sám poznávám. Možná vám rozumím líp, než si myslíte, Tony.“

Bellman pověřil jistého kriminalistu, aby zavolal jednomu z Leikeho parťáků na burze a zjistil, zda

Leike dává přednost tomu, aby se jeho jméno vyslovovalo „Touny“ nebo „Tony“. Odpověď zněla

„Tony“. Bellman použil správnou výslovnost a současně zachytil Leikeho pohled a snažil se ho nepustit.

„Tony, teď vám povím něco, co bych vám vlastně ani říkat neměl. A to je, že z interních důvodů nás u tohoto případu silně tlačí čas, a proto bychom rádi získali přiznání. Za normálních okolností bychom nenabízeli žádnou dohodu výměnou za přiznání podezřelému, proti kterému máme natolik silné důkazy, jako je tomu u vás, jenomže chceme ten případ posunout rychle vpřed. A za to přiznání – které k vašemu odsouzení vlastně ani nepotřebujeme – vám chci nabídnout výrazné snížení trestu. Bohužel jsem v tomto ohledu omezen zákonem, tedy pokud jde o nabídku konkrétního snížení, ale mezi sebou si tu můžeme říct, že by bylo významné. Jasné, Tony? To vám slibuju. A je to teď na záznamu.“ Ukázal na červené světýlko na stolku mezi nimi.

Leike se na Bellmana dlouze a zamyšleně díval. Potom otevřel ústa. „Ti dva, co mě sem přivedli, povídali, že se jmenujete Bellman.“

„Říkejte mi Mikaeli, Tony.“

„Povídali taky, že jste velice inteligentní člověk. Drsný, ale prý je na vás spolehnutí.“

„Doufám, že sám zjistíte, že to je pravda.“

„Říkal jste významné, že?“

„Máte moje slovo.“ Bellman cítil, jak mu stoupá pulz.

„Fajn,“ opáčil Leike.

„Prima,“ přikývl Bellman neznatelně a palcem a ukazovákem se lehounce dotkl spodního rtu.

„Vezmeme to od začátku?“

„Klidně,“ odtušil Leike a vytáhl ze zadní kapsy kalhot papírek, který mu Truls a Jussi očividně ponechali. „Dostal jsem data a časy od Harryho Holea, tudíž bychom to měli vyřídit rychle. Takže tu máme Borgny Stem-Myhreovou, která zemřela v Oslu šestnáctého prosince někdy mezi dvaadvacátou a třiadvacátou hodinou.“

„Souhlasí,“ pokývl Bellman a ucítil, jak mu srdce zaplesalo.

„Ověřil jsem si to v diáři. V tu dobu jsem se nacházel v Ibsenově domě ve Skienu, v sále Peera

Gynta, kde jsem mluvil o svém projektu s coltanem. To může potvrdit pronajímatel a přibližně sto dvacet potenciálních investorů, kteří tam byli přítomni. Předpokládám, že víte, že cesta tam trvá asi dvě hodiny. Další byla Charlotte Lollesová třetího ledna mezi… počkat… stojí tu mezi třiadvacátou a půlnocí. V tu dobu jsem večeřel s několika drobnějšími investory v Hamaru. Dvě hodiny jízdy autem z Osla. Mimochodem, jel jsem vlakem. Snažil jsem se najít jízdenku, ale bohužel bez úspěchu.“

Leike nyní věnoval Bellmanovi, jemuž došel dech, omluvný úsměv. A sotva poodhalil své bělostné zuby, když dodal:

„Ale já doufám, že přinejmenším některý z těch dvanácti svědků, kteří se té večeře účastnili, bude považován za věrohodného.“

„Potom řekl, že by ho policie možná mohla stíhat za vraždu Marit Olsenové, protože ačkoli byl toho večera společně se svou snoubenkou doma, strávil sám dvě hodiny na běžkách na osvětlené trati v údolí Sorkedalen.“

Mikael Bellman zavrtěl hlavou a zastrčil ruce ještě hlouběji do kapes kabátu. Přitom pozoroval

Munchovu Nemocnou dívku.

„Byl venku tak pozdě? V tu dobu, kdy Marit Olsenová zemřela?“ zeptala se Kaja, naklonila hlavu mírně ke straně a zahleděla se na ústa bledé a patrně umírající dívky. Vždycky, když se setkali zde, v Munchově muzeu, soustředila se na příslušném obraze na jednu věc. Jednou to byly oči, jindy krajina v pozadí, slunce nebo prostě jen Munchova signatura.

„Povídal, že ani on, ani ta mladá Galtungová…“

„Lene,“ doplnila Kaja.

„… si nepamatují, kolik přesně bylo, ale že nejspíš bylo dost pozdě, chodívá prý tak pozdě, protože má rád trať sám pro sebe.“

„Takže Leike mohl být místo toho ve Frognerském parku. Pokud by byl v Sorkedalském údolí, musel by cestou tam i ven projet mýtnými branami. Jestliže má na čelním skle elektronickou palubní jednotku pro placení mýtného, čas průjezdu by se automaticky zaregistroval. A v tom případě…“

Otočila se a na okamžik se zarazila, neboť se střetla s jeho chladným pohledem.

„… jenže to jste samozřejmě už prověřili,“ dodala.

„Ani jsme nemuseli. Nemá palubní jednotku, při každém průjezdu zastavuje a platí hotově.

A v takovém případě se auto nezaregistruje.“

Kaja přikývla. Došourali se k dalšímu obrazu, postavili se za několik Japonců, kteří s brebentěním na cosi ukazovali a gestikulovali u toho. Výhodou setkání v Munchově muzeu ve všední den – s výjimkou toho, že muzeum leželo mezi Kriposem na Brynu a policejním ředitelstvím na Gronlandu – byl fakt, že patřilo k turistickým atrakcím v Oslu, kde zaručeně nepotkáte žádné kolegy, sousedy ani známé.

„Co vypověděl Leike o Eliasi Skogovi a Stavangeru?“ zeptala se Kaja.

Mikael znovu zavrtěl hlavou. „Povídal, že ho jistě můžeme obvinit i z téhle vraždy. Protože tu noc spal sám doma, a tudíž nemá žádné alibi. Nato jsem se ho zeptal, jestli šel druhý den do práce, a on odpověděl, že to si nepamatuje, ale že předpokládá, že se tam dostavil v sedm hodin jako obvykle.

A že si to může ověřit na recepci jejich kancelářské budovy, pokud se domnívám, že je to důležité. To jsem se domníval, načež se ukázalo, že na čtvrt na deset si Leike toho dne zamluvil jednu ze zasedacích místností. A když jsem si promluvil s několika investory z kanceláří, ukázalo se, že dva z nich byli na té schůzce společně s Leikem. Pokud by opustil byt Eliase Skoga ve tři hodiny ráno, musel by letět letadlem, aby to stihl. A jeho jméno nebylo zaregistrováno na žádném seznamu pasažérů.“

„To nic neznamená, mohl cestovat pod cizím jménem a na falešný identifikační průkaz. A navíc máme pořád ten jeho telefonát Eliasi Skogovi. Jak vysvětlil tohle?“

„Ani se o to nepokusil, jen to popíral,“ odfrkl si Bellman. „Co jenom lidi mají na tom Tanci života? Vždyť ty postavy ani nemají pořádné tváře. Podle mě vypadají jako zombie.“

Kaja si zkoumavě prohlížela tanečníky na obraze. „Možná taky jsou.“

„Zombie?“ Bellman se zasmál. „Myslíš?“

„Lidi, kteří tu chodí, tančí, ale cítí se mrtví uvnitř, pohřbení, hnijící. Absolutně.“

„Zajímavá teorie, slečno Solnessová.“

Nesnášela, když ji oslovoval příjmením, což dělával, jestliže byl vzteklý nebo jestliže mu připadalo patřičné jí připomenout svou intelektuální nadřazenost. A ona mu to dovolovala, protože to pro něj očividně bylo důležité. A možná to i byla pravda. Copak právě jeho zřejmá inteligence nebyla jednou z věcí, kvůli nimž mu tak propadla? Už si na to přesně nevzpomínala.

„Musím zpátky do práce,“ sdělila mu.

„A co tam budeš dělat?“ zeptal se Mikael a mrkl směrem k pracovníkovi bezpečnostní agentury, který zíval za provazem v zadní části místnosti. „Počítat šanony a čekat na zrušení oddělení? Je ti jasné, že s tímhletím Leikem jsi mi to pěkně zavařila?“

„Já?“ vykřikla nevěřícně.

„Uklidni se, drahoušku. To ty jsi mi zavolala, co Harry zjistil o Leikem, a dala mi tip, že se ho

Harry chystá zatknout. Věřil jsem ti. Věřil jsem ti natolik, že jsem Leikeho zatkl na základě tohohle tipu a potom jsem v podstatě sdělil tisku, že máme celý případ v kapse. Jenže ten chlap má neprůstřelné alibi na nejméně dvě vraždy, drahoušku, během dne ho budeme muset propustit. Jeho tchán Galtung už zaručeně zvažuje podání trestního oznámení a angažuje nejlepší advokáty, a ministr spravedlnosti bude chtít vědět, jak ksakru mohlo dojít k takovému přehmatu. A na špalku momentálně neleží tvoje hlava, ani Holeova, ani Hagenova, nýbrž moje, slečno Solnessová. Chápeš? Jenom moje.

A musíme s tím něco udělat. Ty s tím musíš něco udělat.“

„A co by to tak asi mělo být?“

„Nic složitého, jenom maličkost, zbytek zajistíme. Chci, aby sis s Harrym někam vyšla. Dneska večer.“

„Vyšla? Já?“

„Líbíš se mu.“

„Proč si to myslíš?“

„Copak jsem ti nepovídal, že jsem vás viděl, jak spolu na terase kouříte?“

Kaja zbledla. „Přišel jsi pozdě, ale neříkal jsi nic o tom, žes nás viděl.“

„Byli jste natolik zaujatí sami sebou, že jste si nevšimli mého příjezdu, tak jsem zaparkoval a sledoval vás. Líbíš se mu, drahoušku. A já teď chci, abys ho někam vzala, jenom na pár hodin.“

„Pročpak?“

Mikael Bellman se usmál. „Sedí až moc doma. Nebo leží. Hagen mu neměl dávat volno, lidi jako

Hole to nesnesou. A my přece nechceme, aby se nám tam nahoře na Oppsalu upil k smrti, že ne?

Vezmi ho někam na večeři. Do kina. Na pivo. Prostě se postarej o to, aby nebyl mezi osmou a desátou doma. A buď opatrná. Nevím, jestli je tak bystrý, nebo jenom paranoidní, ale ten večer, kdy od tebe odcházel, si velice důkladně prohlížel moje auto. Jasné?“

Kaja neodpověděla. Mikaelův úsměv byl z kategorie těch, o nichž dokázala snít dlouhou dobu, jestliže se neviděli kvůli tomu, že mu práce a rodinné povinnosti bránily se s ní sejít. Tak proč jí teď připadá, že se jí z téhož úsměvu snad obrátí žaludek?

„Nemáš… nemáš v úmyslu…“

„Mám v úmyslu udělat to, co udělat musím,“ odvětil Mikael a pohlédl na náramkové hodinky.

„A to je?“

Pokrčil rameny. „Co asi tak myslíš? Vyměnit hlavu na špalku za jinou.“

„Nežádej mě o to, Mikaeli.“

„Vždyť já tě o to nežádám, drahoušku. Já ti to nařizuju.“

Její hlas byl sotva slyšet: „A co když… Co když odmítnu?“

„Pak zničím nejenom Holea, ale i tebe.“

Stropní světlo mu ozářilo pigmentové skvrny. Jak je krásný, pomyslela si. Někdo by ho měl namalovat.

Loutky tancují, jak mají. Harry Hole zjistil, že jsem volal Eliasi Skogovi. Líbí se mi. Myslím, že kdybychom se potkali v dětství nebo v mládí, mohli bychom být přáteli. Máme leccos společného.

Třeba inteligenci. Zdá se, že jako jediný kriminalista má schopnost poodhalovat závoj věcí. To samozřejmě taky znamená, že musím být ve styku s ním opatrný. Těším se na pokračování. Jako děcko.

ČÁST V.

Kapitola 46 – Chřestovníček liliový

Harry otevřel oči a zíral na obřího obdélníkového chřestovníčka liliového, který se k němu sunul mezi dvěma prázdnými lahvemi a přitom předl jako kočka. Přestal, znovu začal příst, prodral se dalších pár centimetrů směrem k Harrymu po skleněné ploše konferenčního stolku, přičemž zanechal drobnou stopu v cigaretovém popelu. Harry natáhl ruku, popadl ho a přiložil si ho k uchu. Uvědomil si, že jeho vlastní hlas zní, jako když se sype kamení: „Přestaň mi volat, Oysteine.“

„Harry…“

„Kdo je to, krucinál?“

„Tady Kaja. Co děláte?“

Pohlédl na displej, aby se ujistil, že hlas mluví pravdu. „Odpočívám.“ Ucítil, že se jeho žaludek chystá zbavit se svého obsahu. Opět.

„A kde?“

„Na pohovce. Jestli to není důležité, končím.“

„Znamená to, že jste doma na Oppsalu?“

„No… Počkejte, podívám se. Tapety přinejmenším odpovídají. Heleďte, musím teď běžet.“

Harry odhodil telefon do nohou pohovky, postavil se, ohnul se tak, aby měl těžiště vpředu, a potácel se ven z místnosti, přitom používal hlavu jako zaměřovací anténu a beranidlo. Ta ho dovedla bez výrazných kolizí do kuchyně, kde se mu podařilo zapřít se každou rukou z jedné strany dřezu, než mu z úst vytryskl proud zvratků.

Otevřel oči a všiml si, že ve dřezu ještě pořád stojí odkapávač na nádobí. Po osamělém talíři stékal z boku slabý čůrek žlutozelených zvratků. Harry otočil kohoutkem. Jednou z výhod alkoholika, který opět naskočil do chlastacího vozu, je to, že od druhého dne vám přestanou zvratky ucpávat výlevku.

Harry se trochu napil vody přímo z kohoutku. Ne moc. Další výhodou zkušeného alkoholika je to, že ví, kolik toho jeho žaludek snese.

Vrátil se zpátky do obývacího pokoje, kráčel zeširoka, jako by si nadělal do kalhot. Což mimochodem prozatím nezkontroloval. Lehl si na pohovku a z jejích nohou zaslechl tiché žvatlání.

Slabý hlásek neviditelného človíčka volal jeho jméno. Zašmátral tím směrem a opět přiložil červený mobilní telefon k uchu.

„Oč jde?“

Uvažoval, co si počne se žlučí, která ho pálila v krku jako láva, jestli ji má vykašlat, nebo spolknout. Nebo ji nechat pálit, jak si zaslouží.

Naslouchal Kajině vysvětlování, že by ho chtěla vidět. Nechtěl by se s ní sejít v restauraci na

Ekebergu? Například teď. Nebo za hodinu.

Harry pohlédl na dvě prázdné lahve Jima Beama na konferenčním stolku a pak na hodinky. Sedm.

Obchod s alkoholem už má zavřeno. V restauraci je bar.

„Teď,“ odpověděl.

Zavěsil a telefon zazvonil znovu. Pohlédl na displej a stiskl tlačítko pro příjem hovoru. „Ahoj,

Oysteine.“

„Konečně jsi to zvedl! Krucifix, Harry, neděs mě, už jsem si myslel, jestlis nedopad jako

Hendrix.“

„Můžeš mě odvézt do Ekeberské restaurace?“

„Co si kurva myslíš, že sem, nějakej taxikář?“

Za osmnáct minut stál Oysteinův vůz před schodištěm domu Harryho otce a Oystein otevřeným okýnkem se smíchem volal: „Potřebuješ pomoct se zamknutím těch zatracenejch dveří, nebo co, ty vožralo?“

„Večeře?“ podivil se Oystein ve chvíli, kdy přejížděli Nordstrand. „Abyste se spolu vychrápali, nebo protože jste spolu už chrápali?“

„Uklidni se. Pracujeme spolu.“

„Přesně tak. Jak říkala moje ex: ‚Člověk touží po tom, co vidí denně.‘ Dočetla se to nejspíš v nějakým časáku. Akorát neměla na mysli mě, ale tu svinskou krysu ze sousedního kanclu.“

„Nebyl jsi ženatý, Oysteine.“

„Moh sem bejt. Ten chlápek nosil pletenej propínací svetr s norským vzorem a kravatu a mluvil novonorštinou. Ne dialektem, ale tou debilní novonorštinou Ivara Aasena, nekecám. Dokážeš si představit, jaký to je ležet doma sám a přemejšlet vo tom, že ženskou, která mohla bejt tvoje manželka, teď někdo vojíždí na kancelářským stole? Vidíš před vočima pletenej propínací svetr s norským vzorem a pod ním nahou bílou vidláckou prdel, jak pracuje, dokud se nezastaví, nestáhnepůlky a ten chlápek novonorsky nezařve: UŽ BUDU!“

Oystein mrkl směrem k Harrymu, nedočkal se však žádné reakce.

„Krucinál, Harry, tohle bylo fakt vtipný. Seš vážně tolik vožralej?“

Kaja seděla u stolu u okna pohroužená do myšlenek a hleděla na město. Tiché zakašlání ji přimělo se otočit. Byl to vrchní, v očích onen omluvný pohled říkající „Ano, stojí to v jídelním lístku, ale v kuchyni tvrdí, že to nemáme“. Sklonil se k ní, avšak promluvil tak tlumeně, že ho sotva slyšela.

„Omlouvám se, ale jsem nucen vás informovat, že váš společník právě dorazil.“ Potom se začervenal a sám se opravil: „Chci tím říct, že je mi líto, ale nemůžeme ho vpustit dovnitř. Je maličko… v náladě, obávám se. A náš restaurační řád stanovuje…“

„To je v pořádku,“ odvětila Kaja a vstala. „Kde je?“

„Čeká venku. Obávám se, že se mu podařilo koupit si cestou na vzduch na baru pití a že si ho vzal s sebou. Možná byste nám mohla být nápomocna a donést nám ten nápoj zpátky. Nemůžeme si dovolit přijít kvůli tomu o povolení nalévat alkohol, víte…“

„Samozřejmě, jen mi přineste plášť, buďte tak laskav,“ požádala ho Kaja kráčející rychle restaurací. Vrchní jí nervózně cupital v patách.

Venku uviděla Harryho. Kolébal se u nízké zídky na okraji srázu, kde spolu stáli posledně.

Postavila se vedle něj. Na zdi byla odložená prázdná sklenka.

„Zřejmě nám není souzeno se v téhle restauraci najíst,“ pronesla. „Nějaký návrh?“

Harry pokrčil rameny a usrkl z placatky. „Bar v Savoyi. Pokud nemáte moc velký hlad.“

Přitáhla si kabát těsněji k tělu. „Vlastně ani moc hlad nemám. Co kdybyste mi trochu ukázal město, vždyť jste tu vyrostl. A já mám auto. Můžete mi ukázat ty bunkry, kam jste chodívali.“

„Jsou studené a hnusné,“ odtušil Harry. „Smrdí to tam močí a mokrým popelem.“

„Můžeme si tam zakouřit,“ navrhla. „A vychutnat si výhled. Máte snad něco lepšího na práci?“

Výletní loď, osvětlená jako vánoční stromeček, pomalu a neslyšně klouzala tmou do města na břehu fjordu pod nimi. Seděli přímo na vlhkém betonu na střeše bunkru, avšak ani jeden z nich necítil chlad vkrádající se jim do těl. Kaja popadla placatku, kterou jí Harry podával.

„Červené víno v placatce,“ zavrtěla hlavou.

„Táta toho v baru moc neměl. Stejně to byl jenom jeho záložní proviant. Co oblíbený herec?“

„Teď říkáte první vy,“ odtušila a upila velký doušek.

„Robert de Niro.“

Ušklíbla se. „Přeber si to? Jeho fotr, to je lotr?“

„Přísahal jsem mu věčnou věrnost po Taxikáři a Lovci jelenů. No, ale někdy je to draze vykoupené. Co vy?“

„John Malkovich.“

„Hm. Dobrý. Proč?“

Zamyslela se. „Myslím, že kvůli té kultivované zákeřnosti. Ne že by se mi líbila jako vlastnost, ale miluju způsob, jakým ji projevuje.“

„A k tomu má ženská ústa.“

„To je plus?“

„Jo. Všichni nejlepší herci mají ženská ústa. A taky vysoký ženský hlas. Kevin Spacey, Philip

Seymour Hoffman.“ Harry vytáhl krabičku cigaret a nabídl jí.

„Jenom když mi ji zapálíte,“ odpověděla. „Tihle chlapi nejsou zrovna vrchol maskulinnosti.“

„Mickey Rourke. Ženský hlas. Ženská pusa. James Woods. Rtíky jako obscénní růže.“

„Ten ale nemá vysoký hlas.“

„Mečivý. Jako ovce, bahnice.“

Kaja se zasmála a vzala si zapálenou cigaretu. „No tak, tvrdí chlapi od filmu mají hluboké, drsné hlasy. Co třeba Bruce Willis?“

„No, třeba Bruce Willis. Ten má opravdu drsný hlas. Ale hluboký? To sotva.“ Harry přimhouřil víčka a falzetem zašeptal směrem k městu: ‚From up here it doesn’t look like you’re in charge of jack shit.‘“

Kaja vyprskla smíchy, cigareta jí vypadla z úst, chvíli tančila po zdi a potom zapadla do křoví, až jiskry odlétly.

„Bylo to mizerné?“

„Senzačně mizerné,“ škytla. „Krucifix, teď jsem kvůli vám zapomněla jméno toho chlapáckého herce s ženským hlasem, které jsem měla na jazyku.“

Harry pokrčil rameny. „Určitě si vzpomenete.“

„Měli jsme s Evenem taky takové místo,“ spustila Kaja a vzala si novou cigaretu, držela ji mezi palcem a ukazováčkem tak, jako by to byl hřebík, do kterého se chystá udeřit kladivem. „Jenom naše místo, o kterém jsme si mysleli, že ho nikdo jiný nezná, a kde jsme se mohli schovávat a svěřovat si tajemství.“

„Chcete mi o tom vyprávět?“

„O čem?“

„O svém bratrovi. O tom, co se stalo.“

„Umřel.“

„To vím. Myslel jsem, jestli mi nechcete povědět ten zbytek.“

„A co je ten zbytek?“

„No… Třeba to, proč jste si z něj udělala světce.“

„Světce?“

„Copak to tak není?“

Dlouze na něj hleděla.

„Víno,“ vyzvala ho.

Harry jí podal placatku a Kaja se lačně napila.

„Zanechal dopis,“ spustila. „Byl tak citlivý a zranitelný. Někdy býval samý smích, jako by zároveň s ním vpadlo do místnosti slunce. Jestliže měl člověk problémy, jako kdyby se s ním rozplynuly, jako… ano, jako mlha na slunci. Ale v temných obdobích to bývalo naopak. Všechno kolem něj bylo tiché, jako by se ve vzduchu vznášela nevyřčená tragédie a vy jste ji slyšel v jeho mlčení. Mollová hudba. Krásná a děsivá zároveň, chápete? Ale současně jako by měl v pohledu uložené něco z onoho slunečního svitu, protože oči se mu dál smály. Bylo to vlastně dost nepříjemné.“

Otřásla se.

„Stalo se to o letních prázdninách, jednoho slunečného dne, takového, jaký dokázal vytvořit jenom on. Byli jsme jako obvykle na letním bytě v Tjome a já jsem vstala a šla rovnou do obchodu koupit jahody. Když jsem se vrátila, byla snídaně připravená a máma zavolala na Evena do patra, aby šeldolů. Neozval se. Počítaly jsme s tím, že spí, občas dlouho dopoledne vyspával. Šla jsem si nahoru pro něco do pokoje, procházela jsem okolo jeho dveří, ťukla jsem na ně a zavolala ‚Jahody!‘. Když jsem otevírala dveře svého pokoje, ještě pořád jsem naslouchala, jestli se neozve odpověď.

Vcházíte-li do vlastního pokoje, nerozhlížíte se, díváte se jenom tam, kam máte namířeno, na noční stolek, na kterém, jak víte, leží knížka, pro kterou si jdete, nebo na okenní parapet a krabičku s rybářskými háčky. Nevšimla jsem si ho hned, všimla jsem si jenom, že je v místnosti nějaké divné světlo. Pak jsem pohlédla stranou a nejdřív jsem uviděla jen jeho nahé nohy. Znala jsem je nazpaměť, platíval mi korunu za to, abych ho na nich šimrala, líbilo se mu to. Moje první myšlenka byla, že létá, že se to konečně naučil. Můj pohled putoval vzhůru, Even měl na sobě světle modrý svetr, který jsem mu upletla. Pověsil se na lustru na prodlužovací šňůře. Musel počkat, dokud nevstanu a neodejdu, a potom vejít do mého pokoje. Chtěla jsem vyběhnout ven, jenomže jsem se nedokázala pohnout, jako by mi chodidla přimrzla k podlaze. Jen jsem tam stála a zírala na něj, visel tak blízko, a chtěla jsem zavolat na mámu, udělala jsem všechno, co je třeba udělat pro to, aby člověk zakřičel, ale přesto mi z úst nevyšla ani hláska.“

Kaja sklonila hlavu a odklepla popel z cigarety. Přerývavě se nadechla.

„Zbytek si pamatuju jen v útržcích. Dali mi léky, něco na uklidnění. Když jsem se po třech dnech probrala, už bylo po pohřbu. Povídali, že je jenom dobře, že jsem se ho nezúčastnila, prý by mě to příliš vystresovalo. Vzápětí jsem onemocněla a velkou část léta jsem proležela v horečkách. Vždycky mi připadalo, že ten pohřeb byl moc narychlo, jako by na způsobu jeho smrti bylo něco ostudného, rozumíte?“

„Hm. Povídala jste, že zanechal dopis?“

Kaja pohlédla na fjord. „Ležel na mém nočním stolku. Napsal tam, že je nešťastně zamilovaný do dívky, kterou nikdy nemůže získat, že si nepřeje žít, a prosil o odpuštění za všechnu bolest, kterou nám způsobí, a že ví, že ho máme rádi.“

„Hm.“

„Ohromilo mě to. Even mi nikdy nevykládal o žádné dívce, a to mi říkal skoro všechno. Kdyby nebylo Roara…“

„Roara?“

„Ano, našla jsem si toho léta prvního kluka. Byl hodný a trpělivý, chodil za mnou skoro každý den, když jsem byla nemocná, a naslouchal mému vyprávění o Evenovi.“

„O tom, jak nadpřirozeně fantastický člověk to byl.“

„Vy jste to pochopil.“

Harry pokrčil rameny. „Dělal jsem totéž, když mi umřela máma. Oystein nebyl tak trpělivý jako

Roar. Rovnou se mě zeptal, jestli hodlám založit nové náboženství.“

Kaja se tiše zasmála a potáhla z cigarety. „Myslím, že Roar po chvíli vycítil, že moje vzpomínka na Evena potlačuje všechno ostatní. Jeho, tedy Roara, nevyjímaje. Byl to krátký vztah.“

„Hm. Ale Even tu stále byl.“

Přikývla. „Za každými dveřmi, které jsem otevřela.“

„Tak to je ten důvod, že?“

Opět přikývla. „Když jsem se toho léta vrátila z nemocnice a měla jsem vejít do svého pokoje, nedokázala jsem otevřít dveře. Prostě jsem to nezvládla. Protože jsem věděla, že jestli to udělám, bude tam zase viset. A že to bude moje vina.“

„Vždycky je to naše vina, že?“

„Vždycky.“

„A nikdo nám nevymluví, že to tak není, dokonce ani my sami ne.“ Harry odcvrnkl nedopalek do tmy. Zapálil si novou cigaretu.

Loď pod nimi připlula k nábřeží.

Závan větru zapískal dutě a temně střílnami.

„Proč brečíte?“ zeptal se tiše.

„Protože to je moje vina,“ šeptla se slzami koulejícími se po tvářích. „Všechno je moje vina. Vy jste to věděl celou dobu, viďte?“

Harry potáhl. Vyndal cigaretu z úst a vyfoukl kouř na její žhavý konec. „Celou dobu ne.“

„Odkdy to víte?“

„Od chvíle, kdy jsem uviděl obličej Bjorna Holma ve dveřích v Holmenské ulici. Bjorn je dobrý kriminalistický technik, ale žádný de Niro. Vypadal upřímně překvapeně.“

„A to vám stačilo?“

„Stačilo. Z jeho výrazu jsem pochopil, že netušil, že jsem Leikemu na stopě. Tudíž to nezjistil z mého počítače a také to nedonesl Bellmanovi. A jestliže ten práskač nebyl Holm, mohla to být jenom jedna jediná osoba.“

Kaja přikývla a osušila si slzy. „Proč jste něco neřekl? Něco nepodnikl? Nesrazil mi hlavu?“

„Jaký by to mělo smysl? Předpokládal jsem, že k tomu máte dobrý důvod.“

Zavrtěla hlavou a nechala slzy dál téct.

„Nevím, co vám slíbil,“ pokračoval Harry. „Hádám, že vysokou pozici v novém všemocném

Kriposu. A měl jsem pravdu, když jsem říkal, že ten člověk, do kterého jste zblázněná, je ženatý a tvrdí vám, že kvůli vám opustí ženu a děti, jenže to nikdy neudělá.“

Tiše vzlykala, krk ohnutý, jako by měla hlavu příliš těžkou. Jako deštěm ztěžklý květ, pomyslel si

Harry.

„Jenom nechápu, proč jste se se mnou chtěla dneska večer sejít,“ dodal a pohlédl podezíravě na cigaretu. Možná by měl změnit značku. „Nejdřív jsem si myslel, že to je proto, že mi chcete prozradit, že vy jste ten donašeč, ale rychle mi došlo, že o to nejde. Čekáme na něco? Má se něco stát? Chci tím říct, že když jsem ze hry, jak víc mi teď ještě můžete uškodit?“

Pohlédla na hodinky. Popotáhla. „Mohli bychom zajet k vám domů, Harry?“

„Proč? Čeká nás tam snad někdo?“

Přikývla.

Harry dopil zbytek placatky.

Dveře byly vylomené. Třísky na schodišti naznačovaly, že je někdo vypáčil. Žádná rafinovanost, žádná snaha být mazaný. Policejní násilné vniknutí.

Harry se otočil na schodech a podíval se na Kaju, která vystoupila z auta a stála tam se zkříženými pažemi. Potom vešel dovnitř.

Obývací pokoj tonul ve tmě, jediné světlo vycházelo z otevřeného baru. Stačilo však na to, aby

Harry rozpoznal osobu sedící ve stínu u okna.

„Náčelník Bellman,“ pokýval hlavou Harry. „Sedíte v křesle mého otce.“

„Dovolil jsem si ho vypůjčit,“ odpověděl Bellman, „protože pohovka poněkud podivně páchne.

Dokonce i pes se jí štítil.“

„Můžu vám něco nabídnout?“ Harry pokývl směrem k baru a posadil se na pohovku. „Nebo jste si tu už něco našel?“

Harry zahlédl, jak náčelník zavrtěl hlavou. „Já ne. Ale pes ano.“

„Hm. Předpokládám, že jste si opatřil povolení k domovní prohlídce, přesto jsem zvědavý na odůvodnění.“

„Anonymní tip, že jste údajně propašoval do země drogy prostřednictvím nevinné třetí osoby a že se tyto drogy možná nalézají tady.“

„A nalézaly?“

„Pes na vyhledávání drog něco našel, hrudku žlutohnědé substance zabalenou do alobalu.

Nepodobá se ničemu, co většinou zabavujeme tady v Norsku, takže prozatím není jasné, o co přesně jde. Ale zvažujeme, že to pošleme na analýzu.“

„Zvažujete to?“

„Může to být opium a může to být hrudka hlíny nebo plastelíny. To bude záležet…“

„Záležet na čem?“

„Na vás, Harry. A na mně.“

„Ano?“

„Pokud budete souhlasit s tím, že nám poskytnete takovou službičku, může se stát, že se přiklonímek názoru, že jde o plastelínu, a na analýzu se vykašleme. Šéf musí umět zvážit využití finančních zdrojů, že?“

„Vy tady velíte. Jakou službičku?“

„Jste člověk, který si nepotrpí na zbytečné řeči, pane Hole, takže vám to povím naplno. Chci, abyste na sebe vzal úlohu obětního beránka.“

Harry zahlédl, že úplně na dně jedné lahve Jima Beama na konferenčním stolku je hnědý kroužek, ale odolal pokušení přiložit lahev k ústům.

„Právě jsme museli propustit Tonyho Leikeho, protože má neprůstřelné alibi na nejméně dvě ty vraždy. Máme na něj jenom ten telefonát jedné z obětí. Vůči tisku jsme se chovali příliš ofenzivně.

Společně s Leikem a jeho nastávajícím tchánem by nám mohli pěkně zavařit. Musíme dnes večer vydat tiskové prohlášení. A v tom tiskovém prohlášení bude stát, že zatčení bylo provedeno na základě povolení a že tohle povolení jste vy, kontroverzní Harry Hole, vymámil z chudinky asistentky státního zástupce u vás na ředitelství, která je tam úplně nová. A že to byla vaše sólová akce a rozehrál jste ji jenom vy, a berete na sebe proto veškerou odpovědnost. Že Kripos je s tím případem spojen jedině tak, že po zatčení začal tušit nekalost, zasáhl a při výslechu Leikeho objasnil fakta v tomto případu. A nato Leikeho okamžitě propustil. Vy na to přistoupíte a podepíšete to tiskové prohlášení a už se k tomu případu nebudete nikde vyjadřovat. Ani slovo. Jasné?“

Harry znovu zauvažoval, zda nemá dopít ten doušek z lahve. „Hm. Drsná objednávka. Myslíte si, že tisk vám tu historku spolkne, když jste předtím zvedal ruce nad hlavu a přijímal pochvaly za zatčení?“

„V tiskovém prohlášení bude stát, že jsem přijal zodpovědnost. Že považuji za svoji chybu, že jsem vedl to zatčení, ačkoli jsme tušili, že jeden policista šlápl vedle. Ale když potom Harry Hole trval na tom, že s tím vyrukuje, umožnil jsem mu to, nejen z toho důvodu, že je zkušený vrchní komisař, nýbrž i kvůli tomu, že ani nepracuje pro Kripos.“

„A já to mám podepsat, protože kdybych to neudělal, byl bych obviněn z pašování drog a jejich držení?“

Bellman spojil špičky prstů a zhoupl se v křesle.

„Správně. Ovšem důležitější pro vaše rozhodnutí je zřejmě to, že bych mohl zařídit, abyste byl okamžitě zadržen. Což by byla škoda, když vím, že byste rád byl u svého otce v nemocnici. U otce, kterému, jak jsem pochopil, už moc času nezbývá. Vážně smutná záležitost.“

Harry se opřel. Věděl, že by měl být naštvaný. Že starý – mladší – Harry by naštvaný byl. Jenže tenhle Harry měl ze všeho nejvíc chuť zavrtat se do pozvracené a potem páchnoucí pohovky, zavřít oči a doufat, že odejdou, vypadnou, Bellman, Kaja, stíny tamhle u okna. Ale jeho mozek pokračoval v automatických, naučených reakcích.

„Jestliže pomineme mě,“ zaslechl svůj hlas, „proč by měl tuhle verzi podpořit Leike? Vždyť ví, že ho zatkl a vyslýchal Kripos.“

Harry znal odpověď, ještě než ji Bellman vyslovil:

„Protože Leike ví, že na člověku, který byl zatčen, vždycky utkví nepříjemný stín podezření. Pro

Leikeho, který se právě snaží získat si důvěru investorů, by to samozřejmě bylo nanejvýš nepříjemné.

Nejlepší způsob, jak se zbavit toho stínu, je podpořit verzi, která bude tvrdit, že za zatčením stojí neřízená střela, neseriózní policejní element, který se vrhl do sólové akce. Souhlas?“

Harry přikývl.

„Navíc jde o sbor…,“ začal Bellman.

„Tím, že vezmu veškerou vinu na sebe, ochráním celý policejní sbor,“ pokýval hlavou Harry.

Bellman se usmál: „Celou dobu jsem věděl, že jste relativně inteligentní muž, pane Hole. Znamená to, že jsme došli ke shodě?“

Harry se zamyslel. Pokud teď Bellman odejde, bude moct zjistit, jestli v lahvi opravdu zbývá kapka whisky. Přikývl.

„Tady je ta tisková zpráva. Podepište se sem dolů.“

Bellman mu přes konferenční stolek přisunul list papíru a pero. Na to, aby si Harry přečetl text, tu byla příliš tma. Nezáleželo však na tom. Podepsal.

„Dobře.“ Bellman popadl papír a vstal. Světlo pouliční lampy za oknem mu ozářilo tvář a rozjasnilo jeho „válečné barvy“. „Takhle je to nejlepší pro nás pro všechny. Přemýšlejte o tom,

Harry. A odpočiňte si trochu.“

Milosrdná péče vítěze, pomyslel si Harry, zavřel oči a cítil, jak se ho už už zmocňuje spánek. Pak oči znovu otevřel, s námahou se zvedl a doprovodil Bellmana na schody. Kaja nadále stála vedle auta se založenýma rukama.

Harry uviděl, jak jí Bellman pokývl a jak Kaja v odpověď pokrčila rameny. Sledoval, jak Bellman přešel ulici, nasedl do stejného auta, které stálo onoho večera v ulici Lydera Sagena, nastartoval a odjel. Kaja došla k patě schodiště. Hlas měla nadále chraplavý pláčem, když se zeptala:

„Proč jste praštil Bjorna Holma?“

Harry se otočil, že půjde dovnitř, ale Kaja byla rychlejší, vzala schody po dvou, vmáčkla se mezi něj a dveře a zahradila mu cestu. Dýchala mu zrychleně a teple do obličeje.

„Ačkoli jste už věděl, že je nevinný, praštil jste ho. Proč?“

„Jděte pryč, Kajo.“

„Nepůjdu!“

Harry se na ni zahleděl. Věděl, že tohle nedokáže vysvětlit. Jak nečekaně to bolelo, když mu došly všechny souvislosti. Bolelo to natolik, že prostě udeřil, zasáhl ten udivený nevinný měsíčkový obličej, odraz své vlastní naivní důvěřivosti.

„Co chcete vědět?“ zeptal se a uslyšel, jak se mu do hlasu vkrádá kovový zvuk vzteku. „Vážně jsem vám věřil, Kajo. Teď vám můžu jenom pogratulovat. Gratuluju k dobře odvedené práci. Mohla byste se mi konečně uhnout?“

Viděl, jak se jí oči opět zalily slzami. Nato o krok ustoupila, Harry se vpotácel dovnitř a přibouchl za sebou dveře. Zůstal stát v chodbě v následném nezvučném vakuu, v náhlém tichu, prázdnotě, báječné nicotě.

Kapitola 47 – Strach ze tmy

Olav Hole zamrkal do tmy.

„To jsi ty, Harry?“

„Ano.“

„Je noc, nebo ne?“

„Jo. Je noc.“

„Jak se máš?“

„Žiju.“

„Já rozsvítím…“

„Není třeba. Jenom ti chci něco povědět.“

„Poznávám ten tón. Nejsem si jistý, jestli to chci slyšet.“

„Stejně se to zítra dočteš v novinách.“

„A ty máš jinou verzi, kterou mi chceš říct?“

„Ne. Jenom chci být první, od koho se to dozvíš.“

„Tys pil, Harry?“

„Chceš to slyšet?“

„Tvůj dědeček pil. Miloval jsem ho. Opilého i střízlivého. To moc lidí o otci opilci prohlásit nemůže. Ne, nechci to slyšet.“

„Hm.“

„A to samé můžu klidně říct i o tobě. Miloval jsem tě. Vždycky. Opilého i střízlivého. Ani to nebylo těžké. Ačkoli jsi byl vždycky nesnášenlivý. Válčil jsi s většinou lidí i sám se sebou. Ale milovat tě, to bylo pro mě to nejjednodušší, Harry.“

„Tati…“

„Není čas mluvit o nedůležitých věcech, Harry. Nevím, jestli jsem ti tohle někdy pověděl, protože občas to tak člověku připadá, někdy si myslíme věci tolikrát a tak často, až máme dojem, že jsme je pronesli nahlas. Vždycky jsem byl na tebe hrdý, Harry. Opakoval jsem ti to dost často?“

„Já…“

„Ano?“ Olav Hole naslouchal a hleděl do tmy. „Ty pláčeš, synu? To je v pořádku. Víš, na co jsem byl nejvíc hrdý? Nikdy jsem ti to nepověděl, ale jeden z tvých učitelů na druhém stupni základní školy nám jednou zavolal a vyprávěl nám, že ses zase zapletl do rvačky na školním dvoře. Se dvěma velkými kluky ze třídy o ročník výš, že tentokrát to dopadlo špatně, museli tě odvézt na chirurgii, aby ti sešili ret a vytáhli vyražený zub. Vzpomínáš si, že jsem ti za to zarazil kapesné? Jenže později mi

Oystein tu rvačku vylíčil. Vyprávěl mi, že jsi na ně vyjel proto, že naplnili Dřevákovi batoh vodou z fontány na školním dvoře. Pokud se nepletu, neměl jsi Dřeváka ani nijak zvlášť rád. Oystein povídal, že tě zranili proto, že ses nevzdal, neustále jsi vstával, a nakonec jsi prý byl tak zkrvavený, že se těm velkým klukům udělalo špatně a šli si po svém.“

Olav Hole se tiše zasmál. „Nepřipadalo mi, že bych ti to tehdy měl říkat, to by tě jen podnítilo k dalšímu rvaní. Ale byl jsem na tebe tak hrdý, až se mi chtělo brečet. Byl jsi moc statečný, Harry.

Bál ses tmy, a přesto jsi do ní chodil. A já jsem byl nejhrdější táta na světě. Řekl jsem ti to někdy,

Harry? Harry? Jsi tam?“

Volný. Lahev se šampaňským se roztříštila o zeď a bublinky stékaly po tapetě jako vařící se mozková hmota, po fotografiích, výstřižcích, vytištěných stránkách z internetu se snímky Harryho

Holea, jak na sebe bere vinu. Volný. Zbavený viny, volný, abych mohl dál posílat svět do pekla.

Dupu po skleněných střepech, zašlapuju je do podlahy, slyším, jak křupají. A jsem bos. Klouzám se ve vlastní krvi. Ječím smíchy. Volný. Volný!

Kapitola 48 – Hypotéza

Šéf oddělení vražd policejního obvodu Sydney South Neil McCormack si prohrábl řídkou čupřinu a přitom si zkoumavě prohlížel obrýlenou ženu na opačné straně výslechového stolu. Přišla sem rovnou z nakladatelství, kde pracuje. Měla jednoduchý pomačkaný kostým, ale kvůli něčemu, co z ní vyzařovalo, přesto předpokládal, že byl drahý, že jenom není jeho účelem imponovat prostým duším, jako je on sám. Adresa bydliště však nepoukazovala na to, že by ta žena byla nějak zvlášť bohatá.

Bristol nebyla nejmódnější sydneyská čtvrť. Žena působila dospěle a rozumně. Rozhodně to není ten typ, který rád dramatizuje, přehání a chce si získat pozornost jen kvůli pozornosti samé. Navíc ji sem pozvali oni, nepřišla sama. McCormack pohlédl na hodinky. Měl se synem domluveno, že si půjdou odpoledne zaplachtit, mají se sejít u zátoky Watson Bay, kde kotví jejich loď. Proto doufal, že ta záležitost nebude trvat dlouho. A také to až dosud vypadalo dobře – až do oné poslední informace.

„Slečno Pellerová,“ oslovil ženu, zaklonil se a složil si ruce na impozantní panděro. „Proč jste nám tohle neřekla dřív?“

Iska Pellerová pokrčila rameny: „Proč bych měla? Nikdo se mě neptal, a já ani nevím, jestli by to mohlo mít nějakou spojitost s Charlottinou vraždou. Povídám vám to teď jenom proto, že se mě tak detailně vyptáváte. Myslela jsem si, že vás zajímá to, co se stalo na té chatě, ne takováhle… epizoda, která se odehrála později. A nic víc to taky nebylo. Epizodka, která rychle pominula, byla rychle zapomenuta. Pitomci jako on jsou všude, přece si s tím člověk nebude lámat hlavu a hlásit každého takového ubožáka.“

McCormack zabručel. Iska Pellerová má samozřejmě pravdu. Ani on sám neměl dojem, že by to mělo pro případ nějaký význam. Vždycky to znamenalo mnohem víc potíží, nepříjemností a také práce, jestliže osoba, o kterou šlo, vykonávala povolání, v jehož názvu se vyskytovalo slovo

„policie“ nebo „policejní“. Vyhlédl z okna. Slunce se odráželo ve vodě zálivu Port Jackson a na straně Manly, kde nadále stoupal k nebi kouř, ačkoli od uhašení posledního požáru v buši v této sezoně už uplynul víc než týden. Kouř se valil k jihu. Jemný teplý severní vítr. Dokonalý pro plachtění. McCormackovi se Harry Hole líbil. Nebo Holy, jak tomu Norovi tady říkali. Odvedl tu skvělou práci, když jim pomohl s tím velkým klaunským případem. Teď však zněl hlas vysokého světlovlasého Nora po telefonu smutně. McCormack upřímně doufal, že Holyho loď nenabrala opět špatný kurz.

„Tak to vezmeme od začátku, slečno Pellerová.“

Mikael Bellman došel do zasedací místnosti Odin a zaznamenal, že hovory okamžitě utichly.

Přistoupil rychle k řečnickému pultu, položil si před sebe poznámky, připojil počítač k projektoru a zeširoka se rozkročil. Vyšetřovací tým tvořilo třicet šest osob, trojnásobek toho, co bylo obvyklé při vyšetřování běžné vraždy. Pracovali bezvýsledně natolik dlouho, že musel několikrát povzbudit jejich morálku, avšak celkově z toho vycházeli jako hrdinové. Proto Bellman dopřál nejen sobě, nýbrž i svým lidem to, co vypadalo jako velký triumf: zatčení Tonyho Leikeho.

„Četli jste dnes noviny?“ začal a rozhlédl se po shromáždění.

Zachránil, co se dalo. Titulní strany dvou ze tří velkých deníků zdobila stejná fotografie: Tony

Leike mířící k autu stojícímu před policejním ředitelstvím. Na přední straně třetího velkého deníku byla fotografie Harryho Holea, archivní snímek z televizní talk-show, kde Harry mluvil o Sněhulákovi.

„Jak vidíte, bere na sebe vrchní komisař Hole odpovědnost. Což je také správné.“

Slyšel, jak stěny vracejí jeho slova zpátky a ta se střetávají s němými pohledy posluchačů, v nichž se zračila ranní únava. Nebo to byla jiná forma únavy? V tom případě je nutné s ní bojovat. Protože teď se vše vyostřilo. Zaběhl sem šéf Kriposu a informoval je, že volali z ministerstva a vyptávali se.

Písek v přesýpacích hodinách padá stále rychleji.

„Už tedy nemáme žádného hlavního podezřelého,“ pokračoval. „Ale dobrá zpráva je, že máme nové stopy. A všechny vycházejí z Havasshytta v Ustaoset.“

Došel k počítači a stiskl klávesu. Rozzářila se první strana powerpointové prezentace, kterou si připravil v noci.

Během půl hodiny prošel veškerá fakta, která se jim podařilo shromáždit, jména, časové údaje a předpokládané trasy.

„Otázkou je,“ zamyslel se nahlas a vypnul počítač, „o jaký typ vraždy tady jde. Myslím, že můžeme vyloučit typickou sériovou vraždu. Oběti nebyly náhodně zvoleny v rámci jisté demografické skupiny, nýbrž jsou spojeny se specifickým místem ve specifickém okamžiku. Máme tedy důvod se domnívat, že mluvíme o specifickém motivu, který je dokonce možné považovat za racionální. V tom případě nám to úkol značně usnadňuje: najdeme-li motiv, máme vraha.“

Bellman si všiml, že několik vyšetřovatelů přikývlo.

„Problém je, že neexistují žádní svědci, kteří by nám mohli něco prozradit. Jediný z nich, o kterém víme, že je naživu, Iska Pellerová, ležela sama celý den a celou noc nemocná v ložnici. Ostatní jsou buď mrtví, nebo se nepřihlásili. Víme například, že Adele Vetlesenová cestovala s nějakým mužem, se kterým se seznámila krátce předtím, ale nikdo z okruhu jejích přátel toho muže, jak se zdá, nezná, tudíž můžeme předpokládat, že šlo o krátkodobý vztah. Zkoumáme, jaké muže kontaktovala po telefonu a po internetu, ale prověřit všechno bude chvíli trvat. A dokud nemáme svědky, musíme si vytvořit vlastní startovní bod. Potřebujeme hypotézu pro motiv. Jaký motiv může člověka vést k tomu, aby zavraždil nejméně čtyři lidi?“

„Žárlivost nebo hlasy v hlavě,“ ozvalo se zněle ze zadní části místnosti. „Tomu nasvědčují veškeré zkušenosti.“

„Souhlas. Kdo by mohl mít hlasy v hlavě, které by mu nařizovaly vraždit?“

„Všichni, co mají kartu u psychiatra,“ zazpíval jistý hlas finnmarkským dialektem.

„A všichni, co ji nemají,“ dodal jiný hlas.

„Dobrá. Kdo by mohl žárlit?“

„Přítelkyně nebo přítel, manžel nebo manželka.“

„A to se týká koho?“ položil další otázku Bellman.

„Vždyť jsme ale prověřili alibi všech partnerů těch zavražděných a jejich případné motivy,“ namítl další. „To ověřujeme jako první. A buď neměli partnery, nebo jsme je z případu vyloučili.“

Mikael Bellman dobře věděl, že jen přidávají plyn a kola se přitom točí stále ve stejné stopě, ve které už chvíli vězí; důležité však bylo, že jsou teď ochotní dělat právě to, co dělají, totiž přidávat plyn. Protože on sám nepochyboval o tom, že Havasshytta je prkno, které by se dalo pod kolo zastrčit a s jeho pomocí auto vyprostit.

„Nevyloučili jsme z případu všechny partnery a partnerky ani manžele a manželky,“ shrnul to

Bellman a zhoupl se na podpatcích. „Jenom nám ten dotyčný nepřipadal podezřelý. Kdo nemá žádné alibi na dobu vraždy své ženy?“

„Rasmus Olsen!“

„Správně. A když jsem za ním byl v parlamentu, přiznal, že mezi nimi proběhla před několika měsíci taková ‚žárlivá scénka‘. Rasmus Olsen flirtoval s jistou ženou, a Marit Olsenová proto odjela na několik dní do Havasshytta, aby si mohla všechno v klidu promyslet. Jednalo se o onen inkriminovaný pobyt. A možná tam jen nepřemýšlela. Možná se mu tam pomstila. Zjistili jsme totiž ještě něco. Příslušné noci, kdy byly oběti na té chatě, se Rasmus Olsen nenacházel v Oslu, nýbrž měl objednaný pokoj v hotelu v Ustaoset. Co dělal Rasmus Olsen v této oblasti, jestliže jeho žena byla v Havasshytta? A strávil noc v hotelu, anebo na místě, kam se dalo dojít na běžkách?“

Pohledy před ním již nebyly těžké a unavené, naopak, Bellman v nich dokázal rozžehnout světlo.

Čekal na odpověď. Tak velký vyšetřovací tým obvykle nebývá nejefektivnější při podobném typu improvizované tipovací hry, ale tihle lidé na tom případu spolupracují tak dlouho, že všichni v místnosti už dostali nějakým způsobem za ucho, obdrželi stoprocentní tipy, odhodili fantastické hypotézy a obrousili si ega.

Jeden z mladých na to skočil: „Mohl do té chaty přijít večer neohlášeně a přistihnout ji při činu.

Uvidět ji a potom se zase odplížit. Naplánovat si celou tu věc v klidu.“

„Možná,“ přikývl Bellman, došel k řečnickému pultu a zvedl jednu z poznámek. „Argument jedna pro tuto teorii: Právě jsem z provozní centrály Telenoru dostal tohle. Dokazuje to, že Rasmus Olsen telefonoval někdy toho rána se svou ženou. Předpokládejme proto, že věděl, na jakou chatu Marit míří. Argument dvě pro tuto hypotézu je tato zpráva o počasí, která ukazuje, že celý večer i celou noc svítil měsíc a bylo jasno, takže tam klidně mohl dojít na lyžích tak, jako tam došel Tony Leike.

Argument jedna proti této hypotéze: Proč by měl zabíjet ještě někoho jiného kromě své ženy a jejího případného milence?“

„Možná měla víc než jednoho,“ vykřikla jedna z kriminalistek, malá prsatá ženština, o níž Bellman předpokládal, že musí být skrz naskrz lesba, a proto si začal pohrávat s myšlenkou, že by ji někdy večer pozval ke Kaje. Samozřejmě to byl jen nápad. „Třeba se tam nahoře odehrály úplné orgie.“

Místností se rozšířil smích. Prima, atmosféra je hned uvolněnější.

„Možná neviděl, s kým Marit souložila, dokonce ani jestli to byla žena nebo muž, viděl jen to, že je někdo pod peřinou,“ dodal někdo další. „A tak si to prostě pojistil na všech frontách.“

Opět smích.

„Přestaňte, na tyhle pitomosti není čas,“ vykřikl Eskildsen, jeden ze zkušených kriminalistů, o kterém nikdo pořádně nevěděl, jak dlouho už vyšetřuje vraždy. V místnosti se rozhostilo ticho.

„Vzpomínáte si někdo z vás zelenáčů na ten případ, který před několika lety vyřešili na oddělení vražd, tehdy, jak se všichni domnívali, že v Oslu řádí sériový vrah?“ pokračoval Eskildsen. „Když našli vraha, ukázalo se, že měl motiv jen k zavraždění třetí oběti v pořadí. Ale protože věděl, že by na něj padlo podezření, kdyby byla zabita jen ona, zavraždil i ty ostatní, aby to zakamufloval jako šílenou sériovou vraždu.“

„Ty bláho,“ zvolal mladík, „copak oddělení vražd vážně dokázalo vyřešit nějaký případ? To musel být nejspíš omyl.“

Mladík se zazubil na kolegy kolem sebe a pomalu zrudl, neboť jeho slova zůstala bez odezvy.

Protože všichni, kteří měli jako kriminalisté už něco odslouženo, si ten případ pamatovali. Jeho vyšetřování se používalo jako vzorový příklad na policejních školách po celém Severu. Ten případ byl legendární. Stejně jako člověk, který ho vyřešil.

„Harry Hole.“

„It’s Neil McCormack, mister Holy. How are you? And where are you?“

McCormackovi se zdálo, že Harry zřetelně odpověděl „v kómatu“, ale předpokládal, že Harry jen vyslovil jméno nějakého norského místa.

„I talked to Iska Peller. Jak jste povídal, neměla nám toho o té aktuální noci moc co říct, ovšem večer nato…“

„Ano?“

„Ji a její kamarádku Charlotte vyzvedl na té chatě jistý místní policista a ubytoval je u sebe doma.

Ukázalo se, že zatímco slečna Pellerová se snažila vyspat se z virózy, dala si její kamarádka s tím policistou v obýváku sklenku vína, načež se policista údajně poměrně neodbytně snažil Charlotte fyzicky svést. Natolik fyzicky, až začala volat o pomoc, slečna Pellerová se probudila, vstala a došla do obýváku, kde se policistovi mezitím podařilo svléknout Charlotte lyžařské kalhoty až ke kolenům.

Přerušil svůj pokus, a když se slečna Pellerová a její kamarádka rozhodly, že se odtamtud vydají na nádraží, aby se ubytovaly v hotelu v nějakém místě, jehož jméno asi…“

„Geilo.“

„Díky.“

„Vy říkáte, že se ji snažil svést, sir, ale myslíte tím pokus o znásilnění?“

„Ne. Musel jsem to probrat se slečnou Pellerovou několikrát, než jsme se shodli na přesné formulaci. Řekla, že její kamarádka tvrdila, že policista jí kalhoty stáhl proti její vůli, ale že se jí intimně nijak nedotkl.“

„Ale…“

„Dalo by se předpokládat, že to měl v úmyslu, jenže to nevíme jistě. Jde o to, že se tedy v podstatě nestalo nic vyloženě trestného. Slečna Pellerová s tím souhlasila, však se dívky ani neobtěžovaly to nahlásit, jen odtamtud odjely. Policista dokonce přiměl nějakého místního podivína, aby je všechny tři svezl na nádraží, a pomohl dívkám nastoupit. Slečna Pellerová tvrdila, že se zdálo, že toho policisty se ta záležitost vůbec nedotkla, místo omluv se spíš snažil vymámit z kamarádky telefonní číslo. Jako by to byla naprosto běžná záležitost mezi mužem a ženou.“

„Hm. Něco dalšího?“

„Ne. Kromě toho, že jsme slečně Pellerové poskytli policejní ochranu, jak jste navrhl. Po čtyřiadvacet hodin denně, dodávka jídla a předmětů denní potřeby až do domu. Může si užívat slunce.

Pokud tedy na Bristol svítí.“

„Děkuju vám, sir. Kdyby se…“

„… něco vynořilo, zavolám vám, mister Holy. A obráceně.“

„Samozřejmě. Take care.“

To říkáte vy? pomyslel si McCormack, zavěsil a zahleděl se na modré odpolední nebe. Dny byly teď v létě trochu delší, do tmy si ještě pořád stihne se synem hodinu a půl zaplachtit.

Harry vstal a došel do sprchy. Tiše v ní stál a nechával si vroucí vodu stékat dvacet minut po těle.

Potom vyšel ven, osušil si rozbolavělou kůži posetou červenými pupínky a oblékl se. Pohledem na mobil zjistil, že má za dobu, kdy spal, osmnáct nepřijatých hovorů. Takže si dokázali sehnat jeho číslo. Poznal první číslice telefonních čísel patřících třem největším norským deníkům a dvěma nejdůležitějším televizním kanálům, protože všichni měli čísla ústředen začínající nulami a číslice za nimi stejné. Konec seznamu nepřijatých hovorů byl poněkud nejasnější – tahle čísla však jistě také patřila hladovým novinářům toužícím po jeho vyjádření. Pohledem se zastavil u jednoho z čísel, aniž věděl proč. Protože v mozku má třeba nějaké bity, které zřejmě baví pamatovat si číslice. Nebo proto, že první číslice mu sdělovaly, že to číslo je ze Stavangeru. Vyhledal v telefonu seznam přijatých hovorů a našel číslo, které mu volalo přede dvěma dny. Colbjornsen.

Harry mu zavolal zpátky. Svíral telefon mezi ramenem a tváří, přitom si zavazoval kanady. Všiml si, že je načase, aby si koupil nové. Z podrážek mu trčela železná vložka, díky níž by mohl klidně šlapat po hřebících.

„No ne, Harry, dneska vás v novinách fakt zlynčovali. Pořádně vás rozcupovali. Co na to říká váš šéf?“

Colbjornsenův hlas zněl, jako by měl vrchní komisař kocovinu. Ale možná byl jenom nemocný.

„Nevím,“ odpověděl Harry. „Nemluvil jsem s ním.“

„Oddělení vražd z toho vychází ještě jakžtakž dobře, celou vinu hážou na vás osobně. To váš šéf vás přiměl, abyste se obětoval pro tým?“

„Ne.“

Další otázka zazněla po delší odmlce: „Že by snad… snad Bellman?“

„Co chcete, Colbjornsene?“

„Krucifix, Harry. Provedl jsem tady taky takové ilegální sólové vyšetřování, zrovna jako vy. Takže nejdřív potřebuju vědět, jestli jsme pořád na stejné lodi, nebo ne.“

„Já nemám žádnou loď, Colbjornsene.“

„Fajn, slyším, že jsme pořád na stejné lodi. Na lodi, která jde ke dnu.“

„Já jdu ven.“

„Dobrá, k věci. Promluvil jsem si znovu se Stine Olbergovou, s tou, o kterou se Elias Skog tak zajímal.“

„Ano?“

„Ukázalo se, že Skog jí sdělil víc podrobností o tom, co se stalo na té chatě oné noci, než vyplynulo z prvního výslechu.“

„Já snad začnu věřit ve výslech na druhý pohled,“ okomentoval to Harry.

„Cože?“

„Ale nic. Poslouchám.“

Kapitola 49 – Bombay Garden

Bombay Garden byl ten typ hospody, která zdánlivě nemá právo na existenci, ale která na rozdíl od svých módnějších konkurentů přesto přežívá, rok po roce. Polohu měla mizernou, nacházela se ve středu východní části Osla v jedné vedlejší ulici mezi někdejším skladem řeziva a zrušenou továrnou, jež nyní sloužila jako nezávislá divadelní scéna. Povolení nalévat alkohol jim střídavě přidělovali a odebírali po nesčetných porušeních předpisů, totéž platilo pro oprávnění podávat pokrmy.

Hygienická inspekce tu při jisté příležitosti našla v kuchyni hlodavce, kterého nedokázala druhově zařadit, jen konstatovala, že vykazoval určitou příbuznost s Rattus norvegicus. V hlášení se v kolonce

Poznámky inspektor rozparádil a popsal kuchyni jako „místo činu“, kde probíhají „vraždy bezpochyby nejprasáčtějšího typu“. Herní automaty u stěn celkem vynášely, ale bývaly v pravidelných odstupech vystavovány nájezdům zlodějů. Nebylo tomu ani tak, že by vietnamští majitelé využívali hospodu k praní peněz z drogové činnosti, z čehož je někteří podezírali. Důvod toho, že se Bombay Garden držela nad vodou, se skrýval mnohem hlouběji v jejích útrobách, za dvojími zamčenými dveřmi. Tam se nacházel takzvaný soukromý klub. Chtěl-li se do něj člověk dostat, musel požádat o členství. To v praxi znamenalo, že musel podepsat u Vietnamce na baru v restauraci žádost, členství mu bylo na místě uděleno a on zaplatil roční příspěvek sto korun. Poté byl doveden dovnitř a dveře se za ním opět zamkly.

Pak se ocitl v kouřem zaplněné místnosti – protože zákaz kouření se na soukromé kluby nevztahuje – a před sebou uviděl miniaturní oválnou dostihovou dráhu o rozměrech čtyři krát dva metry. Samotná dráha byla pokryta zelenou plstí se sedmi drážkami, v nichž poskakovalo vpřed sedm cínových koní připevněných na kolíku. Rychlost každého koně v příslušném okamžiku určoval počítač hučící pod stolem a tato rychlost byla – jak se některým hráčům podařilo zjistit – naprosto náhodná a spravedlivá. Tedy počítačový program dával některým koním poněkud větší pravděpodobnost, že budou rychlejší, což se odráželo v sázkách, a tedy v případných výplatách výher. Kolem dráhy seděli členové klubu, někteří staří pardálové, jiní nováčkové, v pohodlných kožených otočných křeslech, přitom kouřili, popíjeli místní pivo za klubovou cenu a povzbuzovali koně, případně více koní, na které si vsadili.

Protože klub operoval v právním vakuu, co se zákona o hazardních hrách týkalo, stanovovala pravidla, že při počtu členů dvanáct a výše je sázka na jednoho člena omezena na sto korun na jeden dostih. Bylo-li v místnosti méně než dvanáct členů, určovaly stanovy klubu, že jde v tomto případě o omezený kruh přátel, kteří využívají místnosti klubu k setkávání, a že v malém soukromém společenství nelze dospělým osobám bránit v uzavírání privátních sázek, a že tedy vsazené sumy jsou záležitostí dohody mezi přítomnými. Z tohoto důvodu bývalo v nejzazším lokále Bombay Garden přítomno nápadně často přesně jedenáct osob. Ostatně proč měla hospoda v názvu slovo „zahrada“, nikdo nevěděl.

Ve čtrnáct hodin deset minut byl do místnosti vpuštěn muž s nejčerstvějším členstvím v klubu, starým naprosto přesně čtyřicet vteřin. Tento muž konstatoval, že jedinými přítomnými jsou kromě něj samotného jeden člen sedící v jednom z otáčecích křesel zády a muž patrně vietnamského původu, který měl očividně na starosti dostihy a sázky, přinejmenším měl tedy na sobě podobnou vestu, jakou nosí krupiéři.

Záda v křesle byla široká a vyplňovala flanelovou košili. Na límeček dotyčnému spadaly tmavé kudrny.

„Vyhráváte, pane Krongli?“ zeptal se Harry a posadil se do křesla vedle náčelníka.

Náčelníkova kudrnatá hlava se otočila. „Harry!“ vykřikl s upřímnou radostí v hlase i ve tváři. „Jak jste mě našel?“

„Proč si myslíte, že jsem vás hledal? Třeba sem chodím pravidelně.“

Krongli se zasmál a pohlédl na koně poskakující po dlouhé straně oválu s žokeji na zádech. „Ani náhodou. Chodím sem pokaždé, když jsem v Oslu, a nikdy jsem vás tu neviděl.“

„Dobrá. Někdo mi řekl, že vás tu pravděpodobně najdu.“

„No ne, to už se to tak rozneslo? Možná se to pro policajta moc nehodí, aby sem chodil, i když to je ještě v mezích zákona.“

„A propos, meze zákona,“ spustil Harry a zavrtěl hlavou směrem ke krupiérovi, který tázavě ukazoval na pípu. „Právě o těch jsem s vámi chtěl mluvit.“

„Tak do toho,“ vyzval ho Krongli a zíral soustředěně na trať, kde zatím vedl modrý kůň ve vnější dráze, ovšem teď se blížila obtížná vnější zatáčka.

„Iska Pellerová, ta australská dívka, kterou jste vyzvedával z Havasshytta, tvrdí, že jste si dovoloval na její přítelkyni. Charlotte Lollesovou.“

Harry nespatřil v Krongliho soustředěném výrazu žádný náznak změny. Čekal. Nakonec Krongli vzhlédl.

„Mám vám k tomu něco povědět?“

„Jenom pokud chcete.“

„Chápu to tak, jako že chcete vy. Dovolovat si je špatný výraz. Trochu jsme spolu flirtovali. Líbali se. Chtěl jsem pokračovat. Jí připadalo, že to stačilo. Zkusil jsem lehce konstruktivní přemlouvání, které ženy často od muže očekávají, přece jenom je to zakotveno ve hře rolí mezi pohlavími. Ale nic víc.“

„To nesouhlasí s tím, co podle Isky Pellerové vykládala Charlotte. Myslíte si, že slečna Pellerová lže?“

„Ne.“

„Ne?“

„Ale myslím si, že Charlotte chtěla své přítelkyni podat poněkud jinou verzi. Katolická děvčata se s oblibou tváří, že jsou ctnostnější, než tomu ve skutečnosti je.“

„Rozhodly se přenocovat v Geilu místo u vás. Ačkoli slečna Pellerová byla nemocná.“

„To ta holka z Austrálie trvala na tom, aby odjely. Nevím, co mezi těmi dvěma bylo, takovéhle kamarádské vztahy bývají často složité záležitosti. Mimochodem bych si tipoval, že ta Pellerová nemá žádného přítele.“ Pozvedl poloprázdný půllitr. „Kam tím míříte, Harry?“

„Je trochu zvláštní, že jste Kaje Solnessové neřekl nic o tom, že jste se s Charlotte Lollesovou při jejím pobytu v Ustaoset setkal.“

„A je trochu zvláštní, že ještě pořád na tomhle případu pracujete. Myslel jsem, že spadá pod

Kripos, zvláště po těch dnešních novinových titulcích.“ Krongli opět upřel pozornost na koně. Při výběhu ze zatáčky se žlutý kůň ve třetí dráze dostal do vedení o cínovou koňskou délku.

„Ano,“ odpověděl Harry. „Jenže znásilnění spadají dál pod oddělení vražd.“

„Znásilnění? Vy jste ještě nevystřízlivěl, Harry?“

„No…“ Harry vytáhl z kapsy kalhot krabičku cigaret. „Doufám, že jsem střízlivější, než jste byl vy, pane Krongli.“ Vsunul si jednu cigaretu mezi rty. „Ve všech těch případech, kdy jste tam nahoře v Ustaoset zmlátil a znásilnil svoji bývalou partnerku.“

Krongli se obrátil k Harrymu a loktem převrhl půllitr. Pivo se vsáklo do zeleného filcu, vlhkost se po něm šířila jako vojska wehrmachtu po mapě Evropy.

„Jdu rovnou ze školy, kde pracuje,“ pokračoval Harry a zapálil si cigaretu. „To ona mi prozradila, že vás pravděpodobně najdu tady. Řekla mi taky, že když tehdy odjížděla od vás a z Ustaoset, byl to spíš útěk než stěhování. Že jste…“

Dál se Harry nedostal. Krongli byl rychlý, otočil jeho křeslo nohou, a než Harry stačil zareagovat, ocitl se mu v zádech. Harry ucítil sevření na ruce, věděl, co přijde, věděl to, protože tohle trénovali od prvního roku na akademii: policejní úchop. A přesto byl o vteřinu pomalejší, o dva dny chlastání liknavější, o čtyřicet let hloupější. Krongli mu zkroutil paži a zápěstí dozadu tak, až Harry přepadl vpřed a padl spánkem na filc před sebou. Na stranu s poškozenou čelistí. Vykřikl bolestí a na okamžik mu před očima všechno zčernalo. Potom se probral zpátky k bolesti a učinil zoufalý pokus se vymanit. Byl silný, vždycky býval, ale okamžitě ucítil, že proti Kronglimu nemá šanci. Mohutný náčelník mu teple a vlhce dýchal do obličeje.

„Tohle jste neměl dělat, Harry. S tou kurvou jste mluvit neměl. Řekla by vám cokoli. Udělala by cokoli. Předvedla vám píču? Předvedla, Harry?“

Harrymu zapraskalo v hlavě, když Krongli zvýšil tlak. Do čela a kořene nosu mu naráželi žlutý a zelený kůň. Harry zvedl pravou nohu a dupl. Vší silou. Zaslechl Krongliho výkřik, vymanil se ze sevření, otočil se a udeřil. Ne pěstí, to by byla hloupost, jen by si zničil klouby, nýbrž loktem. Ten zasáhl Krongliho do místa, kde, jak Harry ze zkušenosti věděl, je efekt největší, ne doprostřed brady, nýbrž mírně ze strany. Krongli se zapotácel vzad, přepadl přes nízké otáčecí křeslo a dopadl na podlahu s nohama trčícíma ke stropu. Harry si povšiml, že v látce Krongliho conversek na pravé noze zeje zakrvácená trhlina vzniklá setkáním s železnou vložkou kanad, které už měl Harry rozhodně dávno vyhodit. Zaregistroval také, že mezi rty mu kupodivu nadále visí cigareta. A – koutkem oka – že červený kůň v první dráze si cválá pro jisté vítězství.

Harry se sklonil, popadl Krongliho za límec, zvedl ho a praštil s ním do křesla. Potáhl z cigarety, velice zhluboka, a ucítil, jak ho pálí a hřeje na plicích.

„Souhlasím, že ten případ znásilnění není tak úplně podložený,“ spustil, „přinejmenším vzhledem k tomu, že to Charlotte Lollesová ani vaše partnerka neohlásily. Proto se jako kriminalista musím pokusit najít něco víc. A tady se dostávám zpátky k Havasshytta.“

„O čem to ksakru mluvíte?“ Krongliho hlas zněl tak, jako by byl náčelník stižen akutním silným nachlazením.

„Jde o tu dívku ze Stavangeru, které se Elias Skog svěřil onoho večera, kdy byl zavražděn. Seděli spolu v autobusu a Elias jí vykládal, že byl té noci v Havasshytta svědkem něčeho, co, jak mu později došlo, bylo nejspíš znásilnění.“

„Elias Skog?“

„Skog, ano. Nejspíš měl lehké spaní. V noci ho probudily zvuky pod oknem ložnice a vyhlédl ven.

Svítil měsíc a on uviděl dvě osoby ve stínu pod střechou latríny. Žena byla obrácená k němu, muž stál za ní, takže mu nebylo vidět do obličeje. Elias Skog měl dojem, že se ti dva chystají spolu souložit, žena vypadala, jako by předváděla břišní tanec, a muž jí položil ruku na ústa, očividně proto, aby nikoho neprobudila. A když ji pak zatáhl na záchod, šel si Skog – poněkud zklamaný, že se mu nepodařilo zhlédnout celé představení – opět lehnout. Až když se dočetl o těch vraždách, začal o tomuvažovat jinak. Že se ta žena možná vrtěla proto, aby se muži vymanila. Ruka před jejími ústy tak měla třeba utlumit její volání o pomoc…“ Harry znovu potáhl. „Byl jste to vy, pane Krongli? Byl jste tam?“

Krongli si zamnul bradu.

„Máte alibi?“ zeptal se Harry lehce.

„Spal jsem sám doma. Prozradil Elias Skog, kdo byla ta žena?“

„Ne. A toho chlapa neviděl, jak už bylo řečeno.“

„Já jsem to nebyl. A vy si pěkně zahráváte, pane Hole.“

„Mám to považovat za výhrůžku, nebo za kompliment?“

Krongli neodpověděl. V očích však měl smích, žlutý a studený.

Harry típl cigaretu a vstal. „Mimochodem, vaše bývalá mi neukázala nic. Seděli jsme spolu ve sborovně. Něco mi říká, že se bojí sedět v místnosti s mužem o samotě. Takže jste asi přece jenom něčeho dosáhl, že, pane Krongli?“

„Nezapomeňte se ohlížet přes rameno, pane Hole.“

Harry se otočil. Zdálo se, že krupiér ten výstup vůbec nevnímá, už postavil koně k novému závodu.

„Chcete si vsadit?“ zeptal se s úsměvem lámanou norštinou.

Harry zavrtěl hlavou. „Sorry, nemám, co bych vsadil.“

„Tím víc byste mohl vyhrát,“ odvětil krupiér.

Harry o tom cestou ven uvažoval a došel k závěru, že buď šlo o jazykové nedorozumění, nebo že jeho vlastní logika na tohle prostě nestačí. Nebo to třeba bylo jenom špatné asijské přísloví.

Kapitola 50 – Úplatek

Mikael Bellman čekal.

Tohle bylo to nejlepší. Vteřiny čekání, než otevře. Napětí, zda překoná jeho očekávání – a současně jistota, že tomu tak bude. Protože pokaždé, když ji uviděl, mu došlo, že zapomněl, jak je krásná. Pokaždé když se dveře otevřely, jako by potřeboval několik vteřin na to, aby všechnu tu krásu pojal. Aby strávil to potvrzení. Potvrzení toho, že z nabídky mužů, kteří ji chtěli – což byli prakticky všichni vidoucí a alespoň jakžtakž heterosexuálně zaměření muži –, si vybrala právě jeho. Potvrzení toho, že on je vůdce smečky, alfa-samec, samec s právem pářit se první se samicemi. Ano, takhle banálně a vulgárně se to dá říct. Být alfa-samec není nic, po čem člověk touží, tím se člověk rodí. Pro muže to neznamená nutně nejjednodušší a nejpříjemnější život, ovšem jestliže je vyvolený, nemůže se tomu protivit.

Dveře se otevřely.

Na sobě měla bílý rolák a vlasy si vyčesala vzhůru. Vypadala unaveně, její oči se zdály být menší než obvykle. A přesto z ní vyzařovala elegance, třída, o níž se jeho vlastní ženě mohlo jenom zdát.

Pozdravila ho, sdělila mu, že sedí na verandě, obrátila se k němu zády a zašla do domu. Následoval ji, vzal si cestou z ledničky pivo a posadil se do jednoho z těch směšně velkých těžkých křesel na verandě.

„Proč sedíš tady venku?“ odfrkl. „Akorát si uženeš zápal plic.“

„Nebo rakovinu plic,“ dodala, zvedla z okraje popelníku nedokouřenou cigaretu a popadla rozečtenou knihu. Podíval se na obálku. Šunkový nářez. Charles… Zamžoural. Bukowski? Jako ta aukční síň?

„Nesu dobré zprávy,“ začal. „Nejenže jsme zabránili menší katastrofě, obrátili jsme celý ten incident s Leikem ve vlastní prospěch. Dneska volali z ministerstva spravedlnosti.“ Bellman si položil nohy na stůl a pohlédl na pivní etiketu. „Chtěli mi poděkovat, že jsem tak rezolutně zasáhl a zařídil, aby byl Leike propuštěn. Vyjádřili značné obavy, co by mohlo Galtunga a smečku jeho advokátů napadnout, kdyby Kripos nejednal tak pohotově. A chtěli se ujistit, že já osobně mám kormidlo pevně v rukou, že se v tom nebude hrabat nikdo mimo Kripos.“

Přiložil lahev k ústům a pil. Potom lahev s bouchnutím postavil na stůl. „Nebo co si myslíš ty,

Bukowski?“

Odložila knížku a střetla se s jeho pohledem.

„Měla bys projevovat trochu zájmu. Jde tady přece i o tebe. Co si myslíš o tom případu, drahoušku? No tak. Jsi kriminalistka.“

„Mikaeli…“

„Tony Leike je násilník a my jsme se tím nechali napálit, protože víme, že násilníci jsou nenapravitelní. Schopnost a ochota zabíjet není dána všem lidem, je buď vrozená, nebo vypěstovaná.

Ale jestliže v sobě máš vraha, je sakra těžké ho dostat z těla ven. Možná vrah z tohohle případu ví, že je nám tohle známo? Ví, že když nám naservíruje Tonyho Leikeho, začneme úplně šílet a budeme unisono hulákat: ‚Jupí, ten případ je naprosto jasný, je to ten chlap s násilnickými sklony!‘ A proto se vloupal do domu Tonyho Leikeho a zavolal odtamtud Eliasi Skogovi. Abychom pak nepátrali po nikom z těch dalších, co byli na té chatě.“

„Ten telefonát z Leikeho domu se odehrál předtím, než kdokoli mimo řady policie věděl, že jsme našli souvislost s Havasshytta.“

„No a co? Vrah nejspíš počítal s tím, že je jen otázka času, než to zjistíme. Krucifix, měli jsme na to přijít už dávno!“ Bellman znovu popadl lahev s pivem.

„Tak kdo je vrah?“

„Sedmý člověk z té chaty,“ odpověděl Mikael Bellman. „Kavalír, kterého s sebou přivedla Adele

Vetlesenová, ale o kterém nikdo neví, kdo to byl.“

„Nikdo?“

„Nasadil jsem na tu práci přes třicet lidí. Prohledali jsme Adelin byt. Žádná písemná stopa. Žádné deníky, pohlednice ani dopisy, skoro žádné maily ani esemesky. Všechny Adeliny mužské známosti, které jsme dokázali identifikovat, jsme vyslechli a z okruhu podezřelých je vyloučili. Ženské taky.

A nikdo z nich toho chlapa, se kterým šla na chatu, neviděl ani s ním nemluvil. Nikomu to přitom nepřipadalo zvláštní, Adele nejspíš měnila partnery stejně často jako ponožky a nikde to neroztrubovala. Jediné, k čemu jsme došli, bylo to, že Adele prý řekla jedné kamarádce, že s tímhle chatovým kavalírem zažila pár turn-ons a pár turn-offs. Turn-on znamenalo, že ji požádal, aby přišla na noční rande do jedné prázdné továrny převlečená za zdravotní sestru.“

„Pokud tohle bylo turn-on, nechci radši ani vědět, co bylo turn-off.“

„Turn-off bylo údajně to, že když dotyčný mluvil, připomínal Adele jejího spolubydlícího.

Kamarádka netušila, co tím Adele mínila.“

„Spolubydlící je opravdu jenom spolubydlící,“ zívla Kaja. „Geir Bruun je teplouš. Jestliže se tenhle sedmý člověk pokusil svést vinu za ty vraždy na Tonyho Leikeho, musel vědět, že má Leike záznam v trestním rejstříku.“

„Odsouzení za ublížení na zdraví je samozřejmě veřejně přístupná informace. I to, kde k tomu došlo, totiž v okrese Ytre Enebakk. Leike se málem stal vrahem v době, kdy bydlel u svého dědečka u jezera Lyseren. Jestliže chcete jako vrah nasměrovat hledáček policie k Leikemu, kam potopíte mrtvolu Adele Vetlesenové? Samozřejmě na místo, které si policie může spojit s jistou osobou a s odsouzením za násilný trestný čin, který má ve svých databázích. Proto si vrah vybral Lyseren.“

Mikael Bellman se zarazil. „Poslyš, tebe to nudí?“

„Ne.“

„Tváříš se, že tě to nezajímá.“

„Mám… na přemýšlení spoustu jiných věcí.“

„Kdy jsi začala kouřit? Mimochodem mám plán, jak bychom mohli najít toho sedmého člověka.“

Kaja se na něj dlouze zahleděla.

Bellman vzdychl: „Ty se mě nezeptáš jak, drahoušku?“

„Jak?“

„Tím, že použijeme stejnou taktiku jako on.“

„A to je?“

„Zaměříme pozornost na nevinného.“

„Nepoužíváš snad tuhle taktiku vždycky?“

Mikael Bellman rychle vzhlédl. Začínalo mu svítat. Souviselo to s tím, jaké to je být alfa-samcem.

Předložil jí svůj plán. Vysvětlil jí, jak vylákají sedmého člověka z úkrytu.

Potom se roztřásl chladem a vzteky. Nevěděl, co ho naštvalo víc, jestli fakt, že Kaja vůbec nereaguje, ani negativně, ani pozitivně, nebo to, že si tady sedí, kouří a tváří se, jako by se jí ta záležitost vůbec netýkala. Copak nechápe, že jeho kariéra, jeho kroky právě v těchhle osudových dnech budou rozhodující i pro její vlastní budoucnost? Jestliže nemůže počítat s tím, že by se stala novou paní Bellmanovou, může v každém případě pod jeho ochranou postoupit na služebním žebříčku, pokud bude loajální a bude ho dál zásobovat informacemi. Nebo možná mohla za jeho vztekta otázka, kterou vznesla. Že se týkala jeho. Toho druhého. Toho starého vypelichaného alfa-samce.

Zeptala se na opium. Zeptala se, jestli by ho vážně použil, pokud by se Hole nesklonil před požadavkem, aby na sebe vzal vinu za zatčení Leikeho.

„Samozřejmě,“ odpověděl Bellman a snažil se zahlédnout její tvář, bylo však příliš tma. „Proč bych neměl? Pašoval drogy.“

„Nemyslím kvůli němu. Kvůli tomu, že bys přivedl policii do řečí.“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžeme se nechat uplácet kvůli takovým ohledům.“

Její smích vyzněl při setkání s kompaktním večerním mrazem suše. „V tom případě jsi očividně podplatil jeho.“

„Je úplatný,“ odtušil Bellman a jediným douškem dopil zbytek piva. „To je rozdíl mezi jím a mnou.

Pověz mi, Kajo, snažíš se mi něco sdělit?“

Otevřela ústa. Chtěla to říct. Měla to říct. Jenže právě v té chvíli mu zazvonil telefon. Viděla, jak sáhl do kapsy a přitom udělal to, co vždycky, našpulil rty. Což neznamenalo, že jí posílá polibek, nýbrž že má být zticha. Pro případ, že by volala jeho žena, jeho šéf nebo kdokoli jiný, kdo by rozhodně neměl vědět, že spí s kolegyní z oddělení vražd, která mu zajišťuje přísun informací potřebných pro to, aby vyřadili ze hry konkurenční sbor pro vyšetřování vražd. K čertu s Mikaelem

Bellmanem. K čertu s Kajou Solnessovou. A ze všeho nejvíc k čertu…

„Zmizel,“ pronesl Mikael Bellman a zastrčil telefon zpátky do kapsy.

„Kdo?“

„Tony Leike.“

Kapitola 51 – Dopis

Ahoj Tony.

Dlouho jsi přemýšlel o tom, kde teď asi můžu být. Tak dlouho, až mi připadá, že je snad načase Ti to prozradit. Byl jsem té noci v Havasshytta, ale Tys mě neviděl. Nikdo mě neviděl, byl jsem neviditelný jako přízrak. Jenže Ty mě znáš. Znáš mě až moc dobře. A já si teď přijdu pro Tebe. Ty jsi jediný, kdo by mě mohl zastavit. Všichni ostatní jsou mrtví. Zbýváš jenom Ty a já, Tony. Buší Ti nyní srdce trochu rychleji? Sahá Tvoje ruka po noži? Sekáš slepě do tmy, omdléváš strachy, že přijdeš o život?

Kapitola 52 – Nezvaný host

Něco ho probudilo. Zvuk. Tady venku se nikdy nic neozývalo, žádné zvuky, které by neznal, nic takového ho nevzbudilo. Vstal, položil chodidla na studenou podlahu a vyhlédl oknem. Jeho krajina.

Někdo ji nazýval pustinou, ať už to znamenalo cokoli. Protože nikdy nebyla pustá, vždycky se tu něco dělo. Jako teď. Nějaké zvíře? Nebo že by to snad byl on? Ten přízrak? Venku něco je, tím si byl jistý.

Pohlédl ke dveřím. Byly zevnitř zamčené na zámek a na závoru. Brokovnice stojí venku ve špýcharu.

Otřásl se v tlusté červené flanelové košili, ve které tady nahoře chodil i spal. V místnosti bylo tak prázdno. Venku bylo tak prázdno. Ve světě bylo tak prázdno. Ale žádná pustina. Byli tu oni dva, oni dva zbylí.

Harrymu se zdál sen. O výtahu se zuby, o ženě s koktejlovým párátkem mezi karmínově rudými rty, o klaunovi s vlastní smějící se hlavou pod paží, o bílé nevěstě u oltáře se sněhulákem, o hvězdě nakreslené na zaprášené televizní obrazovce, o jednoruké dívce na skokanském můstku v Bangkoku, o nasládlém pachu dezinfekčních kuliček do pisoáru, o siluetě lidského těla rýsujícího se proti modrému plastu vodní postele, o hydraulickém vrtáku a krvi, teplé a přinášející smrt, která mu stříkala do obličeje. Alkohol byl jako kříž, česnek a svěcená voda proti upírům, ale dneska v noci byl na pořadu úplněk a panenská krev a oni se plížili z nejtemnějších koutů a nejhlubších hrobů a pohazovali si ho mezi sebou v kole, stále drsněji, divočeji než dřív, za srdečního rytmu smrtelného strachu a požárního alarmu, jenž tady v pekle neochvějně ječel. Pak se najednou rozhostilo ticho.

Naprosté ticho. Bylo to tu zas. Naplňovalo mu to ústa. Nemohl dýchat. Bylo zima a panovala naprostá tma a on se nedokázal pohnout…

Harry sebou trhl a zmateně zamrkal do tmy. Mezi zdmi se vznášela ozvěna. Ozvěna čeho? Popadl revolver ležící na nočním stolku, položil chodidla na studenou podlahu a sešel po schodech do obývacího pokoje. Nikde nikdo. Prázdný bar nadále svítil. Předtím v něm stála osamělá lahev od koňaku značky Martell. Otec zacházel s alkoholem vždycky opatrně, věděl, jaké geny v sobě nosí, a koňak byl určen jen pro návštěvy. Mnoho jich sem nechodilo. Zaprášenou zpola plnou lahev vzala povodňová vlna spolu s kapitánem Jimem Beamem a námořníkem Harrym Holem. Harry se posadil do křesla, prsty rozrýpával díru v látce na područce. Zavřel oči a představil si to. Jak si nalévá sklenku do poloviny. Hluboké klokotání v lahvi, třpyt hnědého zlata. Vůně, chvění ve chvíli, kdy přikládá sklenici ke rtům a cítí, jak tělo v panice protestuje. Potom si obsah nalévá do úst.

Bylo to jako úder do spánku.

Harry vytřeštil oči. Opět se rozhostilo naprosté ticho.

A stejně zprudka to bylo zpátky.

Zarýval se mu do bubínků. Ten pekelný požární alarm. Stejný, jaký ho probudil. Zvonek u dveří.

Harry pohlédl na hodinky. Půl jedné.

Došel do chodby, rozsvítil venkovní světlo, spatřil na opačné straně leptaného skla obrys postavy, pozvedl pravicí revolver, přitom levým palcem a ukazovákem otočil zámkem. Pak dveře prudkým obloukem doširoka otevřel.

V měsíčním světle zahlédl stopy lyží mířící přes dvůr. Nebyly to jeho vlastní stopy. A duchové ani upíři snad po sobě takové stopy nezanechávají, nebo ano?

Vedly kolem domu, dozadu.

V téže chvíli ho napadlo, že okno do ložnice je otevřené, že by měl… Náhle zadržel dech. Jako by někdo přestal dýchat současně s ním. Ne někdo, něco. Zvíře.

Otočil se. Otevřel ústa. Srdce mu přestalo bít. Jak by se to mohlo dokázat pohybovat tak rychle a neslyšně, jak by to mohlo přijít tak… blízko?

Kaja na něj třeštila oči.

„Můžu jít dál?“ zeptala se.

Měla na sobě příliš velký pršiplášť, vlasy jí trčely do všech stran a obličej měla bledý a strhaný.

Harry několikrát úporně zamrkal, aby se přesvědčil, jestli ještě pořád nesní. Nikdy mu nepřipadala krásnější.

Snažil se zvracet co možná nejtišeji. Už déle než čtyřiadvacet hodin neměl v ústech alkohol a jeho žaludek byl citlivým otrokem zvyku – bouřil se jak proti náhlému chlastání, tak proti náhlé zdrženlivosti. Spláchl, opatrně se napil vody z kelímku na čištění zubů a vrátil se do kuchyně. Na sporáku rachotila konvice na kávu. Kaja seděla na jedné kuchyňské židli a vzhlédla k němu.

„Takže Tony Leike zmizel,“ konstatoval.

Přikývla. „Mikael vydal rozkaz, že ho musíme sehnat. Jenže nikdo ho nedokázal najít, není doma, není v kanceláři a nenechal nikomu vzkaz. Žádný Leike na seznamech pasažérů leteckých a lodních společností za posledních čtyřiadvacet hodin. Nakonec jeden z kriminalistů zastihl Lene Galtungovou.

Ta se domnívá, že mohl odjet do hor. Aby si tam popřemýšlel, prý to tak dělává. V tom případě musel jet ale vlakem, protože jeho auto stojí v garáži.“

„Ustaoset,“ přikývl Harry. „Povídal, že to je kraj jeho srdce.“

„V každém případě se ovšem neubytoval v hotelu.“

„Hm.“

„Myslí si, že mu hrozí nebezpečí.“

„Kdo si to myslí?“

„Bellman. Kripos.“

„Že jste neřekla ‚myslíme si‘. Ostatně proč by měl Bellman Tonyho Leikeho shánět?“

Kaja zavřela oči. „Mikael vytvořil plán, jak vylákat vraha z úkrytu.“

„Aha?“

„Vrah se snaží zabít všechny, kdo byli té noci v Havasshytta. Proto chtěl přemluvit Leikeho, aby sehrál roli volavky tím, že by se zúčastnil naaranžované akce. Chtěl ho přimět, aby poskytl novinám rozhovor, ve kterém by se zmínil o těžkých chvilkách ve vazbě a o tom, že si teď chce odpočinout o samotě na jistém místě, a to místo by novinám prozradil.“

„A Kripos by tam nachystal past.“

„Ano.“

„Jenže teď vám ten plán krachnul. Proto jste tady?“

Pohlédla na něj bez mrknutí oka. „Zbývá nám ještě jedna osoba, kterou bychom mohli využít jako volavku.“

„Iska Pellerová? Je v Austrálii.“

„A Bellman ví, že má policejní ochranu a že jste byl v kontaktu s ní i s jistým McCormackem. Chce po vás, abyste ji přemluvil, aby sem přijela a sehrála roli volavky.“

„Proč bych na to měl kývnout?“

Pohlédla na své ruce. „To víte. Stejný donucovací prostředek jako posledně.“

„Hm. Kdy jste zjistila, že je v tom kartonu cigaret opium?“

„Když jsem ho chtěla uložit v ložnici do police na klobouky. Máte pravdu, vážně hrozně páchne.

A já jsem si pamatovala ten pach z vaší ubytovny. Otevřela jsem karton a všimla si, že kolek na poslední krabičce je porušený. A našla jsem v ní tu hrudku. Pověděla jsem to Mikaelovi. Nařídil mi, že vám mám karton prostě vrátit, až si o něj řeknete.“

„Díky tomu pro vás asi bylo snazší mě zradit. Když jste věděla, že jsem vás využil.“

Kaja pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, Harry. Nebylo to snazší. Možná by mělo být, ale…“

„Ale co?“

Pokrčila rameny. „Vyřízení tohohle vzkazu je poslední věc, kterou pro Mikaela dělám.“

„No ne?“

„Potom mu řeknu, že už se s ním nechci vídat.“

Rachtání v kávové konvici ustalo.

„Měla jsem to udělat už dávno. Nemám v úmyslu vás žádat o odpuštění za to, co jsem provedla,

Harry, to bych požadovala příliš. Ale chtěla jsem vám to říct tváří v tvář, abyste to pochopil. Právě proto jsem za vámi teď vlastně přijela. Abych vám vysvětlila, že jsem to udělala v hloupé zamilovanosti. Kvůli lásce jsem se nechala uplatit. A to jsem si myslela, že jsem nepodplatitelná.“

Složila hlavu do dlaní. „Podvedla jsem vás, Harry. Nevím, co mám říct. Snad jenom tolik, že podvod na mně samotné mi připadá ještě horší.“

„Všichni jsme úplatní,“ odpověděl Harry. „Jenom žádáme každý jinou cenu. A v jiné měně. Tou vaší je láska. Mojí je otupění. A víte co…?“

Kávová konvice se opět ozvala, zazpívala, tentokrát o oktávu výš.

„Myslím si, že jste díky tomu lepší člověk než já. Dáte si kafe?“

Otočil se čelem vzad a zíral na postavu. Tyčila se přímo před ním, nehybná, jako by tam stála dlouho, jako by to byl jeho vlastní stín. Bylo takové ticho, že slyšel jen svůj vlastní dech. Pak vytušil pohyb, ve tmě se cosi zvedlo, zaslechl tiché zašeptání a v témže okamžiku ho napadla podivná myšlenka.

Totiž že ta postava je přesně tohle, jeho vlastní stín. Že on sám…

Jako by se ta myšlenka zakoktala, jako by čas poskočil, jako by obrazové spojení bylo na okamžik přerušeno.

Zíral užasle před sebe a cítil, jak mu po čele stéká teplá kapka potu. Mluvil, ale jeho slova neměla smysl, jako by ve spojení mezi mozkem a ústy nastal zkrat. Opět zaslechl tiché zašeptání. Vzápětí ten zvuk zmizel. Veškeré zvuky zmizely, neslyšel už ani vlastní dech. A uvědomil si, že klečí a že telefon leží na podlaze vedle něj. Přes hrubá podlahová prkna před ním proběhl proužek bílého měsíčního světla, ale zmizel, když mu kapka potu dotekla ke kořeni nosu, stekla mu do očí a oslepila ho. V té chvíli pochopil, že to není pot.

Při třetím úderu měl dojem, jako by mu hlavou a krkem projel do těla rampouch. Všechno zmrzlo.

Nechci umřít, pomyslel si a pokusil se na obranu pozvednout paži nad hlavu, nebyl však schopen pohnout jediným údem, došlo mu, že je ochromený.

Čtvrtý úder nezaznamenal, ale z pachu dřeva usoudil, že leží tváří na podlaze. Několikrát mrkl a začal opět vidět na jedno oko. Přímo před sebou zahlédl pár běžkařských bot. Pomalu se vrátily zvuky; jeho vlastní lapavý dech, klidný dech toho druhého, krev kapající ze špičky nosu a dopadající na podlahová prkna. Hlas toho druhého byl pouhým šepotem, avšak slova zněla, jako by mu je dotyčný řval do ucha: „Už zbývá jenom jeden z nás.“

Hodiny v obývacím pokoji odbily druhou a oni si ještě pořád povídali v kuchyni.

„Sedmý člověk,“ konstatoval Harry a dolil jí kávu. „Zavřete oči. Jak si ho představujete? Rychle, nepřemýšlejte.“

„Je plný nenávisti,“ odpověděla Kaja. „Je vzteklý. Nevyrovnaný, odporný. Takový chlápek, kterého si ženské typu Adele narazí, využijí ho a odkopnou. Má doma hromadu pornočasopisů a pornofilmů.“

„Proč si to myslíte?“

„Nevím. Asi kvůli tomu, že po Adele chtěl, aby přišla do prázdné továrny v uniformě zdravotní sestry.“

„Pokračujte.“

„Je zženštilý.“

„Jak?“

„No… Má vysoký hlas. Adele povídala, že způsobem mluvy připomíná jejího homosexuálního spolubydlícího.“ Zdvihla hrnek k ústům a usmála se. „Nebo je možná herec. S vysokým hlasem a vykrojenými rty. Mimochodem, ještě jsem nepřišla na jméno toho drsného herce s ženským hlasem.“

Harry zvedl svůj hrnek jako k přípitku. „Co ta scénka, kterou viděl Elias Skog oné noci před chatou, jak jsem vám povídal? Kdo byli ti dva? Byl Skog svědkem znásilnění?“

„Rozhodně to nebyla Marit Olsenová,“ odpověděla Kaja.

„Hm. Proč ne?“

„Protože to byla mezi přítomnými jediná tlustá žena, takže by ji Elias Skog poznal a při líčení té události by použil její jméno.“

„Došel jsem ke stejnému závěru. Ale myslíte si, že to bylo znásilnění?“

„Zní to tak. Zakryl jí rukou pusu, potlačil její výkřiky, vtáhl ji dveřmi na záchod… Co by to jinak mělo být?“

„Ale proč si Elias Skog nepomyslel hned, že jde o znásilnění?“

„To nevím. Protože způsob… způsob, jak stáli, řeč těla, napovídal něco jiného.“

„Přesně tak. Naše podvědomí vnímá mnohem víc než naše vědomí. Skog si byl tak jistý, že šlo o dobrovolný sex, že si šel prostě klidně zase lehnout. Až dlouho potom, když se dočetl o těch vraždách a ten zpola zapomenutý výjev si přehrál, ho napadlo to s tím znásilněním.“

„Hra, která mohla připomínat znásilnění. Kdo něco takového dělá? Ne muž a žena, kteří se zrovna setkali na turistické chatě a vyplížili se ven, aby se líp seznámili. To už musíte mít trochu bližší vztah.“

„Takže to byla dvojice, která se neviděla poprvé,“ shrnul to Harry. „Podle toho, co víme, to tudíž mohli být jedině…“

„Adele a ten neznámý. Sedmý člověk.“

„Buď on, anebo se tam té noci objevil ještě někdo další.“ Harry odklepl popel z cigarety.

„Kde máte záchod?“ zeptala se Kaja.

„Úplně vzadu na chodbě nalevo.“

Pozoroval, jak se cigaretový kouř vine do stínidla lampy nad stolem. Čekal. Neslyšel, že by se otevřely dveře. Zvedl se a došel za ní.

Stála v chodbě a zírala na dveře. V chabém osvětlení viděl, jak polyká, zahlédl sliny na ostrém zubu. Položil jí ruku vysoko na záda a i přes oblečení ucítil, jak jí buší srdce. „Můžu vám otevřít?“

„Musíte si myslet, že jsem blázen.“

„To jsme všichni. Teď otevřu, ano?“

Přikývla a Harry otevřel.

Když se vrátila, seděl u kuchyňského stolu. Měla na sobě pršiplášť.

„Už budu muset domů.“

Harry přikývl a doprovodil ji do chodby. Přihlížel, jak si obouvá kozačky.

„Stává se mi to, jenom když jsem unavená. To s těmi dveřmi.“

„Já to znám, mám to takhle s výtahy.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Povězte mi to.“

„Možná někdy jindy. Kdo ví, třeba se ještě uvidíme.“

Zmlkla. Dlouho si zapínala zip na botách. Pak se náhle narovnala, stála tak blízko, až ucítil, jak za ní zavála její vůně, jako ozvěna.

„Povězte mi to teď,“ vyzvala ho s náznakem divokosti v pohledu, který nedokázal interpretovat.

„No…,“ odvětil a ucítil, jak ho začínají brnět špičky prstů, jako by mu omrzly a on si je teď zahříval. „Když jsme byli malí, měla moje mladší sestra hodně dlouhé vlasy. Byli jsme navštívit mámu v nemocnici, měli jsme jet výtahem dolů. Tam na nás čekal táta, návštěvy v nemocnici nezvládal. Ses stála příliš blízko stěně a vlasy se jí zapletly mezi stěnu výtahu a výtahovou šachtu.

A mě děs ochromil natolik, že jsem se nedokázal pohnout. Sledoval jsem, jak ji to za vlasy zvedá.“

„Jak to dopadlo?“

Harry si pomyslel, že Kaja stojí příliš blízko. Nacházeli se na hranici intimní zóny. A věděli to.

Harry se nadechl a pokračoval:

„Přišla o část vlasů. Dorostly jí. Já jsem… přišel o něco jiného. Co už nedorostlo.“

„Připadalo vám, že jste selhal.“

„Skutečně jsem selhal.“

„Kolik vám bylo?“

„Na selhání dost.“ Usmál se. „Na jednu noc to už začíná být dost sebelítosti, nemyslíte? Mému otci se líbilo, jak jste se uklonila.“

Kaja se tiše zasmála. „Dobrou noc,“ uklonila se.

Udělal velký úkrok stranou a otevřel jí vchodové dveře. „Dobrou noc.“

Vyšla na schody a otočila se.

„Harry?“

„Ano?“

„Necítil jste se v Hongkongu osamělý?“

„Osamělý?“

„Pozorovala jsem vás, když jste spal. Vypadal jste tak… sám.“

„Ano, cítil jsem se osamělý. Dobrou noc.“

Zůstali tam stát o půl vteřiny déle. O pět desetin vteřiny dříve by už Kaja byla na cestě ze schodů a Harry na cestě zpátky do kuchyně.

Její prsty se mu položily kolem zátylku, přitáhly si jeho hlavu a Kaja si přitom stoupla na špičky.

Oči se jí rozostřily, proměnily se v lesklé jezero a potom se zavřely. Její pootevřené rty se setkaly s jeho. Chvíli ho tak držela, Harry se nehýbal, jen ucítil sladké bodnutí dýky v žaludku, jako příval morfia.

Pustila ho.

„Vyspi se dobře, Harry.“

Jen pokývl.

Obrátila se a scházela po schodech. Vešel dovnitř, tiše za sebou zavřel dveře.

Sklidil hrnky, vypláchl kávovou konvici a odložil ji, vtom zazvonil zvonek.

Šel otevřít.

„Něco jsem zapomněla.“

„Co?“

Zvedla ruku a pohladila ho po čele. „Jak vypadáš.“

Přitáhl si ji. Její pleť. Vůně. Propadl se, báječná závrať pádu.

„Chci tě,“ šeptla. „Chci se s tebou milovat.“

„Já s tebou taky.“

Pustili se. Pohlédli na sebe. Ovládla je jakási náhlá slavnostnost a Harryho na okamžik napadlo, žetoho Kaja lituje. Že toho on sám lituje. Že to je příliš, že to je narychlo. Že tu je spousta jiných věcí, spousta strusky, spousta přítěže, spousta dobrých důvodů. A přesto uchopila jeho ruku, téměř ustrašeně, zašeptala „Pojď“ a vydala se před ním po schodech vzhůru.

Ložnice byla studená a byla cítit po rodičích. Harry rozsvítil.

Na velké manželské posteli ležely dvě peřiny a dva polštáře.

Harry jí pomohl převléknout povlečení.

„Která strana patřila tvému tátovi?“ zeptala se.

„Tahle,“ ukázal Harry.

„Spal tam dál i po jejím odchodu,“ pronesla jakoby sama pro sebe. „Pro všechny případy.“

Svlékli se, nedívali se přitom na sebe. Vlezli si pod peřinu a setkali se pod ní.

Až když se k sobě přivinuli, začali se líbat, zkoumavě, opatrně, aby nezničili to, o čem ještě nevěděli, jak to bude působit. Naslouchali vzájemně svému dechu a občasným zvukům automobilů venku na ulici. Pak začaly být jejich polibky vášnivější, jejich doteky smělejší a Harry uslyšel, jak mu její dech vzrušeně syčí do ucha.

„Bojíš se?“ zeptal se.

„Ne,“ zasténala, pevně sevřela jeho tvrdý úd, nadzvedla boky a chtěla ho do sebe zavést, ale on jí ruku sundal a udělal to sám.

Když do ní vnikl, nevydala ani hlásku, jen vzdychla. Zavřel oči, ležel nehybně a jenom vnímal své pocity. Potom se začal pomalu pohybovat. Otevřel oči, zachytil její pohled. Vypadala, jako by se chystala se rozplakat.

„Líbej mě,“ zašeptala.

Její jazyk se ovíjel kolem jeho jazyka, ze spodní strany byl hladký, z horní drsný. Rychleji a hlouběji, pomaleji a hlouběji. Převalila ho, aniž pustila ze zajetí jeho jazyk, a posadila se na něj.

Pokaždé když dosedla, přitisklo se její pohlaví k jeho břišním svalům. Pak osvobodila jeho jazyk, zaklonila hlavu a chraplavě zasténala. Dvakrát. Hluboký, zvířecí zvuk, který stoupal, proměnil se ve vysoký tón, když jí došel vzduch, a nato se rozhostilo ticho. Hrdlo se jí naplnilo výkřikem, který nevydala. Harry zvedl ruku a přiložil jí dva prsty na tepnu, která se jí modře chvěla pod kůží na krku.

Pak vykřikla, jakoby v bolesti, jakoby ve vzteku, jako by unikla na svobodu. Harry ucítil, jak se mu napjala varlata, a udělal se. Bylo to dokonalé, tak nesnesitelně dokonalé, že zvedl ruku, aby udeřil pěstí do zdi za sebou. A ona na něj současně klesla, jako by jí vpíchl smrtící injekci.

Chvíli tak leželi, končetiny náhodně rozhozené, jako kdyby upadli. Harry cítil, jak mu hučí krev v uších a jak se mu blaho valí ve vlnách tělem. Přísahal by, že tohle a ještě něco dalšího je štěstí.

Usnul. Probudilo ho to, že se Kaja vrátila do postele a těsně se k němu přivinula. Měla na sobě otcovy spodky. Políbila ho, cosi zamumlala a usnula, dýchala lehce a klidně. Harry zíral do stropu.

Přemílal myšlenky, věděl, že nemá smysl se tomu protivit.

Bylo to tak krásné. Takové to už dlouho nebylo, od té doby, co… co…

Rolety nebyly stažené a v půl šesté začaly po stropě přebíhat kužely světel z automobilů jedoucích venku po silnici. Oslo se probouzelo a vleklo se do práce. Znovu se na ni podíval. A potom usnul i on.

Kapitola 53 – Patička

Když se Harry probudil, bylo devět hodin, místnost se koupala v denním světle a vedle něj nikdo neležel. V hlasové schránce měl čtyři vzkazy.

První byl od Kaji, která ho informovala, že jede autem domů, aby se převlékla a mohla jít do práce. A děkovala mu za… Neslyšel za co, jen zvonivý smích, než zavěsila.

Druhý vzkaz byl od Gunnara Hagena, který chtěl vědět, proč mu Harry nebere telefon, a sděloval mu, že má na krku novináře kvůli tomu bezdůvodnému zatčení Tonyho Leikeho.

Třetí byl od Günthera, který zopakoval svůj vtípek se jménem Harry Kleinhole a sděloval mu, že lipská policie nenašla pas Juliany Verniové, a proto nemůže potvrdit, jestli v něm bylo razítko z Kigali.

Čtvrtý byl od Mikaela Bellmana, který Harryho prostě vyzval, aby se ve dvě hodiny dostavil do

Kriposu. Slečna Solnessová mu prý jistě dala instrukce.

Harry vstal. Cítil se dobře. Líp než dobře. Možná skvěle. Zamyslel se. Spíš dobře, skvěle by bylo asi trochu přehnané.

Harry sešel dolů, vytáhl krabici knäckebrotů a nejdřív vyřídil důležitý telefonát.

„Tady je Ses Holeová.“ Sestřin hlas zněl tak slavnostně, až se musel usmát.

„A tady je Harry Hole.“

„Harry!“ Zakřičela jeho jméno ještě dvakrát.

„Ahoj, Ses.“

„Táta povídal, že jsi doma! Proč jsi mi nezavolal dřív?“

„Nebyl jsem na to připravený, Ses. Teď už jsem. Co ty?“

„Já jsem vždycky připravená, Harry. Vždyť to víš.“

„Ano, vím. Co takhle oběd ve městě, než půjdeme navštívit tátu? Zvu tě.“

„Ano! Tvůj hlas zní tak šťastně, Harry. Je to kvůli Ráchel? Mluvil jsi s ní? Já jsem s ní mluvila včera. Co to bylo za zvuk? Harry?“

„Jenom knäckebroty, co se mi vysypaly z krabice a spadly na zem. Co chtěla?“

„Ptala se na tátu. Dozvěděla se, že je nemocný.“

„Nic víc?“

„Ano. Ne. Povídala, že Oleg se má dobře.“

Harry polkl. „Fajn. Tak si to potom povíme.“

„Nezapomeň na to. Jsem tak ráda, že jsi doma, Harry! Mám ti toho tolik co vyprávět!“

Harry odložil telefon na kuchyňskou linku a sklonil se, že sebere knäckebroty, když vtom se telefon rozbzučel. Ses občas zavěsila a pak si vzpomněla, že chtěla ještě něco. Harry se napřímil.

„Co je?“

Hluboké odkašlání. Potom se ozval hlas, který se představil jako Abel. Jméno bylo Harrymu povědomé, začal proto automaticky pátrat v paměti. Ležely v ní pečlivě uložené složky ze starých případů vražd seřazené podle data, které se odsud patrně nikdy nevymažou: jména, tváře, domovní čísla, data, zvuky hlasů, barvy aut i roky výroby. Přitom Harry najednou dokázal zapomenout jméno souseda, který s ním bydlel tři roky na stejné chodbě, anebo to, kdy má Oleg narozeniny. Říkali tomu kriminalistická paměť.

Harry bez přerušení naslouchal.

„Chápu,“ pronesl nakonec. „Děkuju za zavolání.“

Ukončil spojení a vytočil číslo.

„Kripos,“ ozval se unavený hlas recepční. „Chcete Mikaela Bellmana, že?“

„Ano. Hole z oddělení vražd. Kde je Bellman?“

Recepční ho informovala, kde se náčelník nachází.

„Jak jinak,“ okomentoval to Harry.

„Co prosím?“ zívla.

„Vždyť to je jeho přirozenost, nebo snad ne?“

Harry zasunul telefon do kapsy. Zíral kuchyňským oknem ven. Když se vydal z bytu, křupaly mu knäckebroty pod nohama.

„Skoyenské lezecké centrum“ stálo na skle dveří obrácených k parkovišti. Harry do nich strčil a vešel dovnitř. Cestou dolů po schodech se musel zastavit a vyhnout se rozjásané školní třídě mířící ven.

Vyklouzl z bot a odložil je do botníku pod schodištěm. Ve velké lezecké hale bylo asi půl tuctu lidí, kteří se pohybovali po desetimetrových stěnách. No, stěnách, podobaly se spíš umělým skalám z papírmašé, jaké byly k vidění ve filmech o Tarzanovi, které Harry zhlédl coby dítě spolu s Oysteinem v kině Symra. S výjimkou toho, že tyhle byly vyzdobené barevnými chyty a jisticími oky s karabinami. Z modrých žíněnek na podlaze, po nichž Harry kráčel, stoupal diskrétní závan mýdla a zpocených nohou. Harry se zastavil vedle podsaditého muže s nohama do O, který soustředěně zíral na převis nad nimi. Z jeho sedáku vedlo lano k jinému muži, který právě visel na stěně za jednu ruku a rozhoupával se ze strany na stranu ve výšce osmi metrů. V nejvyšším bodě oblouku vykopl nohu, zachytil se patou za růžový chyt ve tvaru hrušky, druhou nohu si opřel o strukturu na stěně a jediným elegantním houpavým pohybem si lano zacvakl do posledního jištění.

„Got you!“ vykřikl, zaklonil se v sedáku a zapřel se nohama o stěnu.

„Pěkná patička,“ podotkl Harry. „Váš šéf je tak trochu pozér, co?“

Jussi Kolkka neodpověděl ani nepovažoval Harryho za hodného pohledu, jen uvolnil páčku na jistítku.

„Nahoře v kanceláři mi řekli, že jste tady,“ zavolal Harry na muže, který se k nim snášel.

„Chodím sem pravidelně každý týden,“ odpověděl Bellman. „Jednou z výhod práce policisty je to, že může v pracovní době trochu trénovat. Co vy, Harry? Vypadáte každopádně, že si kontrolujete váhu. Hodně svalů na kilo, řekl bych. To je pro lezení ideální.“

„Nemám na to ambice,“ odtušil Harry.

Bellman zeširoka dopadl na zem a popotáhl trochu za lano, aby mohl uvolnit osmičku.

„To jsem nepochopil.“

„Nevidím smysl v tom lézt někam vysoko. Občas bouldruju po kopečkách.“

„Bouldering,“ odfrkl si Bellman, uvolnil sedák a vystoupil z něj. „Víte, že spadnout ze dvou metrů bez lana bolí víc než spadnout ze třiceti metrů s lanem?“

„Ano, vím,“ ušklíbl se Harry.

Bellman se posadil na jednu z laviček, vyzul si lezecké boty podobající se baletním piškotům a mnul si nohy. Kolkka zatím stáhl lano dolů a začal ho navíjet. „Dostal jste moji zprávu?“

„Ano.“

„Tak co tak hrozně spěchá, vždyť se uvidíme ve dvě, ne?“

„Právě to jsem si s vámi chtěl vyjasnit, Bellmane.“

„Vyjasnit?“

„Než se sejdeme s ostatními. Abychom už měli dohodnuté, za jakých podmínek do toho s vámi půjdu.“

„S námi půjdete?“ Bellman se zasmál. „O čem to mluvíte, Harry?“

„Chcete, abych se vyjádřil jasněji? Na to, abyste zavolal do Austrálie a přemluvil jednu ženskou, aby sem přijela a sehrála roli volavky, mě nepotřebujete, to zvládnete v pohodě sám. Vy mě žádáte o pomoc.“

„Harry! Upřímně řečeno, teď…“

„Vypadáte unaveně, Bellmane. Už jste si toho sám všiml, je to tak? Připadá vám, že po Marit

Olsenové tlak zesílil.“ Harry se posadil na lavičku vedle náčelníka. Ačkoli seděl, byl o téměř deset centimetrů vyšší. „Tisk vás tím každý den krmí. Nemůžete projít kolem trafiky nebo zapnout televizi, aby vám něco ten případ nepřipomnělo. Případ, který jste nevyřešil. Případ, se kterým vás šéfové neustále otravují. Případ, který vyžaduje přes den tiskové konference, kde na vás ti supi křičí jeden přes druhého své otázky. A teď se ještě vypařil chlap, kterého jste sám propustil. Novinářští supi se slétají, někteří už vřískají i švédsky, dánsky, a dokonce anglicky. Byl jsem v takové pozici, v jaké jste teď vy, Bellmane. Brzy budou mluvit i francouzsky. Protože tu je Případ, který vy musíte vyřešit,

Bellmane. A ten případ se zasekl na mrtvém bodě.“

Bellman neodpověděl, čelistní svaly mu však pracovaly. Kolkka sbalil lano do pytle a přišel k nim,

Bellman mu ale pokynem naznačil, aby se vzdálil. Fin se otočil a zamířil jako poslušný teriér houpavou chůzí k východu.

„Co chcete, Harry?“

„Nabízím vám, že si to vyříkáme tady ve dvou místo nahoře při poradě.“

„Vy chcete, abych vás požádal o pomoc?“

Harry si povšiml, že Bellman dostal ve tváři o kapku výraznější barvu.

„Jakou vyjednávací pozici si tak asi myslíte, že máte, Harry?“

„No, myslím si, že lepší než kdykoli jindy.“

„Tak to se pletete.“

„Kaja Solnessová pro vás dál pracovat nechce. Bjorna Holma jste povýšil, a pokud byste ho poslal zpátky na technické, byl by jenom rád. Jediný, komu můžete uškodit, jsem já, Bellmane.“

„Zapomněl jste snad, že vás můžu zavřít, takže se už nikdy neuvidíte s otcem?“

Harry zavrtěl hlavou. „Už se nemám s kým vidět, Bellmane.“

Mikael Bellman užasle povytáhl obočí.

„Dneska ráno mi volali z nemocnice,“ vysvětlil Harry. „Můj otec upadl v noci do kómatu. Jeho lékař Abel tvrdí, že se neprobere. To, co jsem si s otcem neřekl, si už nepovíme.“

Kapitola 54 – Tulipán

Bellman oněměl a jen na Harryho hleděl. Tedy jeho hnědé daňčí oči byly obrácené k Harrymu, ale pohled měl upřený opačným směrem, obrácený dovnitř. Harry věděl, že tam uvnitř probíhá zasedání ústředního výboru, zasedání, při němž se projeví výrazné neshody, aspoň to tak vypadalo. Bellman pomalu povolil šňůru, na níž mu u pasu visel sáček s magnéziem, jako by chtěl získat čas. Čas na přemýšlení. Potom jediným vzteklým pohybem nacpal sáček do batohu.

„I kdybych – a jenom i kdybych – vás požádal o pomoc, aniž bych vás měl v hrsti,“ spustil, „proč byste proboha měl souhlasit?“

„Nevím.“

Bellman přestal balit a vzhlédl. „Vy nevíte?“

„No… Rozhodně ne z lásky k vám, Bellmane.“ Harry se nadechl. Pohrával si s krabičkou cigaret.

„Řekněme to tak, že i ti, kteří se cítí být bezdomovci, občas zjistí, že mají domov. Místo, kde by chtěli být jednoho dne pohřbeni. A víte, kde chci být pohřbený já, Bellmane? V parku před policejním ředitelstvím. Ne proto, že bych miloval policii nebo byl nějaký příznivec toho, čemu se říká ‚duch sboru‘. Naopak, poplival jsem zbabělou loajalitu policistů ke sboru, ty jejich incestní kamarádšofty, o kterých si spousta policajtů myslí, že je jednoho krásného dne sami využijí k určité službičce.

Kolega vás může pomstít, poskytnout vám svědeckou výpověď vedoucí k vašemu osvobození nebo v případě nutnosti zavřít obě oči. Já tohle všechno nenávidím.“

Harry se otočil k Bellmanovi.

„Jenomže policie je to jediné, co mám. Je to můj kmen. A mojí prací je objasňování vražd. Ať už pro Kripos, nebo pro oddělení vražd. Dokážete tohle pochopit, Bellmane?“

Mikael Bellman si sevřel palcem a ukazovákem spodní ret.

Harry pokývl směrem ke zdi. „Co jste to teď lezl, Bellmane? Sedm plus?“

„Osm minus. On sight.“

„To je drsné. A já hádám, že si myslíte, že tohle je ještě drsnější. Jenže já to tak potřebuju mít.“

Bellman si odkašlal. „Fajn. Fajn, Harry.“ Důkladně utáhl šňůry na batohu. „Pomůžete nám?“

Harry zastrčil krabičku cigaret zpátky do kapsy a sklonil hlavu. „Samozřejmě.“

„Musím se nejdřív domluvit s vaším šéfem, jestli je to v pořádku.“

„Není třeba,“ odtušil Harry a vstal. „Já už jsem ho informoval, že od téhle chvíle budeme spolupracovat. Uvidíme se ve dvě.“

Iska Pellerová se dívala z okna jednopatrové zděné budovy na řadu naprosto stejných domů na protější straně ulice. Mohla to být jakákoli ulice v jakémkoli anglickém městě, jednalo se však o městskou část Bristol v australském Sydney. Začal vát studený jižní vítr. Odpolední teplo pomine, jakmile zapadne slunce.

Slyšela štěkot psa a dunivý provoz na dálnici o dva bloky dále.

Muže a ženu v autě na druhé straně ulice vystřídali, teď tam seděli dva muži. Zvolna upíjeli z papírových kelímků s víčkem. Zvolna, protože neexistuje nejmenší důvod pít kávu rychle, jestliže máte před sebou osmihodinovou službu, během níž se vůbec nic nestane. Vyřaď, zbrzdi metabolismus, buď jako Austrálci – přejdi do malátného, uzavřeného stavu, který je jejich čekacím módem a ve kterém vydrží, je-li to nutné, hodinu za hodinou, den za dnem. Snažila se představit si, jak by jí mohli být tihle pomalí pijáci kávy nápomocní, kdyby se opravdu mělo něco přihodit.

„Omlouvám se,“ pronesla do telefonu a snažila se utlumit chvění v hlase, jež vyvolával potlačený vztek. „Ráda bych vám pomohla najít člověka, který zavraždil Charlotte, ale váš návrh absolutně nepřipadá v úvahu.“ Nato přece jen převzal vztek velení: „Že si vůbec dovolíte mě o to žádat! Už jsem dostatečná volavka i tak. Ani párem volů byste mě teď do Norska nedostali. Vy jste policie, vy jste placení za to, abyste tu zrůdu chytili, tak proč nemůžete být návnadou pro ryby vy sami?“

Přerušila spojení a telefon zahodila. Dopadl na sedadlo křesla, ze kterého vyděšeně vyskočila jedna z jejích koček a utekla do kuchyně. Iska skryla tvář v dlaních a opět se poddala pláči. Drahá

Charlotte. Její předrahá, milovaná Charlotte.

Nikdy předtím se nebála tmy, teď nemyslela na nic jiného: na to, že slunce brzy zapadne, nastane noc, neodvratitelně a znovu a znovu.

Telefon zahrál úvodní tóny jedné písničky skupiny Antony and the Johnsons a displej na křesle se rozzářil. Došla k telefonu a podívala se na něj. Ucítila, jak se jí zježily chlupy na zátylku. Volající číslo začínalo číslicemi nula nula čtyři sedm. Opět Norsko.

Zvedla telefon k uchu.

„Ano?“

„To jsem zase já.“

S ulehčením si oddychla. Volal jen ten policista.

„Pokud sem nechcete přijet osobně, rád bych se vás zeptal, jestli bychom si mohli vypůjčit alespoň vaše jméno.“

Kaja hleděla na muže ležícího v klíně rusovlasé ženy, která skláněla tvář k mužovu odhalenému zátylku.

„Co vidíš?“ zeptal se Mikael. Jeho hlas se rozléhal mezi zdmi muzea.

„Líbá ho,“ odpověděla Kaja a poodstoupila o krůček od obrazu. „Nebo ho utěšuje.“

„Zatíná do něj zuby a saje mu krev,“ nesouhlasil Mikael.

„Proč si to myslíš?“

„Právě proto ho Munch nazval Vampýr. Všechno připraveno?“

„Ano, vyrazím za hodinu vlakem do Ustaoset.“

„Proč ses tu teď chtěla sejít?“

Kaja se nadechla. „Chtěla jsem ti říct, že už se nemůžeme scházet.“

Mikael Bellman se zhoupl na podpatcích. „Láska a bolest.“

„Cože?“

„Tak Munch původně nazval ten obraz. Vysvětlil ti Harry podrobně náš plán?“

„Ano. Slyšel jsi, co jsem říkala?“

„Díky, slečno Solnessová, slyšel jsem výborně. A jestli si dobře vzpomínám, už jsi to párkrát řekla. Navrhuju, aby sis to rozmyslela.“

„Já už jsem si to rozmyslela, Mikaeli.“

Pohladil si rukou uzel na kravatě. „Spala jsi s ním?“

Trhla sebou. „S kým?“

Bellman se tiše zasmál.

Kaja se po něm neohlédla, upírala pohled strnule na ženinu tvář a přitom naslouchala jeho vzdalujícím se krokům.

Skrze šedé žaluzie pronikalo dovnitř světlo. Harry si ohříval ruce o bílý hrnek s kávou s nápisem

Kripos vyvedeným modrými písmeny. Zasedací místnost byla k nerozeznání podobná zasedací místnosti na oddělení vražd, v níž strávil tolik hodin svého života. Světlá, nákladná, a přesto spartánská tím chladně moderním způsobem, který není zamýšleným minimalismem, nýbrž pouhou bezduchostí. Místnost, která vyzývá k efektivitě, aby se odtamtud mohl člověk co nejdřív vypakovat do kypícího života.

Osm lidí v místnosti tvořilo podle Bellmanova vysvětlení jádro vyšetřovacího týmu. Harry znal pouze dva z nich: Bjorna Holma a jednu robustní a zemitou, ale jinak nijak zvlášť nápaditou kriminalistku, které se přezdívalo Pelikánka a která svého času pracovala na oddělení vražd. Bellman

Harryho všem představil, včetně Ardala, muže v brýlích s rohovinovými obroučkami a hnědým oblekem konfekčního typu, který vyvolával vzpomínky na NDR. Ardal seděl sám na nejvzdálenějším konci stolu a čistil si nehty švýcarským armádním nožem. Harry odhadoval, že kdysi sloužil u vojenských zpravodajců. Všichni přítomní předložili svá hlášení, jež do jednoho podpořila Harryho tušení, že případ uvázl na mrtvém bodě. Povšiml si jejich defenzivního postoje, zvláště při čtení svodky shrnující pátrání po Tonym Leikem. Dotyčný informoval, jaké seznamy pasažérů a u jakých společností byly prověřeny s negativním výsledkem, kdo mu v jaké telefonní společnosti sdělil, že žádná z jejich základnových stanic nezachytila signály z Leikeho mobilu. Informoval, že v žádném hotelu ve městě se neubytoval nikdo jménem Leike, ale že samozřejmě volal Kapitán (dokonce i Harry znal samozvaného a přespříliš horlivého policejního informátora a recepčního z hotelu

Bristol) a sdělil jim, že viděl osobu podobající se Tonymu Leikemu. Příslušný kriminalista vysvětloval působivě detailně všechno, co bylo provedeno, aniž si povšiml, že to dělá jen na obhajobu výsledku, který byl nulový. Prostě nic.

Bellman seděl na konci stolu se zkříženýma nohama v nažehlených kalhotách. Poděkoval za hlášení a představil Harryho poněkud formálněji tím, že rychle přednesl cosi jako jeho životopis, uvedl rok absolvování policejní akademie, kurz FBI o sériových vraždách v Chicagu, případ s vrahem klauna v Sydney, povýšení na vrchního komisaře a samozřejmě případ Sněhulák.

„Harry je tedy ode dneška členem našeho týmu,“ uzavřel to. „Hlášení podává mně.“

„A je také podřízený výhradně vám?“ zahromovala Pelikánka. Harry si vzpomněl, proč dostala tuhle přezdívku – kvůli způsobu, jakým tiskla bradu a dlouhý zobanovitý nosan k dlouhému tenkému krku a přitom na člověka pohlížela přes brýle. Skepticky a chtivě zároveň, jako by uvažovala, jestli si vás dá k obědu.

„Není přímo podřízen nikomu,“ odpověděl Bellman. „Má v týmu volnou ruku. Řekněme třeba, že vrchní komisař Hole je poradce. Nebo co, Harry?“

„Proč ne?“ odtušil Harry. „Přeplácený a přeceňovaný chlápek, který si myslí, že ví něco, co vy nevíte.“

Opatrné pochichtávání okolo stolu. Harry si vyměnil pohled s Bjornem Holmem, který mu povzbudivě pokývl.

„Kromě toho, že právě v tomhle okamžiku to tak skutečně je,“ dodal Mikael Bellman. „Harry, vy jste mluvil s Iskou Pellerovou.“

„Ano,“ odpověděl Harry. „Ale ještě předtím bych si rád poslechl víc o tom plánu, který jste vytvořili a ve kterém jste ji chtěli využít jako volavku.“

Pelikánka si odkašlala: „Ještě není rozpracovaný do detailu. Prozatím máme jen v úmyslu dostat ji do Norska, zveřejnit, že se nachází na místě, o kterém bude vrahovi jasné, že se tam může stát snadnou kořistí. A my budeme sedět v úkrytu a doufat, že nám návnadu spolkne.“

„Hm, jednoduché,“ okomentoval to Harry.

„Zpravidla se ukazuje, že nejjednodušší věci fungují nejlépe,“ vložil se do toho muž se švýcarským nožem a oblekem a la NDR, který se právě soustředil na nehet ukazováčku.

„Souhlas,“ přikývl Harry. „Jenže v tomhle případě se volavka nedostaví. Iska Pellerová odmítla.“

Ozvalo se zasténání a rezignované vzdechy.

„Proto navrhuju, abychom zkusili něco ještě jednoduššího,“ pokračoval Harry. „Iska Pellerová se mě zeptala, proč nemůžeme být tou návnadou my, když jsme placení za to, abychom tu zrůdu chytili.“

Rozhlédl se kolem stolu. V každém případě mu teď věnovali pozornost. Přesvědčit je bude horší.

„Máme totiž na rozdíl od vraha jednu výhodu. Vycházíme z toho, že vrah má onu vytrženou stránku z návštěvní knihy z Havasshytta, tudíž zná jméno Isky Pellerové. Jenže neví, jak Iska Pellerová vypadá. Ačkoli předpokládáme, že vrah byl oné noci v chatě, přijely tam Iska s Charlotte Lollesovou první. Iska byla nemocná a strávila den i noc sama v ložnici, kterou sdílela pouze s Charlotte.

Zdržovala se tam až do odjezdu všech ostatních. Jinými slovy: můžeme sehrát divadýlko, v němž někdo z našich lidí dostane roli Isky Pellerové, aniž by to vrah mohl odhalit.“

Další rychlý pohled po všech okolo stolu. V bezvýrazných tvářích byla vytesána silná skepse.

„A jak chcete zařídit, aby na tohle divadýlko přišli lidi?“ zeptal se Ardal a zavřel nůž.

„Tak, že se Kripos ujme toho, co ovládá nejlíp.“

Ticho.

„A to je co?“ zeptala se Pelikánka nakonec.

„Tisková konference.“

Ticho v místnosti bylo ohlušující. Dokud se někdo nerozesmál. Mikael Bellman. Užasle pohlédli na svého šéfa. A pochopili, že Harryho plán byl předem schválený.

„Takže…,“ začal Harry.

Po poradě odtáhl Harry stranou Bjorna Holma.

„Ještě tě bolí ten nos?“ chtěl vědět.

„Pokoušíš se mě požádat o prominutí?“ zeptal se Bjorn.

„Ne.“

„Já… No, měls štěstí, žes mi ho nezlomil, Harry.“

„Možná by to byla změna k lepšímu, víš…“

„Chceš se mi omluvit, nebo ne?“

„Promiň, Bjorne.“

„V pořádku. A to nejspíš znamená, že mě chceš požádat o službu?“

„Ano.“

„Tak ven s tím.“

„Chci vědět, jestli jste v Drammen hledali na Adelině oblečení stopy DNA. S tím chlápkem, se kterým byla v Havasshytta, se přece setkala už párkrát předtím.“

„Prošli jsme její šatník, ale problém je v tom, že to oblečení od té doby vyprala a nosila ho a určitě se dostalo do kontaktu i s jinými lidmi.“

„Hm. Jak jsem pochopil, nebyla žádná velká lyžařka. Prozkoumali jste i její lyžařské oblečení?“

„Žádné neměla.“

„Co ta uniforma zdravotní sestry? Možná ji použila jen při té jedné příležitosti a můžou na ní být ještě pořád skvrny od spermatu.“

„Ani tu neměla.“

„Žádné vyzývavé minišaty a čepeček s červeným křížem?“

„Nic. V šatníku jí visely světle modré nemocniční kalhoty a vršek, ale nic, co by člověka zrovna rozparádilo.“

„Hm. Možná nesehnala tu verzi s minišaty. Nebo se jí prostě nechtělo. Mohli byste mi prozkoumat to nemocniční oblečení?“

Holm vzdychl. „Jak jsem říkal, prohlédli jsme všechno oblečení na místě a to, co se dalo vyprat, bylo už vyprané. Nikde ani skvrnka, ani chloupek.“

„Můžeš ho vzít do laboratoře a nechat ho prozkoumat důkladně?“

„Harry…“

„Díky, Bjorne. A jen jsem vtipkoval, tvůj raťafák je úplně tip ťop. Vážně.“

Ve čtyři hodiny vyzvedl Harry Ses autem Kriposu, které mu Bellman dal prozatím k dispozici. Dojeli do Říšské nemocnice a promluvili si s doktorem Abelem. Harry Ses přetlumočil to, co nepochytila, a ona uronila slzu. Potom se došli podívat na otce, jehož přestěhovali do jiné místnosti. Ses tátovi tiskla ruku a opakovaně šeptala jeho jméno, jako by ho chtěla opatrně probudit ze spánku.

Zašel za nimi Sigurd Altman, položil Harrymu ruku na rameno, ne nadlouho, a pronesl několik slov, ne mnoho.

Poté, co vysadil Ses u jejího bytečku nedaleko jezera Sognsvann, dojel Harry do centra, kde se proplétal jednosměrnými ulicemi, rozkopanými ulicemi, slepými ulicemi. Projel čtvrtí prostitutek, nákupní čtvrtí, čtvrtí, kde se prodávaly drogy, a až těsně předtím, než dorazil na místo a než se před ním otevřel pohled na město, mu došlo, že míří k německým bunkrům. Zavolal Oysteinovi, který se tu zjevil za deset minut, zaparkoval taxík vedle Harryho auta, pootevřel dveře, zvýšil hlasitost hudby, došel k Harrymu sedícímu na okraji zdi a posadil se vedle něj.

„Kóma, to jistě není ještě to nejhorší,“ spustil Harry. „Máš cigáro?“

Seděli tam a poslouchali Joy Division. Transmission. Ian Curtis. Oystein měl vždycky rád zpěváky, kteří zemřeli mladí.

„Škoda že už jsem si s ním nestih pokecat, než vonemocněl,“ podotkl Oystein a dal si pořádného šluka.

„Stejně bys to neudělal, i kdybys měl bůhvíkolik času,“ namítl Harry.

„Máš pravdu, to mě utěšuje.“

Harry se zasmál. Oystein na něj koutkem oka mrkl, usmál se, tak nějak nejistě, nevěděl, jestli je dovoleno smát se, když vám umírá otec.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se. „Zboříš se, abys přišel na jiný myšlenky? Můžu zavolat

Dřevákovi a…“

„Ne,“ zamítl to Harry a típl cigaretu. „Musím pracovat.“

„Spíš smrt a zkázu než panáka?“

„Hele, můžeš zaběhnout za tátou a říct mu ‚měj se‘, dokud ještě dejchá.“

Oystein se otřásl. „Nemocnice mi nahání husí kůži. Navíc stejně nic neslyší, nebo jo?“

„Nemyslel jsem svýho tátu, Oysteine.“

Oystein přimhouřil před kouřem víčka. „To málo vychování, kterýho se mi dostalo, jsem dostal od tvýho táty, Harry. Víš? Můj fotr stál totálně za hovno. Zajedu tam zejtra.“

„Prospěje ti to.“

Zíral na muže nad sebou. Viděl, jak se mu pohybují ústa, slyšel slova, která z nich vycházela, ale někde musela být porucha, nedokázal je sestavit v nic rozumného. Pochopil jediné – že nastal čas.

Pomsta. Že bude muset zaplatit. A že to bude svým způsobem ulehčení.

Seděl na podlaze zády k velkým kruhovým železným kamnům. Paže měl vyvrácené dozadu kolem kamen, ruce spoutané lyžařskými řemeny. Občas se pozvracel, pravděpodobně vlivem otřesu mozku.

Krev mu přestala téct a do těla se mu vrátil cit, avšak pohled měl zastřený mlhou, která připlouvala a odplývala. Přesto nepochyboval. Ten hlas. Byl to hlas přízraku.

„Brzy umřeš,“ šeptal ten hlas. „Tak jako ona. Ale pořád můžeš něco získat. Můžeš si totiž určit jak.

Jsou bohužel jenom dvě možnosti. Leopoldovo jablko…“

Muž mu ukázal kovovou kouli s otvory a šňůrkou visící z jednoho z nich.

„Už ho ochutnaly tři holčiny. Žádnou z nich nijak nenadchlo. Nicméně to není příliš bolestivé a je to rychlé. Vyžaduje to jen odpověď na tuhle otázku. Jak? A kdo jiný to ví? S kým jsi spolupracoval?

Věř mi, to jablko je lepší než druhá možnost. Jako inteligentní člověk jsi už jistě pochopil, že tou je…“

Muž vstal, dvakrát si přehnaně dlouze zamnul ruce a zeširoka se usmál. Ticho narušil pouze jeho šeptající hlas:

„Nepřipadá ti, že je tady trochu zima?“

Vzápětí uslyšel škrtnutí následované tichým zasyčením. Zíral na sirku. Na rovnoměrný žlutý plamen ve tvaru tulipánu.

Kapitola 55 – Tyrkys

Nastal večer, bylo jasno a kousavě chladno.

Harry zaparkoval auto v kopci před domem, jehož adresu získal na Voksenkollenu. V ulici sestávající z velkých drahých vil se tento dům jasně odlišoval. Jako by se sem dostal z pohádky, královský statek z černě namořených kulatin, předimenzované dřevěné sloupy v průčelí a tráva na střeše. Dvůr lemovaly další dvě budovy plus cosi jako disneyovská verze špýcharu. Harry pochyboval o tom, že by si rejdař Anders Galtung musel takovým způsobem uchovávat zásoby.

Harry zazvonil u branky, všiml si kamery nahoře na zdi a představil se, když ho o to ženský hlas v reproduktoru požádal. Prošel po uměle osvětlené příjezdové štěrkové cestě. Znělo to, jako by mu štěrk okusoval zbytky podrážek.

Ve dveřích ho přivítala žena středního věku v zástěře a s tyrkysovýma očima; dovedla ho do liduprázdného obývacího pokoje. Zhostila se toho s tak jemně propracovanou směsí úcty, nadřazenosti a profesionální vlídnosti, že ani poté, co Harryho opustila s otázkou „Kávu nebo čaj?“, si Harry nebyl jistý, zda to byla paní Galtungová, rodinná služebná nebo obojí.

Když do Norska dorazily mezinárodní pohádky, neexistovali v zemi králové ani šlechta, proto byli v norských verzích králové prezentováni jako velkostatkáři v hermelínu. A právě to Harry spatřil, když do místnosti vešel Anders Galtung: tlustého, veselého a mírně zpoceného velkostatkáře v pleteném propínacím svetru s norským vzorem. Avšak poté, co si s Harrym potřásl rukou, vystřídal jeho úsměv ustaraný výraz lépe se hodící pro danou situaci. S těžkým povzdechem se zeptal: „Něco nového?“

„Obávám se, že nic.“

„Tony uměl vždycky dobře mizet, jak jsem pochopil z dceřina vysvětlení.“

Harry si povšiml, že Anders Galtung vyslovil jméno svého nastávajícího zetě s jistou námahou.

Rejdař dosedl ztěžka do růžového křesla přímo naproti Harrymu.

„Máte v rodině… nebo lépe řečeno máte vy sám nějakou teorii, pane Galtungu?“

„Teorii?“ Anders Galtung zavrtěl hlavou, až mu tváře zapleskaly. „Neznám ho natolik dobře, abych mohl teoretizovat. Mohl jet do hor, do Afriky, co já vím?“

„Hm. Přišel jsem si vlastně promluvit s vaší dcerou…“

„Lene tu bude hned,“ přerušil ho Anders Galtung. „Chtěl jsem se jenom nejdřív poptat.“

„Poptat na co?“

„Na to, na co jsem se vás už zeptal, jestli není něco nového. A… a na to, jestli jste si jistí, že ten chlap má čisté svědomí.“

Harry si všiml, že jméno „Tony“ vystřídalo označení „ten chlap“, a pochopil, že jeho prvotní tušení ho nezklamalo: nastávající tchán nebyl volbou své dcery nadšen.

„A vy jste si jistý, pane Galtungu?“

„Já? Rád bych mu důvěřoval. Přece jen se chystám investovat do toho jeho konžského projektu významnou částku. Velice významnou částku.“

„Takže princezna a půl království pro otrhaného hloupého Honzu, který právě zaklepal na dveře?“

V pokoji se na dvě vteřiny rozhostilo ticho. Anders Galtung Harryho pouze pozoroval.

„Možná,“ odpověděl nakonec.

„A možná právě vaše dcera vás tak trochu nutí k té investici. Protože ten projekt je na těch penězích dost závislý, je to tak?“

Anders Galtung rozhodil rukama. „Já jsem rejdař. Rizikem žiju.“

„A můžete na něj i umřít.“

„To jsou dvě strany jedné mince. Na rizikových trzích je chleba jednoho vždycky smrtí jiného.

Prozatím umírali jiní a já doufám, že to tak bude pokračovat.“

„Že budou jiní umírat?“

„Rejdařství je rodinný podnik, a jestli se sem Leike přižení, musíme zajistit, aby…“ Zarazil se, protože dveře obývacího pokoje se otevřely. Vešla vysoká světlovlasá dívka s otcovými hrubými rysy a matčinýma tyrkysovýma očima, ale bez otcovy stylové velkostatkářskosti a matčiny ctnostné nadřazenosti. Kráčela s ohnutými zády, jako by chtěla být menší, aby nevyčnívala, a když Harrymu podala ruku a představila se jako Lene Gabrielle Galtungová, dívala se spíš na své boty než Harrymu do tváře.

Moc mu toho říct nemohla. A ještě méně se ptala. Zdálo se, že se při každé odpovědi na Harryho otázku sklání pod otcovým pohledem, až Harry začal uvažovat o tom, jestli jeho předpoklad, že tlačí svého otce k investování, nebyl mylný.

Po dvaceti minutách Harry poděkoval a vstal. Jako na neviditelné znamení se tu znovu zjevila žena s tyrkysovýma očima.

Když mu otevírala vchodové dveře, zavanul dovnitř mráz. Harry si přestal zapínat kabát a pohlédl na ni.

„Paní Galtungová, kde si myslíte, že může být Tony Leike?“

„Nemyslím si nic,“ odtušila.

Možná odpověděla příliš rychle, možná za to mohlo cuknutí v koutku oka, možná to bylo jen

Harryho intenzivní přání, aby něco našel, cokoli, ale nebyl přesvědčený, že mluví pravdu. Ovšem o druhé větě nebylo pochyb.

„A nejsem paní Galtungová. Ta je nahoře.“

Mikael Bellman si před sebou srovnal mikrofon a rozhlédl se po shromáždění. Ozývalo se šeptání, ale všichni měli pohledy obrácené k pódiu, aby jim nic neuniklo. V našlapané místnosti poznal novináře z listu Stavanger Aftenblad a Rogera Gjendema z Aftenposten. Vedle sebe slyšel Ninni, která měla na sobě jako obvykle čerstvě vyžehlenou uniformu. Někdo odpočítal vteřiny do zahájení, jak bývá obvyklé u tiskových konferencí, které rádio nebo televize přenášejí přímo. Nato v reproduktorech zachrastil Ninnin hlas:

„Vítejte vespolek. Svolali jsme tuto tiskovou konferenci, abychom vás informovali o našem dalším postupu. Případné dotazy…

Tiché zahučení.

„… si necháme nakonec. Předávám slovo vedoucímu vyšetřování, náčelníku Mikaelu Bellmanovi.“

Bellman si odkašlal. Jsou tady naprosto všichni. Televizní stanice získaly svolení umístit mikrofony na stůl na pódiu.

„Děkuji. Dovolte mi, abych nejprve uvedl vše na pravou míru. Podle toho, kolik se vás tu sešlo, a podle vašich tváří vidím, že ve vás svolání této konference patrně vyvolalo příliš velká očekávání.

Nečekejte oznámení o definitivním průlomu ve vyšetřování.“ Bellman spatřil ve tvářích zklamání a zaslechl sem tam odevzdaný povzdech. „Svolali jsme tuto konferenci proto, abychom dostáli přání, které jste vyjádřili a podle něhož chcete být průběžně informováni. Omlouvám se tedy, pokud jste měli na dnešní den důležitější věci na práci.“

Bellman se ušklíbl, zaslechl smích několika novinářů a věděl, že už je mu odpuštěno.

V hlavních rysech žurnalistům načrtl, jak si případ stojí. Tedy zopakoval několik úspěšných kroků, například to, že lano bylo vystopováno a spojeno s výrobnou provazů u jezera Lyseren a že našli novou oběť vraždy, Adele Vetlesenovou, a také zmínil záhadnou vražednou zbraň, která byla použita v případě dvou vražd. Nic nového pod sluncem. Všiml si, že jeden z novinářů potlačuje zívání.

Pohlédl na papír před sebou. Na scénář. Protože právě tím ten papír byl, scénářem pro drobné dramatické dílo, scénářem napsaným krok za krokem, slovo od slova. Všechna důkladně zvážená a promyšlená. Ne málo, ne mnoho, vějička měla zavánět, ale nesměla smrdět.

„Nakonec něco málo o svědcích,“ začal a zpozoroval, že zástupci tisku si na židlích poposedli.

„Jak víte, požádali jsme lidi, kteří byli v Havasshytta stejné noci jako oběti vraždy, aby se nám přihlásili. Ohlásila se jistá osoba jménem Iska Pellerová. Přiletí dnes večer letadlem ze Sydney a zítra pojede s jedním naším kriminalistou na onu horskou chatu. Provedou tam spolu co možná nejpřesnější rekonstrukci příslušného večera.“

Za normálních okolností by samozřejmě nikdy nezmínili jméno svědka, jenže v tomto případě bylo nezbytné, aby ten, k němuž nyní ve skutečnosti mluvili – vrah –, pochopil, že policie opravdu našla jednu osobu ze seznamu lidí, kteří na chatě přespali. Bellman nijak zvlášť nezdůraznil slovo

„jedním“, když mluvil o onom kriminalistovi, jenže právě to byla ta zpráva. Jenom oni dva, svědkyně a běžný kriminalista. Na chatě. Daleko od lidí.

„Samozřejmě doufáme, že slečna Pellerová nám bude schopna poskytnout popis ostatních hostů, kteří tam onoho večera byli.“

Dlouze diskutovali o výběru slov. Chtěli vyvolat dojem, že svědkyně by mohla vraha odhalit.

Současně se Harry domníval, že je důležité, aby nevzbudili přílišné podezření tím, že svědkyně pojede pouze s jediným kriminalistou a že shrnující úvodní věta „Nakonec něco málo o svědcích“

a vyjádření „Samozřejmě doufáme“, umenšující dramatičnost, naznačí, že policie prozatím nepovažuje Isku Pellerovou za důležitého svědka, který by tudíž vyžadoval výraznější bezpečnostní opatření. Snad bude vrah jiného názoru.

„Co myslíte, že mohla ta žena vidět? A mohl byste vyhláskovat její jméno?“

To pronesl Rogalanďan. Ninni se naklonila vpřed, aby ho upozornila, že dotazy jsou na pořadu až nakonec, ale Mikael zavrtěl zamítavě hlavou.

„Na co si vzpomněla, to uvidíme až po jejím návratu z Havasshytta,“ odpověděl Bellman a naklonil se k mikrofonu s logem NRK. Státní televize. Celoplošná. „Pojede tam s jedním z našich nejzkušenějších kriminalistů a zůstane tam den.“

Pohlédl na Harryho Holea stojícího vzadu v místnosti, všiml si, že opatrně pokývl. Podařilo se mu zmínit to nejdůležitější. Den. Čtyřiadvacet hodin. Návnada byla naaranžována a naservírována.

Bellman klouzal pohledem dál. Našel Pelikánku. Ta jediná protestovala, domnívala se, že je neslýchané, aby vůbec uvažovali o tom, že vědomě uvedou tisk v omyl. Bellman vyzval tým, aby si dal přestávku, a promluvil si s ní mezi čtyřma očima. Potom se připojila k většině. Ninni teď otevřela prostor pro dotazy. Shromáždění ožilo, Mikael Bellman si oddychl a připravil se na mlžící odpovědi, vágní formulace a vždy užitečný výrok „To nemůžeme v této fázi vyšetřování komentovat“.

Mrzly mu nohy, mrzly mu tak, až v nich ztrácel cit. Jak je to možné, když mu zbytek těla žhne? Křičel tak, že přišel o hlas, hrdlo měl suché, vyprahlé, rozdrásané v jednu otevřenou ránu s krví zaschlou v červený prach. Páchlo to tu spálenými vlasy a masem. Kamna se mu propálila flanelovou košilí do zad, zatímco řval a řval; oboje se přitavilo k sobě. Přitavilo se to, jako by byl cínový vojáček. Když ucítil, že mu bolesti a žár začínají rozežírat vědomí, že konečně začíná omdlívat, s trhnutím se probudil. Muž na něj vylil kbelík studené vody. Okamžitá úleva způsobila, že se opět rozbrečel. Pak zaslechl syčení vařící se vody mezi zády a kamny a bolesti se vrátily v obnovené síle.

„Ještě vodu?“

Vzhlédl. Muž nad ním stál s nově naplněným kbelíkem. Mlha před očima se rozplynula a on ho na několik vteřin zcela zřetelně zahlédl. Světlo plamenů z větracích otvorů kamen tančilo muži ve tváři a způsobovalo, že se mu na čele třpytily perličky potu.

„Je to úplně jednoduché. Potřebuju vědět jenom kdo. Je to někdo od policie? Je to někdo z těch, kdo byli té noci v Havashytta?“

Se vzlykáním ze sebe vypravil: „Jaké noci?“

„Ty víš, jaké noci. Už jsou skoro všichni mrtví. No tak.“

„Nevím. Nemám s tím nic společného, věř mi. Vodu. Prosím. Buď tak…“

„… hodný? Hodný jako… hodný?“

Zápach. Zápach jeho vlastního pálícího se těla. Slova, která vykoktal, jen chraplavě zasyčel: „Byl jsem tam… jenom já.“

Měkký smích. „Chytré. Snažíš se, aby to znělo tak, jako bys byl ochotný prozradit mi všechno, jenom aby ses zbavil bolestí. Abych ti věřil, když nedokážeš vychrlit jméno toho, s kým spolupracuješ. Jenže já vím, že vydržíš víc. Patříš k drsňákům.“

„Charlotte…“

Muž se rozmáchl pohrabáčem. Ránu ani neucítil. Na nádherně dlouhou vteřinu se mu v hlavě zatmělo. Pak se opět probral do pekla bolestí.

„Je mrtvá!“ zařval muž. „Vymysli si něco lepšího.“

„Myslel jsem tu druhou,“ vysvětlil a snažil se přimět mozek, aby fungoval. Vždyť si to pamatuje, má dobrou paměť, proč ho teď zrazuje? Je snad vážně natolik zraněný? „Je Australanka…“

„Lžeš!“

Ucítil, jak se mu víčka opět zavírají. Další vodní sprcha. Záblesk jasna.

Hlas: „Kdo? Jak?“

„Zabij mě! Milost! Já… Vždyť víš, že nikoho nechráním. Kristepane, proč bych měl?“

„Nevím nic.“

„Tak proč mě prostě nezabiješ? Já jsem zabil ji. Slyšíš? Udělej to! Pomsta je tvoje!“

Muž odložil kbelík, dosedl do křesla, naklonil se vpřed, lokty si opíral o područky, brada mu spočívala na pěstích. Odpověděl pomalu, jako by neslyšel jeho žadonění, ale myslel na něco jiného:

„Víš, snil jsem o tomhle tolik let. A teď, teď když jsme tady… jsem doufal, že si to víc vychutnám.“

Muž ho znovu udeřil pohrabáčem. Potom naklonil hlavu ke straně a podíval se na něj. S dopáleným výrazem ho šťouchl pohrabáčem do boku.

„Možná mi chybí fantazie? Možná tomuhle jídlu chybí správné koření?“

Něco muže přimělo se otočit. K rádiu. Tiše hrálo. Došel k němu, zvýšil hlasitost. Zpravodajská relace. Hlasy ve velké místnosti. Povídaly něco o Havasshytta. Svědkyně. Rekonstrukce. Jemu samotnému byla příšerná zima, nohy jako by už neměl. Zavřel oči a opět se modlil k Bohu. Ne za to, aby ho osvobodil od bolestí, jako doposud. Prosil za odpuštění, za to, aby z něj Kristova krev smyla všechny hříchy, aby někdo jiný nesl všechno to, co udělal. To, že zabil. Ano, udělal to. Prosil za to, aby se koupal v krvi odpuštění. A aby potom směl zemřít.

ČÁST VI.

Kapitola 56 – Volavka

Světelné peklo. Dokonce i přes nasazené sluneční brýle pálily Harryho oči. Bylo to jako zírat na moře diamantů, freneticky se třpytící světlo; slunce svítilo na sníh, který svítil na slunce. Harry poodstoupil od okna, ačkoli věděl, že při pohledu zvenčí představují okna tmavá neproniknutelná zrcadla. Pohlédl na hodinky. Přijeli do Havasshytta v noci. Jussi Kolkka se na chatě zabydlel spolu s Harrym a Kajou, ostatní se zahrabali do sněhu ve dvou skupinkách po čtyřech, každá skupinka na jednom konci údolí tak, aby mezi nimi byly přibližně tři kilometry.

Chatu Havasshytta si vybrali k nahození návnady ze tří důvodů. Za prvé proto, že to mohli věrohodně odůvodnit. Za druhé proto, že doufali, že vrah se bude domnívat, že zná tohle místo natolik dobře, že se nebude bát tady udeřit. Za třetí proto, že to byla dokonalá past. Do doliny, ve které se chata nacházela, byl přístup pouze ze severovýchodu a z jihu. Na východě byly hory příliš strmé a na západě bylo tolik srázů a trhlin, že tu člověk musel být jako doma, aby dokázal najít cestu.

Harry pozvedl dalekohled a snažil se zahlédnout ostatní, viděl však jen bělobu. A světlo. Mluvil s Mikaelem Bellmanem, který se nacházel na jihu, a s Milanem, který měl stanoviště na severu. Běžně by používali mobilní telefony, avšak jediná síť, která měla tady nahoře v neobydlených horách pokrytí, patřila Telenoru. Někdejší státní monopolní telefonní operátor měl dost kapitálu na to, aby vystavěl základnové stanice na každé větrné hůrce, ale protože většina policistů, mimo jiné i Harry, měla smlouvy s jinými operátory, používali vysílačky. Pro případ, že by se stalo něco v Říšské nemocnici a personál se snažil Harryho zastihnout, nahrál si Harry před odjezdem do hlasové schránky vzkaz, že je mimo signál, ale uvedl číslo Milanova telefonu, který měl jako operátora

Telenor.

Bellman tvrdil, že v noci vůbec nemrzli, že kombinace spacáků, karimatek s reflexní hliníkovou fólií a parafínových kamínek byla tak účinná, že museli svléct nějakou tu vrstvu oblečení. A že teď jim do děr, které si vyhloubili ve sněhu na skalní stěně, kape ze stropu tající voda.

Tiskovou konferenci pokryly televize, rádio i tisk natolik dostatečně, že by člověk musel projevovat o případ přímo nezájem, aby se mu nedoneslo, že svědkyně Iska Pellerová a jeden policista jsou na cestě k Havasshytta. Kolkka a Kaja v pravidelných intervalech vycházeli ven, gestikulovali a ukazovali k chatě, k cestě, po které sem přišli, a k latríně. Kaja v roli Isky Pellerové,

Kolkka jako osamělý kriminalista, který jí pomáhá rekonstruovat průběh oné osudové noci. Harry se skrýval uvnitř ve společenské místnosti, kam si postavil i lyže a hůlky, aby bylo zvenčí vidět, že jsou do sněhu před chatou zapíchnuté jenom dvoje běžky.

Harry sledoval závan větru, jenž pročísl holou planinu a zvířil lehký čerstvý sníh, jenž v noci napadal na umrzlou vrstvu. Vítr sníh zaháněl směrem k vrcholům hor, ke srázům, strmým svahům, nerovnostem v krajině, kde se vytvářely ztuhlé vlny a velké zlomy, jako byl ten přečnívající jako krempa klobouku z vrcholu skalní stěny za chatou.

Harry věděl, že samozřejmě není jisté, že se muž, na něhož mají políčeno, vůbec ukáže. Klidně je možné, že se Iska Pellerová z nějakého důvodu nenachází na seznamu odsouzenců k smrti, že vrahovi tahle příležitost nebude připadat vhodná, že má s Iskou Pellerovou jiné záměry. Nebo že ucítí čertovinu. Mohly existovat i banálnější důvody. Vrah mohl odjet, být nemocný…

Přesto. Kdyby Harry spočítal všechny případy, kdy ho jeho intuice zradila, odhalilo by mu výsledné číslo, že by měl přestat využívat intuici jako metodu a vodítko. Jenže on je nepočítal. Místo toho počítal případy, kdy mu intuice prozradila něco, co nevěděl, že ví. A teď mu prozrazovala, že vrah míří k Havasshytta.

Harry znovu pohlédl na hodinky. Dali mu dvacet hodin. U naddimenzovaného krbu krytého přimontovanou zástěnou s jemnými oky bylo vyskládané borovicové dřevo. Kaja si šla odpočinout do jedné z ložnic, zatímco Kolkka seděl u konferenčního stolku a olejoval demontovanou zbraň Weilert

P11. Harry onu německou pistoli identifikoval podle toho, že neměla mířidla. Pistole Weilert byla navržena speciálně pro boj zblízka, kdy je třeba rychle vytáhnout zbraň z pouzdra, zpoza opasku nebo z kapsy. Protože hlaveň byla hladká, hrozilo menší riziko, že se zbraň o něco zasekne. V podobných situacích byla navíc mířidla zbytečná – člověk namířil pistoli na cíl a vystřelil, bez míření. Vedle ležela rezervní pistole značky SIG Sauer, smontovaná a nabitá. Harry ucítil, jak ho ramenní pouzdro jeho vlastního Smith & Wessonu ráže .38 dloube do žeber.

Přistáli vrtulníkem v noci u jezera Neddalvannet o několik kilometrů dál a zbytek cesty sem urazili na běžkách. Za jiných okolností by Harry možná viděl ve sněhem pokryté planině koupající se v měsíčním světle krásu. I v polární záři hrající na nebi. Nebo v Kajině téměř blaženém výrazu, když klouzali bílým tichem jako v pohádce, v nezvučnosti, která byla tak dokonalá, až měl Harry pocit, že šustění jejich lyží se nese pláněmi na kilometry daleko. Jenže ve hře bylo příliš, nemohl si dovolit ztratit mnoho, a proto nesměl mít oči pro nic jiného než pro práci, lov.

Kolkku si vybral do role „jednoho kriminalisty“ sám. Ne proto, že by snad zapomněl na událost v baru Justisen, nýbrž proto, že kdyby věci nešly podle plánu, mohl jim být dobrý Finův výcvik pro boj zblízka. V ideálním případě to vrah zkusí za dne – a chytí ho jedna ze skupinek ležících venku ve sněhu. Ovšem kdyby přišel v noci, nikdo ho nezahlédl a on se dostal až k chatě, museli by tři její obyvatelé zvládnout situaci sami.

Kaja a Kolkka spali každý v jedné ložnici, Harry ve společenské místnosti. Ráno proběhlo bez zbytečného mluvení, dokonce i Kaja mlčela. Soustředěně.

V odraze v okně sledoval Harry Kolkku, jak pistoli sestavil, pozvedl ji, zamířil na jeho zátylek a naprázdno vystřelil. Zbývá dvacet hodin. Harry doufal, že si vrah pospíší.

Zatímco Bjorn Holm vytahoval z Adeliny šatní skříně světle modré nemocniční oblečení, cítil od dveří v zádech pohled Geira Bruuna.

„Nemůžete si odnést rovnou všechno?“ zeptal se Bruun. „Aspoň bych se s tím nemusel vyhazovat.

Mimochodem, kde máte toho svého kolegu, Harryho Holea?“

„Jel na lyžařskou túru do hor,“ odpověděl Bjorn Holm trpělivě a uložil oblečení jednotlivě do plastových sáčků, které si přinesl.

„Aha? Zajímavé, nepřipadal mi zrovna jako milovník běžek. Kam jel?“

„To nemůžu říct. Mimochodem, běžky – co na sobě měla Adele během výletu do Havasshytta?

Nemá tu žádné lyžařské oblečení.“

„Půjčila si moje, samozřejmě.“

„Ona si půjčila vaše lyžařské oblečení?“

„Tváříte se dost překvapeně.“

„Nepřipadal jste mi asi zrovna jako… milovník běžek.“ Holm si uvědomil, že jeho slova vyzněla zcela nezamýšleně jako parafráze, a ucítil, jak mu začíná žhnout zátylek.

Bruun se tiše zasmál a otočil se ve dveřích. „Správně, jsem spíš… milovník hadrů.“

Holm si odkašlal a dodal – aniž věděl proč – hlubším hlasem: „Mohl bych se mrknout?“

„Ježišmarjá,“ zašišlal Bruun a tvářil se, že se Holmovou neomaleností výtečně baví. „Pojďte, ukážu vám, co mám.“

„Půl páté,“ pronesla Kaja a podruhé přisunula hrnec s dušeným masem se zeleninou k Harrymu.

Nedotkli se přitom rukama. Ani pohledy. Ani slovy. Noc, kterou spolu strávili na Oppsalu, byla stejně vzdálená jako dva dny starý sen. „Podle itineráře mám teď stát na jižní straně a kouřit.“

Harry přikývl a posunul hrnec dál ke Kolkkovi, který si nabral, co v něm zbylo, a potom ho ještě vyškrabal.

„Dobrá,“ pronesl. „Kolkko, vezmete si na starosti západní okno? Slunce je teď nízko, tak se dívejte po odlescích skla dalekohledu.“

„Až dojím,“ protáhl Kolkka švédsky a s důrazem, načež zvedl k ústům další plnou vidličku.

Harry povytáhl obočí. Pohlédl ke Kaje a naznačil jí, aby šla.

Jakmile byla venku ze dveří, posadil se k oknu a klouzal pohledem po pláni a horských hřebenech.

„Takže Bellman vás zaměstnal, protože vás nikde jinde nechtěli.“ Pronesl to tiše, avšak ticho v místnosti bylo tak absolutní, že klidně mohl šeptat.

Uplynulo několik vteřin bez odpovědi. Harry předpokládal, že Kolkka zpracovává skutečnost, že na něj Harry promluvil v osobní záležitosti.

„Znám tu fámu, která začala kolovat potom, co vás vyhodili z Europolu. Že jste během výslechu ztloukl už jednou odsouzeného násilníka. Je to tak, že?“

„To je moje věc,“ odtušil Kolkka a zvedl vidličku k ústům. „Ale je možné, že se ke mně nechoval s dostatečným respektem.“

„Hm. Zajímavé je, že tu fámu pustili do světa přímo v Europolu. Protože to byla taková fáma, která jim všechno usnadnila. I vám, řekl bych. A samozřejmě také rodičům a advokátům té dívky, kterou jste vyslýchal.“

Harry zaslechl, že žvýkání za ním zcela ustalo.

„Takže dostali ve vší tichosti odškodnění a nemuseli vás a Europol hnát do soudní síně. Dívka tudíž nemusela na svědeckou lavici a nemusela líčit, jak jste se jí v jejím pokoji vyptával na kamarádku, která byla znásilněna, a ty odpovědi vás natolik vzrušily, že jste ji začal osahávat. Patnáct let jí bylo, podle interního zápisu Europolu.“

Harry slyšel, jak Kolkka ztěžka dýchá.

„Předpokládejme, že i Bellman ten zápis četl,“ pokračoval Harry. „Získal k němu přístup prostřednictvím svých kontaktů, jaksi oklikou. Jako já. Chvíli počkal a potom vás kontaktoval.

Počkal, dokud vás neopustil vztek, dokud vám nedošel vzduch, dokud jste nebyl úplně vyřízený.

A potom vás zvedl z prachu. Dal vám zase práci a vrátil vám něco z hrdosti, kterou jste ztratil.

A věděl, že mu to budete oplácet loajalitou. Kupuje, dokud je trh na dně, Kolkko. Takhle si buduje svoji armádu věrných.“

Harry se ke Kolkkovi otočil. Finův obličej byl bílý.

„Koupil si vás, Kolkko, ale nezaplatil. Otroci jako vy si nezískají respekt, massa

Bellman ani já je respektovat nebudeme. Krucinál, ani vy sám se nerespektujete, chlape.“

Kolkkovi upadla vidlička na talíř s téměř ohlušujícím zacinkáním. Kolkka vstal, sáhl do bundy a vytáhl pistoli. Postoupil k Harrymu, naklonil se nad něj. Harry se nehýbal, jen klidně vzhlédl.

„Tak jak si zase získáte respekt, Kolkko? Tím, že mě zastřelíte?“

Finovi se vztekem zúžily zorničky.

„Nebo půjdete sakra makat?“ Harry se znovu zahleděl na planinu.

Zaslechl Kolkkovo těžké vydechnutí nosem. Čekal. Slyšel, jak se Kolkka otočil. Naslouchal, jak se vzdaluje. Zaslechl, jak se posadil k oknu obrácenému na západ.

Vysílačka zachrastila. Harry popadl mikrofon.

„Ano?“

„Brzy padne tma,“ ozval se Bellmanův hlas. „Nepřijde.“

„Sledujte dál okolí.“

„A co máme sledovat? Zatáhlo se a bez měsíčního světla neuvidíme ani…“

„Pokud neuvidíme nic my, neuvidí nic ani on,“ vysvětlil Harry. „Dívejte se, jestli nezahlédnete světlo čelovky.“

Muž čelovku zhasl. Nepotřeboval světlo, věděl, kudy vede běžecká stopa na místo, kam mířil.

K turistické chatě. A chtěl si přivyknout na tmu, chtěl mít zorničky rozšířené a citlivé na světlo, než tam dojde. Tam stála, ta černá roubená budova s temnými okny. Jako by nikdo nebyl doma. Čerstvý sníh zavrzal, když se muž odrazil a pomalu doklouzal těch pár posledních metrů. Zastavil se a naslouchal tichu, načež si nehlučně odepjal lyže. Vytáhl velký těžký sámský nůž s čepelí ve tvaru půlměsíce, která naháněla strach, a se žlutou hladce nalakovanou dřevěnou střenkou. Daly se s ním nařezat větve na oheň stejně dobře jako vyvrhnout srnec. Nebo proříznout hrdlo.

Muž otevřel co možná nejtišeji dveře a vešel do chodby. Zastavil se a naslouchal u dveří do společenské místnosti. Ticho. Příliš velké ticho? Stiskl kliku a dveře rozrazil, přitom sám stál vedle dveřního otvoru zády ke zdi. Potom – jako by chtěl být co možná nejmenším cílem na co nejkratší dobu – rychle v předklonu vstoupil do tmy v místnosti s nožem napřaženým před sebe.

Zahlédl postavu mrtvého sedící na podlaze se svěšenou hlavou a s pažemi nadále objímajícími kamna.

Zastrčil nůž zpátky do pochvy a rozsvítil světlo u pohovky. Až do téhle chvíle ho nenapadlo, že tahle pohovka je stejná jako pohovka v Havasshytta, že Svaz turistů jistě získal množstevní slevu. Jen potah byl starý, tahle chata je zavřená už několik let, nachází se na příliš nebezpečném místě, ne štěstí tu potkalo několik lidí, kteří ve snaze najít chatu ve špatném počasí spadli ze srázu.

Hlava mrtvého u železných kamen se pomalu pozvedla.

„Omlouvám se, že sem tak vpadám.“ Muž zkontroloval, zda řetězy, které drží paže mrtvého přivázané ke kamnům, sedí tak, jak mají.

Potom začal vytahovat z batohu nákup, který pořídil v obchodě s potravinami v Ustaoset, kam rychle zaběhl s čepicí staženou hluboko do čela. Sušenky. Chleba. Noviny. V nich psali víc o té tiskové konferenci. A o té svědkyni z Havasshytta.

„Iska Pellerová,“ pronesl nahlas. „Australanka. Je v Havasshytta. Co myslíš? Mohla něco vidět?“

Hlasivky druhého muže sotva dokázaly vypustit tolik vzduchu, aby vydaly zvuk: „Policie. Policie v chatě.“

„Já vím. Píšou to v novinách. Jeden kriminalista.“

„Jsou tam. Policie tu chatu… hlídá.“

„Cože?“ Pohlédl na zajatce. Nastražila tam policie past? A snaží se mu snad tahle svině, která tu před ním sedí, pomoct, zachránit ho před tím, aby do té pasti spadl? To pomyšlení ho rozzuřilo.

Ovšem ta ženská musela něco vidět, jinak by ji sem snad netáhli až z Austrálie, ne? Popadl pohrabáč.

„Ty teda smrdíš. Podělal ses?“

Hlava padla mrtvému opět na prsa. Mrtvý se sem očividně nastěhoval. V zásuvkách měl několik osobních věcí. Dopis. Nějaké nářadí. Pár starých rodinných fotografií. Pas. Jako by byl na útěku, jako by si myslel, že se dostane někam jinam. Jinam než sem, k plamenům, ve kterých se má smažit za své hříchy. Ačkoli už začal uvažovat o tom, že možná ten mrtvý nestojí za všemi těmi šílenostmi. Přece jen – člověk vydrží bolest pouze do určité míry a potom promluví.

Znovu zkontroloval telefon. Žádný signál, krucifix!

A ten zápach. Špýchar. Pověsí ho tam na sušení. To se dřív s uzeným masem tak dělávalo.

Kaja si lehla do ložnice a doufala, že se trochu prospí, než bude na řadě s hlídkou.

Kolkka nalil překapanou kávu nejprve do svého hrnku a potom do Harryho.

„Díky,“ odtušil Harry a zíral do tmy.

„Dřevěné lyže,“ pronesl Kolkka, který se postavil ke krbu a hleděl na Harryho běžky.

„Jsou otcovy,“ odpověděl Harry. Našel běžkařské vybavení ve sklepě na Oppsalu. Hůlky byly nové a vyrobené z jakési kovové slitiny, která, jak se zdálo, vážila méně než vzduch. Harry si na okamžik pomyslel, že dutina hůlek je snad naplněná heliem. Ale lyže byly původní, staré široké běžky.

„Když jsem byl malý, jezdili jsme každé Velikonoce k dědovi na chalupu do vesnice Lesja. Táta tam vždycky chtěl vystoupat na vrchol stejnojmenné hory. Řekl mně a mojí sestře, že je tam nahoře kiosek a že tam prodávají pepsi, kterou měla Ses v oblibě. A že už jenom poslední kopeček a pak…“

Kolkka přikývl a pohladil rukou skluznice bílých lyží. Harry upil čerstvě překapané kávy.

„Ses vždycky do dalších Velikonoc dokázala zapomenout, že je to pořád stejný bluf. A já jsem si neustále přál, abych to taky dokázal. Jenže jsem byl zatížen schopností pamatovat si všechno, co mi otec vštípil. To, jak se má člověk chovat v horách, jak má využívat přírodu jako kompas, jak přežije v lavině. Posloupnost norských králů, čínských dynastií a amerických prezidentů…“

„Jsou to dobré běžky,“ podotkl Kolkka.

„Trochu krátké.“

Kolkka se posadil k oknu na druhém konci místnosti. „No, člověk si říká, že tohle se nesmí nikdystát. Že by mu tátovy lyže byly příliš krátké.“

Harry čekal. Čekal. Pak to přišlo.

„Připadala mi tak hezká,“ spustil Kolkka. „A taky mi připadalo, že se jí líbím. Směšné. Ale sáhl jsem jí jenom na prsa. Nebránila se. Asi se bála.“

Harry dokázal potlačit nutkání vstát a vyjít z místnosti.

„Je to pravda,“ pokračoval Kolkka. „Člověk je loajální vůči tomu, kdo ho zvedne ze smetiště.

Ačkoli vidí, že ho ten druhý jenom využívá. Co jiného může dělat? Musí si zvolit stranu.“

Harry pochopil, že kohoutek slov se opět uzavřel, vstal a došel do kuchyně. Prohledal všechny skříňky v marném pokusu najít to, o čem věděl, že to tu není, jakýsi zoufalý manévr ve snaze odvést pozornost toho, kdo mu v hlavě křičel: „Jednoho panáka, jenom jednoho.“

Dostal šanci. Jednu. Přízrak mu uvolnil řetězy, zvedl ho, proklel ten svinský zápach a pomohl mu dojít do koupelny, kde jím mrskl na podlahu sprchy a pustil vodu. Chvíli tam pak ještě postál a hleděl na něj, přitom se snažil zavolat si z mobilu. Zanadával na pokrytí a vyšel do společenské místnosti, kde, jak bylo slyšet, si znovu zkusil zavolat.

Chtělo se mu brečet. Utekl sem, ukryl se tady, aby ho nikdo nenašel. Zabydlel se ve zrušené chatě, vzal si s sebou, co potřeboval. Myslel si, že tady mezi srázy je v bezpečí. V bezpečí před přízraky.

Neplakal. Protože zatímco mu voda pronikala oblečením, odmáčela mu zbytky červené flanelové košile, kterou měl přiškvařenou k zádům, došlo mu, že tohle je jeho šance. Jeho vlastní mobil spočíval v kapse jeho kalhot, jež visely přes židli vedle umyvadla.

Snažil se zvednout, nohy ho však neposlouchaly. Nevadí, k židli je to jenom metr. Položil zčernalé ruce na podlahu, překonal bolest a přitáhl se vpřed, slyšel, jak mu puchýře praskly, cítil, jak ho do nosu udeřil zápach, ale po dvou přitaženích tam byl, prošátral kapsy, vylovil telefon. Byl zapnutý a ukazoval plný signál. Seznam kontaktů. Uložil si tam číslo na toho policajta, hlavně proto, aby na displeji viděl, kdyby mu ten policajt volal.

Stiskl tlačítko pro volání. Znělo to, jako by se telefon mezi každým zazvoněním celou věčnost nadechoval. Jediná šance. Sprcha rámusila dost na to, aby ho muž neslyšel mluvit. Teď! Zaslechl policajtův hlas. Přerušil ho svým chraplavým šepotem, jenže hlas nerušeně hovořil dál. A jemu došlo, že to je hlasová schránka. Čekal, až hlas domluví, sevřel pevně telefon, cítil, jak mu praskla kůže na ruce, ale nepustil ho. Nesmí ho pustit. Musí tam nechat zprávu, že… No tak už domluv, krucinál, už ať to pípne!

Neslyšel přízrak přijít, sprcha jeho lehké kroky přehlušila. Telefon mu byl vyrván z ruky a on stihl zahlédnout, jak se blíží běžkařské boty.

Když se opět probral k vědomí, stál muž nad ním a prohlížel si se zájmem jeho telefon.

„Takže ty tu máš signál?“

Muž vyšel z koupelny, přitom mačkal čísla, potom šumění sprchy opět všechno přehlušilo. Jenže vzápětí se muž vrátil.

„Vyjedeme si spolu. Ty a já.“ Zdálo se, že muž je najednou v dobré náladě. V jedné ruce držel pas.

Jeho pas. V druhé ruce svíral kleště ze skříňky s nářadím.

„Otevři hubu.“

Polkl. Dobrý Bože, slituj se nade mnou.

„Řekl jsem, otevři hubu!“

„Milost. Přísahám, pověděl jsem všechno, co…“ Víc už nedodal, protože se mu kolem krku sevřela ruka a uzavřela mu přívod vzduchu. Chvíli bojoval. Potom konečně přišly slzy. A vzápětí otevřel ústa.

Kapitola 57 – Hřmění

Bjorn Holm a Beáta Lonnová stáli u velké ocelové lavice v laboratoři a zírali na námořnicky modré lyžařské kalhoty ležící před nimi pod ostrým světlem lampy.

„Rozhodně je to skvrna od spermatu,“ pokývala hlavou Beáta.

„Nebo spíš proužek spermatu,“ dodal Bjorn Holm. „Koukni se na tu stopu.“

„Na ejakulaci je to málo. Vypadá to na ztopořený vlhký penis, co se otřel o zadek člověka, který měl ty kalhoty na sobě. Neříkals náhodou, že Bruun je homosexuál?“

„Jo, jenže on tvrdil, že od té chvíle, kdy je půjčil Adele, je na sobě neměl.“

„V tom případě bych řekla, že tu máme stopu spermatu typickou pro znásilnění. Tak už zbývá jen poslat to na analýzu DNA, Bjorne.“

„Souhlas. Co si myslíš o tomhle?“ Holm ukázal na světle modré nemocniční kalhoty, na dvě skvrny přímo pod oběma zadními kapsami, které se někdo očividně snažil odstranit.

„Co je to?“

„Něco, co rozhodně praním nepustilo. Jde o látku na bázi nonylfenolu, říká se jí PSG. Používá se mimo jiné do prostředků pro péči o auta.“

„Očividně si do toho sedla.“

„Nejenom sedla, proniklo to hluboko do vláken, vetřela si to tam. Důkladně. Takhle.“ Bjorn zavrtěl boky zleva doprava.

„Aha. Máš nějakou teorii proč?“

Sundala si brýle a podívala se na Holma, přitom se jí ústa kroutila do různých tvarů, jako by chtěla vyslovit výrazy, které jí přinášel mozek a které stejně rychle zavrhovala.

„Simulace soulože?“ zeptala se nakonec.

„Ano,“ přikývl Holm s ulehčením.

„Dobrá. A kdy a kde může sedět žena, která nepracuje v nemocnici, v nemocničním oblečení na

PSG a simulovat soulož?“

„To je jednoduché,“ odpověděl Bjorn Holm. „Při nočním rande ve zrušené továrně na PSG.“

Mraky odtáhly a oni se opět koupali v modrém magickém světle, kde všechno, dokonce i oblaka, fosforeskovalo a zmrzlo v zátiší.

Kolkka si šel lehnout, avšak Harry předpokládal, že leží v ložnici s očima otevřenýma a ostatními smysly napjatými.

Kaja seděla u okna s bradou v dlaních a vyhlížela ven. Měla na sobě bílý svetr, protože topili jen elektrickými radiátory. Usnesli se, že by mohlo působit podezřele, kdyby se z komína čtyřiadvacet hodin kouřilo, když jsou v chatě údajně jen dvě osoby.

„Jestli ti někdy chybí hvězdné nebe nad Hongkongem, koukni se teď ven,“ obrátila se k Harrymu.

„Nevzpomínám si na hvězdné nebe,“ odpověděl Harry a zapálil si cigaretu.

„Nestýská se ti po něčem z Hongkongu?“

„Po Li Jüanových skleněných nudlích. Denně.“

„Jsi do mě zamilovaný?“ Jen lehce poklesla hlasem a pozorně se na něj zadívala, přitom si svazovala vlasy gumičkou.

Harry se zamyslel. „Teď ne.“

S konsternovaným výrazem ve tváři se zasmála. „Teď ne? Co to znamená?“

„To, že dokud budeme tady, je tahle část mého já vypnutá.“

Zavrtěla hlavou. „Ty jsi blázen, Harry.“

„Tak přesně o tom,“ ušklíbl se Harry, „není nejmenších pochyb.“

„A co potom, až tenhle úkol za…,“ pohlédla na hodinky, „… deset hodin skončí?“

„Pak do tebe budu možná zase zamilovaný,“ odtušil Harry a položil svou ruku na stůl vedle její.

„Pokud to nebude dřív.“

Hleděla na jejich ruce. Viděla, o kolik je ta jeho větší. Jak mnohem delikátněji tvarovaná je její.

Jak bledší a uzlovatější je jeho, se silnými žilami vinoucími se mu po hřbetní části.

„Takže by ses mohl přece jen zamilovat, než bude náš úkol u konce?“ Položila svou ruku na jeho.

„Myslel jsem tím, že náš úkol může skončit dřív, než…“

Stáhla ruku k sobě.

Harry na ni užasle pohlédl. „Myslel jsem tím jenom…“

„Poslouchej!“

Harry zadržel dech a zaposlouchal se. Neslyšel však nic.

„Co je?“

„Znělo to jako auto,“ odpověděla Kaja a vykoukla ven. „Co bys řekl ty?“

„Já bych řekl, že to těžko. K nejbližší silnici, která je v zimě průjezdná, je to přes deset kilometrů.

Co vrtulník? Nebo sněžný skútr?“

„Nebo co moje přepracovaná hlava?“ vzdychla Kaja. „Už to neslyším. A když se nad tím zamyslím, možná jsem to ani neslyšela. Omlouvám se, člověk bývá někdy přece jen trochu přecitlivělý, když se maličko bojí a…“

„Ne,“ zamítl to Harry a vytáhl z ramenního pouzdra revolver. „Přiměřený strach, přiměřená citlivost. Popiš, cos slyšela.“ Harry vstal a došel k druhému oknu.

„Vždyť říkám, že nic!“

Harry pootevřel okno. „Máš lepší sluch než já. Poslouchej za nás za oba.“

Seděli a naslouchali tichu. Minuty ubíhaly.

„Harry…“

„Pššt.“

„Pojď si sednout zase sem, Harry.“

„Je tady,“ pronesl Harry polohlasem, jako by mluvil sám k sobě. „Je teď tady.“

„Harry, teď jsi ty přecitli…“

Ozvalo se tupé zadunění. Ten zvuk byl tichý, hluboký, jakoby okrouhlý a pomalý, bez vrcholu, jako vzdálené hřmění. Harry však věděl, že málokdy hřmí z jasného nebe při minus sedmi stupních.

Zadržel dech.

A pak to uslyšel. Další rachot, jiný než hřmění, ale také ten byl nízkofrekvenční, jako zvukové vlny z basového reproduktoru, zvukové vlny, které rozpohybují vzduch, které jsou cítit v žaludku. Harry ten zvuk slyšel předtím v životě jen jednou, věděl však, že si ho bude pamatovat až do smrti.

„Lavina!“ zařval a vyřítil se ke dveřím Kolkkovy ložnice, která byla obrácená směrem k horám.

„Lavina!“

Dveře ložnice se otevřely, stál v nich Kolkka, naprosto bdělý. Cítili, jak se půda chvěje. Byla to velká lavina. Harry věděl, že chata má zděné základy a sklep, pochopil však, že se tam absolutně nestihnou dostat. Protože za Kolkkou se rozlétly střepy z toho, co předtím bylo okno – vtlačil je dovnitř vzduch, který velká lavina sune před sebou.

„Chyťte se mě za ruku!“ zakřičel Harry do rachotu a napřáhl paže, jednu ke Kaje, druhou ke

Kolkkovi. Viděl, jak k němu vyrazili, přitom byl z chaty vysát vzduch, jako by lavina dýchala, nejprve vydechla a nyní se nadechla. Ucítil, jak ho sevřela Kolkkova ruka, a čekal na Kajinu. Vtom do chaty narazila sněhová stěna.

Kapitola 58 – Sníh

Panovalo tu ohlušující ticho a absolutní temnota. Harry se pokusil pohnout. Nemožné. Jako by měl tělo zalité do sádry – nedokázal pohnout jedinou končetinou. Sice automaticky udělal to, co mu říkával otec, tedy přidržel si ruku před obličejem, aby si tak vytvořil dýchací kapsu, nevěděl však, jestli v ní je vzduch. Nedokázal totiž dýchat. A právě pochopil, co se stalo. Pancéřové sevření. Otec mu vysvětlil, že k tomu dochází, jestliže sníh stlačí hrudník a bránici natolik pevně k sobě, že se plíce nedokážou pohybovat. Což znamená, že člověk má k dispozici jen ten vzduch, který už měl v krvi, přibližně litr, a že při běžné spotřebě okolo čtvrt litru za minutu zemře do čtyř minut. Zachvátila ho panika. Potřebuje vzduch, musí dýchat! Napjal tělo, ale sníh byl jako had škrtič, který jen utahuje sevření. Věděl, že musí paniku zaplašit, musí dokázat přemýšlet. Přemýšlet teď. Svět venku přestal existovat. Čas, gravitační síla, teplota neexistovaly. Harry neměl tušení, kde je nahoře a kde dole ani jak dlouho je ve sněhu. Hlavou se mu mihla jiná otcova poučka. Jestliže se chceš zorientovat a zjistit, v jakém směru ležíš, vyplivni slinu a pozoruj, jakým směrem ti po tváři bude stékat. Přejel si jazykem po patře. Věděl, že mu vyschlo strachy, vlivem adrenalinu. Otevřel ústa a prsty se snažil nahrabat si do nich trochu sněhu. Přežvýkal ho, znovu ústa otevřel a nechal roztátý sníh vytéct ven. Okamžitě ho zachvátila panika a trhl sebou, protože se mu nosní dírky naplnily vodou. Zavřel ústa a vodu vyfrkl.

A s ní vyfoukl i zbytek vzduchu z plic. Brzy zemře.

Voda mu prozradila, že leží hlavou dolů, trhnutí mu prozradilo, že se přece jenom dokáže maličko pohnout. Snažil se trhnout sebou znovu, napínal celé tělo v křeči, cítil, jak sníh maličko povoluje.

Maličko. Dost na to, aby tím uvolnil to pancéřové sevření? Nadechl se. Nasál trochu vzduchu. Ne dost. Mozek už musí trpět nedostatkem kyslíku, přesto si jasně vybavoval otcova slova z Velikonocnahoře na Lesja. Že v lavině, kde může člověk trochu dýchat, neumře na nedostatek vzduchu, nýbrž na přebytek oxidu uhličitého v krvi. Harryho druhá ruka na něco narazila, na něco tvrdého, něco, co vypadalo jako síť. Olav Hole: „Pod sněhem jsi jako žralok, jestliže se nebudeš pohybovat, umřeš.

Ačkoli je sníh dost kyprý na to, aby propouštěl vzduch, vytvoří kolem tebe teplo z tvého dechu i těla rychle vrstvičku ledu, kterou vzduch nedokáže proniknout a nedokáže ani propustit ven jedovatý oxid uhličitý z tvého vlastního dechu. Prostě si vyrobíš vlastní ledovou rakev. Chápeš?“

„Jasně, tati, ale uklidni se. Tohle je Lesja, ne Himálaj.“

Matčin smích z kuchyně.

Harry věděl, že je chata plná sněhu. Že kdesi nad ním byla střecha. A nad ní je patrně opět další sníh. Není cesty ven. Čas odtikává. Tady to skončí.

Žadonil, aby se už znovu neprobudil. Aby příští vlna bezvědomí byla poslední. Visel hlavou dolů.

V hlavě mu bušilo, jako by se mu chtěla rozskočit, muselo to být vší tou krví, která mu ji naplňovala.

Probudil ho zvuk skútru.

Pokusil se nehýbat. Zpočátku se snažil pohybovat, cukal sebou, napínal tělo, snažil se vymanit.

Jenže ty pokusy dost rychle vzdal. Ne kvůli hákům v lýtkách, v nohou už dávno ztratil cit. Kvůli tomu zvuku. Zvuku trhajícího se masa, šlach a svalů, které praskaly, když sebou cukal a zmítal, až řetězy připevněné do stropu špýcharu chrastily.

Zíral do skelného pohledu jelena, jenž tu visel za nohy a vypadal, jako by se zachytil na srázu s parožím před sebou. Upytlačil ho. Stejnou puškou, kterou zabil ji.

Zaslechl vyčítavé vrzání kroků ve sněhu venku. Dveře se otevřely, dovnitř dopadlo měsíční světlo.

Už je zase tady. Ten přízrak. Zvláštní bylo, že teprve teď, když ho spatřil nohama vzhůru, si byl jistý.

„Jsi to vážně ty,“ zašeptal. Bylo divné mluvit bez předních zubů. „Jsi to vážně ty. Nebo ne?“

Muž ho obešel, uvolnil mu spoutané ruce.

„M-můžeš mi prominout, chlapče můj?“

„Jsi připravený na cestu?“

„Zabil jsi je všechny, je to tak?“

„Jo,“ odpověděl. „Tak pojedeme.“

Harry pravou rukou hrabal. Směrem k levé, která se tiskla k nějaké síti, o níž nevěděl, co to je. Část jeho mozku mu sdělovala, že je v pasti, že je to beznadějný boj s vteřinami, že s každým nadechnutím se o krůček přibližuje smrti. A že si jenom prodlužuje utrpení, odsouvá nevyhnutelné. Druhý hlas mu napovídal, že radši zemře zoufale než apaticky.

Dokázal se prohrabat k druhé ruce a síť pohladil. Přimáčkl k ní obě ruce a pokusil se s ní zatřást, ale síť se nedala vyviklat. Cítil, že už dýchá tížeji, že sníh začíná být hladší, že jeho hrob se začíná opancéřovávat. Přepadla ho nevolnost. Jen na vteřinu, věděl však, že to je první varování, že dýcháotrávený vzduch. Že se brzy dostaví ospalost a mozek začne zavírat jednu místnost po druhé, jako hotel mimo sezonu. A právě v tu chvíli to ucítil, to, co nikdy předtím necítil, dokonce ani za těch nejhorších nocí v Chungking Mansion – tu nesmírnou osamělost. Veškeré vůle ho nezbavilo vědomí toho, že brzy zemře, nýbrž to, že zemře tady, bez nikoho, bez svých milovaných, bez otce, Ses, Olega,

Ráchel…

Přepadla ho ospalost. Přestal hrabat. Ačkoli věděl, že to znamená smrt. Svůdnou, lákavou smrt, která ho bere do náručí. Proč protestovat, proč se tomu protivit, proč si zvolit bolest, když se jí místo toho může poddat. Proč volit jinak, než volil vždycky? Zavřel oči.

Počkat.

Kovová síť.

To musí být ta krbová zástěna. Krb. Komín. Z cihel. Pokud něco odolalo lavině, pokud existuje místo, kam se sněhová masa nemusela dostat, pak to je komín.

Harry znovu zatřásl sítí. Nepohnula se ani o milimetr. Jeho prsty po ní sjely. Bez síly, rezignovaně.

Bylo rozhodnuto. Takhle to skončí. Jeho mozek infikovaný oxidem uhličitým v tom tušil jistou logiku, nevěděl však přesně jakou. Ale akceptoval to. Nebránil se sladkému teplému spánku. Otupení.

Svobodě.

Prsty mu sklouzly po síti. Našly něco pevného, solidního. Špičky běžek. Otcovy lyže. Nebouřil seproti té myšlence. Že takhle je jeho samota menší, když má ruku na otcových lyžích. Že společně půjdou vstříc smrti. Vyjedou poslední prudký kopec.

Mikael Bellman zíral na to, co leželo před nimi. Nebo lépe řečeno na to, co před nimi neleželo.

Protože už to tam nebylo. Chata zmizela. Ze sněhové jámy vypadala jako kresbička na velkém bílém papíru. To bylo před tím zaduněním a vzdáleným rachotem, který ho probudil. Když se mu konečně podařilo přiložit k oku dalekohled, vládlo už opět ticho, ozývala se jen vzdálená zpožděná ozvěna, která se odrážela od Hallingskarvet. Zíral zuřivě do dalekohledu, přehlížel jím skalní stěnu v dáli.

Jako by někdo ten papír vygumoval. Žádná kresbička, jenom mírná a nevinná běloba. Bylo tok nepochopení. Že by to pohřbilo celou chatu? Skočili do běžek a za osm minut byli na místě. Přesně za osm minut a osmnáct vteřin. Poznamenal si čas. Byl policista.

„Krucinál, ta lavina má kilometr čtvereční,“ zaslechl za sebou křičet hlas a uviděl, jak úzké žluté proužky světla z kapesních svítilen přebíhají po sněhu.

Vysílačka zapraskala. „Horská služba tvrdí, že vrtulník tu bude za třicet minut. Přepínám.“

To je moc dlouho, pomyslel si Bellman. Co to jenom četl? Že po půl hodině je šance na přežití pod sněhem jedna ku třem. A až sem vrtulník dorazí, co ksakru vlastně udělají? Budou takovými těmi sondami píchat do sněhu a hledat zbytky chaty? „Děkuju a přepínám.“

Po boku se mu zjevil Ardal. „Máme štěstí! V Alu mají dva lavinové psy. Vezou je teď do

Ustaoset. Krongli, okresní policejní náčelník z Ustaoset, není doma, přinejmenším nebere telefon, ale v hotelu je chlápek, který má sněžný skútr a doveze je sem.“ Zamnul si ruce.

Bellman zíral na sníh pod nimi. Kaja je někde tam dole. „Jak často říkali, že tu padají laviny?“

„Každých deset let,“ odpověděl Ardal.

Bellman se zhoupl na podpatcích. Milano naváděl ostatní, kteří dupali okolo a přitom propichovali sníh lyžemi a hůlkami.

„Co lavinoví psi?“ zeptal se.

„Budou tu za čtyřicet minut.“

Bellman přikývl. Věděl, že lavinoví psi budou k ničemu. Až sem dorazí, uplyne už od pádu laviny víc než hodina.

Šance na přežití byly už před zahájením pátrání menší než deset procent. Po půldruhé hodině budou prakticky nulové.

Cesta začala. Jel na sněžném skútru. Jako by k němu přicházela jak tma, tak světlo, jako by se nebe poseté diamanty otevíralo a vítalo ho. Věděl, že za ním ve sněhu stojí ten muž, přízrak, a míří na jeho spálená, zuhelnatělá a puchýři pokrytá záda dalekohledem na hlavni zbraně. Jenže žádná kulka ho teď nemůže dohonit, je volný, míří tam, kam má, tam, kam vždycky mířil. Na stejné místo, kam chodila ona, a stejnou trasou. Už nebyl svázaný, a kdyby byl schopen hýbat rukama a nohama, nadzvedl by se na sedadle, přidal by plyn a dostal by se vpřed ještě rychleji. Zajásal a zamířil k hvězdnému nebi.

Kapitola 59 – Pohřeb

Harry klesal vrstvou snů, vzpomínek a zpola dokončených myšlenek. Všechno bylo pěkné. S výjimkou jediného hlasu, který zvěstoval tutéž větu, stále dokola. Otcův hlas:

„… a nakonec jsi prý byl tak zkrvavený, že se těm velkým klukům udělalo špatně a šli si po svém.“

Snažil se ho vytěsnit, naslouchat jinému hlasu. Ovšem i ten patřil Olavovi Holemu:

„Bál ses tmy, ale přesto jsi do ní chodil.“

Krucinál. Krucinál, krucinál.

Harry otevřel oči do tmy. Zmítal sebou a vrtěl se ve studeném sněhovém sevření. Snažil se vykopnout nohou. Začal hrabat u sítě. Vytvořil si poněkud větší prostor. Prsty našel okraj zástěny.

Nezemře, Olav Hole ať si jde napřed, ať je alespoň v tomhle ohledu otec jaksepatří. Ruce mu teď pracovaly jako lopaty, když získaly prostor, aby se mohly pohybovat. Podařilo se mu uchopit zástěnu oběma rukama a přitáhnout ji k sobě. Teď! Povolila. Zatáhl znovu. A ucítil to. Vzduch. Páchnoucí popelem, těžký. Ale přesto vzduch. Prozatím. Odhrnul sníh. Strčil dovnitř ruce, prsty našly něco, co mu připadalo jako polystyren, pochopil však, že to jsou napůl ohořelá polena. Zástěna odolala lavině, krb nebyl zavalený sněhem! Pokračoval v hrabání.

O několik minut později, možná to byly jen vteřiny, se už choulil v naddimenzovaném krbu a lačně nasával vzduch a kašlal popel.

A došlo mu, že doposud myslel na jediné – sám na sebe.

Zašmátral paží za roh krbové stěny, kde stály otcovy lyže. Tápal ve sněhu, dokud nenašel to, co hledal. Jednu z hůlek. Sevřel ji za talíř a přitáhl ji k sobě. Hladká, lehká a pevná kovová hůlka proklouzla snadno sněhem. Podařilo se mu ji vtáhnout do krbu, dal si ji mezi nohy, běžkařskými botami ji přimáčkl a talíř z ní stáhl. Měl teď oštěp dlouhý více než půldruhého metru.

Kaja a Kolkka nemohli být daleko od místa, kde sám ležel. Vytvořil si imaginární čtvercovou síť, jako to dělávali na místě činu, které bylo nutno důkladně prohledat, zda se v něm nenacházejí nějaké stopy, a začal bodat. Pracoval rychle, zapichoval hůlku velkou silou, ale šlo o riziko, se kterým se musí počítat. V nejhorším případě zasáhne oko nebo propíchne někomu krk, ovšem jenom v nejlepším případě bude dotyčný ještě dýchat. Zabodl hůlku trochu víc doleva od místa, o kterém se domníval, že se v něm sám nacházel, když vtom ucítil, že špička hole narazila na něco pružného. Maličko ji povytáhl, znovu ji zabodl a znovu ucítil ono pružení. Když ji chtěl úplně přitáhnout k sobě, ucítil, že hůlka pevně drží. Uvolnil úchop a cítil, že mu někdo hůlku vytahuje. Někdo svírá špičku hole a tahá za ni, aby dal najevo, že je naživu! Harry si hůlku přitáhl, tentokrát pevněji, ale ten druhý ji svíral s překvapivou silou. Harry hůlku potřeboval vytáhnout, překážela by mu při hrabání, proto zasunul ruku do řemínku a i tak musel použít veškerou sílu, aby ji uvolnil.

Zůstal ležet a uvažoval, proč už hůlku neodložil a nepustil se do odhrabování. Pak mu došlo proč.

Zaváhal ještě další vteřinu. Potom znovu začal bodat hůlkou do sněhu, tentokrát napravo od místa, kde se nacházel sám. Při čtvrtém zabodnutí něco našel. Tentýž pružný pocit. Břicho? Držel hůlku zlehka, aby ucítil případné klesání nebo zdvihání, dech, avšak nezaznamenal žádný pohyb.

Volba by měla být jednoduchá. Nejkratší cesta vedla k prvnímu zasypanému a ten také vykazoval známky života. Zachraň ty, kteří se zachránit dají. Harry už klečel a hrabal jako šílený. U toho druhého.

Když se dobral k tělu, neměl už v prstech žádný cit a musel se hřbetem ruky přesvědčit, že to je vlněný svetr. Svetr. Bílý. Popadl rameno, odhrnul stranou víc sněhu, uvolnil jednu paži a protáhl bezvládné tělo chodbičkou ve sněhu. Její vlasy mu spadly do obličeje, stále v nich ulpívala její vůně.

Podařilo se mu dostrkat jí hlavu a polovinu těla na podlahu krbu. Snažil se nahmatat jí na krku pulz, ale špičky prstů jako by měl zacementované. Přiložil svou tvář k její, avšak nezaznamenal nádech ani výdech. Otevřel jí ústa, přesvědčil se, že nemá zapadlý jazyk, nadechl se a vdechl jí do úst. Zvedl hlavu, aby se nadechl, potlačil kašlací reflex, protože vdechl částečky popela, a vdechl do ní znovu.

Potřetí. Počítal: čtyři, pět, šest, sedm. Už cítil, že se s ním všechno začíná točit, připadalo mu, že je teď zpátky u krbu na chatě v Lesja, že je malý chlapec, který rozfoukává žhavé uhlíky, aby oživil plameny, a otec se mu směje, protože se potácí pryč, vrávoravě a na pokraji omdlení. Musel však pokračovat, věděl, že pravděpodobnost, že ji probudí k životu, se s každou vteřinou snižuje.

Když se sklonil, aby do ní vdechl po dvanácté, ucítil to: teplý proud do tváře. Zadržel dech, čekal, neodvažoval se věřit, že je to pravda. Teplý proud zmizel. Ale vzápětí se zase objevil. Dýchá!

V témže okamžiku se její tělo stáhlo a Kaja se rozkašlala. Nato zaslechl její hlas, slabý: „Jsi to ty,

Harry?“

„Ano.“

„Kde… Nic nevidím…“

„To je v pořádku, jsme v krbu.“

Odmlka.

„Co děláš?“

„Vyhrabávám Kolkku.“

Harry vyhrabal Kolkkovu hlavu ze sněhu před krbem; netušil, kolik času už uplynulo. Věděl jen to, že Jussimu Kolkkovi už žádný čas nezbyl. Škrtl sirkou, a než plamínek zhasl, stihl zahlédnout Finovy velké oči zírající do prázdna.

„Je mrtvý,“ pronesl Harry.

„Nemůžeš zkusit dýchání z úst do…“

„Ne,“ odpověděl Harry.

„Co teď?“ šeptla Kaja tiše, ochable.

„Musíme odsud,“ odpověděl Harry a vzal ji za ruku. Sevřel ji.

„Nemůžeme prostě jenom počkat, až nás najdou?“

„Ne.“

„Ta sirka.“

Harry neodpověděl.

„Okamžitě zhasla,“ pokračovala Kaja. „Ani tady není vzduch. Celá chata je pod sněhem. Proto se nechceš pokusit ho oživit. Není tady dost vzduchu ani pro nás dva. Harry…“

Harry vstal, snažil se protlačit se ústím komína, jenže to bylo příliš úzké, uvázla mu v něm ramena.

Přikrčil se opět, odlomil oba konce hůlky tak, aby získal jen dutou kovovou trubku, zdvihl hůlku vzhůru do komína a znovu vstal, tentokrát s rukama nad hlavou. Jakžtakž to šlo. Na okamžik ho přepadla klaustrofobie, ale ve stejné vteřině zmizela, jako by tělo pochopilo, že iracionální fobie jsou luxus, který si teď nemůže dovolit. Přitiskl záda k jedné straně komínového ústí a za pomoci nohou se začal posouvat vzhůru. Stehenní svaly ho pálily, dýchal ztěžka a pocit na omdlení se mu vrátil.

Pokračoval však: povytáhnout jednu nohu, přitisknout, povytáhnout druhou… Čím výše se dostával, tím tepleji bylo. Věděl, že to znamená, že teplý vzduch, který vystoupal vzhůru, neproniká ven.

A došlo mu, že kdyby bývali měli v krbu zatopeno ve chvíli, kdy se lavina přihnala, už by byli dávnomrtví, udusili by se oxidem uhelnatým. Že se tomu dá říkat štěstí v ne štěstí. Až na to, že ta lavina žádné neštěstí nebyla. To dunění, které zaslechli…

Hůlka se zabodla do něčeho nad Harryho hlavou. Vylezl výš. Ohmatal to volnou rukou. Byla to železná mřížka. Taková, jaká se dává na vršek komína, aby do chaty nelezly veverky a jiná zvířata.

Přejel prstem po jejím okraji. Byla přidělaná napevno. Do prdele!

Dolehl k němu Kajin slabý hlas. „Je mi špatně, Harry.“

„Dýchej zhluboka.“

Prostrčil hůlku jemnými oky mřížky.

Na druhé straně nebyl sníh!

Nevěnoval pozornost tomu, že ho kyselina mléčná pálí ve stehnech, a horlivě posouval hůlku výš.

A přepadlo ho zklamání, když hůlka narazila na cosi tvrdého. Komínový nástavec. Měl si vzpomenout, že chata má na vrcholu komína takový ten slušivý černý klobouček proti dešti a sněhu.

Vrtěl hůlkou tak dlouho, dokud se mu nepodařilo ji šikmo prostrčit pod okrajem komínového nástavce, a ucítil masivní, upěchovanou vrstvu sněhu, tvrdší než uvnitř v chatě. Mohlo mu to tak připadat ale i proto, že se sníh teď tlačil do otvoru duté hůlky. S každým centimetrem, o který hůlku posunul ve sněhu, se modlil, aby to ucítil, to, že už mu náhle nic neklade odpor, což by znamenalo, že prorazil to sněhové peklo. A to by zase znamenalo, že by mohl vyfouknout z tohohle brčka sníh a nasát vzduch, svěží, životodárný vzduch. Pak by vystrkal vzhůru Kaju a poskytl by jí tutéž injekci antismrti.

Jenže žádný průnik se nedostavoval. Dotlačil druhý konec hůlky až na úroveň železné mřížky, ale nic se nestalo. Přesto to zkusil, nasál ze všech sil, do pusy se mu však dostal suchý studený sníh a pak se hůlka ucpala. Už nedokázal udržet tlak do stran a spadl. Vykřikl, roztáhl nohy a paže, cítil, jak se mu sdírá kůže z rukou, klouzal však dál. Oběma nohama zasáhl tělo pod sebou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a vmáčkl se znovu do komína.

„Ano,“ zasténala Kaja tiše. „A ty? Špatné zprávy?“

„Ano,“ odpověděl Harry a přitiskl se dolů vedle ní.

„Jaké? Ještě ani teď do mě nejsi zamilovaný?“

Harry se tiše zasmál a přivinul ji k sobě. „Jo, teď jsem.“

Ucítil na tvářích její teplé slzy. Zašeptala: „Tak se v tom případě vezmeme?“

„Ano, vezmeme,“ odpověděl Harry a věděl, že z ní mluví jed, který jí otravuje mozek.

Tiše se zasmála. „Dokud nás smrt nerozdělí.“

Ucítil teplo jejího těla. A něco tvrdého. Její bokové pouzdro se služebním revolverem. Pustil ji, došátral ke Kolkkovi. Připadalo mu, že vidí, jak Kolkkův obličej začíná chladem mramorovatět a tuhne. Strčil ruku do sněhu podél krku mrtvého a vrtal dál dolů ke hrudníku.

„Co to děláš?“ zamumlala Kaja chabě.

„Vezmu si Kolkkovu pistoli.“

Slyšel, že přestala na okamžik dýchat. Ucítil její ruku na zádech, jak nejistě šmátrá, jako zvířátko, které ztratilo orientační schopnost. „Ne,“ šeptla. „To nedělej… ne takhle… radši ať usneme…

Even.“

Přesně jak si Harry myslel, ulehl Jussi Kolkka do postele i s ramenním pouzdrem. Harrymu se podařilo rozepnout patentku, která držela pistoli na místě, sevřel rukojeť zbraně a vytáhl pistoli zesněhu. Pohladil prstem hlaveň. Žádné hledí, byla to pistole Weilert. Vstal, příliš rychle, ucítil, jak omdlévá, chtěl dát před sebe ruce. Pak všechno zčernalo.

Bellman hleděl do téměř čtyřmetrové jámy, když vtom uslyšel staccatovité cvakání listů rotoru blížícího se vrtulníku, připomínající zrychlené klepání koberců. Jeho lidé přepravovali sníh vzhůru v batozích, které vytahovali na spojených opascích.

„Okno!“ zaslechl zařvání muže v jámě.

„Rozbijte ho!“ zakřičel Milano v odpověď.

Zařinčelo sklo.

„Kristepane…,“ zaslechl Bellman. A věděl, že tohle zvolání avizuje špatné zprávy.

„Hoďte mi sem hůlku…“

Bellman mlčky čekal. Pak se ozvalo:

„Sníh. Svinskej sníh. Až po strop.“

Bellman uslyšel štěkot psů. A snažil se spočítat, kolik hodin bude trvat, než z chaty vyhrabou sníh.

Oprava: kolik dní.

Harryho probudila mocná bolest v čelisti a ucítil, jak mu po čele a mezi očima stéká cosi teplého.

Pochopil, že jak padal, musel se praštit do hlavy o kámen, do místa, kde mu vyčnívala vystouplá čelist, a že právě to ho probudilo. Zvláštní bylo, že ještě pořád držel v ruce pistoli. Snažil se nadechnout vzduchu, který tam nebyl. Nevěděl, jestli ho má dost na poslední pokus, ale co… Je to prosté – nic jiného mu beztak nezbývá. Zastrčil pistoli do kapsy a s chroptěním se spěšně protlačoval komínem. Jakmile dolezl vzhůru, roztáhl nohy do stran, zašmátral nad železnou mřížkou a našel konec kovové hůlky, která nadále vězela ve sněhu. Měla mírně kuželovitý tvar, širší otvor se nacházel na

Harryho konci a Harry do něj rezolutně zasunul ústí pistole. Ve dvou třetinách délky hlavně se pistole zasekla. Což znamenalo, že hlaveň je zcela paralelně s hůlkou a hůlka tak tvoří půldruhého metru dlouhý tlumič. Kulka se sice neprotlačí metr a půl silnou vrstvou sněhu, ale co když do proražení sněhu zbývá jenom kousíček?

Zapřel se do pistole tak, aby ji zpětný náraz neuvolnil a ona nevystřelila šikmo. Potom stiskl spoušť. A znovu. Ještě jednou. Měl pocit, že mu v tom hermeticky uzavřeném prostoru prasknou bubínky. Po čtyřech výstřelech přestal, sevřel rty otvor v hůlce a zkusil nasát.

Nasál… vzduch.

Na okamžik ho to tak překvapilo, že málem znovu spadl dolů. Znovu nasál, opatrně, aby nezničil tunel ve sněhu, který musely kulky vytvořit. Hůlkou propadlo zrnko sněhu a sjelo mu pod jazyk.

Vzduch. Chutnal jako oblá, jemná whisky s ledem.

Kapitola 60 – Permoníci, spolu s nimi trpaslíci

Roger Gjendem běžel do kopce po třídě Karla Johana, kde právě otevíraly obchody. Na náměstí bratří Egerových vzhlédl a spatřil, že ručičky červených hodin s nápisem Freia ukazují za tři minuty deset. Zrychlil.

Byl jen coby kamenem dohodil od Benta Nordboa, jejich penzionovaného a ve všech ohledech legendárního šéfredaktora, nyní člena správní rady a „strážce chrámu“.

Odbočil doprava do Akerské ulice, kde se v době, kdy žurnalistice kralovaly papírové verze novin, shlukly všechny velké deníky. Odbočil doleva k budově městského soudu, doprava do

Lékárnické ulice a vpadl udýchaně do hospody Zastavte rotačky! Zdálo se, že se tu nedokázali úplně rozhodnout, zda to má být po stylové stránce sportbar, nebo tradiční anglická hospoda. Možná obojí, protože cílem bylo, aby se tu všechny typy novinářů cítily jako doma. Na stěnách visely novinové fotografie, které ukazovaly, co během posledních dvaceti let zajímalo národ, co jím otřásalo, co ho těšilo a co ho šokovalo. Většinou to byl sport, celebrity a přírodní katastrofy. Plus část politiků, kteří spadali do posledních dvou kategorií.

Protože tohle místo se nacházelo jen krůček od dvou zbývajících mediálních domů v Akerské ulici – VG a Dagbladet –, dala se hospoda Zastavte rotačky! považovat téměř za jejich dislokovanou kantýnu, ačkoli prozatím tu seděli jenom dva lidé. Barman za pultem a muž u stolu v nejzazší části lokálu, pod policí s literárními klasiky z nakladatelství Gyldendal a starým rádiem, které mělo očividně dodávat místu jistou patinu.

Muž pod policí byl Bent Nordbo. Měl arogantní vzhled Johna Gielguda, „panoramatické“ brýle

Johna Majora a šle Larryho Kinga. A četl si opravdické papírové noviny. Roger slyšel, že Nordbo čte výhradně New York Times , The Financial Times, The Guardian, China Daily, Süddeutsche

Zeitung, El País a Le Monde, zato však denně. Občas ho dokonce napadlo zalistovat Pravdou nebo slovinským deníkem Dnevnik, přestože tvrdil, že „východoevropské jazyky jsou pro oko dost těžké“.

Gjendem se zastavil u jeho stolu a odkašlal si. Bent Nordbo dočetl poslední řádky článku o revitalizaci někdejších částí Bronxu určených k demolici, kterou provedli mexičtí přistěhovalci, a přehlédl stránku, aby se ujistil, že na ní není nic jiného, co by ho mohlo zajímat. Potom si sundal obří brýle, vytáhl z náprsní kapsy tvídového saka kapesník a vzhlédl k nervóznímu udýchanému muži, jenž zaujal postoj u jeho stolu.

„Předpokládám, že jste Roger Gjendem.“

„Ano.“

Nordbo složil noviny. Gjendem se také doslechl, že jakmile je Nordbo opět rozevře, můžete počítat s tím, že hovor je u konce. Nordbo naklonil hlavu maličko ke straně a začal se věnovat nikoli nevýznamné práci, totiž čištění skel brýlí.

„Pracoval jste mnoho let na kriminálních případech, znáte dobře lidi z Kriposu i z oddělení vražd, je to tak?“ pronesl.

„Ehm… ano,“ odpověděl Roger Gjendem.

„Co víte o Mikaelu Bellmanovi?“

Harry přimhouřil víčka proti slunci, které proudilo do místnosti. Právě se probudil a využil první vteřiny k tomu, aby ze sebe setřásl sny a rekonstruoval skutečnost.

Zaslechli jeho výstřely.

A odhalili hůlku na první hrábnutí lopatou.

Později mu vylíčili, že se nejvíc báli, že je zastřelí, zatímco se budou prohrabávat ke komínu.

Harryho bolela hlava jako po týdenní alkoholové dehydrataci. Vyhoupl nohy z postele a rozhlédl se po pokoji, který mu přidělili v ustaosetském vysokohorském hotelu.

Kaju a Kolkku převezli vrtulníkem do Osla, do Říšské nemocnice. Harry odmítl letět s nimi. Až když zalhal, že měl celou dobu spoustu vzduchu a je ve skvělé kondici, dovolili mu zůstat.

Strčil hlavu pod kohoutek a napil se. „Voda není nikdy úplně špatná a často bývá dost dobrá.“ Kdo tohleto říkával? Ráchel, když chtěla, aby si Oleg dal k večeři vodu. Harry zapnul mobil, který měl od odjezdu do Havasshytta vypnutý. Tady v Ustaoset měl signál, jak ukazoval displej. Ten ho také informoval, že ve schránce na něj čeká jedna hlasová zpráva. Harry si ji přehrál, zprávu však tvořilo jen vteřinové kašlání nebo smích, potom se spojení přerušilo. Harry zkontroloval číslo volajícího.

Mobilní telefonní číslo – mohlo patřit komukoli. Harrymu bylo matně povědomé, rozhodně to však nebyl nikdo z Říšské nemocnice. Dotyčný jistě zavolá znovu, pokud to bylo důležité.

V jídelně, kde se podávala snídaně, seděl v osamělé majestátnosti Mikael Bellman s šálkem kávy před sebou. Před ním ležely složené noviny, přečtené. Harry se na ně ani nemusel dívat, věděl, že píšou stále o tomtéž. Víc o Případu, víc o bezmoci policie, větší nátlak. Ovšem ve dnešním vydání se sotva stihlo objevit úmrtí Jussiho Kolkky.

„Kaje se daří dobře,“ informoval Harryho Bellman.

„Hm. Kde jsou ostatní?“

„Odjeli ranním vlakem do Osla.“

„Vy ale ne?“

„Říkal jsem si, že na vás počkám. Co si o tom myslíte?“

„O čem?“

„O té lavině. Byla to náhoda?“

„Netuším.“

„Ne? Neslyšel jste dunění, než ta lavina spadla?“

„To mohl být sněhový hřeben na vrcholu, který se sesunul a dopadl na skalní stěnu, a to spustilo tu lavinu.“

„Připadalo vám, že to tak znělo?“

„Nevím, jak by to mělo znít. V každém případě to byl zvuk, který strhl tu lavinu.“

Bellman zavrtěl hlavou. „Dokonce i zkušení horalé věří tomuhle mýtu o tom, že zvukové vlny dokážou vyvolat sesuv sněhu. Lezl jsem s jedním expertem na laviny v Alpách a ten mi vyprávěl, že tamní obyvatelé si pořád myslí, že laviny za druhé světové války vyvolávaly výstřely z děl. Pravda je, že pád laviny dokáže způsobit jen to, jestliže sníh zasáhne trhavina přímo.“

„Hm. Takže?“

„Víte, co je tohle?“ Bellman držel mezi ukazováčkem a palcem malý lesklý kousek kovu.

„Ne,“ odpověděl Harry a naznačil číšníkovi, který sklízel švédský stůl, že si dá šálek kávy.

„Skály rubou permoníci, spolu s nimi trpaslíci,“ zanotoval Bellman.

„Pořád nic.“

„To jste mě zklamal, Harry. Ale dobrá, možná mám trochu náskok. Vyrostl jsem v sedmdesátých letech na Manglerudu, na sídlišti, které se tehdy rozšiřovalo. Na pozemcích všude okolo hloubili základy. Soundtrackem mého dětství byl zvuk odpalovaných dynamitových náloží. Po odchodu dělníků jsem tam obcházel a hledal kousky červeně oplastovaného drátu, útržky papíru z dynamitových válečků. Kaja mi vykládala, že tady nahoře loví ryby zvláštním způsobem, že dynamitové válečky jsou tu běžnější než domácí pálenka. Neříkejte mi, že vás to nenapadlo.“

„O. K.,“ odtušil Harry. „Je to kousek rozbušky. Kdy a kde jste ji našel?“

„Potom, co vás včera v noci vynesli ven. Já a pár chlapíků jsme trochu propátrali místo, kde se lavina utrhla.“

„Nějaké stopy?“ Harry si vzal od číšníka kávu a poděkoval.

„Ne. Nahoře je to tak nechráněné, že by vítr odvál veškeré případné stopy po lyžích. Kaja se ale domnívala, že možná zaslechla sněžný skútr.“

„Z dáli. A od chvíle, kdy ho zaslechla, do doby, než se přivalila lavina, uplynula nějaká doba.

Možná ten člověk skútr zaparkoval a potom došel až na místo pěšky, abychom ho neslyšeli.“

„Napadlo mě totéž.“

„A co teď?“ Harry se zkusmo napil.

„Hledejte stopy skútru.“

„Okresní policejní náčelník…“

„Nikdo neví, kde je. Ale já jsem sehnal skútr, mapu, lezecké lano, jistítko, cepín, jídlo a pití. Tak se s tím kafem příliš nepárejte, na odpoledne hlásí sněžení.“

Aby se dostali na nejvyšší bod lavinového pole, museli podle vysvětlení dánského majitele hotelu projet dlouhým obloukem západně od Havasshytta, ale ne příliš k severozápadu, protože to by se dostali do části nazývané Kjeften, tedy Tlama. Jméno dostala kvůli rozesetým kamenným blokům připomínajícím tesáky. Do náhorní planiny se tu zařezávaly nečekané rozsedliny a srázy a proměňovaly ji v místo, které bylo za špatného počasí pro ty, kdo se tu nevyznali, životu nebezpečné.

Kolem půl dvanácté už Harry s Bellmanem shlíželi ze skalní stěny do míst, kde bylo na dně údolí vidět vyhrabaný komín.

Od západu se sem začínaly stahovat mraky. Harry zamžoural k severozápadu. Bez slunce stíny a obrysy mizely.

„Musel přijet odtamtud,“ ukázal Harry. „Jinak bychom ho přece slyšeli.“

„Z Tlamy,“ přikývl Bellman.

O dvě hodiny později, poté, co pomaloučku překřižovali krajinu od jihu na sever, aniž sněžný skútr našli, si dali pauzu. Seděli vedle sebe na sedadle skútru a upíjeli z termosky, kterou s sebou měl

Bellman. Začínalo lehce sněžit.

„Jednou jsem našel na Manglerudu na staveništi nepoužitý dynamitový váleček,“ začal vykládat

Bellman. „Bylo mi patnáct. Na Manglerudu mohla mládež podnikat tři věci. Sportovat, zpívat v kostelním sboru nebo fetovat. Mě nezajímalo ani jedno z toho. Rozhodně mě nebavilo sedět na okenním parapetu pošty v nákupním středisku a čekat na to, až mě život dovede od hašiše přes čichání lepidla a heroin do hrobu. Tak jako se to stalo čtyřem klukům z naší třídy.“

Harry zaznamenal, že to Bellman nevědomky pronesl stylem typickým pro Manglerud.

„Tohle všechno jsem nenáviděl,“ pokračoval Bellman. „Proto jsem jako první krok na cestě k povolání policisty udělal to, že jsem vzal ten váleček s sebou za manglerudský kostel, kde měl hašišový gang svou zemní hulírnu.“

„Zemní hulírnu?“

„Vyhrabali si tam díru v zemi, do ní postavili pivní lahev s uraženým hrdlem otvorem dolů a pod ni dali rošt, na kterém doutnal a čadil hašiš. Do země zahrabali plastové hadičky, které vycházely z otvoru a o dva a půl metru dál vykukovaly ze země. Potom leželi kolem jámy na trávě a každý nasával ze své hadičky. Nevím proč…“

„Proto, aby zchladili kouř,“ uchechtl se Harry. „Pak vám stačí menší množství, abyste se pořádně zfetoval. Tohle ty hašišové hlavy nevymyslely špatně. Nejspíš jsem Manglerud podcenil.“

„To je jedno, prostě já jsem jednu tu plastovou hadičku vytáhl a místo ní jsem tam strčil ten váleček.“

„Vy jste jim tu zemní hulírnu vyhodil do povětří?“

Bellman pokývl a Harry se zasmál.

„Půl minuty pršela hlína,“ usmál se Bellman.

Rozhostilo se ticho. Vítr tiše a chraplavě kvílel.

„Vlastně jsem vám chtěl poděkovat,“ pronesl Bellman a pohlédl do papírového pohárku, „za to, že jste Kaju dostal včas ven.“

Harry pokrčil rameny. Kaja. Bellman ví, že o nich Harry ví. Jak? A znamená to, že Bellman ví i o něm a o Kaje?

„Neměl jsem tam dole nic jiného na práci,“ odpověděl.

„Ale ano, měl. Prohlédl jsem si Jussiho mrtvolu, než ji vrtulníkem odvezli.“

Harry neodpověděl, jenom zamžoural do sněhových vloček, které začaly padat hustěji.

„Tělo mělo po straně krku šrám. A několik šrámů na obou dlaních. Jako od hrotu hůlky. Našel jste ho prvního, že?“

„Možná.“

„Protože ten šrám na krku čerstvě krvácel. Když jste mu ho přivodil, Harry, muselo mu bít srdce.

Hodně silně. Byl natolik živý, že jste mohl stihnout vyhrabat ho včas. Jenže vy jste dal přednost Kaje, bylo to tak?“

„No,“ protáhl Harry. „Myslím, že Kolkka měl pravdu.“ Vylil zbytek kávy do sněhu. „Člověk si musí vybrat stranu,“ dodal švédsky.

Stopy sněžného skútru našli ve tři hodiny odpoledne kilometr od místa, kde se lavina utrhla, mezi dvěma obřími kamennými bloky ve tvaru zubu, mezi nimiž se vítr nedokázal prodrat.

„Zdá se, že zaparkoval tady,“ ukázal Harry na okraj stopy po gumovém pásu. „Skútr tu měl čas zabořit se do sněhu.“ Přejel prstem po proužku uprostřed stopy způsobené levou lištou, zatímco

Bellman odmetal lehkou suchou návěj sněhu podél stopy.

„Přesně tak,“ ukázal. „Otočil se tady a pokračoval dál k severozápadu.“

„Blížíme se ke srázům a sněží hustěji,“ ozval se Harry, vzhlédl k nebi a vytáhl telefon. „Musíme zavolat do hotelu a požádat je, aby nám sem poslali průvodce na skútru. Krucinál!“

„Co je?“

„Není tu signál. Budeme se muset vrátit do hotelu.“

Harry pohlédl na displej. Stále na něm měl zprávu s oním matně povědomým číslem, jehož majitel zanechal v jeho hlasové schránce ten zvuk. Poslední tři číslice, odkud je krucinál jenom zná?

A najednou mu to došlo. Kriminalistická paměť. Tohle telefonní číslo bylo ve složce „dřívějších podezřelých“ a bylo vytištěné na vizitce.

Na vizitce s nápisem Tony C. Leike, investor. Harry pomalu pozvedl zrak a pohlédl na Bellmana.

„Leike žije.“

„Cože?“

„Přinejmenším jeho telefon. Když jsme byli v Havasshytta, pokoušel se mi dovolat.“

Bellman opětoval Harryho pohled bez mrknutí oka. Sněhové vločky se mu usazovaly na dlouhých řasách a zdálo se, že pigmentové skvrny mu zaplály. Hlas měl tichý, téměř šeptal. Se silnou ironií v hlase prohodil: „Je dobrý výhled, nemyslíte? A vůbec nám nesněží…“

„Zatraceně dobrý výhled,“ pochopil Harry. „A nikde ani vločička.“

V rychlosti naskočil.

Pohybovali se trhavě krajinou, po stovkách metrů. Snažili se vždy lokalizovat pravděpodobnou trasu skútru, rozjeli se příslušným směrem, odmetli sníh, určili směr, poskočili vpřed. Díky proužku ve stopě po levé liště, která byla patrně poškozená, si mohli být jistí, že sledují stopu správného skútru.

Někde, v drobných prohlubních nebo na zavátých kopečcích, byla stopa odhalená a oni mohli popojet vpřed rychleji. Ale ne příliš rychle, Harry už dvakrát varoval před srázem, ke kterému se dostali příliš blízko. Začínala se blížit čtvrtá hodina. Bellman občas vypnul a zapnul čelní světlomet, podle toho, jestli sněžení polevovalo, nebo ne. Harry mrkl do mapy. Nevěděl, kde přesně jsou, jen že se stále vzdalují od Ustaoset. A že denní světlo brzy zmizí. Třetina Harryho se začínala pomalu obávat návratu. Což ovšem znamenalo jen tolik, že většinovým dvěma třetinám to bylo fuk.

V půl páté stopu ztratili.

Sněžení bylo teď tak husté, že téměř nic neviděli.

„Tohle je šílenství,“ zakřičel Harry do řevu motoru. „Proč nepočkáme do zítřka?“

Bellman se k němu otočil a místo odpovědi se usmál.

V pět stopu opět našli.

Zastavili a sestoupili.

„Vede tady tudy,“ ukázal Bellman a vrátil se ke skútru. „Pojďte!“

„Počkejte,“ zarazil ho Harry.

„Proč? Pojďte, brzy padne tma.“

„Jak jste teď zakřičel, neslyšel jste ozvěnu?“

„Vlastně když to říkáte…“ Bellman se zastavil. „Skalní stěna?“

„Na mapě žádné skalní stěny nejsou,“ namítl Harry a otočil se stejným směrem, kterým vedly stopy.

„Strž!“ zařval. A dostalo se mu odpovědi. Velice rychlé odpovědi. Znovu se obrátil k Bellmanovi.

„Myslím, že skútr, který tu zanechal tyhle stopy, má zatracený problém.“

„Co vím o Bellmanovi?“ zopakoval Roger Gjendem, aby získal čas. „Povídá se o něm, že je velice zdatný a nanejvýš profesionální.“ Po čem vlastně legendární redaktor Nordbo jde? „Dokáže všechno, dělá všechno správně,“ pokračoval Gjendem. „Rychle se učí, postupně si osvojil i to, jak má jednat s námi novináři. Takový whiz kid. Ehm, pokud tedy chápete…“

„Ten výraz je mi celkem známý,“ přikývl Bent Nordbo s ironickým úsměvem a přitom si neustále čistil skla brýlí kapesníkem, který svíral mezi palcem a ukazováčkem. „Mě ale v podstatě zajímá víc to, jestli o něm nekolují nějaké fámy.“

„Fámy?“ podivil se Gjendem a uvědomil si, že se právě vrátil ke svému starému zlozvyku nechávat pusu otevřenou i potom, co domluví.

„Doufám, pane Gjendeme, že ten výraz znáte. Vzhledem k tomu, že z fám vy a váš zaměstnavatel žijete. Tak co?“

Gjendem váhavě odpověděl: „Jsou fámy a fámy.“

Nordbo obrátil oči v sloup a dodal: „Spekulace. Výmysly. Přímé lži. Já v tom nejsem zase tak zběhlý, pane Gjendeme. Vysypte to, dejte škodolibosti průchod.“

„Takže ne… negativní věci?“

Nordbo si ztěžka povzdechl. „Milý pane Gjendeme, stává se často, že se vám donesou zvěsti o tom, že je někdo střízlivý, po finanční stránce velkorysý, věrný svému partnerovi a nevykazuje psychopatický styl řízení? Není snad funkcí fámy potěšit nás ostatní tím, že nás postaví do relativně lepšího světla?“ Nordbo si dočistil jedno sklo a začal se věnovat čištění druhého.

„Je to velice, velice nepodložená fáma,“ spustil Gjendem a rychle doplnil: „A já rozhodně znám jiné lidi, o kterých se říká totéž, a přitom takoví jednoznačně nejsou.“

„Jako někdejší redaktor bych vám doporučoval vynechat buď slovo rozhodně, anebo jednoznačně, to je prašť jako uhoď. Takže jednoznačně nejsou co?“

„Ehm. Žárliví.“

„Copak nejsme všichni žárliví?“

„Bellman je prý agresivně žárlivý.“

„Bije svoji ženu?“

„Ne, nemyslím, že na ni někdy vztáhl ruku. Nebo že by k tomu měl důvod. Zato ale ti, kteří na ni hleděli příliš dlouho…“

Kapitola 61 – Pád

Harry s Bellmanem leželi na břiše na okraji místa, kde mizela stopa skútru. Zírali pod sebe. Směrem dolů se zařezávaly černé příkré skalní stěny a mizely pod nimi ve sněžení, které ještě více zhoustlo.

„Vidíte něco?“ zeptal se Bellman.

„Sníh,“ odtušil Harry a podal mu dalekohled.

„Skútr je tam.“ Bellman vstal a vydal se zpátky k jejich sněžnému skútru. „Slezeme dolů.“

„My?“

„Vy.“

„Já? Myslel jsem si, že to vy jste tady horolezec, Bellmane.“

„Správně,“ odpověděl Bellman, který už si začal navlékat sedák. „Proto je logické, že budu ovládat lano a jistítko. Lano je dlouhé sedmdesát metrů. Spustím vás, co nejníž to půjde. Souhlas?“

O šest minut později stál Harry zády na okraji strže, dalekohled kolem krku a dýmající cigaretu v koutku úst.

„Jste nervózní?“ usmál se Bellman.

„Ani v nejmenším,“ odpověděl Harry. „Jsem posraný strachy.“

Bellman zkontroloval, jestli lano probíhá jistítkem volně okolo úzkého kmínku za nimi a k Harryho sedáku.

Harry zavřel oči, nadechl se a soustředil se na záklon vzad, na to, aby přemohl evolucí podmíněný protest těla, daný zkušeností získanou během milionů let, která hlásala, že druh nemůže přežít, jestliže spadne ze srázu.

Mozek zvítězil nad tělem nejmenším možným rozdílem.

Během prvních metrů spouštění se mohl nohama opírat o skalní stěnu, ale jak se stěna stále více měnila v převis, začal se houpat ve vzduchu. Lano se s cukáním posouvalo, avšak jeho pružnost tlumila napínání sedáku v kříži a na stehnech. Pak se lano povolovalo rovnoměrněji a po chvíli ztratil

Harry vrchol z dohledu; byl sám, pohupoval se mezi bílými vločkami a černými skalními stěnami.

Naklonil se ke straně a pohlédl pod sebe. Tam, o dvacet metrů níž, zahlédl černé špičky skal vyčnívající ze sněhu. Příkrý suťový svah. A mezi vší tou bělobou a černí něco žlutého.

„Vidím skútr!“ zakřičel a ozvěna jeho slov se rozlehla mezi skalními stěnami. Skútr byl převrácený, ležel pásy vzhůru. Za předpokladu, že on sám a lano nejsou ovlivněni větrem, se skútr nachází přibližně tři metry od svislice vedoucí ze srázu dolů. O víc než sedmdesát metrů níž. Skútr tudíž musel ve chvíli, kdy se zřítil ze srázu, jet velice pomalu.

Lano se prudce napjalo.

„Ještě níž!“ zavolal Harry.

Zvučná odpověď shora zněla, jako by se ozvala z kazatelny: „Lano už nestačí.“

Harry zíral na skútr. Na levé straně zpod něj cosi vyčnívalo. Holá paže. Nepřirozeně začernalá, nafouklá, jako párek, který ležel dlouho na grilu. Černá ruka proti černé skále. Snažil se zaostřit, přimět oči, aby lépe viděly. Spatřil dlaň, byla to pravá ruka. Prsty. Zkroucené, křivé. Harryho mozek převíjel vzpomínky zpět. Cože to Tony Leike povídal o své chorobě? Není nakažlivá, jenom dědičná.

Dna.

Harry pohlédl na hodinky. Reflex kriminalisty. Mrtvý nalezen v sedmnáct padesát čtyři. Na suťový svah se začala mezi skalními stěnami snášet tma.

„Nahoru!“ zavolal Harry.

Nestalo se nic.

„Bellmane?“

Žádná odpověď.

Závan větru Harrym na laně otočil. Černé skály. Dvacet metrů. A náhle, bez varování, ucítil, jak se mu srdce rozbušilo; automaticky lano pevně sevřel oběma rukama, jako by se chtěl ujistit, že je ještě pořád na místě. Kaja. Bellman to ví.

Harry se třikrát zhluboka nadechl, než znovu zakřičel: „Stmívá se, fučí tu a mně mrznou koule,

Bellmane. Je načase vyrazit domů.“

Stále žádná odpověď. Harry zavřel oči. Bojí se? Bojí se, že ho zdánlivě racionálně uvažující kolega téměř z náhlého popudu, díky tomu, že náhodou nastaly vhodné okolnosti, připraví o život?

Jasně že se bojí. Protože tohle není žádný náhlý popud. Bellman tu nezůstal a nevzal Harryho do pustiny náhodou. Nebo ano? Snadno by to naaranžoval tak, aby to vypadalo jako nehoda. Slezl by potom dolů, odstranil sedák a lano a tvrdil by, že Harry ve vánici spadl ze srázu. Harrymu vyschlo v krku. To není možné. Přece se před dvanácti hodinami nevyhrabal z laviny jenom proto, aby ho pak jeho kolega nechal spadnout na suťový svah. Policista. To přece není možné, to…

Tlak sedáku povolil. Harry padal. Volným pádem. Rychle.

„Fámy povídají, že Bellman si podal jednoho kolegu,“ pronesl Gjendem. „Jenom proto, že na vánočním policejním večírku s ní trochu víc tancoval. Ten chlápek na něj chtěl podat trestní oznámení kvůli zlomené čelisti a prasklé lebce, ale neměl důkazy, násilník měl na hlavě kuklu. Všichni však věděli, že to byl Bellman. Problémy se začaly vršit, a proto se Bellman rozhodl ucházet se o místo v Europolu, aby se dostal pryč.“

„Vy těm fámám věříte, pane Gjendeme?“

Roger Gjendem pokrčil rameny. „Přinejmenším to vypadá, že Bellman vykazuje jistou… ehm, toleranci vůči tomuto typu porušování zákona. V souvislosti s lavinou, která zavalila Havasshytta, jsme si proklepli Jussiho Kolkku. Při výslechu zbil jednoho násilníka. A Truls Berntsen, Bellmanův pomocník, taky není žádné neviňátko.“

„Fajn. Chci, abyste si vzal na mušku ten souboj mezi Kriposem a oddělením vražd o to, kdo bude mít v zemi hlavní odpovědnost za vyšetřování vražd. Chci, abyste vypustil nějakou šokující zprávu.

Klidně o psychopatickém způsobu řízení. To je všechno. Uvidíme, jak zareaguje ministr spravedlnosti.“

Bez jakéhokoli náznaku nebo zmínky o ukončení promluvy si Bent Nordbo nasadil vyčištěné brýle, rozložil noviny a pustil se do čtení.

Harry nestihl nic vymyslet. Vůbec nic. Ani se mu před očima nepromítl jeho život, tváře lidí, kterým měl říct, že je má rád, ani neviděl světlo, ke kterému by ho to nutilo se vydat. Možná proto, že nic takového člověk při volném pádu z pěti metrů nestihne. Sedák se mu zařízl do rozkroku a kříže, ale pružnost lana náhlé zbrzdění změkčila.

Potom ucítil, že začíná stoupat opět vzhůru. Vítr mu do tváře foukal sníh.

„Co se ksakru stalo?“ zeptal se, jakmile o patnáct minut později stál na okraji srázu, komíhal se v poryvech větru a přitom si odvazoval lano ze sedáku.

„Bál jste se?“ usmíval se Bellman.

Harry lano neodložil, místo toho si ho omotal několikrát kolem pravice. Zkontroloval, zda je zbytek lana dost volný na to, aby ho mohl roztočit. Krátký zvedák na bradu. Díky lanu bude moct ruku používat i zítra, ne jako tehdy, když praštil Bjorna Holma a dva dny ho pak bolely klouby.

Postoupil o krok směrem k Bellmanovi. Spatřil náčelníkův překvapený výraz, jakmile Bellman zahlédl lano omotané kolem Harryho pěsti, a také to, jak ucouvl, zapotácel se a upadl pozadu do sněhu.

„Ne! Já… Musel jsem jenom uvázat na konci provazu uzel, aby lano neproklouzlo jistítkem…“

Harry nadále kráčel proti němu a Bellman – který se ve sněhu schoulil – automaticky pozvedl paži před obličej.

„Harry! Přišel… poryv větru a já jsem uklouzl…“

Harry se zastavil, hleděl na Bellmana s úžasem. Potom třesoucího se náčelníka obešel, dupal vpřed sněhem. Mrazivý vítr mu profukoval svrchním oblečením, spodním prádlem, kůží, masem, svaly, až do morku kostí. Harry popadl hůlku, která byla řemeny připevněná ke skútru, rozhlédl se po nějakém hadru, který by mohl ovázat kolem její špičky, ale nic nenašel a obětovat něco z toho, co měl na sobě, nepřipadalo v úvahu. Potom zabodl hůlku do sněhu a označil tak místo nálezu. Bozi vědí, jak dlouho to místo budou zase hledat. Nato stiskl elektrický startér. Našel tlačítko pro zapnutí světlometů a zapnul je. A okamžitě to uviděl. Viděl, jak sníh, který vítr foukal horizontálně do kužele světla, vytváří bílou neproniknutelnou stěnu. Nikdy se z tohohle bludiště nevymotají, nedostanou se zpátky do

Ustaoset.

Kapitola 62 – Zastávka

Kim Erik Lokker byl nejmladší technik na kriminalisticko-technickém oddělení. Kvůli tomu často dostával práci méně kriminalisticko-technického charakteru. Jako byla třeba tahle cesta do Drammen.

Bjorn Holm se zmínil, že Bruun je teplouš poněkud flirtujícího typu, ale že mu Kim Erik má jenom odevzdat oblečení a hned zase může jet.

Když mu ženský hlas z navigace v autě oznámil „You have arrived at your destination“, nacházel se před starším bytovým domem. Zaparkoval, prošel otevřenými vraty a došel do druhého patra ke dveřím se jmény napsanými na obyčejném kusu papíru přilepeném dvěma kousky izolepy: GEIRBRUUN/ADELE VETLESENOVÁ.

Kim Erik Lokker stiskl tlačítko zvonku a po chvíli uslyšel zvuk nohou dusajících chodbou.

Dveře se otevřely směrem dovnitř. Muž v nich měl kolem pasu jenom ručník. Byl nezvykle bledý a lesklé čelo měl mokré a blyštilo se mu potem.

„Geir Bruun? D… doufám, že neruším,“ spustil Kim Erik Lokker a napřáhl paži s igelitovým pytlem.

„Vůbec ne, jenom souložím,“ odpověděl Geir Bruun afektovaným hlasem, který Bjorn Holm uměl pěkně napodobit. „Co je to?“

„Oblečení, které jste nám půjčil. Obávám se, že ty lyžařské kalhoty si budeme muset prozatím ponechat.“

„Vážně?“

Kim Erik zaslechl, jak se za Geirem Bruunem otevřely dveře. A výrazně ženský hlas zaštěbetal:

„Co se děje, lásko?“

„Jenom mi někdo něco přinesl.“

Za Geirem Bruunem se vyplížila postava. Ani se neobtěžovala vzít si ručník, proto Kim Erik

Lokker stihl konstatovat, že ta osůbka je stoprocentní žena.

„Nazdárek,“ zašveholila Geiru Bruunovi přes rameno. „Jestli už nic víc nechcete, s dovolením si ho odvedu.“ Pozvedla ladnou nožku a kopla do dveří. Skleněná výplň se otřásla a ještě dlouho potom, co se dveře přibouchly, se chvěla.

Harry zastavil skútr a zíral do vánice.

Něco tady je.

Bellman ho objímal kolem pasu a hlavu tiskl k jeho zádům, aby byl chráněný před větrem.

Harry čekal. Zíral.

Zase se to objevilo.

Chata. Srubová, z kulatin. A špýchar.

Potom to znovu zmizelo, sníh to vymazal, jako by to tam nikdy nebylo. Harry si však zapamatoval směr.

Tak proč jenom nepřidá plyn a nevydá se k tomu, za záchranou, proč váhá? Nevěděl. Na té chatě něco bylo, něco, co ucítil v průběhu těch několika vteřin, kdy se mu zjevila. Ta temná okna, pocit, že je ta chata naprosto opuštěná, a přesto obydlená. Něco tu nebylo v pořádku. A kvůli tomu přidal plyn jen opatrně, aby nepřehlušil vítr.

Kapitola 63 – Špýchar

Harry přiložil do kamen poleno.

Bellman seděl u stolu ve společenské místnosti a cvakal zuby. Jeho pigmentové skvrny dostaly modravý nádech. Chvíli bušili na dveře a křičeli do jekotu větru a potom rozbili sklo v jednom okně vedoucím do prázdné ložnice. Ložnice s neustlanou postelí a pachem, který v Harrym vyvolal myšlenku, že tady někdo nedávno spal. Málem si šel sáhnout, jestli postel není ještě teplá. A přestože by jim ve společenské místnosti připadalo beztak teplo, protože byli vymrzlí, strčil Harry ruku do železných kamen, aby se přesvědčil, jestli pod černým popelem nejsou žhavé uhlíky. Nebyly. Zatopil.

Bellman si poposedl blíž ke kamnům. „Viděl jste dole na tom suťovém svahu něco jiného než skútr?“

To byla první slova, která pronesl potom, co Harryho doběhl s křikem, že mu nesmí ujet, a naskočil za něj na skútr.

„Paži,“ odpověděl Harry.

„Čí paži?“

„Jak to mám asi vědět?“

Harry vstal a došel do koupelny. Prohlédl si toaletní potřeby. To málo, co jich tu bylo. Mýdloa žiletka. Žádný kartáček na zuby. Jedna osoba, jeden muž. A ten si buď nečistil zuby, nebo někam odjel. Podlaha byla vlhká, dokonce i podél podlahové lišty, jako by ji nedávno někdo oplachoval.

Něco upoutalo Harryho pohled. Posadil se na bobek. Za podlahovou lištou se skrývalo cosi hnědého a černého. Kamínek? Harry ho zvedl, prohlédl si ho. Rozhodně to není láva. Strčil si ho do kapsy.

V zásuvkách v kuchyni našel kávu a chleba. Zkusil ho zmáčknout. Relativně čerstvý. V ledničce stála sklenice marmelády, máslo a dvě piva. Harry byl tak hladový, až mu připadalo, že cítí vůni pečeného masa. Prohledal skříňky. Nic. Krucinál, copak ten chlap žil o chlebu s marmeládou? Na komínku talířů objevil balíček sušenek. Stejný typ talířů, jaké byly v Havasshytta. I stejný nábytek.

Mohla by to být turistická chata? Harry se zastavil. Nejenže mu připadalo, že cítí vůni pečeného – oprava, spáleného – masa, skutečně ji cítil.

Vrátil se do společenské místnosti.

„Cítíte to?“ zeptal se.

„Co jako?“

„Ten pach,“ odpověděl Harry a posadil se na bobek k železným kamnům. Z reliéfního jelena zdobícího kamna vedle dvířek se kouřilo, jak se tam k litině připekly tři černé neidentifikovatelné kousky.

„Našel jste nějaké jídlo?“ zeptal se Bellman.

„Jak se to vezme,“ odvětil zamyšleně Harry.

„Přes dvůr je špýchar. Možná…“

„Místo toho ‚možná‘ byste se tam třeba mohl dojít kouknout, ne?“

Bellman přikývl, vstal a vyšel ven.

Harry došel k psacímu stolu, aby se podíval, jestli tam neleží něco, čím by mohl oškrábat ty připečené kousky. Vytáhl vrchní zásuvku. Prázdná. Vytáhl i ostatní, všechny byly prázdné. S výjimkou listu papíru, který ležel v nejspodnější z nich. Vyndal ho. Nebyl to papír, nýbrž fotografie otočená lícem dolů. Ze všeho nejdřív ho napadlo, že je zvláštní, že v turistické chatě leží rodinný snímek.

Fotografie byla pořízena v létě, před obytnou budovou na jakémsi statku. Na schodech seděli muža žena a mezi nimi stál chlapec. Žena měla na sobě modré šaty, na hlavě šátek, nebyla nalíčená a unaveně se usmívala. Muž měl ústa sevřená v přísném výrazu a onu vážnou uzavřenou tvář typickou pro stydlivé Nory, kteří skrývají temné tajemství. Harryho pozornost však upoutal chlapec uprostřed.

Podobal se matce, měl její široký, vřelý úsměv a jemnou krásu v pohledu i nad čelem. Podobal se ovšem také někomu jinému. Ty velké bílé zuby…

Harry došel ke kamnům, náhle ho znovu roztřásla zima. Ten šířící se pach masa. Zavřel oči a soustředěně se několikrát nadechl a vydechl nosem, přesto ucítil, jak ho přepadá nevolnost.

V téže chvíli vdusal dovnitř Bellman se širokým úsměvem ve tváři. „Doufám, že máte rád jelení maso.“

Harry se probudil a zauvažoval, co ho vzbudilo. Nějaký zvuk? Nebo absence zvuku? Protože mu došlo, že v místnosti panuje naprosté ticho, že venku přestal vát vítr. Odhodil vlněnou deku a zvedl se z gauče.

Došel k oknu a vyhlédl ven. Jako by někdo máchl nad krajinou kouzelnou hůlkou. To, co byla před šesti hodinami drsná, nevlídná pustina, teď působilo v čarovném měsíčním světle měkce, mateřsky, téměř krásně. Harrymu došlo, že hledá stopy ve sněhu. Že skutečně zaslechl nějaký zvuk. Mohlo to být cokoli. Pták. Zvíře. Naslouchal a zpoza jedněch dveří do ložnice zaslechl lehké chrápání. Bellman tedy nevstal, tudíž ten zvuk nemohl způsobit on. Pohledem sledoval stopy vedoucí od domu ke špýcharu. Nebo od špýcharu k domu? Nebo obojí, bylo jich tam víc. Mohly to být ty, které tam před šesti hodinami zanechal Bellman? Kdy přestalo sněžit?

Harry si obul kanady, vyšel ven a podíval se směrem k latríně. Tam žádné stopy nevedly. Obrátil se zády ke špýcharu a začal čurat na stěnu chaty. Proč tohle chlapi dělají? Proč musejí čurat na něco?

Je to pozůstatek instinktu, který jim velí značkovat si revír? Nebo… Harrymu došlo, že nejde o to, na co čurá, nýbrž o to, k čemu stojí zády. Špýchar. Jako by měl podezření, že ho odtamtud někdo pozoruje. Zapnul si kalhoty, otočil se a pohlédl na špičatou budovu. Pak se vydal směrem k ní. Když míjel zasněžený skútr, popadl lopatu. Měl v úmyslu vejít rovnou dovnitř, ale místo toho se zastavil před prostými kamennými schody vedoucími k nízkým dvířkům. Naslouchal. Nic. Co to tu ksakru provádí, vždyť tu nikdo není. Vystoupil po schodech, pokusil se zvednout ruku ke klice, ale končetina vzdorovala. Srdce mu bušilo v hrudi tak silně, až to bolelo, jako by mu chtělo z těla vyskočit. Potil se a jeho tělo odmítalo uposlechnout příkaz. Harrymu pomalu docházelo, že tohle je přesně to, co už někde slyšel popisovat. Záchvat panického strachu. Na pomoc mu přišel vztek. Rozkopl mocnou silou dveře a vřítil se do tmy. Páchlo to tam výrazně tukem, uzeným masem a zaschlou krví. V proužku měsíčního světla se cosi pohnulo a zableskl se pár očí. Harry se rozmáchl lopatou. A zasáhl cíl.

Zaslechl mrtvý zvuk masa, ucítil, jak povolilo. Dveře za ním se znovu otevřely a dovnitř dopadlo měsíční světlo. Harry zíral na mrtvého jelena, který se před ním pohupoval. Na jiné zvířecí mrtvoly.

Pustil lopatu a klesl na kolena. Pak to přišlo, všechno najednou. Bortící se zdi, sníh, který ho zaživa pohlcuje, panika, že nemůže dýchat, dlouhý sten čirého bílého strachu při pádu směrem k černým kamenům. Takové osamění. Protože všichni odjeli. Otec je připojený k respirátoru, je na cestě.

A Ráchel a Oleg jsou jen siluety v protisvětle na letišti, také na cestě. Harry chtěl zpátky. Zpátky do místnosti, kde kape. Mezi solidní, vlhké zdi. K propocené matraci a sladkému pachu, jenž ho posílal tam, kde byli oni. Na cestu. Sklonil hlavu a ucítil, jak mu po tváři stékají teplé slzy.

Vytiskl jsem si fotografii Jussiho Kolkky z internetové stránky Dagbladet a připíchl si ji na zeď vedle ostatních. Ve zprávách se nepsalo ani ň o tom, jestli tam byl Harry Hole a ostatní policisté.

Nebo Iska Pellerová, když na to přijde. Blufovali? Rozhodně to zkoušejí. A teď jeden mrtvýpolicista. Zkusí na to jít drsněji. MUSEJÍ to zkusit. Slyšíš, Hole? Ne? To bys měl, jsem tak blízko, až ti můžu zašeptat do ucha.

ČÁST VII.

Kapitola 64 – Stav

Stav Olava Holea je beze změny, prohlásil doktor Abel.

Harry seděl u otcovy postele a hleděl na tu „beze změnu“, elektrokardiograf přitom staccatově popípával. Vešel Sigurd Altman, pozdravil a poznamenal si do bloku číslice z displeje přístroje.

„Vlastně jsem přišel navštívit jistou Kaju Solnessovou,“ pronesl Harry a vstal. „Jenomže nevím, na jakém oddělení leží. Mohl byste…“

„Je to ta žena, kterou včera v noci přivezli vrtulníkem? Leží na traumatologii. Jen do té doby, než budou znát výsledky testů, byla prý poněkud delší dobu pod sněhem. Když se zmínili o Havasshytta, říkal jsem si, že ona musí být ta svědkyně ze Sydney, jak o ní mluvila policie v rádiu.“

„Nevěřte všemu, co slyšíte, pane Altmane. V době, kdy Kaja Solnessová ležela pod sněhem, zdržovala se ta Australanka v Bristolu. Pěkně v teple a bezpečí s vlastními hlídači a kompletní pokojovou službou.“

„Počkejte.“ Altman na Harryho zamžoural. „Vy jste byl taky pod sněhem?“

„Proč myslíte?“

„Kvůli tomu, jak jste teď ukročil stranou, abyste udržel rovnováhu. Dělá se vám mdlo?“

Harry pokrčil rameny.

„Jste zmatený?“

„Konstantně,“ odtušil Harry.

Altman se usmál. „Máte v sobě moc oxidu uhličitého. Tělo se ho celkem rychle zbaví, jestliže vám dodají kyslík, ale měl byste si nechat udělat krevní test, abychom zkontrolovali tlak oxidu uhličitého.“

„Ne, díky,“ zamítl to Harry. „Jak se daří jemu?“ pokývl směrem k posteli.

„Co říká doktor?“

„Beze změny. Ale já jsem se ptal první.“

„Já nejsem doktor, pane Hole.“

„A proto taky ani jako doktor nemusíte odpovídat. Povězte mi svůj odhad.“

„Nemůžu…“

„Zůstane to mezi námi dvěma.“

Sigurd Altman pohlédl na Harryho. Chystal se něco říct. Rozmyslel si to. Kousl se do spodního rtu.

„Je to otázka dnů.“

„Takže ani ne týdnů?“

Altman neodpověděl.

„Děkuju.“ Harry vykročil ke dveřím.

Kajin obličej byl na polštáři bledý a krásný. Jako květina v herbáři, pomyslel si Harry. Její ruka byla v jeho ruce malá a studená. Na nočním stolku leželo dnešní vydání Aftenposten s perexem informujícím o lavině u Havasshytta. Popisoval se v něm tragický pád laviny a autor citoval Mikaela

Bellmana, který sdělil, že úmrtí policisty Kolkky, jenž doprovázel do Havasshytta Isku Pellerovou, představuje pro policii velkou ztrátu. Prohlásil však také, že je rád, že svědkyně byla zachráněna a nyní se nachází v bezpečí.

„Takže tu lavinu spustil dynamit?“ podivila se Kaja.

„O tom není pochyb.“

„Spolupracovalo se ti s Mikaelem tam nahoře dobře?“

„Jistě.“ Harry se otočil, aby se jí nerozkašlal přímo do tváře.

„Slyšela jsem, že jste tam pod jedním srázem našli skútr. A pod ním že patrně ležela mrtvola.“

„Ano. Bellman zůstal v Ustaoset, aby ve spolupráci s úřadovnou okresního policejního náčelníka opětovně našel to místo nálezu.“

„S Kronglim?“

„Ne, o tom nikdo neví, kde je. Ale tamní policejní inspektor vypadá jako solidní chlapík. Roy

Stille. Ovšem dost si s tím máknou. Sotva jsme tušili, kde jsme, všechno je zasněžené a zaváté a v tom terénu…“ Harry zavrtěl hlavou.

„Nějaký nápad, čí by ta mrtvola mohla být?“

Harry pokrčil rameny. „Nedivil bych se, kdyby to byl Tony Leike.“

Kaja obrátila hlavu na polštáři. „Jak to?“

„Ještě jsem to nikomu neprozradil, ale viděl jsem prsty toho mrtvého.“

„Co s nimi bylo?“

„Byly zkroucené. Tony Leike trpěl dnou.“

„Myslíš si, že to on spustil tu lavinu? A potom sjel ve tmě ze srázu?“

Harry zavrtěl hlavou. „Leike mi prozradil, že se tam nahoře vyzná i poslepu, že je to kraj jeho srdce. Bylo jasno a skútr jel pomalu, ležel jenom tři metry od svislice srázu, ze kterého sjel. A ten mrtvý měl spálenou paži, což mu nemohl způsobit dynamit. A skútr spálený nebyl.“

„Co…?“

„Myslím si, že Tonyho Leikeho někdo mučil, zavraždil a potom ho shodil na skútru ze srázu, abychom ho nenašli.“

Kaja se zašklebila.

Harry si třel malíček. Uvažoval, jestli mu mohl omrznout. „Co si myslíš o tom Kronglim?“

„O Kronglim?“ Kaja to jméno chvíli jakoby přežvykovala. „Jestli je pravda, že se pokusil znásilnit

Charlotte Lollesovou, neměl se nikdy stát policajtem.“

„Mlátil i svoji partnerku.“

„To mě neudivuje.“

„Že ne?“

„Ne.“

Harry na Kaju pohlédl. „Nechceš mi něco říct?“

Kaja pokrčila rameny. „Je to kolega a já jsem si myslela, že byl jenom opilý, že není třeba to nijak rozmazávat… Zkrátka, měla jsem možnost poznat tuhle jeho stránku. Přijel za mnou a poněkud drsně se dožadoval toho, abychom si spolu zalaškovali.“

„Ale?“

„Byl u mě zrovna Mikael.“

Harry ucítil, jak mu kdesi cuklo.

Kaja si poposedla v posteli výš. „Nemyslíš si doopravdy, že by Krongli mohl…“

„Nevím. Vím jenom to, že ten, kdo tu lavinu spustil, se musel v tamním terénu dobře vyznat.

Krongli přišel do styku s lidmi, kteří byli v Havasshytta. Navíc Elias Skog prohlásil před svou smrtí, že viděl v Havasshytta něco, co mohlo být znásilnění. Aslak Krongli by mohl být potenciální násilník.

A pak ta lavina. Kdybys chtěla zabít ženu, o které si myslíš, že se nachází sama na chatě daleko v horách s neozbrojeným kriminalistou, jak bys to provedla? Spustit lavinu, to není zrovna zaručený výsledek. Tak proč to neudělat jednoduše a jistě, vzít si oblíbenou vražednou zbraň a dojít rovnou do chaty? Protože vrah věděl, že Iska Pellerová a ten kriminalista tam nejsou sami. Věděl, že na něj čekáme. Proto se k chatě připlížil potají a udeřil jediným způsobem, díky kterému mohl potom uniknout. Musí to být někdo, kdo se vyzná. Někdo, kdo znal naši teorii o Havasshytta a došla mu souvislost, jakmile se doslechl, že jsme během tiskové konference pronesli jméno svědkyně.

Úřadovna okresního policejního náčelníka v Ustaoset…“

„V Geilu,“ opravila Harryho Kaja.

„Krongli v každém případě obdržel od Kriposu spěšnou žádost, aby ještě téže noci směl v národním parku přistát policejní vrtulník. Musela mu ta souvislost dojít.“

„V tom případě musel pochopit taky to, že tam Iska Pellerová není, že bychom svědkyni nevystavili takovému riziku,“ namítla Kaja. „A tudíž je zvláštní, že by se prostě nedržel z dosahu.“

Harry přikývl. „Správně, Kajo. Souhlasím, nemyslím si, že by se Krongli byť jen na vteřinu domníval, že se Iska Pellerová nachází v té chatě. Mám dojem, že ta lavina byla jen pokračováním toho, co vrah už chvíli provozuje.“

„A to je co?“

„Hraje si s námi.“

„Hraje?“

„Když jsme byli v chatě, volal mi někdo z telefonu Tonyho Leikeho. Leike si uložil moje číslo do seznamu kontaktů ve svém mobilu. A já jsem si dost jistý, že mi nevolal on. Jenže ten, co volal, nezavěsil dost rychle, zapnul se záznamník a na vteřinu se tam ozval jistý zvuk, než se spojení přerušilo. Nejsem si jistý, ale mně to znělo jako smích.“

„Jako smích?“

„Smích člověka, který se dobře baví. Protože si právě ze záznamníku vyslechl, že se pár dní budu vyskytovat na místě, kde není signál. Představme si, že si tím Aslak Krongli potvrdil podezření, že se nacházím v Havasshytta a čekám na vraha.“

Harry se zarazil a upřel zamyšleně pohled do prázdna.

„A dál?“ zeptala se Kaja po chvíli.

„Jenom jsem chtěl vědět, jak ta teorie bude znít, když ji pronesu nahlas,“ vysvětlil Harry.

„A co?“

Harry vstal. „Vlastně zní dost hloupě. Ale prověřím Krongliho alibi na příslušné dny. Tak se měj.“

„Truls Berntsen?“

„Ano.“

„Roger Gjendem z Aftenposten. Měl byste čas odpovědět mi na pár krátkých otázek?“

„Jak se to vezme. Jestli chcete otravovat s Jussim, promluvte si s…“

„Nejde o Jussiho Kolkku, nicméně upřímnou soustrast.“

„O. K.“

Roger Gjendem seděl s nohama na stole ve své kanceláři v budově Postgirobygget a přes nízké domy představující osloské hlavní nádraží hleděl k rozestavěné budově opery, která má být brzy dokončena. Po rozhovoru s Bentem Nordbom v restauraci Zastavte rotačky! se celý den – i část noci – snažil na Mikaela Bellmana něco vyhrabat. S výjimkou té fámy o onom kolegovi z účtárny na stovnerské policejní stanici, kterého někdo zbil, se toho ale moc nenašlo. Jenomže jako kriminalistický novinář si Roger Gjendem vytvořil během let smečku stálých nevěrohodných informátorů, kteří by klidně udali svoji babičku výměnou za lahev tvrdého nebo dávku. A tři z těch informátorů bydleli ve čtvrti Manglerud. Po několika telefonátech se ukázalo, že tam všichni tři i vyrostli. Možná je pravda, co se od kohosi doslechl, že z Manglerudu se nikdo nestěhuje. A tam taky ne.

Tamní prostředí bylo očividně přehledné, protože všichni tři si Mikaela Bellmana pamatovali. Tak trochu proto, že to byl „známý kretén ze stovnerské policejní stanice“. Ale hlavně proto, že sbalil

Julleho holku, zatímco Julle si odpykával původní roční podmínku za drogy, kterou mu změnili na nepodmíněný trest potom, co někdo napráskal, že kradl na Mortensrudu benzin. Ta holka se jmenovala Ulla Swartová, byla to nejhezčí dívka v celé čtvrti a byla o rok starší než Bellman. Když

Julleho pustili a on se vyšoural z vězení s dobře známým slibem, že si Bellmana podá, počkali si na něj v garáži, kam si přišel pro svoji kawasaki, dva chlápci. Měli na hlavách kukly, zmlátili ho do kulata železnými tyčemi a slíbili mu, že jestli se dotkne Bellmana nebo Ully, dostane další nakládačku. Fámy tvrdily, že ani jeden z těch dvou nebyl Bellman, ale že jeden z nich byl ten, jemuž se říkalo Beavis a byl Bellmanovým stálým přisluhovačem. Tohle byla jediná karta, kterou měl Roger

Gjendem v ruce, když teď volal Trulsi „Beavisovi“ Bertnsenovi. O důvod víc, aby se tvářil, jako by měl v rukávu čtyři esa.

„Chtěl bych se vás jenom zeptat, zda se zakládá na pravdě to, že jste svého času zmlátil Stanislava

Hesseho, který působil jako dočasný zástup v mzdové účtárně stovnerské policejní stanice. Na příkaz

Mikaela Bellmana.“

Na druhém konci se rozhostilo absolutní ticho.

Roger Gjendem si odkašlal: „Tak co?“

„Tohleto je teda svinská lež.“

„Co z toho?“

„To, že mi Mikael něco takového nařídil. Všichni viděli, že se ten zatracený Polák otírá o jeho ženu, zasáhnout mohl kdokoli.“

Roger Gjendem cítil, že věří tomu prvnímu sdělení, tomu o příkazu. Ale ne tomu druhému, tomu s „kdokoli“. Nikoho z ostatních někdejších Bellmanových kolegů ze Stovneru, s nimiž Roger mluvil, nenapadlo říct o Bellmanovi nic přímo špatného. Přesto vším prosvítalo, že Bellman nebyl oblíbený, nebyl to člověk, za kterého by šli do boje. S jedinou výjimkou.

„Díky, to je všechno,“ rozloučil se Roger Gjendem.

Ve chvíli, kdy Roger Gjendem zastrkával telefon do kapsy u bundy, sáhl Harry do kapsy vlastní bundy a přiložil si telefon k uchu.

„Ano?“

„Tady je Bjorn Holm.“

„To přece vidím.“

„No ne, nemyslel jsem si, že by ses obtěžoval uložit si mě do seznamu kontaktů.“

„Ale ano. Můžeš se cítit poctěný, Bjorne, jsi jeden ze čtyř, které tam mám.“

„Co je ten hluk v pozadí? Kde vlastně jsi?“

„To tady hulákají gambleři, protože si myslí, že vyhrajou. Jsem na dostizích.“

„Cože?“

„V Bombay Garden.“

„Není to… Oni tě tam pustili?“

„Jsem členem klubu. Proč voláš?“

„Kruci, Harry, sázíš na koníčky? Copak ses v Hongkongu nic nenaučil?“

„Uklidni se, jsem tady kvůli tomu, abych vyloučil Aslaka Krongliho z okruhu podezřelých. Podle tamní policejní kanceláře byl na služební cestě v Oslu jak v době, kdy byla zavražděna Charlotte, tak

Borgny. Není to vlastně nijak zvláštní, protože se ukazuje, že v Oslu bývá poměrně často. A já jsem právě zjistil proč.“

„Kvůli Bombay Garden?“

„Přesně tak. Aslak Krongli má takový menší problém s hazardním hraním. Podařilo se mi projet jeho výpisy z kreditní karty, které tady mají uložené. S časovými údaji a tak vůbec. Krongli tu použil svoji kartu několikrát a časové údaje mu poskytují alibi. Bohužel.“

„Aha. A oni tam mají počítač s účetními daty ve stejné místnosti jako dostihovou dráhu?“

„Cože? Blíží se cílová rovinka, mluv hlasitěji!“

„Oni tam mají… Ale nic. Volám ti proto, abych ti řekl, že máme sperma z lyžařských kalhot, které měla Adele Vetlesenová na sobě v Havasshytta.“

„Cože? Neděláš si srandu? To znamená, že…“

„Že brzy budeme znát DNA toho sedmého člověka. Pokud je to jeho sperma. A jediný způsob, jak si tím můžeme být jisti, je vyloučit ostatní muže, kteří v té chatě byli.“

„Potřebujeme jejich DNA.“

„Ano,“ odpověděl Bjorn Holm. „Elias Skog je v pohodě, jeho DNA máme. Horší to bude s Tonym

Leikem. Zaručeně bychom našli DNA u něj doma, jenomže k tomu potřebujeme soudní příkaz.

A vzhledem k tomu, co se stalo naposledy, ho asi sotva dostaneme.“

„To nech na mně. Potřebovali bychom taky Krongliho profil DNA. I kdyby nezavraždil Charlotte a Borgny, mohl znásilnit Adele.“

„O. K. Jak ho seženeme?“

„Jako policista se snad někdy nacházel na nějakém místě vraždy,“ vysvětlil Harry a ani nemusel myšlenku dokončit. Bjorn Holm už souhlasně mručel. Aby nedocházelo ke zmatkům a záměnám, odebíraly se preventivně otisky prstů a DNA všem policistům, kteří se ocitli na nějakém místě činu a mohli ho případně znečistit.

„Prověřím to v registru.“

„Díky, Bjorne.“

„Počkej. Ještě něco. Požádal jsi nás, abychom se podívali, jestli bychom nenašli sesterskou uniformu. A my jsme ji našli. Se skvrnami od PSG. Prověřil jsem to, v Oslu, v Nydalenu, stojí zrušená továrna na PSG. Pokud je prázdná a ten sedmý člověk tam s Adele souložil, mohli bychom tam možná ještě najít sperma.“

„Hm… Šukačka v Nydalenu a píchačka v Havasshytta. Ten sedmý člověk se možná prosouložil ze svého úkrytu ven. Říkal jsi PSG? Je to z továrny Kadok?“

„Jo, jak to…“

„Pracoval tam táta jednoho mého kamaráda.“

„Zopakuj to, máš tam teď děsný randál.“

„Finiš. Měj se zatím.“

Harry zastrčil telefon do kapsy bundy, udělal na židli půlobrat, aby se nemusel dívat na zasmušilé obličeje lidí stojících kolem závodní dráhy, kteří prohráli, a zahleděl se raději do usmívající se tváře krupiéra, který pronesl: „Zase glatulace, Hally!“

Harry vstal, oblékl si bundu a podíval se na bankovku, kterou mu Vietnamec podával. S portrétem

Edvarda Muncha. Tedy tisícovka.

„To byla hračka,“ odtušil Harry. „Vsaďte ji na zeleného koně v dalším dostihu. Výhru si vyzvednu jindy, Ducu.“

Lene Galtungová seděla v obývacím pokoji a zírala do dvojitých okenních skel, na svůj dvojitý odraz.

Její iPod přehrával Tracy Chapmanovou. Fast Car. Dokázala tuhle písničku poslouchat stále dokola, nikdy ji neomrzela. Zpívalo se v ní o chudé dívce, která si přeje uniknout před vším, přeje si nasednout do rychlého auta svého milého a utéct životu, který vede, utéct od práce za kasou v supermarketu, od odpovědnosti za svého otce alkoholika, přeje si spálit všechny mosty. Nic nemohlo být vzdálenější jejímu vlastnímu životu, přesto jako by ta píseň pojednávala o ní. O té Lene, kterou mohla být. Kterou vlastně byla. O jedné z těch dvou, které viděla ve dvojitém odrazu v okně.

O té obyčejné, šedé. Celá školní léta se děsila toho, že se najednou otevřou dveře třídy, někdo vejde dovnitř, ukáže na ni prstem a řekne „A už tě máme, svlíkni si ty hezký šaty“. Pak jí hodí nějaké hadry a dodá, že teď všichni uvidí, kdo doopravdy je – parchant. Sedávala tam, rok za rokem, schovávala se, tiše jako pěna, pomrkávala ke dveřím a jen čekala. Naslouchala přítelkyním, jestli nezaslechne něco, co by prozradilo, že ji odhalily. Stud, strach, obrana, které nasadila, působily na ostatní jako arogance. A Lene věděla, že přehrává svou roli bohaté, úspěšné, rozmazlené, bezstarostné dívky.

Vůbec nebyla krásná a skvělá jako ostatní dívky z jejího okruhu, ty, které mohly s úsměvem sebejistě zaštěbětat „To já vážně netuším“ v blaženém vědomí, že to, co nevědí, rozhodně nemůže být nijak důležité a že svět po nich beztak nikdy nebude požadovat nic jiného, než aby byly krásné. Proto se tak musela tvářit. Jako že je krásná. Skvělá. Povznesená nade všechno. Jenomže ji to strašně unavovalo.

Toužila nasednout do Tonyho auta a požádat ho, aby od toho všeho ujel. Někam, kde by mohla být skutečnou Lene a ne těmi dvěma falešnými osobami, které se vzájemně nenáviděly. Tracy

Chapmanová zpívala, že společně s Tonym se může na takové místo dostat.

Odraz v okenním skle se pohnul. Lene sebou trhla, když pochopila, že ten obličej přece jenom nebyl její. Neslyšela ji vstoupit. Napřímila se a vytáhla si z uší sluchátka.

„Postav ten tác s kafem tamhle, Nanno.“

Žena udělala, co jí Lene nařídila. „Měla bys na něj zapomenout, Lene.“

„Přestaň!“

„Jen to říkám. Nebyl to muž pro tebe.“

„Povídám přestaň!“

„Pššt!“ Žena zprudka s lomozem postavila tác na stůl a v tyrkysových očích se jí zablesklo. „Vezmi rozum do hrsti, Lene. To jsme museli udělat my všichni v tomhle domě, když to situace vyžadovala.

Radím ti to jenom jako tvoje…“

„Jako moje co?“ odfrkla si Lene. „Koukni se na sebe. Co ty pro mě můžeš být?“

Žena si rukama uhladila bílou zástěru, chtěla položit jednu ruku Lene na tvář, ale Lene ji odstrčila.

Žena vzdychla, znělo to, jako když do studny dopadne kapka vody. Potom se otočila a vyšla ven. Ve chvíli, kdy se za ní zavřely dveře, zazvonil před Lene černý telefon. Lene ucítila, jak jí poskočilo srdce. Od chvíle, kdy Tony zmizel, měla telefon neustále zapnutý a vždycky po ruce. Popadla ho a představila se: „Lene Galtungová.“

„Harry Hole, oddělení… pardon, Kripos. Vzpomínáte si na mě? Omlouvám se, že ruším, ale musím vás požádat o pomoc v jednom případu. Jedná se o Tonyho.“

Lene odpověděla a přitom si uvědomila, že jí téměř selhává hlas: „Je… Stalo se něco?“

„Hledáme jednu osobu, která patrně zahynula pod srázem v horách v Ustaoset…“

Lene ucítila, jak se jí dělá mdlo, podlaha a strop se zahoupaly.

„Ještě jsme ji nenašli. Nasněžilo a oblast pátrání je rozsáhlá a velice špatně dostupná. Slyšíte mě?“

„A… ano.“ Policistův hlas, o poznání chraplavější, pokračoval: „Až bude tělo nalezeno, budeme se ho snažit co možná nejrychleji identifikovat. Víme ale, že má patrně rozsáhlé popáleniny. Proto potřebujeme už teď DNA lidí, kteří by mohli být oním zemřelým. A Tony je pohřešovaný takovou dobu…“

Lene připadalo, že jí chce srdce proskočit krkem, proboxovat se ven ústy. Hlas na druhém konci dál zvěstoval:

„Proto bych rád věděl, jestli byste mohla pomoct jednomu z našich techniků obstarat doma u Tonyho materiál pro test DNA.“

„J… jako co třeba?“

„Vlas z hřebenu, slinu na kartáčku na zuby, on bude vědět, co potřebuje. Důležité je, abyste nám k tomu jako jeho snoubenka dala svolení a počkala na nás před jeho domem s klíči.“

„S… samozřejmě.“

„Mnohokrát děkuju. Okamžitě vyšlu technika do Holmenské ulice.“

Lene zavěsila. Cítila, jak ji přemáhá pláč. Znovu si do uší dala sluchátka iPodu.

Stihla vyslechnout, jak Tracy Chapmanová zpívá poslední verš, ten o tom, jak je třeba vzít auto a jenom jet dál. Pak písnička skončila. Lene stiskla tlačítko pro opakované přehrání.

Kapitola 65 – Kadok

Čtvrť Nydalen byla obrazem odindustrializování Osla. Zdejší tovární budovy, které nebyly strženy a neuvolnily místo hladkým kancelářským budovám ze skla a z oceli v elegantním designu, byly přestavěny na televizní studia, restaurace a velké otevřené kancelářské prostory obložené červenými cihlami, v nichž bylo přiznané potrubí pro vzduchotechniku i vodovodní potrubí.

Právě ty si s oblibou pronajímaly reklamní agentury, které si přály takto naznačovat, že uvažují netradičně, že se domnívají, že kreativita kvete stejně dobře v levných průmyslových prostorách jako v seriózních drahých reprezentativních kancelářích jejich konkurentů v centru města. Ovšem prostory v Nydalenu stály přinejmenším stejně, neboť všechny reklamní agentury v podstatě uvažují tradičně.

Tedy sledují trendy a ženou do výše ceny toho, co je právě in.

Vlastníci pozemku, na němž stála zrušená továrna Kadok, se nicméně zatím na tomhle rýžování zlata nepodíleli. Když byla továrna před čtrnácti lety konečně po letech ztrát kvůli čínským dumpingovým cenám PSG uzavřena, začali si jít dědicové jejího zakladatele po krku. A zatímco se dohadovali o tom, kdo co dostane, továrna, stojící za plotem na západní straně řeky Aker, chátrala ponechána svému osudu. Roští a listnaté stromy si tu směly volně růst a postupně skryly tovární budovu před okolím. Harry byl toho názoru, že při uvážení toho všeho vypadá velký visací zámek na vratech podivuhodně nově.

„Přestřihněte ho,“ přikázal policistovi vedle sebe.

Čelisti obřích štípaček projely kovem, jako by to bylo máslo, a zámek byl přestřižen za stejně krátkou dobu, jakou Harrymu trvalo získat povolení k prohlídce. Státní zástupce se tvářil, jako by měl na práci důležitější věci než vystavování povolení k domovní prohlídce, a Harry sotva stihl domluvit a už měl vyplněný papír v ruce. V duchu si pomyslel, že pár takových stresovaných, lhostejných úředníků by se jim hodilo i na oddělení vražd.

Nízké odpolední slunce se odráželo v ostrých střepech rozbitých okenních tabulí ve zdech.

Atmosféra tu byla poznamenaná opuštěností, s jakou se člověk setkává jen ve zrušených továrnách, kde je všechno, co vidíte, konstruováno pro hektickou efektivní aktivitu, ovšem ta chybí. Kde se ozvěna železa o železo, výkřiky zpocených mužů, nadávky a smích přehlušující hučení strojů nadále chvějí němě mezi stěnami a vítr profukuje očouzenými vytlučenými okny a rozechvívá pavučiny a mrtvý hmyz.

Na velkých dveřích vedoucích do tovární haly nebyl žádný zámek. Pět mužů prošlo podlouhlým prostorem s kostelní akustikou, který působil dojmem, že tu proběhla spíš evakuace, než že by byla továrna zrušena – leželo tu nářadí, k odvezení tu byla připravena paleta naložená bílými kbelíky s nápisem PSG TYP 3, přes opěradlo židle visel modrý pracovní plášť.

Uprostřed haly se zastavili. V jednom rohu byl jakýsi kiosek ve tvaru majáku, vysazený metr nad podlahou. Pro předáka, pomyslel si Harry. Nahoře probíhala po obvodu stěn galerie, která na jednom konci přecházela do polopatra se samostatnými místnostmi. Harry je odhadoval na kantýnu a administraci.

„Kde začneme?“ zeptal se Harry.

„Jako obvykle,“ odtušil Bjorn Holm a rozhlédl se. „V levém horním rohu.“

„Co budeme hledat?“

„Stůl nebo lavici s modrými skvrnami od PSG. Skvrna na zadku kalhot byla do látky vetřená pod kapsou, takže Adele seděla na něčem, z čeho jí nohy visely dolů, neležela.“

„Pokud začnete dole, půjdu tady s kolegou, co má kleště, nahoru.“

„Proč?“

„Jenom otevřeme dveře vám technikům. Slíbíme, že nikde nebudeme stříkat sperma.“

„Vtipálku. Na nic…“

„… nesahejte.“

Harry a jeho kolega, kterého nazýval kolegou prostě jenom proto, že zapomněl jeho jméno dvě vteřiny poté, co ho uslyšel, vydusali nahoru po točitém schodišti, až železné stupně zpívaly. Dveře, ke kterým došli, nebyly zamčené, a jak Harry předpokládal, skrývaly se za nimi kanceláře, z nichž bylvystěhován nábytek. Šatna s plechovými skříňkami v řadě. Velká společná umývárna se sprchami. Ale nikde žádné modré skvrny.

„Co si myslíte, že je tohle?“ zeptal se Harry v kantýně. Ukázal na úzké dveře s visacím zámkem v zadní části místnosti.

„Spižírna,“ odtušil kolega, který už mířil ven.

„Počkejte!“

Harry došel ke dveřím. Nehtem škrábl zjevně zrezivělý visací zámek. Byla to skutečná rez. Otočiljím, pohlédl na spodní stranu zámku. Žádná rez.

„Přestřihněte ho,“ přikázal kolegovi.

Ten udělal, co mu Harry nařídil. Potom Harry otevřel dveře.

Kolega mlaskl.

„Jenom kamufláž,“ okomentoval to Harry.

Za dveřmi nebyla spižírna ani jiný prostor, jen další dveře. Opatřené něčím, co vypadalo jako solidní dveřní zámek.

Kolega odložil štípačky.

Harry se rozhlédl a okamžitě našel, co hledal. Uprostřed jedné zdi v kantýně visel na dobře viditelném místě velký červený hasicí přístroj. Však mu také Oystein jednou vykládal, že látka, která se vyrábí tam, co pracuje jeho táta, je natolik hořlavá, že všichni mají rozkaz kouřit dole u řeky a nedopalky házet do vody.

Sundal hasicí přístroj ze stěny a donesl ho ke dveřím. Dvěma poskoky se rozběhl, zamířil a máchl kovovým válcem před sebe jako beranidlem.

Dveře v okolí zámku praskly, ale v zárubních držely pevně dál.

Harry útok zopakoval. Kolem se rozlétly třísky.

„Co se to tam ksakru děje?“ zaslechl Harry volání Bjorna Holma z přízemí tovární haly.

Na třetí pokus dveře s rezignovaným zakvílením povolily a rozrazily se. Harry s kolegou zírali do černočerné tmy.

„Můžu si půjčit vaši svítilnu?“ zeptal se Harry, odložil hasicí přístroj a otřel si pot. „Díky.

Počkejte tady.“

Vešel do místnosti. Páchlo to tu amoniakem. Světelný kužel klouzal po stěnách. Místnost – kterou

Harry odhadl na třikrát tři metry – neměla okna. Světlo sklouzlo po černé sklápěcí židli, psacím stole s pracovní lampičkou a počítačovém monitoru značky Dell. Klávesnice byla poměrně zachovalá. Stůl byl uklizený a čistý, bez modrých skvrn ve dřevě. V odpadkovém koši ležely odstřižky papíru, jako by tu někdo vystřihoval obrázky. A vydání Dagbladet, jehož titulní strana byla skutečně rozstříhaná.

Harry si přečetl nadpis nad vystřiženým čtvercem a věděl, že jsou tu správně. Že jsou na místě. Že to je tady.

„SMRT POD LAVINOU.“

Harry automaticky zvedl svítilnu, namířil ji na stěnu nad psacím stolem, kolem několika modrých skvrn. A tam viseli.

Všichni do jednoho.

Marit Olsenová, Charlotte Lollesová, Borgny Stem-Myhreová, Adele Vetlesenová, Elias Skog,

Jussi Kolkka. A Tony Leike.

Harry se soustředil na to, aby dýchal do břicha. A na to, aby tu informaci kousek po kousku strávil.

Fotografie byly vystřižené z novin nebo vytištěné na listu papíru, pravděpodobně z internetových vydání deníků. S výjimkou Adeliny fotografie. Harrymu připadalo, že má místo srdce basový buben, který se mu s dunivými nápory pokouší vehnat do mozku víc krve. Adelin snímek byl na fotopapíru a byl natolik zrnitý, že Harry předpokládal, že byl pořízen teleobjektivem a potom zvětšen. Bylo na něm boční okénko auta, Adele z profilu sedící na předním sedadle, které vypadalo, že z něj nebyl odstraněn plastový obal, a něco jí trčelo z krku. Velký nůž s lesklou žlutou střenkou. Harry se donutil posunout pohled dál. Pod fotografiemi visela řada dopisů, i ty byly vytištěné z počítače. Harry projel úvodní věty jednoho z nich:

JE TO TAK PROSTÉ. VÍM, KOHO JSI ZABIL.

TY NEVÍŠ, KDO JSEM, ALE VÍŠ, CO CHCI.

PENÍZE. POKUD JE NEDOSTANU, PŘIJDE STREJDA POLICAJT. JEDNODUCHÉ, CO?

Text pokračoval dál, ale Harry přesunul pohled na konec dopisu. Žádné jméno, žádný pozdrav na rozloučenou. Ve dveřích se zjevil kolega. Harry zaslechl, jak jeho ruka zašátrala po stěně a jak přitom kolega zamumlal: „Někde tu přece musí být vypínač.“

Harry osvítil modrý strop, čtyři velké zářivky.

„To musí,“ přikývl a namířil světlo zpátky na zeď, nad několik modrých skvrn, kde pak kužel světla nalezl list papíru připíchnutý napravo od snímků. V mozku se mu rozbzučel tichý alarm. Papír byl po straně otrhaný a byly na něm řádky a sloupečky vyplněné rukou, avšak různým rukopisem.

„Už ho mám,“ ozval se kolega.

Harry z nějakého důvodu náhle pomyslel na pracovní lampičku. A na modrý strop. A zápach amoniaku. V téže chvíli mu došlo, že alarm v jeho hlavě nespustil pohled na ten papír.

„Ne…,“ chtěl říct.

Jenže už bylo pozdě.

Výbuch nebyl technicky vzato výbuchem, nýbrž – jak bude následujícího dne stát v hlášení, které podepíše velitel hasičů – explozivním hořením způsobeným elektrickou jiskrou z vedení připojeného do krabice s amoniakem, které následně vedlo ke vznícení PSG, jímž byl natřen celý strop a které se skrývalo i v těch několika skvrnách na stěnách.

Harry zalapal po dechu, neboť plameny nasály kyslík v místnosti, a současně ucítil, jak ho do hlavy udeřil mocný žár. Automaticky padl na kolena a prohrábl si rukama vlasy, aby zjistil, jestli mu nehoří.

Když znovu vzhlédl, plápolaly už stěny. Chtěl se nadechnout, ale dokázal dýchací reflex ovládnout.

Zvedl se. Dveře byly vzdálené jen dva metry, potřeboval však s sebou vzít… Natáhl se po listu papíru. Po zmizelé stránce z návštěvní knihy v Havasshytta.

„Uhněte!“ Kolega stál ve dveřích s hasicím přístrojem pod jednou paží a s hadicí v ruce. Jako ve zpomaleném filmu viděl Harry, jak z hadice stříká tekutina. Viděl hnědozlatý proud tryskající z hadice a pleskající o stěnu. Hnědý, ačkoli měl být bílý, kapalina, ačkoli to měl být prášek. A ještě než pohlédl do tlamy plamenů, které povstaly a zařvaly na něj z míst, kam ona kapalina dopadla, než ucítil v nose to sladké bodnutí benzinového zápachu, než uviděl, jak plameny sledují proud benzinu až ke kolegovi, který stál v šoku ve dveřích a nadále tiskl rukojeť, pochopil, proč visel ten hasicí přístroj uprostřed stěny v kantýně, byl tam pověšený naschvál, aby se nedal přehlédnout, červený a nový, jako výzva, že si přeje být použit.

Harryho rameno zasáhlo kolegu ve výšce pasu, kolega se přes Harryho pádícího ven zlomil a Harry ho vystrčil pozadu do kantýny.

Převrhli několik židlí a přistáli pod stolem. Kolega, jemuž došel kyslík, gestikuloval a ukazoval, přitom otevíral a zavíral ústa jako ryba. Harry se otočil. S rachotem a obalený plameny se k nim kutálel červený hasicí přístroj. Z hadice stříkala roztavená guma. Harry vyskočil, popadl kolegu a odtáhl ho ke dveřím, v hlavě mu zatím odtikávaly stopky bez času. Vystrkal vrávorajícího kolegu z kantýny na galerii, strhl ho k sobě dolů na podlahu ve chvíli, kdy se ozvalo to, co velitel hasičů v hlášení označí za výbuch a co rozmetalo všechna okna a zapálilo celou kantýnu.

Střižna hoří. Je to ve zprávách. Máš pomáhat a chránit, Harry Hole, ne bourat a ničit. Budeš za to muset zaplatit. Pokud ne, vezmu ti něco, co máš rád. Stane se to ve vteřině. Ani netušíš, jak snadné to bude.

Kapitola 66 – Hašení

Na Nydalen se snesla večerní tma. Harry tam stál s dekou přes ramena a velkým papírovým kelímkem v ruce, přitom s Bjornem Holmem přihlížel, jak se hasiči noří do kouře a běhají tam a zpátky s posledními kbelíky s PSG, které vůbec kdy opustí továrnu Kadok.

„Takže on tam měl připíchnuté fotky všech obětí vražd?“ zeptal se Bjorn Holm.

„Přesně tak,“ odpověděl Harry. „Chyběla jen ta prostitutka z Lipska, Juliana Verniová.“

„A co ten papír? Jsi si jistý, že byl z návštěvní knihy v Havasshytta?“

„Jsem. Viděl jsem tu návštěvní knihu, když jsem tam byl, a její stránky vypadaly naprosto stejně.“

„A ty jsi tedy stál půl metru od toho papíru, na kterém bylo nejspíš napsané jméno onoho sedmého člověka, ale nezahlédl jsi ho?“

Harry pokrčil rameny. „Možná bych potřeboval brýle na čtení. Seběhlo se to tam sakra rychle,

Bjorne. A můj zájem o ten papír trochu ochabl, když tam kolega začal stříkat benzin.“

„Jo, jo, já jsem tě nechtěl…“

„Viselo tam pár dopisů. Z toho, co jsem si stihl přečíst, to vypadalo, že to jsou vyděračské dopisy.

Možná už ho někdo odhalil.“

Mířil k nim hasič. Při chůzi mu oblečení rachotilo a povrzávalo.

„Kripos, že?“ zabručel muž hlasem ladícím s helmou a vysokými botami. A s řečí těla dokládající, že jde o šéfa.

Harry zaváhal, ale pak souhlasně přikývl. Není důvod věci komplikovat.

„Co se tam uvnitř vlastně odehrálo?“

„Doufám, že to nám potom povědí vaši lidi,“ odtušil Harry. „Ale všeobecně se domnívám, že by se dalo konstatovat, že člověk, který si tam najal zdarma kancelář, měl jasný plán, co by se mělo stát, kdyby tu místnost navštívili nezvaní hosté.“

„Cože?“

„Mělo mi to dojít hned, jak jsem uviděl ty zářivky na stropě. Kdyby se používaly, nepotřeboval by nájemce pracovní lampičku. Vypínač byl připojený k něčemu jinému, k nějakému zápalnému mechanismu.“

„Tohle si tedy myslíte? Hm, hm, pošleme sem zítra brzy ráno odborníky.“

„Jak to tam uvnitř vypadá?“ zeptal se Holm. „Ta místnost, kde to vypuklo.“

Hasič si Holma přeměřil. „PSG na stěnách i na stropě, kamaráde. Jak myslíte, že to tam asi tak může vypadat?“

Harry už toho měl dost. Měl dost drsného zacházení, dost strachu, dost toho, že je vždycky o krok pozadu. Ale právě teď měl nejvíc dost dospělých mužů, které nikdy neomrzí dělat ramena. Promluvil tiše, tak tiše, až se musel hasič maličko naklonit vpřed.

„Pokud vás opravdu nezajímá, jak si můj technik představuje, že to vypadá v té místnosti, ve které ještě před chvílí byla hromada vašich lidí, navrhuju, abyste nám okamžitě sdělil vše, co víte, ve výstižných a co nejúplnějších větách. Tam uvnitř si totiž jistý chlap naplánoval sedm až osm vražd.

A ty taky provedl. A my s velkým napětím čekáme, jestli bude možné najít tam stopy, které by nám pomohly tohohle hodně, opravdu hodně zlého muže chytit. Vyjádřil jsem se jasně?“

Hasič se narovnal. Odkašlal si. „PSG je silně…“

„Poslyšte, my se ptáme na výsledek, ne na příčinu.“

Hasič získal ve tváři barvu, kterou nevyvolal jen žár z hořícího PSG. „Všechno shořelo. Naprosto.

Papíry, nábytek, počítač, všechno.“

„Díky, šéfe,“ pokývl Harry.

Oba policisté dál stáli a hleděli za odcházejícím hasičem.

„Můj technik?“ zopakoval Bjorn Holm s úšklebkem, jako by polkl něco nechutného.

„Muselo to přece znít, jako že jsem tady taky tak trochu šéf.“

„Je fajn někoho vypéct, jestliže tě právě vypekl někdo jiný, co?“

Harry přikývl a důkladněji se zabalil do deky. „Říkal ‚shořelo‘, že ano?“

„Shořelo. Jak se cítíš?“

Harry zíral sklesle na kouř stoupající nadále z továrních oken vzhůru do hasičských světlometů.

„Jako dokonalý debil,“ odtušil a dopil zbytek studené kávy.

Harry odjel z Nydalenu, ale nedostal se dál než na červenou na křižovatce Uelandovy ulice, když mu zavolal Bjorn Holm.

„Na soudním analyzovali tu skvrnu od spermatu na Adeliných lyžařských kalhotách a máme profil

DNA.“

„Už?“ podivil se Harry.

„Částečný profil. Ale stačí na to, abychom s třiadevadesátiprocentní pravděpodobností mohli konstatovat, že máme shodu.“

Harry se na sedadle napřímil.

Shoda. To nejbáječnější ze všech slov. Možná tenhle den nebude přece jenom tak mizerný.

„Tak ven s tím!“ vykřikl.

„Musíš se naučit vychutnávat si odmlky,“ poučil ho Holm.

Harry zasténal.

„Dobrá, dobrá. Shodný profil DNA našli ve vlasech z hřebenu Tonyho Leikeho.“

Harry zíral před sebe.

Tony Leike znásilnil v Havasshytta Adele Vetlesenovou.

Něco takového Harryho nenapadlo ani omylem. Tony Leike? Nějak mu to nesedělo. Násilník, ano, ale znásilnit ženu, která je na chatě s jiným mužem? Elias Skog tvrdil, že dotyčného zahlédl, jak té ženě zacpává rukou ústa a vtahuje ji na latrínu. Možná to přece jenom znásilnění nebylo?

A pak – najednou – to do sebe zapadlo.

Harry to jasně viděl.

Nebylo to znásilnění. A vynořil se motiv.

Auta za ním zatroubila. Harrymu naskočila na semaforu zelená.

Kapitola 67 – Kavalír

Bylo tři čtvrtě na osm a den ještě nevyladil barvy ani kontrast. Šedé ranní světlo předvádělo krajinu v zrnité černobílé verzi. Harry zaparkoval vedle jediného dalšího auta na Voyentangenu a došoural se k plovoucímu molu. Okresní policejní náčelník Skai stál na jeho okraji s rybářským prutem v ruce a cigaretou v koutku úst. Nad vrcholky rákosí, které trčelo z temné, olejově hladké hladiny, visely jako bavlna chuchvalce mlhy.

„Pan Hole,“ spustil Skai, aniž se otočil. „Ranní ptáče.“

„Vaše žena mi řekla, že jste tady.“

„Každé ráno od sedmi do osmi. Jediná možnost, kdy můžu přemýšlet, než vypukne celý ten chaos.“

„Co jste chytil?“

„Nic. Ale támhle v rákosí jsou štiky.“

„To už jsem někde slyšel. Obávám se, že dneska ten chaos vypukne poněkud dřív. Jde o Tonyho

Leikeho.“

„Tony, ano. Statek jeho dědečka leží v Rustadu, na východní straně Lyseren.“

„Takže si ho dobře pamatujete?“

„Tady se všichni znají, pane Hole. Můj táta a starý Leike byli dobří kamarádi a Tony sem jezdil každé léto.“

„Jak si ho pamatujete?“

„No… Vtipný kluk. Spousta lidí ho měla ráda. Zvlášť holky. Byl tak nějak žensky krásný, trochu jako Elvis. A dokázal se obklopovat přiměřenou mírou tajuplnosti. Fámy tvrdily, že vyrůstal sám s nešťastnou matkou alkoholičkou, dokud ho jednoho dne nevykopla z domu, protože chlap, se kterým žila, ho nesnášel. Ale ženské tady v okolí ho měly moc rády. On je taky. Občas mu to přinášelo problémy.“

„Jako tehdy, když nadbíhal vaší dceři?“

Skai sebou trhl, jako by mu zabrala ryba.

„Vaše žena,“ vysvětlil Harry. „Zeptal jsem se jí na Tonyho a ona mi pověděla tohle. Že se tenkrát

Tony a ten místní kluk porvali o vaši dceru.“

Okresní náčelník zavrtěl hlavou. „Neporvali se, byla to úplná jatka. Chudák Ole, namlouval si, že s Miou chodí, jenom proto, že do ní byl zamilovaný a směl ji i její kamarádky vozit na taneční zábavy. Nebyl to žádný rváč, spíš takový pilný hošík. Ale po Tonym vyjel. A ten ho složil na zem, vytáhl nůž a… Bylo to dost hrozné, nejsme tady na něco takového zvyklí.“

„Co Tony udělal?“

„Uřízl Olemu půlku jazyka. Zastrčil si ho do kapsy a odešel. Za půl hodiny jsme ho zatkli u jeho dědečka, řekli jsme mu, že ten jazyk musíme dostat na operační sál. Tony tvrdil, že ho hodil vránám.“

„Chtěl jsem se zeptat vlastně na to, jestli jste podezíral Tonyho ze znásilnění. Tehdy nebo jindy.“

Skai začal prudce navíjet vlasec.

„Řeknu to tak, pane Hole, Mia pak už nikdy nebyla stejně veselá. Pořád o toho magora stála, sakra, ale takové už holky v tomhle věku bývají. A Ole se odstěhoval. Pokaždé když ten chudák otevřel někde tady pusu, připomínalo to jemu i ostatním to příšerné ponížení. Takže ano, řekl bych, že je

Tony Leike násilník. Ale ne, nemyslím si, že by dokázal znásilnit nějakou ženu. V tom případě by to provedl i Mie, rozumíte?“

„Mia…?“

„Byli spolu v lese za tanečním lokálem. Nepustila si ho k tělu. Tony to akceptoval.“

„Jste si tím jistý? Omlouvám se, že se na to musím vyptávat, ale je to…“

Z vody vyskočil háček a zamířil k nim. Zatřpytil se v prvních vodorovných slunečních paprscích.

„To je v pořádku, pane Hole. Jsem policista a vím, na čem pracujete. Mia je spořádané děvče a nelže. Ani na svědecké lavici. Jestli potřebujete znát podrobnosti, můžu vám dát přečíst hlášení.

Jenom bych nerad, aby o tom Mia musela znovu mluvit.“

„To nebude nutné. Děkuju vám.“

Harry informoval kolegy shromážděné v zasedací místnosti Odin o tom, že osoba, kterou zahlédl pod skútrem – a která prozatím nebyla navzdory zvýšenému úsilí nalezena –, měla dnou zkroucené prsty jako Tony Leike. Vzápětí jim předložil svoji teorii. Opřel se a čekal na reakce.

Pelikánka hleděla na Harryho přes skla brýlí, avšak její hlas zněl, jako by se obracela k celému rannímu shromáždění.

„Co chcete říct tím, že si myslíte, že na to Adele přistoupila dobrovolně, vždyť sakra chtěla křičet o pomoc!“

„To si Elias Skog uvědomil až potom,“ spustil Harry. „Jako první ho napadlo, že vidí dva lidi, kteří si to dobrovolně rozdávají.“

„Ale žena, která si s sebou na chatu přivede muže, nesouloží přece s někým, kdo se tam náhodou objeví během noci! Je vážně potřeba být ženská, aby se to dalo pochopit?!“ zasyčela a její čerstvé, pozoruhodně neslušivé kudrny připomněly Harrymu vzteklou Medusu. Odpověď pronesl Harryho soused:

„A vy si vážně myslíte, že pohlaví vám automaticky dává právo nadřazeně hodnotit sexuální preference poloviny obyvatel naší planety?“ Ardal se zarazil a prohlížel si zkoumavě právě vyčištěný nehet na malíčku. „Copak jsme si tu jasně neřekli, že Adele Vetlesenová měnila partneryvelice často a spontánně? Že svolila k sexu s mužem, kterého sotva znala, uprostřed noci ve zrušené továrně?“

Ardal nechal ruku klesnout, začal si čistit nehet prsteníčku a zamumlal tak tiše, že to slyšel jen

Harry: „Navíc jsem souložil s větším počtem ženských, než ty jsi v životě viděla chlapů, ty pelikání nádhero.“

„Ženské na Tonyho letěly a obráceně,“ pokračoval Harry. „Tony přijel na chatu pozdě, Adelin kavalír byl naštvaný a šel si lehnout. Tony mohl s Adele bez zábran flirtovat. Tony měl problémy na domácí půdě a Adele začal opouštět zápal pro toho muže, se kterým na horách byla. Adele a Tony na sebe dostali chuť, jenže na chatě byli všude lidi. Proto se později v noci vyplížili ven a sešli se u latríny. Tam se začali líbat a mazlit, Tony se postavil za Adele, stáhl si kalhoty a byl už tak vzrušený, že se mu na špičce žaludu objevilo to, čemu na mravnostním říkají preejakulační tekutina, a tu otřel o Adeliny lyžařské kalhoty, než jí je sundal a začali spolu souložit. Adele byla natolik rozvášněná, že její výkřiky probudily Eliase Skoga, který pak dvojici zahlédl z okna. A já si myslím, že vzbudily i jejího kavalíra, že je uviděl ze svého pokoje. Myslím, že Adele to bylo ukradené.

Naopak Tony se snažil její výkřiky potlačit.“

„Jestliže jí to bylo ukradené, proč to nebylo ukradené i jemu?“ vykřikla Pelikánka. „Vždyť tenhle typ nemravností stigmatizuje výhradně ženy, u mužů jen zvyšuje jejich status. V očích jiných mužů, nutno podotknout!“

„Tony Leike měl přinejmenším dva dobré důvody, proč chtěl Adeliny výkřiky utlumit,“ odpověděl

Harry. „Za prvé si člověk, který je zasnoubený, nepřeje, aby se v bulvárních časopisech přetřásal jeho náhodný sex, zvlášť když mají peníze jeho nastávajícího tchána zachránit jeho investice v Kongu.

Za druhé byl Leike zkušený horal a v oblasti se dobře vyznal.“

„Co to s tím má ksakru společného?“

Ozval se bublavý smích a všichni se otočili k čelu stolu, kde seděl Mikael Bellman.

„Lavina,“ smál se, až se třásl. „Tony Leike měl strach, aby Adelino hulákání nezpůsobilo pád laviny.“

„Tony patrně věděl, že ve třech čtvrtinách všech případů lavin, které zavalí lidi, strhnou lavinu právě sami lidé,“ vysvětlil Harry.

Kolem stolu se začal šířit nedůvěřivý smích, dokonce i Pelikánka se musela pousmát.

„Kvůli čemu si ale myslíte, že je Adelin kavalír viděl?“ zeptala se. „A to, že Adele to bylo fuk?

Mohlo ji to přece jenom tak strhnout, že se prostě zapomněla.“

„Protože Adele už tohle jednou udělala,“ odvětil Harry a zaklonil se na židli. „Poslala svému partnerovi ememesku, na které bylo vidět, jak souloží s jiným mužem. Bezcitná, ale výstižná zpráva.

Podle jejích přátel se také s tím kavalírem po výletu do Havasshytta už nesešla.“

„Zajímavé,“ podotkl Bellman. „Kam nás to ovšem zavádí?“

„K motivu,“ odpověděl Harry. „Poprvé máme v tomhle případu možné proč.“

„Takže opustíme teorii o šíleném sériovém vrahovi?“ chtěl vědět Ardal.

„Sněhulák měl taky motiv,“ poznamenala Beáta Lonnová, která právě vešla dovnitř a posadila se na konec stolu. „Zvrácený, ale motiv to byl.“

„Tohle je jednodušší,“ namítl Harry. „Stará dobrá žárlivost. Motiv u dvou ze tří vražd v téhle zemi.

I ve většině jiných zemí. Z tohohle pohledu jsme my lidi dost předvídatelní.“

„To možná vysvětluje vraždu Adele Vetlesenové a Tonyho Leikeho,“ vložila se do toho Pelikánka.

„Jenomže co ti ostatní?“

„Ty bylo potřeba odklidit,“ odvětil Harry. „Všichni byli potenciálními svědky toho, co se v Havasshytta odehrálo, a mohli to prozradit policii, naservírovat nám chybějící motiv. A možná ještě hůř: byli svědky vrahova absolutního ponížení, toho, že byl podveden naprosto veřejně.

U nevyrovnané osoby to může být dostatečný motiv sám o sobě.“

Bellman spráskl ruce. „Doufejme, že brzy dostaneme na některou z těch otázek odpověď. Mluvil jsem po telefonu s Kronglim a ten tvrdí, že počasí se v oblasti, kde pátráme, zlepšilo, tudíž tam teď můžou vyslat psy a hledat také za pomoci vrtulníku. Harry, máte nějaký důvod, kvůli kterému jste se nezmínil už dřív o svém podezření, že ta mrtvola by mohl být Tony Leike?“

Harry pokrčil rameny. „Počítal jsem s tím, že tělo bude nalezeno mnohem rychleji, neviděl jsem důvod nahlas spekulovat. Dna přece jenom není neobvyklá choroba.“

Bellman chvíli spočinul na Harrym pohledem a potom se obrátil ke zbylému osazenstvu:

„Tak, lidi, máme podezřelého. Chcete ho někdo pokřtít?“

„Sedmý člověk,“ navrhl Ardal.

„Kavalír,“ konstatovala Pelikánka.

Na několik vteřin se rozhostilo absolutní ticho, jako by ten návrh bylo nutné strávit, než se půjde dál.

„Já sice nejsem taktický vyšetřovatel,“ začala Beáta Lonnová, vědoma si bezpečně toho, že všichni přítomní vědí, že se nikdy nevyjadřuje k ničemu, co nemá důkladně rozmyšlené, „ale nezaráží vás tady něco? Leike měl sice alibi na dobu vražd, jenže co všechny ty stopy, které ukazovaly na něj? Co ten telefonát z jeho domácí linky Eliasi Skogovi? Co ta vražedná zbraň přivezená z Konga? Dokonce z oblasti, kde má Leike ekonomické zájmy. Je to náhoda?“

„Ne,“ ozval se Harry. „Kavalír nás od prvního dne vedl tak, abychom si mysleli, že vrah je Tony

Leike. To Kavalír zaplatil Julianě Verniové, aby odjela do Konga, protože věděl, že každá stopa, která povede do Konga, bude ukazovat na Tonyho Leikeho. A co se týče toho telefonátu Eliasi

Skogovi z Leikeho domu, prověřil jsem dneska to, co jsme měli prověřit už dávno, ale co typicky necháváme plavat, jestliže si myslíme, že se blížíme k cíli. Protože se bráníme tomu, abychom si neoslabili vlastní důkazní materiál. V době, kdy se uskutečnilo to volání z Leikeho domu Eliasi

Skogovi, proběhly tři telefonáty z Leikeho interního čísla v kancelářské budově na Aker Brygge.

Leike nemohl být na dvou místech současně. Sázím dvě stovky na to, že byl na Aker Brygge. Vsadí si někdo proti mně?“

Mlčenlivé, ale vzrušené tváře.

„Chcete tím říct, že Kavalír volal Eliasi Skogovi z Leikeho domu?“ zeptala se Pelikánka. „Jak…“

„Když za mnou Leike přišel na policejní ředitelství, vyprávěl mi, že pár dní předtím se mu někdo vloupal do domu dveřmi od sklepa. Odpovídá to době, kdy se uskutečnil telefonát Eliasi Skogovi.

Kavalír odtamtud odnesl kolo, aby to zamaskoval, aby to vypadalo jako obyčejné vloupání. Bylo to dost nevinné na to, abychom to zaznamenali, ale nic víc. Leike ví, že se takovým typem vloupání nezabýváme, proto to ani neohlásil. Tímhle způsobem vytvořil Kavalír nezvratný důkaz proti

Leikemu.“

„Ten slizoun!“ vykřikla Pelikánka.

„Beru vysvětlení jak,“ prohlásila Beáta Lonnová, „ale proč? Proč to narafičil na Tonyho

Leikeho?“

„Protože pochopil, že v určitém okamžiku dokážeme spojit oběti vraždy s Havasshytta,“ odpověděl

Harry. „A to by omezilo počet podezřelých natolik, že všichni, kdo tam oné noci byli, by se ocitli v podezření. Tu stránku z knihy hostů vytrhl ze dvou důvodů. Za prvé aby jména těch, kteří tam byli, znal on, ale my ne, a tudíž je mohl v klidu najít a odpravit je, aniž bychom ho měli možnost zastavit.

Za druhé, a to je důležitější, aby se neprozradilo jeho jméno.“

„To zní logicky,“ přikývl Ardal. „A aby si byl naprosto jistý, že po něm nepůjdeme, musel nám dodat zdánlivého viníka. Tonyho Leikeho.“

„Právě proto si musel vraždu Tonyho Leikeho nechat na konec,“ dodal jeden z kriminalistů, muž s mohutným nansenovským knírem, u něhož si Harry pamatoval jenom příjmení. Jeho soused, mladý kluk s lesklou, zářivou pletí a stejně zářivýma očima, u něhož si Harry nepamatoval ani křestní jméno, ani příjmení, mu do toho skočil:

„Ale bohužel pro něj měl Tony na dobu vražd alibi. A protože Tony už byl jako obětní beránek nepoužitelný, bylo konečně načase zavraždit ho coby nepřítele číslo jedna.“

Teplota v místnosti stoupla a bledé, váhavé zimní slunce jako by místnost rozzářilo. Někam směřovali, konečně se hnuli z místa. Harry viděl, že dokonce i Bellman sedí na židli v mírném předklonu.

„Tohle všechno je hezké,“ nedala se Beáta Lonnová, a zatímco Harry čekal na její „ale“, věděl už, na co se zeptá, věděl, že si Beáta hraje na ďáblova advokáta, protože ví, že Harry zná odpovědi, „ale proč to tenhleten Kavalír provedl tak zbytečně složitě?“

„Protože lidi jsou složití,“ odtušil Harry a uvědomil si, že to je ozvěna něčeho, co kdesi slyšel a pak zapomněl. „Chceme vytvářet věci, které jsou komplexní, které jsou propojené, u nichž můžeme řídit osudy a můžeme se cítit jako vládci našeho vlastního vesmíru. Ta místnost, která shořela v továrně Kadok, víte, co mi nejvíc připomínala? Dispečink. Centrálu. Navíc vůbec není jisté, jestli měl vrah skutečně v plánu připravit Leikeho o život. Možná jenom chtěl, aby byl Leike zatčen a odsouzen.“

V místnosti panovalo takové ticho, až zaslechli zvenčí ptačí štěbetání.

„Proč?“ zeptala se Pelikánka. „Když ho mohl zabít? Nebo umučit.“

„Protože bolest a smrt nejsou pro člověka to nejhorší,“ vysvětlil Harry a znovu zaslechl tu ozvěnu.

„Nejhorší je ponížení. To vrah Leikemu přál. Chtěl ho ponížit tím, že mu vezme všechno, co Leike má. Přivodit mu pád, ostudu.“

Zahlédl na rtech Beáty Lonnové úsměv, uviděl, jak Beáta souhlasně pokyvuje.

„Jenomže,“ pokračoval, „jak už bylo řečeno, měl Tony – bohužel pro našeho vraha – alibi. A proto bylo nutné udělit mu alternativní trest. A ten představovala pomalá a zaručeně strašlivá smrt.“

V tichu, které se opět rozhostilo, ucítil Harry jakýsi závan. Pach pečeného masa. Potom jako by se celá místnost najednou nadechla.

„Takže co teď uděláme?“ zeptala se Pelikánka.

Harry vzhlédl. Štěbetající pták na větvi za okny byla pěnkava. Poněkud předčasně se navrátivší tažný pták, který dával lidem naději na jaro, ale který za první mrazivé noci umrzne.

To kdybych do prdele věděl, pomyslel si Harry.

Kapitola 68 – Štika

Ranní porada v Kriposu se dost protáhla.

Bjorn Holm vysvětloval, jaká technická šetření byla provedena v Kadoku. Nebylo nalezeno žádné sperma ani jiné fyzické stopy po pachateli. Místnost, kterou dotyčný používal, skutečně úplně shořela a počítač se proměnil v kovovou hroudu, ze které se nedala získat žádná data.

„Na internet se patrně připojoval prostřednictvím volných sítí v té oblasti, čtvrť Nydalen je jich plná.“

„V tom případě ale musel zanechat elektronické stopy,“ prohlásil Ardal, vyznělo to však velice nepřesvědčivě.

„Samozřejmě můžeme požádat o přístup do některých z těch stovek sítí a hledat něco, o čem nevíme, co to je,“ odpověděl mu Holm. „Jenže netuším, kolik týdnů by to trvalo. Ani jestli bychom něco našli.“

„Přenech to mně,“ vložil se do hovoru Harry. Vstal a zamířil ke dveřím, přitom vytáčel číslo.

„Mám na tohle jednoho známého.“

Nechal dveře pootevřené, a zatímco čekal, až volaný telefon zvedne, zaslechl, jak jeden z vyšetřovatelů povídá, že nikdo, s kým mluvili, neviděl nikoho do továrny přicházet ani z ní odcházet, ale že to není nic divného, protože továrna byla skrytá za stromy a keři, a navíc je teď v zimních měsících tma.

Telefon konečně někdo zvedl. „Sekretářka Katrine Brattové.“

„Haló?“

„Slečna Brattová šla právě na oběd.“

„Sorry, Katrine, ale jídlo musí počkat. Poslyšte…“

Katrine naslouchala a Harry jí vysvětloval, co si přeje.

„Kavalír měl na stěně fotky, které byly pravděpodobně vytištěné z internetových vydání novin.

S tím vyhledávačem se můžete dostat na sítě v té oblasti, prověřit protokoly a zjistit, kdo se pohyboval na stránkách, kde se psalo o těch vraždách. Jistě bylo takových lidí hodně…“

„Nejspíš se tam ale nedívali tolikrát jako on,“ přitakala Katrine. „Vyhledám jen seznam setříděný podle množství návštěv.“

„Hm. Učíte se rychle.“

„Mám k tomu ideální podmínky – i předpoklady.“

Harry se vrátil k ostatním.

Právě si přehrávali telefonickou zprávu, kterou Harry obdržel z Leikeho telefonu. Poslali ji k hlasové analýze na Technickou univerzitu v Trondheimu, kde dosáhli dobrých výsledků s nahrávkami bankovních loupeží, vlastně lepších než v případě bezpečnostních kamer, protože hlas se dá jen málo maskovat, jakkoli se ho člověk snaží pozměnit. Bjorn Holm se však dozvěděl, že špatná jednovteřinová nahrávka neurčitého zvuku, zachrchlání nebo smíchu, je bezcenná a k vytvoření hlasového profilu se použít nedá.

„Kruci,“ pronesl Bellman a praštil dlaní do stolu. „S hlasovým profilem bychom měli aspoň jeden konec, za který bychom mohli vzít, a mohli bychom v každém případě začít vylučovat z případu možné podezřelé.“

„Jaké možné podezřelé?“ zamumlal Ardal.

„Signál vyslaný k základnové stanici nám prozrazuje, že ten, kdo použil Leikeho telefon, se v době volání nacházel v blízkosti centra Ustaoset,“ pokračoval Holm. „Signál vzápětí zmizel, síť telefonního operátora má pokrytí právě jen kolem centra Ustaoset. Jenže to, že se signál ztratil, posiluje teorii, že telefon má Kavalír.“

„Proč?“

„I když se telefon nepoužívá, zachycují základnové stanice telefonního operátora každou půlhodinu signály. To, že žádné signály nezachytily, dokazuje, že se telefon před voláním a po něm nacházel v pustině v okolí Ustaoset. Možná byl svědkem té laviny, mučení a tak.“

Žádný smích. Harry konstatoval, že nedávná euforie se vypařila. Došel ke své židli.

„Existuje jedna možnost, jak bychom si mohli opatřit ten jeden konec, za který by se dalo vzít, jak o tom mluvil Bellman,“ pronesl tiše. Věděl, že už si nemusí získávat pozornost. „Vraťme se zpátky do

Leikeho domu a k tomu vloupání. Předpokládejme, že náš vrah se vloupal k Leikemu, aby od něj zavolal Eliasi Skogovi. To se stalo jen několik dní předtím, než jsme Leikeho zatkli.

A předpokládejme, že naši bíle odění kriminalističtí technici odvedli tak důkladnou práci, jak to vypadalo, když jsem tam dorazil já a poněkud překvapivě jsem… udeřil Holma.“ Bjorn Holm naklonil hlavu ke straně a věnoval Harrymu pohled, který naznačoval, že tenhle vtípek si Harry mohl ušetřit. „Nemohli bychom tedy už mít z Holmenské ulice otisky prstů, které by prostě patřily…

Kavalírovi?“

Slunce místnost opět rozzářilo. Ostatní si vyměnili pohledy. Téměř zahanbeně. Jak prosté. Jak očividné. A nikoho z nich to nenapadlo…

„Byla to dlouhá porada se spoustou nových informací,“ shrnul to Bellman. „Mozkové závity se nám očividně začínají zasekávat. Co si o tom myslíte vy, Holme?“

Bjorn Holm se plácl dlaní do čela: „Samozřejmě máme všechny otisky prstů. Prohledali jsme to tam, protože jsme si mysleli, že je Leike vrah a jeho dům že je možné místo činu. Doufali jsme, že najdeme otisky, které by se shodovaly s otisky některé oběti.“

„Máte hodně otisků neidentifikovaných?“ zeptal se Bellman.

„To je právě to,“ odpověděl Bjorn Holm. „Leike má dvě Polky, které mu chodí jednou týdně uklízet. Byly tam šest dní předtím a odvedly důkladnou práci. Proto jsme našli jen otisky Leikeho samotného, Lene Galtungové, těch dvou Polek a jeden neznámý otisk, který se rozhodně neshodoval s otisky žádné z obětí. Shodu jsme pak přestali hledat, když Leike vyrukoval se svým alibi a byl propuštěn. Ale takhle v rychlosti si nevzpomínám, kde jsme ten neznámý otisk našli.“

„Já si to ale pamatuju,“ přerušila ho Beáta Lonnová. „Dostala jsem hlášení s náčrtkem a fotografiemi. Otisk levé ruky X1 zanechal dotyčný na desce pompézního a dost ošklivého psacího stolu. Takhle.“ Beáta vstala a opřela se o levou ruku. „Jestli se příliš nepletu, právě tam stojí telefonní přístroj. Takže se to mohlo odehrát takhle.“ Pravou rukou naznačila mezinárodně srozumitelné gesto pro telefon s palcem zvednutým k uchu a malíčkem před ústy.

„Dámy a pánové,“ uzavřel to Bellman se širokým úsměvem a rozhodil pažemi. „Hrome, myslím, že máme skutečnou stopu. Pokračujte v hledání shody s X1, Holme. Ale slibte mi, že to nebude manžel žádné z těch Polek, který si tam zašel zdarma zavolat, jasné?“

Cestou z porady se k Harrymu připojila Pelikánka. Pohodila svými čerstvými kudrnami a prohlásila: „Možná jste lepší, než jsem si myslela, Harry. Ale když prezentujete svoje teorie, občas by neuškodilo, kdybyste do nich sem tam zamontoval ‚domnívám se‘.“ Usmála se a škádlivě do něj drcla bokem.

Harry ocenil její úsměv, ovšem to s tím bokem… V kapse mu zavibroval mobil. Vylovil ho.

Nevolali z Říšské nemocnice.

„Říká si Nashville,“ spustila Katrine Brattová.

„Podle toho amerického města?“

„Přesně tak. Byl na internetových stránkách všech velkých deníků, četl si o těch vraždách všechno.

Špatná zpráva je, že nic víc pro vás nemám. Nashville je totiž počítač, který byl aktivní na síti jenom několik měsíců a hledal výhradně věci související s těmi vraždami. Skoro to vypadá, jako by byl připravený na to, že se ho někdo pokusí vystopovat.“

„To vypadá na našeho muže,“ zamumlal Harry.

„No… Tak hledejte muže v kovbojském klobouku.“

„Cože?“

„Nashville. Mekka country a tak vůbec.“

Ticho.

„Haló? Harry?“

„Jsem tady. Jistě. Děkuju vám, Katrine.“

„Pusu?“

„Zlíbám vás celou.“

„Ne, díky.“

Zavěsili.

Harrymu přidělili kancelář s výhledem na čtvrť Bryn. Pozoroval právě nepěkné jednotlivosti v okolí, když se ozvalo zaklepání na dveřní zárubeň.

Ve dveřích stála Beáta Lonnová.

„Tak co, jaké to je, zabydlet se na nepřátelském území?“

Harry pokrčil rameny. „Náš nepřítel se jmenuje Kavalír.“

„Dobrá. Chtěla jsem ti jenom říct, že jsme ten otisk ruky z psacího stolu zkontrolovali v databázi a nemáme ho tam.“

„Nic jiného jsem ani nečekal.“

„Jak se daří tvému otci?“

„Zbývá mu pár dní.“

„To je mi líto.“

„Díky.“

Pohlédli na sebe. A najednou Harrymu došlo, že to je obličej, který uvidí na pohřbu. Malý bledý obličej, který viděl už na jiných pohřbech, uplakaný, s velkýma tragickýma očima. Obličej, který je stvořený pro pohřby.

„Na co myslíš?“ zeptala se Beáta.

„Na to, že znám jenom jednoho vraha, který zabíjel tímhle způsobem,“ odpověděl Harry a otočil se zpátky k oknu.

„Připomíná ti Sněhuláka, viď?“

Harry pomalu přikývl.

Beáta vzdychla. „Slíbila jsem, že to neprozradím, ale volala Ráchel.“

Harry zíral na paneláky v dáli ve čtvrti Helsfyr.

„Ptala se na tebe. Řekla jsem jí, že se máš dobře. Udělala jsem správně, Harry?“

Harry se zhluboka nadechl. „Jistěže.“

Beáta ještě chvíli postála ve dveřích. Pak odešla.

Jak se má Ráchel? Jak se má Oleg? Kde jsou? Co dělají po večerech, kdo je hlídá, kdo je na stráži? Harry se opřel o lokty, sevřel hlavu mezi předloktími a zakryl si tím uši.

Existuje jenom jeden člověk, který ví, jak Kavalír uvažuje.

Snesla se odpolední tma, aniž se cokoli přihodilo. Volal Kapitán, ten sdílný hotelový recepční, a informoval Harryho, že k nim někdo telefonoval a ptal se, jestli tam bydlí Iska Pellerová, ta

Australanka, o které psali v Aftenposten. Harry odpověděl, že to byl nejspíš někdo od tisku, ale

Kapitán se domníval, že dokonce i ta nejubožejší novinářská krysa zná pravidla hry a ví, že se má představit a říct, pro koho pracuje. Harry poděkoval a málem Kapitána požádal, aby mu ještě zavolal, pokud by se mu doneslo něco dalšího. Než si uvědomil, co by takové vyzvání znamenalo. Potom volal

Bellman a sdělil Harrymu, že se koná tisková konference, a jestli má Harry pocit, že by se jí měl zúčastnit, pak…

Harry odmítl a uslyšel, jak si Bellman oddechl.

Bubnoval prsty o desku stolu. Zvedl sluchátko, že zavolá Kaje, ale zase ho položil.

Znovu ho zvedl a obvolal několik hotelů v centru. Nikde si nevzpomínali, že by jim někdo telefonoval a vyptával se na Isku Pellerovou.

Harry pohlédl na hodinky. Měl chuť na panáka. Měl chuť dojít do Bellmanovy kanceláře, zeptat se ho, kam sakra dal jeho opium, zvednout pěst, znovu uvidět, jak se choulí…

Jediný, kdo ví.

Harry vstal, kopl do židle, popadl vlněný kabát a vyřítil se ven.

Dojel do města a zaparkoval naprosto proti předpisům před Det Norske Teatret. Přešel ulici a vstoupil do hotelové recepce.

Kapitán získal svou přezdívku v době, kdy pracoval v tomhle hotelu jako portýr. Důvodem byla pravděpodobně kombinace křiklavě červené uniformy a toho, že neustále komentoval – a komandoval – všechny a všechno kolem sebe. Navíc se sám považoval za středobod všeho významného, co se odehrávalo v centru, muž s prstem na tepu města, muž, který ví. Informátor s velkým I, nedocenitelná součást policejní mašinerie udržující město v bezpečí.

„V nejzazším koutě mozku slyším poněkud zvláštní hlas,“ pronesl Kapitán a přitom si mlaskavě vychutnával vlastní slova. Harry spatřil, jak druhý recepční, stojící vedle Kapitána za pultem, obrací oči v sloup.

„Jakoby teploušský,“ došel k závěru Kapitán.

„Myslíte vysoký?“ zeptal se Harry a vzpomněl si na něco, co mu prozradili Adelini přátelé. Na to, jak Adele prohlásila, že jí připadalo nechutné, že její kavalír mluví podobně jako její homosexuální spolubydlící.

„Ne, spíš takhle.“ Kapitán prolomil prsty, zamrkal řasami a předvedl hlasitou bláznivou parodii:

„Jsem na tebe prostě tááák naštvaný, Sorene!“

Druhý recepční, který měl na prsou jmenovku s nápisem SOREN, se uchichtl.

Harry poděkoval a znovu málem požádal Kapitána, aby zavolal, pokud by se přihodilo ještě něco dalšího. Vyšel ven. Zapálil si cigaretu a podíval se na ceduli se jménem hotelu. Něco… V témže okamžiku si všiml auta dopravní policie, které stálo zaparkované za jeho vlastním autem, a muže v uniformě, který si poznamenával Harryho espézetku.

Harry přešel ulici a vytáhl služební průkaz. „Policista ve službě.“

„To vám nepomůže, zákaz stání je zákaz stání,“ odtušila uniforma, aniž přestala psát. „Podejte si stížnost.“

„No… Víte, že i my máme plnou moc vypisovat pokuty za parkování?“

Muž vzhlédl a zazubil se. „Jestli si myslíte, že vás nechám, abyste si vypsal svoji vlastní pokutu, tak to se pletete, kamaráde.“

„Já mám na mysli spíš támhleto auto,“ ukázal Harry.

„To je moje a dopravní…“

„Zákaz stání je zákaz stání.“

Uniforma věnovala Harrymu kyselý pohled.

Harry pokrčil rameny. „Podejte si stížnost. Kamaráde.“

Uniforma sklapla bloček, obrátila se na podpatku a vrátila se ke svému autu.

Ve chvíli, kdy Harry odbočoval do Univerzitní ulice, mu zazvonil telefon. Volal Gunnar Hagen.

Harry slyšel, jak se obvykle střízlivý hlas šéfa oddělení vražd chvěje vzrušením.

„Musíte sem okamžitě přijít, Harry.“

„Co se stalo?“

„Prostě přijďte. Do Podchodu.“

Harry slyšel hlasy a viděl odrazy blesků dlouho předtím, než došel na konec vybetonované chodby.

Přede dveřmi jeho bývalé kanceláře stáli Gunnar Hagen a Bjorn Holm. Nějaká žena z kriminalisticko-technického oddělení poprašovala dveře a kliku v honbě za otisky prstů, zatímco muž podobný Bjornu Holmovi fotografoval poloviční otisk vysoké boty v koutě u stěny.

„Ten otisk je starý,“ vysvětlil Harry. „Byl tady, než jsme se sem nastěhovali. Co se děje?“

Bjornův dvojník se podíval na Bjorna, který pokývnutím naznačil, že už to stačí.

„Jeden z bachařů si všiml tady na zemi přede dveřmi tohohle,“ spustil Hagen a zvedl sáček na důkazní materiál, který obsahoval hnědou obálku. Přes igelit Harry přečetl na obálce své jméno.

Tiskacími písmeny na adresním štítku nalepeném na obálce.

„Bachař se domnívá, že tu mohla ležet pár dní, lidi přece jenom nechodí Podchodem denně.“

„Změříme vlhkost papíru,“ pokračoval Bjorn Holm. „Položíme sem odpovídající obálku a uvidíme, za jak dlouhou dobu získá stejnou vlhkost. Pak si to odpočítáme.“

„No ne, začíná to tu být jako v Kriminálce Las Vegas,“ okomentoval to Harry.

„Ne že by nám časové určení nutně pomohlo,“ ozval se Hagen. „Na cestě, kterou dotyčný pravděpodobně přišel a odešel, nejsou bezpečnostní kamery. Takže se sem dostal úplně snadno. Do recepce, kde se to vždycky hemží lidmi, do výtahu a sem dolů, kde nejsou žádné zamčené dveře, pokud tedy člověk nemíří do věznice.“

„Proč by se tu taky mělo zamykat?“ poznamenal Harry. „Nebudete nikdo proti, když si tady zapálím?“

Nikdo neodpověděl, pohledy však byly dostatečně výmluvné. Harry pokrčil rameny.

„Počítám s tím, že mi někdo časem prozradí, co v té obálce je.“

Bjorn Holm zvedl jiný sáček na důkazní materiál.

Jeho obsah byl v mizerném osvětlení špatně vidět, proto Harry přistoupil o krok blíž.

„Do prdele,“ zaklel a ucouvl o půl kroku zpět.

„Prostředníček,“ pronesl Hagen.

„Ten prst vypadá, že byl nejdřív zlomen,“ spustil Bjorn Holm. „Jinak pěkná hladká řezná plocha, žádná potrhaná kůže. Odseknutý. Sekyrkou. Nebo velkým nožem.“

Z Podchodu zazněla ozvěna běžících kroků, které se blížily.

Harry zíral na prst. Byl bílý, bez krve, ale špičku měl modročernou.

„Co to je? Vy už jste odebrali otisky?“

„Ano,“ odpověděl Bjorn. „A pokud budeme mít štěstí, je odpověď na cestě.“

„Odhaduju to na levou ruku,“ konstatoval Harry.

„Dobrý odhad, protože to sedí,“ pochválil ho Hagen.

„V té obálce už nic dalšího nebylo?“

„Ne. Teď víte tolik co my.“

„Možná.“ Harry si pohrával s krabičkou cigaret. „Jenže já o tom prstě vím víc.“

„To jsme si taky mysleli,“ prohodil Hagen a vyměnil si pohled s Bjornem Holmem. Zvuk klapavých kroků se přiblížil. „Prostředníček levé ruky. Je to stejný prst, který vám uřízl Sněhulák.“

„Něco mám,“ přerušila je kriminalistická technička.

Ostatní se k ní otočili.

Žena seděla na bobku a držela cosi mezi palcem a ukazovákem. Bylo to černé a šedé. „Nepodobá se to těm drobným kamínkům, které jsme našli na místě, kde byla zavražděna Borgny Stem-

Myhreová?“

Harry přistoupil blíž. „Přesně tak. Láva.“

Přibíhající člověk byl mladý muž s policejním průkazem visícím z náprsní kapsy košile. Zastavil se před Bjornem Holmem, ruce si opřel o kolena a lapal po dechu.

„Tak co, Kime Eriku?“ vyzval ho Holm.

„Našli jsme shodu,“ vyhrkl mladík.

„Nechte mě hádat,“ prohodil Harry a vsunul si do úst cigaretu.

Ostatní na něj pohlédli.

„Tony Leike.“

Kim Erik vypadal upřímně zklamaně. „J… jak…?“

„Viděl jsem, že mu zpod skútru trčí pravá ruka a na ní žádný prst nechyběl. Takže to musela být levá.“ Harry mrkl směrem k sáčku s důkazním materiálem. „Prst není zlomený, je jen zkroucený. Stará dobrá dna. Dědičná, ale ne nakažlivá.“

Kapitola 69 – Krasopis

Žena, která otevřela dveře řadového domku na Hovseteru, měla ramena široká jako zápasník a byla stejně vysoká jako Harry. Hleděla na Harryho trpělivě, jako by byla zvyklá, že lidé potřebují pár vteřin na to, aby se vzpamatovali.

„Ano?“

Frida Larsenová. Harry poznal její hlas z telefonu. Ten, díky kterému si ji představoval jako útlou ženičku.

„Harry Hole,“ představil se. „Našel jsem vaši adresu přes telefonní číslo. Je váš bratr doma?“

„Šel hrát šachy,“ odvětila žena bezvýrazně, jako by to byla standardní odpověď. „Pošlete mail.“

„Rád bych s ním mluvil.“

„O čem?“ Žena vyplňovala dveřní prostor způsobem, který bránil pohledu dovnitř. A nebylo to jen mohutností jejího těla.

„Našli jsme na policejním ředitelství lávový kámen. Chtěl bych vědět, jestli pochází ze stejného vulkánu jako ten předchozí, který jsme mu poslali.“

Harry stál o dva stupně níž než ona a zvedl kamínek do výšky. Žena se však z prahu nepohnula.

„To se nedá takhle poznat,“ odtušila. „Pošlete Felixovi mail.“ Naznačila, že chce zavřít.

„Láva je snad láva,“ namítl Harry.

Žena zaváhala. Harry čekal. Ze zkušenosti věděl, že odborník si nikdy neodpustí, aby laika neopravil.

„Každý vulkán má lávu specifického složení,“ promluvila žena. „Láva se ale liší i výlev od výlevu.

Musíte provést analýzu. Hodně vám prozradí obsah železa.“ Ženina tvář byla bezvýrazná, pohled nezaujatý.

„Chtěl jsem se vlastně pozeptat na ty lidi, co jezdí po světě a sledují vulkány. Nemůže jich být moc, tak bych rád věděl, jestli by mohl mít váš bratr přehled o norské komunitě.“

„Je nás víc, než si nejspíš myslíte,“ odpověděla žena.

„Takže vy k nim patříte?“

Žena pokrčila rameny.

„Na jakém vulkánu jste byli naposledy?“

„Ol Doinyo Lengai v Tanzanii. A nebyli jsme na něm, nýbrž u něj. Právě soptil. Magmatické sodné karbonatity. Vytékající láva je černá, ale reaguje na vzduchu a po několika hodinách zcela zbělá. Jako sníh.“

Ženin hlas i tvář náhle ožily.

„Proč váš bratr nechce s nikým mluvit? Je němý?“

Obličej jí opět ztuhl. Hlas měla plochý a mrtvý: „Pošlete mail.“

Dveře se přibouchly tak zprudka, až Harrymu vlétl do očí prach.

Kaja zaparkovala v Maridalské ulici, přeskočila svodidla a opatrně sestupovala po příkré stráni svažující se k lesíku, ve kterém se nacházela továrna Kadok. Zapnula kapesní svítilnu a prodírala se křovím, odhrnovala holé větve, které se jí draly do obličeje. Les byl hustý, stíny tu poskakovaly jako neslyšní vlci, a přestože zastavila, naslouchala a dívala se, dopadaly stíny stromů na jiné stromy, takže nebylo jasné, co je co, jako v zrcadlovém bludišti. Kaja se však nebála. Bylo vlastně zvláštní, že ona, která se tak bojí zavřených dveří, se nebojí tmy. Naslouchala šumění řeky. Nezaslechla něco?

Nějaký zvuk, který by tu neměl být? Pokračovala dál. Sklonila se pod spadlý kmen a znovu se zastavila. Ale stejně jako před chvílí všechny ostatní zvuky ihned ustaly. Zhluboka se nadechla a vydechla a dokončila započatou myšlenku: jako by ji někdo sledoval a nechtěl, aby si ho všimla.

Otočila se a namířila svítilnu za sebe. Už si nebyla tak jistá, že se vůbec nebojí tmy. Ve světle se komíhalo pár větví, ale ty snad rozpohybovala ona sama…

Obrátila se vpřed.

A vykřikla, protože její kapesní svítilna ozářila mrtvolně bledý obličej s vytřeštěnýma očima.

Svítilna jí upadla na zem a Kaja ucouvla, postava ji však následovala s chrochtáním, které připomínalo smích. Ve tmě Kaja zahlédla, že se postava sklání a zase se narovnává. V následujícím okamžiku jí přímo do tváře namířila oslepující světlo její vlastní svítilny.

Zadržela dech.

Chrochtavý smích ustal.

„Tady,“ pronesl chraplavý hlas a světlo maličko poskočilo.

„Tady?“

„Vaše svítilna,“ vysvětlil hlas.

Kaja si vzala svítilnu a namířila světlo poněkud stranou, aby dotyčného viděla a přitom ho neoslepovala. Měl světlé vlasy a předsunutou čelist.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Truls Berntsen. Pracuju s Mikaelem.“

Samozřemě o Trulsi Berntsenovi slyšela. Stín. Beavis – neříkal mu Mikael tak?

„Já jsem…“

„Kaja Solnessová.“

„Ano, jak to, že znáte…“ Polkla a přeformulovala otázku: „Co tady děláte?“

„Totéž co vy,“ odpověděl muž monotónním chraplavým hlasem.

„Aha? A co tu dělám já?“

Chrochtavě se zasmál, avšak neodpověděl. Jen tam před ní stál s rukama visícíma maličko od těla.

V jednom očním víčku mu cukalo, jako by pod ním měl lapený nějaký hmyz.

Kaja vzdychla. „Jestli tady děláte totéž co já, pak jste tady proto, abyste továrnu hlídal,“ spustila.

„Pro případ, že by se vrah znovu objevil.“

„Ano, pro případ, že by se objevil,“ odpověděl Beavis, aniž od ní odtrhl pohled.

„Není to zase tak nepravděpodobné,“ pokračovala Kaja. „Třeba neví, že tady hořelo.“

„Můj táta tam pracoval. Říkával, že vyrábí PSG, kašle PSG a mění se v PSG.“

„Je tu v okolí ještě víc lidi z Kriposu? Vyslal vás sem Mikael?“

„Už se s ním nescházíte, co? Scházíte se s Harrym Holem.“

Kaja ucítila chlad v žaludku. Jak tohle proboha může ten chlap vědět? Vážně o ní Mikael někomu vyprávěl?

„Nebyl jste s námi v Havasshytta,“ řekla Kaja, aby změnila téma hovoru.

„No, nebyl.“ Chrochtavý smích. „Měl jsem asi volno. Náhradní volno. Byl s vámi Jussi.“

„Ano. Byl s námi,“ odpověděla Kaja tiše.

Zavál poryv větru a Kaja otočila hlavu ke straně, protože ji větev škrábla do obličeje. Sledoval ji, anebo už tu hlídkoval před jejím příchodem?

Chtěla se ho zeptat, jenže najednou tam nestál. Posvítila si mezi stromy. Byl pryč.

Ve dvě hodiny v noci zaparkovala v ulici, prošla vrátky ke žlutému domu a vystoupila po schodech.

Stiskla tlačítko nad malovanou keramickou vizitkou, kde bylo krasopisem vyvedeno „rodina

Holeových“.

Když zazvonila potřetí, zaslechla tiché zakašlání a otočila se, včas na to, aby uviděla, jak Harry zastrkuje zpátky za okraj kalhot služební revolver. Musel přijít neslyšně zpoza rohu domu.

„Co se děje?“ zeptala se vyděšeně.

„Jenom jsem výjimečně opatrný. Měla jsi mi zavolat, že přijdeš.“

„Ne… neměla jsem sem chodit?“

Harry vyšel po schodech, obešel ji a odemkl. Vešla za ním dovnitř, zezadu ho objala, přitiskla se mu k zádům a podpatkem přibouchla dveře. Harry se jí vymanil, otočil se, chystal se něco říct, ale ona ho polibkem zastavila. Lačným polibkem, který si žádal opětování. Zastrčila mu studené ruce pod košili, cítila na jeho žhavé kůži, že vstal rovnou z postele, vytáhla mu zpoza opasku revolver a položila ho se zaduněním na stolek v chodbě.

„Chci tě,“ zašeptala, kousla ho do ucha a zasunula mu ruku do kalhot. Úd měl teplý a měkký.

„Kajo…“

„Dostanu tě?“

Připadalo jí, že zaznamenala chvilkové zaváhání, jistou neochotu. Objala ho druhou rukou kolem krku a pohlédla mu do očí. „Prosím…“

Usmál se. Pak povolil svaly. Políbil ji. Opatrně. Mnohem opatrněji, než si přála. Zasténala, rozepnula mu knoflík u kalhot. Sevřela mu pevně úd, rukou však nepohybovala, jen cítila, jak jí v ruce roste.

„K čertu s tebou,“ vydechl Harry a zvedl ji. Vynesl ji po schodech nahoru. Rozkopl dveře ložnice a položil ji na postel. Na matčinu stranu. Kaja zaklonila hlavu, zavřela oči, cítila, jak ji Harry svléká, rychle, efektivně. Cítila teplo sálající mu z kůže, když se nad ni sklonil a rozevřel jí stehna. Jo, pomyslela si. K čertu se mnou.

Tiskla se mu tváří a uchem k hrudi a poslouchala údery jeho srdce.

„Na cos myslel, když jsi tam ležel a věděl jsi, že umřeš?“ zašeptala.

„Na to, že chci žít,“ odpověděl.

„Jenom na to?“

„Jenom na to.“

„Ne na to, že by ses chtěl… shledat s těmi, které máš rád?“

„Ne.“

„To já ano. Bylo to zvláštní. Bála jsem se tak, až se ve mně něco zlomilo. A potom strach pominul a místo toho mě naplnil klid. Prostě jsem jen usnula. A pak jsi přišel ty a probudil mě. Zachránil mě.“

Harry jí podal svou cigaretu a Kaja potáhla. Uchichtla se.

„Jsi hrdina, Harry. Takový, jakým se udělují medaile. To by do tebe člověk neřekl, co?“

Harry zavrtěl hlavou. „Věř mi, lásko, myslel jsem jenom sám na sebe. Dokud jsem se nedostal do toho krbu, nevěnoval jsem ti ani pomyšlení.“

„Jasně, ale když ses tam dostal, měl jsi pořád málo vzduchu. A věděl jsi, že pokud mě budeš vyhrabávat, budeš vzduch spotřebovávat dvakrát rychleji.“

„Co na to mám odpovědět? Jsem velkorysej chlap.“

Plácla ho se smíchem do hrudi: „Hrdina!“

Harry zhluboka vdechl kouř. „Nebo možná moje vůle přežít přelstila moje svědomí.“

„Co tím myslíš?“

„Ten, koho jsem našel jako prvního, byl tak silný, že mi skoro vytrhl hůlku. Podle toho jsem pochopil, že to musí být Kolkka a že je naživu. Věděl jsem, že jde o vteřiny a minuty, ale místo abych ho vyhrabal, začal jsem bodat do sněhu, dokud jsem nenašel tebe. Ty jsi byla naprosto nehybná.

Myslel jsem, že jsi mrtvá.“

„A tak?“

„A tak jsem si možná v hloubi duše pomyslel, že než vyhrabu tebe, která jsi mrtvá, tak třeba ten, který je živý, mezitím umře. Tím pádem bych mohl získat všechen vzduch sám pro sebe. Těžko říct, čím se člověk řídí.“

Kaja zmlkla. Venku zesílilo vrčení motorky a po chvilce odeznělo. Motorka v únoru. A dneska viděla tažného ptáka… Všechno je nějak rozhozené.

„Vždycky takhle hodně dumáš?“ zeptala se.

„Ne. Možná. Nevím.“

Přivinula se k němu ještě těsněji. „O čem dumáš teď?“

„O tom, jak může vědět to, co ví.“

Kaja vzdychla. „Náš vrah?“

„A proč si se mnou hraje. Proč mi poslal část Leikeho končetiny? Jak uvažuje?“

„A jak to hodláš zjistit?“

Harry típl cigaretu do popelníku na nočním stolku. Zhluboka se nadechl a opět s dlouhým zasyčením vydechl. „To je právě to. Napadá mě jenom jediný způsob. Musím si s ním promluvit.“

„S kým? S Kavalírem?“

„S někým, kdo je jako on.“

Cestou do spánku přišel sen. Harry zíral na hřebík. Trčel z hlavy jistého muže. Ale téhle noci byla

Harrymu ta tvář povědomá. Známý portrét, takový, jaký už viděl mnohokrát. Viděl ho nedávno.

Harrymu vybuchlo v ústech cizí těleso a on sebou trhl. Spal.

Kapitola 70 – Mrtvý úhel

Harry kráčel nemocniční chodbou společně s pracovníkem vězeňské služby v civilu. Dva kroky před nimi šla lékařka. Informovala Harryho o pacientově stavu, připravila ho na to, co může čekat.

Došli ke dveřím, které pracovník vězeňské služby odemkl. Za nimi chodba ještě několik metrů pokračovala. V levé zdi byly troje dveře. Před jedněmi z nich stál uniformovaný bachař.

„Je vzhůru?“ zeptala se lékařka, zatímco uniformovaný pracovník vězeňské služby prohledával

Harryho. Bachař přikývl, položil veškerý obsah Harryho kapes na stůl, odemkl a ukročil stranou.

Lékařka naznačila, že má Harry počkat venku, a vešla spolu s bachařem dovnitř. Vzápětí vyšla znovu ven.

„Maximálně patnáct minut,“ sdělila mu. „Jeho stav se zlepšuje, ale ještě pořád je slabý.“

Harry přikývl. Nadechl se a vešel dovnitř.

Zastavil se ve dveřích a ucítil, jak se za ním přivřely. Závěsy byly zatažené a místnost tonula ve tmě s výjimkou lampičky stojící nad postelí. Její světlo dopadalo na postavu polosedící v posteli se skloněnou hlavou a s dlouhými vlasy visícími jí po obou stranách tváře.

„Pojďte blíž, Harry.“ Hlas byl jiný, zněl jako kvílení nenamazaných pantů. Harry ho však poznal a jako by jím projel ledový závan.

Došel k posteli a posadil se na židli, která tam byla přistavená. Muž pozvedl hlavu a Harry přestal dýchat.

Vypadalo to, jako by mu někdo nalil do tváře tekutý vosk, který ztuhl v příliš těsnou masku, jež stahuje kůži na čele a na bradě dozadu a proměňuje ústa v malý otvor bez rtů v hrudkovité krajině zkostnatělých tkání. Místo smíchu osoba dvakrát krátce vyfoukla vzduch.

„Copak mě nepoznáváte, Harry?“

„Poznávám vaše oči,“ odpověděl Harry. „To stačí. Jste to vy.“

„Nějaké novinky týkající se…,“ malá kaprovitá ústa vypadala, jako by se snažila zformovat k úsměvu, „… naší Ráchel?“

Harry se na tohle připravil, obrnil se, jako se boxer připravuje na bolest. Přesto ho zvuk jejího jména v jeho ústech přiměl sevřít pěsti.

„Souhlasil jste, že si se mnou promluvíte o jednom člověku. O člověku, který je zřejmě jako vy.“

„Jako já? Doufám, že je hezčí.“ Opět dvakrát vyfoukl vzduch. „Je to zvláštní, nikdy jsem nebyl marnivý, Harry. Říkal jsem si, že na téhle nemoci bude nejhorší bolest. Jenže víte, co je nejhorší?

Ten úpadek. Vidět sám sebe v zrcadle, vidět, jak se ze mě stává tohle monstrum. Nechávají mě zatím chodit ještě na záchod samotného, ale přesto se vyhýbám pohledu do zrcadla. Býval jsem hezký chlap.“

„Přečetl jste si to, co jsem vám poslal?“

„Musel jsem to číst potají. Doktorka Bolíto je toho názoru, že se nesmím vyčerpávat. Infekce.

Záněty. Horečka. Projevuje upřímnou starost o moje zdraví, Harry. Dost překvapivé, když pomyslíte na to, co jsem udělal, ne? Osobně mám větší zájem umřít. Právě v tomhle případě vlastně závidím těm, které jsem… Ale vy jste mi v tom zabránil, Harry.“

„Smrt by pro vás byla příliš mírným trestem.“

V pohledu muže na posteli jako by cosi zaplálo, ze škvírek očí jako by mu zazářilo studené bílé světlo.

„V každém případě jsem získal jméno a místo v učebnicích historie. Lidi chtějí číst o Sněhulákovi.

Někteří přebírají moje dědictví a realizují moje ideje. Co jste získal vy, Harry? Nic. Naopak, ztratil jste i to málo, co jste měl.“

„Pravda,“ přikývl Harry. „Vy jste vyhrál.“

„Chybí vám prostředníček?“

„No… Zrovna teď mi chybí.“ Harry zdvihl hlavu a střetl se s pohledem svého protějšku.

Neodvrátil oči. Nato se kapří pusinka otevřela. Smích zněl jako zvuk pistole s tlumičem.

„V každém případě jste neztratil smysl pro humor, Harry. Víte, že budu na oplátku něco požadovat?“

„No cure, no pay. Tak ven s tím.“

Muž se s námahou dovrtěl k nočnímu stolku, zvedl sklenici s vodou, která tam stála, a přiložil ji k ústům. Harry zíral na ruku držící sklenku. Vypadala jako bílý ptačí spár. Když muž dopil, odložil sklenici opatrně zpátky a spustil. Jeho kvílivý hlas zněl teď slaběji, jako z rádia, které má vybité baterie.

„Myslím, že v pokynech k mému věznění stojí, že u mě hrozí extrémní riziko sebevraždy, každopádně mě proto sledují jako ostříži. Prohledali vás, než jste vešel dovnitř, je to tak? Obávali se, že byste mi mohl přinést nůž nebo něco takového. Jenomže já nechci přihlížet zbytku svého úpadku,

Harry. Už toho bylo dost, nemyslíte?“

„Ne,“ odtušil Harry. „Nemyslím. Vyberte si něco jiného.“

„Mohl jste prostě zalhat a souhlasit.“

„Dal byste tomu přednost?“

Muž odmítavě máchl rukou. „Rád bych se sešel s Ráchel.“

Harry užasle povytáhl obočí. „Pročpak?“

„Jenom bych jí chtěl něco říct.“

„Co?“

„To zůstane mezi ní a mnou.“

Pod Harrym zarachotila židle, jak vstal. „K tomu nikdy nedojde.“

„Počkejte. Posaďte se.“

Harry se posadil.

Muž sklopil zrak a popotahoval za povlak peřiny. „Nechápejte to špatně, ale těch ostatních mi není líto. Byly to děvky. Jenže Ráchel byla jiná. Byla… jiná. Jenom jsem jí to chtěl říct.“

Harry na něj nedůvěřivě pohlédl.

„Tak co si myslíte?“ zeptal se Sněhulák. „Odpovězte ano. Zalžete, pokud musíte.“

„Ano,“ zalhal Harry.

„Lžete mizerně, Harry. Chci s ní mluvit předtím, než vám pomůžu.“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Proč bych vám měl věřit?“

„Protože nemáte na výběr. Protože zloděj věří zloději, jestliže musí.“

„Vážně?“

Harry se pousmál. „Když jsem si kupoval v Hongkongu opium, používali jsme chvíli záchod pro invalidy v Landmark v Des Voeux. Vešel jsem dovnitř první, uložil jsem na záchodě úplně vpravo pod víčko nádržky kojeneckou lahev s penězi, potom jsem se šel projít, prohlížel jsem si přitom falešné hodinky, pak jsem se vrátil a moje kojenecká lahev tam pořád ležela. Vždycky v ní bylo správné množství opia. Slepá důvěra.“

„Povídal jste, že jste ten záchod používali chvíli.“

Harry pokrčil rameny. „Jednoho dne kojenecká lahev zmizela. Možná mě dealer napálil, možná nás někdo viděl a zdrhnul s penězi nebo se zbožím. Nikdo vám nedá stoprocentní záruku.“

Sněhulák na Harryho dlouze hleděl.

Harry kráčel chodbou společně s lékařkou. Před nimi šel bachař.

„Netrvalo to dlouho,“ konstatovala lékařka.

„Vzal to stručně,“ odtušil Harry.

Harry prošel recepcí, vyšel na parkoviště a odemkl si auto. Všiml si, že se mu třese ruka, když zasouval klíček do zapalování. Jakmile se opřel do sedadla, ucítil, že má záda košile propocená.

Stručně.

„Předpokládejme, že je jako já, Harry. Tenhle předpoklad je navzdory všemu nutný pro to, abychvám mohl pomoct. Nejdřív motiv. Nenávist. Žhavá, vroucí nenávist. Díky téhle látce přežívá, má v sobě magma, které ho udržuje rozehřátého. A právě jako magma je nenávist předpokladem života, aby všechno nepomrzlo. Současně povede tlak vnitřního tepla nevyhnutelně k výlevu, k uvolnění destruktivity. A čím delší čas uběhne, než se to stane, tím silnější ten výlev bude. Nyní je výlev v plném chodu a je silný. Což mi napovídá, že příčinu musíte hledat v dávné minulosti. Protože tuhle hádanku vám nepomůže vyřešit nenávistné jednání, nýbrž důvod nenávisti. Bez příčiny by jednání nedávalo smysl. Nenávist měla čas se rozvinout, příčina je ale prostá. Něco se stalo. Všechno se točí kolem té jediné události. Zjistěte, oč šlo, a najdete vraha.“

Co ho přimělo použít právě tenhle příměr s vulkánem? Harry sjížděl od Barumské nemocnice příkrou silnicí plnou zatáček.

„Osm vražd. V tom případě je teď vládcem, je na vrcholu. Vystavěl si svět, ve kterém, jak se zdá, ho všechno poslouchá. Je vodič loutek a hraje si s vámi se všemi. A s vámi, Harry, zvlášť. Je složité zjistit, proč si vybral vás, možná to byla náhoda. Ale postupně, jak začíná ovládat své loutky, hledá více napětí. Chce s loutkami mluvit, být jim nablízku, vychutnávat si triumfy, kde to nejlépe jde, společně s těmi, nad nimiž triumfoval. Je však dobře maskovaný. Neprezentuje se jako principál, naopak může působit podřízeně, jako člověk, který se nechá snadno vést, jako člověk, kterého ostatní podceňují, člověk, kterému by nikdo nepřičítal to, že by dokázal zrežírovat tak komplexní drama.“

Harry jel směrem do centra po E18. Byla tam zácpa. Přejel do pruhu vyhrazeného pro městskoudopravu. Krucinál, je přece policajt. A tohle spěchá, spěchá to. Ústa měl vyschlá, psi byli v plné polní.

„Je vám nablízku, Harry, to jsem si skoro jistý, prostě to nedokáže nechat plavat. Přichází však z mrtvého úhlu. Vplížil se vám do života nenápadně, v době, kdy jste pozornost upíral někam jinam.

Nebo když jste byl oslabený. Tam, kde je, se cítí jako doma. Je to soused, kamarád, kolega. Nebo prostě někdo, kdo tam jenom je, přímo za jinou osobou, kterou vidíte zřetelněji, stín, na který ani nemyslíte, který vám připadá jen jako přívažek toho druhého. Přemýšlejte o tom, kdo vám unikl ze zorného pole. Protože on tam byl. Jeho obličej znáte. Možná s vámi neprohodil mnoho slov, ale jestliže je jako já, nedokáže to nechat být, Harry. Dotkl se vás.“

Harry zaparkoval před Savoyem, vešel dovnitř a přistoupil k recepčnímu pultu.

„Prosím?“

Klouzal pohledem po lahvích ve skleněných policích za barmanem.

Beefeater, Johnnie Walker, Bristol Cream, Absolut, Jim Beam.

Hledá muže trpícího palčivou nenávistí. Člověka, který si nepřipustil jiné pocity. Člověka, který má srdce jako v pancíři.

Harryho pohled se zastavil. A přeskočil zpátky. Ústa se mu otevřela. Bylo to jako božský záblesk.

A v tom záblesku bylo všechno, všechno.

Hlas, který se ozval, jako by přicházel z velké dálky.

„Mister? Haló?“

„Ano.“

„Máte vybráno?“

Harry pomalu přikývl.

„Ano,“ odpověděl. „Ano, už mám vybráno.“

Kapitola 71 – Radost

Gunnar Hagen tiskl mezi oběma ukazováčky tužku a přitom pozoroval Harryho, který pro jednou seděl – a nikoli ležel – na židli před jeho psacím stolem.

„Z technického hlediska patříte momentálně pod Kripos, a jste tedy součástí Bellmanova týmu,“

vysvětloval mu šéf oddělení vražd. „Tudíž by vámi provedené zatčení bylo pro Bellmana výhrou.“

„A pokud bych – pořád naprosto hypoteticky – informoval vás a přenechal zatčení někomu z oddělení vražd, řekněme třeba Kaje Solnessové nebo Magnusi Skarremu?“

„Přestože jde o velkorysou nabídku, musel bych ji odmítnout, Harry. Jak jsem povídal, jsem vázán dohodami.“

„Hm. Bellman má na vás pořád tu páku?“

Hagen vzdychl. „Kdybych se rozhodl pro tak kuriózní krok a uzurpoval bych si zatčení pachatele v největším norském případu vraždy, okamžitě by se to na ministerstvu spravedlnosti dozvěděli.

Zjistili by například to, že jsem je neposlechl a přivezl vás domů, abyste ten případ vyšetřoval. Bylo by to považováno za porušení služebního příkazu. A postihlo by to celé oddělení. Omlouvám se,

Harry, to prostě nemůžu.“

Harry zíral zamyšleně před sebe. „Dobrá, šéfe.“ Vyskočil ze židle a rázoval ke dveřím.

„Počkejte!“

Harry se zastavil.

„Proč se mě teď na to ptáte, Harry? Děje se něco, o čem bych měl vědět?“

Harry zavrtěl hlavou. „Jenom takové ověřování hypotéz, šéfe. To je přece naše práce, ne?“

Harry až do tří hodin telefonoval. Poslední telefonát věnoval Bjornu Holmovi, který bez rozmýšlení souhlasil s tím, že pojede.

„Neřekl jsem ti kam a proč,“ podotkl Harry.

„To není třeba,“ odpověděl Bjorn a s důrazem na každé slovo dodal: „Já ti totiž věřím.“

Nastala odmlka.

„O to jsem si asi koledoval,“ prohlásil Harry.

„Ano.“

„Mám dojem, že jsem tě požádal o prominutí, ale udělal jsem to opravdu?“

„Ne.“

„Že ne? Dobrá. Pro… pro… pro… Sakra, to je těžký. Pro… pro…“

„Zní to, jako bys startoval auto se studeným motorem, kámo,“ prohlásil Bjorn, ale Harry mu na hlase poznal, že se usmívá.

„Sorry,“ řekl Harry nakonec. „Než v pět vyjedeme, doufám, že budu mít nějaké otisky prstů, a budu pak potřebovat, abys mi je prověřil. Pokud nenajdeme shodu, nebudeš muset nikam jezdit, abych tak řekl.“

„Proč ta tajuplnost?“

„Protože mi věříš.“

V půl čtvrté Harry zaklepal na dveře denní místnosti v Říšské nemocnici.

Sigurd Altman mu otevřel.

„Dobrý den, mohl byste se mrknout na tohle?“

Podal ošetřovateli útlý svazek fotografií.

„Ještě lepí,“ ušklíbl se Altman.

„Jsou čerstvě vyvolané.“

„Hm. Odříznutý prst. Co je s ním?“

„Mám podezření, že jeho majitel dostal silnou dávku ketanominu, a zajímalo by mě, jestli vy jako odborník na anestezii dokážete říct, jestli bychom v tom prstu mohli nalézt stopy té látky.“

„Ano, jasně že mohli, ketanomin se šíří krví do celého těla.“ Altman si prohlédl další fotografie.

„Zdá se, že v tom prstu není skoro žádná krev, ale teoreticky stačí i jedna kapka.“

„V tom případě moje další otázka zní, jestli byste nám mohl dnes večer asistovat při zatýkání?“

„Já? Copak nemáte soudní lékaře, kteří…“

„Zrovna o tomhle víte víc než oni. A já potřebuju někoho, komu můžu důvěřovat.“

Altman pokrčil rameny, pohlédl na hodinky a vrátil Harrymu snímky. „Služba mi končí za dvě hodiny, tak…“

„Fajn. Vyzvedneme si vás. Vejdete do dějin norské kriminalistiky, pane Altmane.“

Ošetřovatel se slabě pousmál.

Mikael Bellman zavolal Harrymu ve chvíli, kdy vrchní komisař mířil na kriminalisticko-technické oddělení.

„Kde jste byl, Harry? Postrádal jsem vás na dnešní ranní poradě.“

„Všude možně.“

„Kde všude možně?“

„V našem krásném městě,“ odpověděl Harry a přitom položil na lavici před Kima Erika Lokkera velkou obálku formátu A4 a ukázal na špičky svých prstů, aby tím naznačil, že chce, aby Lokker prověřil obsah obálky na otisky prstů.

„Znervózňuje mě, pokud se tu celý den ani nezjevíte, Harry.“

„Copak mi nevěříte, Mi-ka-e-li? Bojíte se, že se někde ožeru?“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho.

„Podáváte hlášení mně a já bych byl rád informován, to je vše.“

„V tom případě hlásím, že nemám co hlásit, šéfe.“

Harry ukončil spojení a zašel za Bjornem. V jeho kanceláři už čekala Beáta.

„Co nám chceš povědět?“ zeptala se.

„Pořádnou loupežnickou pohádku,“ odtušil Harry a posadil se.

V polovině vyprávění strčil do dveří hlavu Lokker.

„Našel jsem tohle,“ zvedl do výšky fólii s otisky prstů.

„Díky,“ řekl mu Bjorn, převzal fólii, položil ji na svůj skener, posadil se k počítači, přitáhl si složku s otisky prstů, které nalezli v Holmenské ulici, a spustil srovnávací program.

Harry věděl, že to bude trvat jen několik vteřin, ale přesto zavřel oči; cítil, jak mu srdce buší, ačkoli to věděl – věděl. Sněhulák to věděl. A prozradil Harrymu to málo, co potřeboval, zformuloval slova, vytvořil zvukovou vlnu, která byla nutná pro spuštění laviny.

Musí to být takhle.

Mělo by to trvat jenom několik vteřin.

Srdce mu bušilo.

Bjorn Holm si odkašlal. Nepronesl však nic.

„Bjorne,“ ozval se Harry, víčka nadále semknutá.

„Ano, Harry?“

„Je tohle jedna z těch tvých záměrných odmlk, které bych měl ocenit?“

„Ano.“

„Už skončila, ty vtipálku?“

„Ano. A máme shodu.“

Harry otevřel oči. Sluneční světlo. Proudilo do místnosti, naplňovalo ji tak, že by v něm snad mohli i plavat. Radost. Zatracená radost.

Všichni tři současně vstali. Zírali na sebe s otevřenými ústy vydávajícími němý jásot. Pak se chytili za ramena v neobratném skupinovém objetí s Bjornem a Harrym na kraji a malou Beátou napůl smáčklou mezi nimi. Potom tlumeně vykřikovali, poplácávali se a Bjorn Holm to celé uzavřel něčím, o čem se Harry domníval, že to musí být daleko nad rámec toho, co lze požadovat od fanouška Hanka

Williamse, totiž dokonalou měsíční chůzí.

Kapitola 72 – Háčko

Oba muži stáli na malé vyvýšenině bez trávy mezi manglerudským kostelem a dálnicí.

„Říkali jsme tomu zemní hulírna,“ pronesl muž v motorkářské kožené bundě a odhrnul si dlouhé prořídlé prameny vlasů. „V létě sme tu líhávali a kouřili všechno, co sme sehnali. Padesát metrů vod manglerudský policejní stanice.“ Ušklíbl se. „Já, Ulla, Te-Ve, jeho holka plus pár dalších. To byly časy.“

Muž se zasnil a Roger Gjendem si zatím dělal poznámky.

Najít Julleho nebylo snadné, ale nakonec ho Roger dokázal vypátrat v jednom motorkářském klubu v Alnabru, kde věděli, kam chodí na jídlo, kde spí a kde tráví svůj život svobodného muže; prozradili mu, že nechodí dál než do obchodu Prix, kde si kupuje tabák a chleba. Gjendem už se s tím setkal, s tím, jak vězení učiní člověka závislým na známém prostředí, rutinních postupech, bezpečí. Julle však překvapivě rychle souhlasil s tím, že si s ním promluví o minulosti. Jako spouštěč zafungovalo jméno Bellman.

„Ulla byla moje holka a to bylo sakra skvělý, protože do ní byli zamilovaný všichni z Manglerudu.“

Julle pokývl, jako by chtěl vyjádřit, že souhlasí sám se sebou. „Ale nikdo tak chorobně jak von.“

„Mikael Bellman?“

Julle zavrtěl hlavou. „Ten druhej. Jeho stín. Beavis.“

„Co se stalo?“

Julle rozhodil rukama. Roger Gjendem si povšiml jeho jizev. Vězeňský tažný pták střídavě pendlující mezi fetováním na svobodě a fetováním ve vězení. „Mikael Bellman na mě napráskal nějaký krádeže benzínu, měl sem podmínku za hašiš a šel sem sedět. Donesly se mi zvěsti, že

Bellmana a Ullu viděli spolu. Nicméně když sem vylez z kriminálu a chtěl sem jít za ní, tenhleten

Beavis si na mě počkal. Málem mě utlouk. Prohlásil, že Ulla patří jemu. A Mikaelovi. Rozhodně ne mně. A že jestli se ukážu v její blízkosti…“ Julle si přejel ukazovákem přes vyhublé hrdlo s šedým strništěm vousů. „Fakt magor. A pěknej hnusák. Kurva, nikdo z party mi nevěřil, když sem jim líčil, že mě tenhleten Beavis skoro voddělal. Ten uslintanej idiot, co se tak akorát plahočil v Bellmanovejch stopách.“

„Zmínil jste se o nějaké akci s heroinem,“ nadhodil Roger Gjendem. Jestliže zpovídal lidi v případech drog, vždycky dbal na to, aby používal přesné výrazy, které by nezpůsobovaly nedorozumění, protože slangové výrazy se rychle měnily a na různých místech měly různý význam.

Tak například slovo „smack“ znamenalo kokain v Hovseteru, heroin v Hellerudu a v Abildso cokoli, co člověka dokázalo dostat do rauše.

„Já, Ulla, Te-Ve a jeho holka jsme to léto, kdy sem šel za katr, vyrazili na motorkách po Evropě.

Přivezli sme z Kodaně půl kila háčka. Motorkáře, jako sem byl já a Te-Ve, kontrolovali na každým hraničním přechodu, jenže my sme poslali holky samotný napřed. Ty vole, ty byly krásný, jak tam tak šly, na sobě letní šaty, modrý voči a každá čtvrt kila háčka v pindě. Většinu toho sme střelili jednomu překupníkovi dole na Tveita.“

„Jste upřímný,“ podotkl Roger Gjendem a přitom si dělal poznámky, výraz „pinda“ dal do uvozovek s tím, že ho později nahradí, a na dlouhý seznam synonymních výrazů pro heroin si připsal

„háčko“.

„Už je to promlčený, teď už mě za to nemůžou popotahovat. Vtip je v tom, že toho překupníka z Tveita čapli. A nabídli mu, že když napráská ty, co za tim stojí, snížej mu trest. Což samozřejmě ta krysa udělala.“

„Jak tohle víte?“

„Cha! Ten chlápek mi to vo pár let pozdějc řek, když sme spolu bručeli v Ullersmo. Že napráskal jména i adresy nás všech čtyřech, včetně Ully. Chyběly jenom rodný čísla. A že sme měli dost štěstí, že to policajti vodložili.“

Gjendem si zuřivě zapisoval.

„A hádejte, kdo ze stovnerský policejní stanice dostal ten případ na starost? Kdo toho chlápka vyslýchal? Kdo musel každopádně doporučit, aby se ten případ nechal plavat, shodil se ze stolu, vodložil? Kdo zachránil Ulle kůži?“

„Rád bych, abyste to řekl vy, Julle.“

„Milerád. Byl to ten pičusáckej zlodějíček. Mikael Bellman.“

„Ještě poslední otázku,“ pronesl Roger Gjendem. Věděl, že došel ke kritickému bodu. K tomu, jestli je ten příběh ověřitelný. Jestli je možné prověřit zdroj. „Znáte jméno toho překupníka? Nic by neriskoval a rozhodně bych se o něm nezmínil.“

„Chcete vědět, jestli bych ho napráskal?“ Julle se hlasitě zasmál. „Na to vemte jed, že jo.“

Vyhláskoval Gjendemovi překupníkovo jméno a Roger otočil na čistou stránku a velkými písmenysi ho poznamenal. Povšiml si, že se mu přitom napnuly čelisti. Že se usmívá. Sebral se a donutil se nasadit neutrální výraz. Věděl však, že tu chuť bude cítit dlouho: sladkou chuť vítězství.

„V tom případě vám děkuju za pomoc.“

„Já děkuju,“ odtušil Julle. „Jestli dáte Bellmanovi na prdel, sme si kvit.“

„Mimochodem, jen ze zvědavosti – proč si myslíte, že vám ten překupník prozradil, že vás napráskal?“

„Protože se bál.“

„Bál se? Čeho?“

„Protože toho věděl moc. Chtěl, aby jeho historku znal ještě někdo jinej, pro případ, že by mu ten poliš udělal to, čim mu vyhrožoval.“

„Bellman tomu překupníkovi vyhrožoval?“

„Ne, Bellman ne. Ten jeho stín. Řek tomu překupníkovi, že jestli ještě někdy jenom vysloví Ullino jméno, strčí mu do držky něco, co ho umlčí. Navždycky.“

Kapitola 73 – Zatčení

Pět minut po šesté zajelo Volvo Amazon Bjorna Holma před zastávku tramvaje u Říšské nemocnice.

Sigurd Altman tam čekal s rukama v kapsách pláště s kapucí. Harry mu ze zadního sedadla pokynul, že si má sednout dopředu. Altman a Bjorn se seznámili a auto sjelo dolů po Okružní, odkud pokračovalo dál východním směrem k sinsenské křižovatce.

Harry se naklonil mezi sedadla.

„Bylo to jako jeden z těch chemických pokusů, které jsme dělali ve škole. Vlastně máte všechny přísady potřebné pro vyvolání reakce, jenom vám chybí katalyzátor, vnější složka, jiskra nutná pro spuštění. Informace jsem měl, potřeboval jsem jenom něco, co by mě popíchlo, abych je správným způsobem poskládal. Mým katalyzátorem se stal nemocný člověk, vrah přezdívaný Sněhulák. A lahev v baru. Nebude vám vadit, když si zapálím?“

Mlčení.

„Chápu. Takže…“

Projeli tunelem ve čtvrti Bryn a mířili dál k ryenské křižovatce a na Manglerud.

Truls Berntsen stál na starém nezastavěném pozemku a vzhlížel po stráni k domu Bellmanových.

Bylo zvláštní, že on, který tam v dospívání tak často večeřel, hrál si a přespával, tam od doby, kdy dům převzali Mikael s Ullou, ani jednou nebyl.

Důvod byl prostý: nezvali ho.

Stávalo se, že občas v odpoledním soumraku hleděl k domu, aby ji zahlédl. Ji, nedosažitelnou, tu, kterou nikdo neměl dostat. Nikdo, kromě něj, prince, Mikaela. Občas uvažoval o tom, jestli to Mikael ví. Ví, a proto ho nezve. Nebo to ví ona? A dala Mikaelovi na srozuměnou, aniž to vyslovila naplno, že tenhleten Beavis, s nímž Mikael vyrůstal, není zrovna člověk, se kterým by se museli stýkat soukromě? V každém případě ne teď, když Mikaelova kariéra konečně nabrala rychlost a když je důležitější pohybovat se ve správných společenských kruzích, stýkat se se správnými lidmi, vysílat správné signály. Momentálně by nebylo taktické obklopovat se přízraky z minulosti, které jsou spojené s věcmi, jež by měly být raději zapomenuty.

Ano, pochopil to. Nepochopil pouze, proč to jen nemůže pochopit ona: to, že by jí nikdy neublížil.

Naopak, copak snad po celé ty roky nechránil ji i Mikaela? Chránil. Dával na ně pozor, sloužil jim, uklízel. Zajišťoval jim jejich štěstí. Taková byla jeho láska.

Dnes večer se v oknech nahoře svítí. Mají nějakou oslavu? Jedí a smějí se, pijí vína, jaká v manglerudském obchodě s alkoholem nikdy neviděli, a mluví po novu? Usmívá se Ulla, až jí oči září, ty oči, které jsou tak krásné, až to bolí, jestliže se na člověka podívají? Věnovala by mu větší pozornost, kdyby někde sehnal peníze, kdyby zbohatl? Mohlo by to tak být? Mohlo by to být tak prosté?

Chvíli ještě postál na konci pozemku se základy vyhloubenými trhavinou. Potom se vydal k domovu.

Amazon Bjorna Holma se na kruhovém objezdu v Ryenu majestátně naklonil.

Výjezd na Manglerud označovala cedule.

„Kam jedeme?“ chtěl vědět Sigurd Altman a opřel se o dveře.

„Jedeme tam, kam mi Sněhulák řekl, že musíme jet,“ odtušil Harry. „Hodně zpátky do minulosti.“

Dojeli k výjezdu.

„Tady,“ ukázal Harry a Bjorn odbočil.

„E6?“

„Přesně tak, míříme na východ. K jezeru Lyseren. Znáte to tam, pane Altmane?“

„Je to tam hezké, ale…?“

„Právě tam ten příběh začal,“ vysvětlil Harry. „Před mnoha lety, před tanečním lokálem. Tony

Leike, majitel onoho prstu, který jsem vám ukázal dneska na fotce, stojí v cípu lesa a líbá Miu, dceru okresního policejního náčelníka Skaie. Ole, který je do Mii zamilovaný, se vydává Miu hledat a načapá je. Je vzteklý a raněný a na vetřelce, šarmantního Tonyho, se vrhne. Jenže u toho se náhle projeví jiná stránka jeho osobnosti. Usmívající se, okouzlující lichotník, kterého mají všichni rádi, je pryč, a najednou je tu šelma. A jako všechny šelmy, které se cítí být ohrožené, zaútočí s takovým vztekem a brutalitou, která paralyzuje jak Oleho, tak Miu a všechny, kteří se tam postupně shluknou.

Tony lační po pomstě, vytáhne nůž a uřízne Olemu půlku jazyka, než se ostatním podaří ho od něj odtáhnout. A přestože je Ole v celé té záležitosti nevinně, postihne ostuda jeho. Ostuda, že jeho neopětovaný cit byl vystaven na pranýři a že byl ponížen v rituálním venkovském souboji o samici.

Jeho zmrzačení pak bude navždy připomínat jeho porážku. Proto uprchne, odstěhuje se. Sledujete mě?“

Altman přikývl.

„Uběhne spousta let. Ole se etabluje na novém místě, má práci, kde je oblíbený a kde ho respektují pro jeho zdatnost. Má přátele, ne moc, ale stačí to, nejdůležitější je, že neznají jeho minulost.

V životě mu chybí jenom žena. S několika se seznámil, prostřednictvím internetových seznamek, seznamovacích inzerátů, výjimečně někde v hospodě. Ale rychle mu dávají vale. Ne kvůli jeho chybějícímu jazyku, nýbrž proto, že Ole si s sebou nese porážku jako stigma, jako pytel plný sraček.

Plný kradmého vyjadřování, kdy sám sebe podceňuje, plný odmítnutí, která předjímá, a plný podezíravosti vůči ženám, které se chovají, jako by ho skutečně chtěly. Běžná záležitost. Pach porážky, před nímž všichni prchají. Pak se jednoho dne něco stane. Potká ženu, která neutíká, která je ostřílená harcovnice. Ta mu dokonce umožní prožít sexuální fantazie, souloží spolu ve zrušené továrně. On ji pozve na běžkařskou túru do hor, má to být první známka toho, že to myslí vážně. Ta žena se jmenuje Adele Vetlesenová a poněkud neochotně jede s ním.“

Bjorn Holm odbočil u spalovny odpadu v Gronmo, kde k nebi stoupal kouř.

„Absolvují pěknou túru po horách. Možná. Nebo se možná Adele nudí, je to neklidná duše. Ubytují se v Havasshytta, kam se už sjelo dalších pět lidí. Marit Olsenová, Elias Skog, Borgny Stem-

Myhreová, Charlotte Lollesová a nemocná Iska Pellerová – ta vyspává horečku v místnosti, kterou má sama pro sebe. Po večeři si někteří z nich zapálí oheň v krbu a kdosi otevře lahev červeného vína, jiní si jdou lehnout. Jako třeba Charlotte Lollesová. A Ole, který leží v ložnici ve spacáku a čeká na svou Adele. Jenže ta chce být radši vzhůru. Možná už mezitím zvětřila ten pach. Potom se něco stane.

Později večer dorazí poslední osoba. V chatě je všechno slyšet a Ole zaslechne ze společenské místnosti nový mužský hlas. Ztuhne. Je to hlas z jeho nejhorších nočních můr, z jeho nejbáječnějších pomstychtivých fantazií. Jenže tenhle člověk to přece být nemůže, nemůže. Ole naslouchá. Hlas mluví s Marit Olsenovou. Chvíli. Potom s Adele. Ole slyší Adelin smích. Ale postupně se jejich hlasy ztišují. Ole slyší, jak si jdou ostatní do vedlejších pokojů lehnout. Pak už neslyší nic. Dokud se k němu nedonesou zvuky zvenčí. Doplíží se k oknu, vyhlédne ven, vidí je, vidí její dychtivý obličej, poznává zvuky, které vydává při milování. A ví, že nemožné se opět děje – historie se opakuje.

Protože Ole poznává muže, který stojí za Adele, který se chystá se s ní pomilovat. Je to on. Je to Tony

Leike.“

Bjorn Holm pustil topení. Harry si poposedl na sedadle dozadu.

„Když ostatní druhý den ráno vstávají, je už Tony pryč. Ole se tváří jakoby nic. Protože teď je silnější, ta řada let prožitých v nenávisti ho zocelila. Ví, že ostatní viděli Adele a Tonyho, že viděli

Oleho ponížení, stejně jako tehdy. Jenže je klidný. Ví, co má udělat. Možná po tom toužil, po tom posledním šťouchnutí, po volném pádu. Za několik dní má připravený plán. Vrátí se do Havasshytta, možná ho tam někdo sveze na skútru, a vytrhne z knihy hostů stránku s jejich jmény. Protože tentokrát neuteče před svědky ve studu on, to oni budou trpět. A Adele. Ale nejvíc bude trpět Tony. To on zažije stejnou ostudu, jakou zažíval Ole, jeho jméno bude vláčeno bahnem, jeho život bude zničen, jeho potrestá stejný nespravedlivý Bůh, který dovoluje, aby se nešťastně zamilovaným vyřezávaly jazyky.“

Sigurd Altman stočil maličko okénko a autem se rozlehlo tiché pískání větru.

„Ze všeho nejdřív si musí Ole opatřit nějakou místnost, hlavní stan, kde bude moct pracovat nerušeně a nebude muset mít strach, že bude odhalen. A co je přirozenější než najít si takové místo ve zrušené továrně, kde jedné noci zažil nejšťastnější okamžik svého života? Tam začne mapovat oběti a pečlivě plánovat. Jako první musí samozřejmě zabít Adele Vetlesenovou, protože ona jediná z Havasshytta zná jeho úplnou identitu. Jména, která případně padla tam nahoře, byla rychle zapomenuta a stránka z knihy hostů neexistuje v žádné kopii. Chlapci, jste si jistí tím svým postojem ke kouření?“

Žádná odpověď. Harry vzdychl.

„Domluví si s ní schůzku. Vyzvedne ji autem, které uvnitř vyloží igelitem. Dojedou na nerušené místo, možná do továrny Kadok. Tam Ole vytáhne velký nůž se žlutou střenkou. Donutí Adele, aby napsala pohlednici, kterou jí nadiktuje, a adresovala ji svému spolubydlícímu z Drammen. Potom ji zabije. Bjorne?“

Bjorn Holm si odkašlal a podřadil. „Při pitvě se ukázalo, že jí probodl krční tepnu.“

„Vrah vystoupí z auta. Pořídí snímek Adele, jak sedí na sedadle spolujezdce s nožem zabodnutým v krku. Fotografie. Stvrzení pomsty, triumfu. Jde o první snímek, který skončí na stěně jeho

,kanceláře‘ v továrně Kadok.“

Protijedoucí auto vyjelo z pruhu, ale opět se zařadilo, a když se míjeli, zatroubilo.

„Možná bylo snadné ji zabít. Možná ne. Vrah nicméně ví, že tohle je nejkritičtější oběť. Nestihli se sice sejít mnohokrát, jenomže Ole si nemůže být jistý, kolik toho o něm Adele navykládala přátelům.

Ví jen to, že pokud by ji našli zavražděnou a objevili stopu vedoucí k němu, stal by se ponížený milenec v očích policie hlavním podezřelým. Pokud bude nalezena. Jestliže naopak zdánlivě zmizí, například během cesty do Afriky, bude vrah v bezpečí.

Proto Ole uloží mrtvolu na místo, které dobře zná, kterému se lidé vyhýbají a kde ví, že je hloubka.

Na místo s odmítnutou nevěstou v okně. K výrobně provazů do jezera Lyseren. Potom odjede do

Lipska a zaplatí prostitutce Julianě Verniové za to, že s sebou vezme do Rwandy pohlednici, kterou

Adele napsala, ubytuje se v tamním hotelu pod Adeliným jménem a pohlednici odtamtud odešle.

Navíc má cestou domů Olemu něco koupit v Kongu. Vražednou zbraň. Leopoldovo jablko. Tuhle specifickou zbraň samozřejmě vrah nezvolil náhodně, má upozornit na Kongo a vyvolat v policii podezření, že vrahem může být cestovatel do Konga Tony Leike. Jakmile se Juliana vrátí do Lipska,

Ole jí zaplatí. A právě tam, nad třesoucí se Julianou, která má v ústech nacpané mučicí jablko a tečou jí slzy, začíná cítit radost, sadistické opojení, téměř sexuální chtíč, který si vypěstoval a vyživoval ho po celé roky osamělého denního snění o pomstě. Potom shodí Julianu do řeky, jenže mrtvola vyplave a je nalezena.“

Harry se zhluboka nadechl. Cesta se zužovala a les se přibližoval, lemoval teď hustě obě krajnice.

„V průběhu následujících týdnů zabije Borgny Stem-Myhreovou a Charlotte Lollesovou. Na rozdíl od Adele a Juliany se nesnaží mrtvá těla skrýt, naopak. Přesto nevede policejní vyšetřování k Tonymu

Leikemu tak, jak Ole doufal. Proto musí vraždit dál, musí jim dál předkládat stopy, tlačit na ně.

Zabije poslankyni Marit Olsenovou na Frognerském koupališti tak, aby vražda byla všem na očích.

Teď už snad konečně policie nalezne souvislost mezi těmi ženami a najde muže s Leopoldovým jablkem… Jenomže to se nestane. A Ole pochopí, že musí zasáhnout, pomoct, risknout to. Sleduje

Tonyho dům v Holmenské ulici, dokud neuvidí, že Tony odchází. Potom se do domu sklepem vloupá, dojde do obývacího pokoje a zavolá další oběti, Eliasi Skogovi, z Tonyho pevné linky na psacím stole. Cestou z domu ukradne kolo, aby to vypadalo jako obyčejné vloupání. To, že nahoře v obývacím pokoji zanechal otisky prstů, ho neznepokojuje, všichni vědí, že policie obyčejné vloupačky nevyšetřuje. Potom odjede do Stavangeru. V tomhle okamžiku se už jeho sadismus plně rozvinul. Zabije Eliase Skoga tím, že ho přilepí na dno vany a nechá puštěný kohoutek. Hele, benzinka! Nemáte někdo hlad?“

Bjorn Holm ani nezpomalil.

„O. K. Pak se něco stane. Olemu přijde dopis. Je od vyděrače. Vyděrač píše, že ví, že Ole vraždil, chce peníze, a jestli je nedostane, přijde strejda polda. Oleho jako první napadne, že to musí být někdo, kdo ví, že byl v Havasshytta, tedy někdo z těch, kdo ještě zůstali naživu. Iska Pellerová. Nebo

Tony Leike. Isku Pellerovou rychle vyloučí. Je Australanka, odjela domů, a navíc sotva umí psát norsky. Tony Leike, jaká ironie! V chatě se vůbec nepotkali, ale Adele mohla samozřejmě během flirtování zmínit Oleho jméno. Nebo Tony mohl Oleho jméno zahlédnout v knize hostů. Případně

Tonymu mohly potom, co se o vraždách začalo psát v tisku, postupně dojít souvislosti. Pokus o vydírání navíc dobře odpovídá tomu, co píše finanční tisk, totiž že Tony zoufale potřebuje peníze na svůj konžský projekt. Ole se rozhodne. Přestože by si raději přál, aby Tony musel žít s ostudou, je nucen se nyní uchýlit k něčemu jinému, než se mu věci vymknou z ruky. Tony musí zemřít. Ole Tonyho sleduje. Nastoupí za ním do vlaku jedoucího tam, kam Tony vždycky jezdí, do Ustaoset. Sleduje stopy jeho skútru, které ho dovedou k zavřené turistické chatě stojící mezi srázy a rozsedlinami. A tam ho

Ole chytí. Tony pozná přízrak z minulosti, kluka z tanečního lokálu, toho, co mu vyřízl jazyk. A jistě ví, co může čekat. Ole si vychutná pomstu. Tonyho mučí. Způsobí mu popáleniny. Možná proto, aby ho přiměl prozradit, jestli mu s tím vydíráním někdo nepomáhal. Nebo třeba jenom pro vlastní potěšení.“

Altman okénko prudce vytáhl.

„Zima,“ podotkl suše.

„A zatím se objeví zpráva, že Iska Pellerová je v Havasshytta. Ole pochopí, že konečné řešení má nablízku, ale přitom tuší past. Vzpomene si na sněhový převis nad chatou, na to, že místní povídali, že je nebezpečný. Rozhodne se. Možná s sebou vezme Tonyho jako průvodce, dojede k Havasshytta a strhne ten převis za pomoci dynamitu. Potom odveze skútr zpátky, shodí Tonyho – mrtvého nebo živého – ze srázu a skútr pošle za ním. Jestliže někdo, ač je to zcela nepravděpodobné, jeho mrtvolu někdy najde, bude to celé vypadat jako ne štěstí. Prostě člověk, který se popálil, vydal se za pomocí a sjel z cesty.“

Krajina se otevřela. Minuli jezero, v němž se odrážel měsíc.

„Ole triumfuje, vyhrál. Napálil všechny, pěkně si z nich vystřelil. A ta hra se mu začala líbit, ten pocit, že má všechno pod palcem, že všichni poslouchají jeho pokyny. Proto se mistr, který spojil osm jednotlivých osudů v jedno velké drama, rozhodne, že nám přichystá pozdrav na rozloučenou, že připraví mně pozdrav na rozloučenou.“

Shluk domů, benzinka a nákupní středisko. Na kruhovém objezdu odbočili doleva.

„Ole uřízne Tonymu levý prostředníček. A má Leikeho telefon. Právě z něj mi volal z centra

Ustaoset. Moje číslo není nikde registrované, ovšem Tony Leike ho měl uložené v seznamu kontaktů.

Ole nezanechá zprávu, možná to byl jen takový hravý nápad.“

„Nebo tě chce zmást,“ vložil se do toho Bjorn Holm.

„Nebo nám chce ukázat svoji nadřazenost,“ pokračoval Harry. „Jako když nám naprosto doslova podá prst tím, že mi položí Tonyho prostředníček před dveře, na policejním ředitelství, přímo nám všem před nosem. Protože on si to může dovolit. On je Kavalír, on ze sebe setřásl ostudu, vrátil úder, pomstil se všem, kteří ho zesměšnili, i jejich zástupcům. Svědkům. Té děvce. A tomu kurevníkovi.

Pak se ale stane něco nepředvídaného. Hlavní stan v továrně Kadok je odhalen. Policie sice zatím nemá žádné stopy, které by vedly přímo k Olemu, ale už je nebezpečně blízko. Proto dojde Ole za svým šéfem a sdělí mu, že si konečně vybere jak dovolenou, tak náhradní volno za přesčasy, které semu nasčítaly. Že bude chvíli pryč. Mimochodem, letadlo mu letí pozítří.“

„V jednadvacet patnáct do Bangkoku přes Stockholm,“ upřesnil Bjorn Holm.

„Řada podrobností v tomhle příběhu jsou jen předpoklady, ale tohle zrovna ne. Už se blížíme.

Tady to je.“

Bjorn odbočil ze silnice a vjel na štěrkové prostranství před velkou dřevěnou budovou natřenou na červeno. Zastavil a vypnul zapalování.

V žádném okně se nesvítilo, avšak na stěnách v přízemí visely reklamní cedule dokládající, že jedna část budovy kdysi bývala obchodem s potravinami. Na druhém konci prostranství, padesát metrů před nimi a pod jednou z lamp pouličního osvětlení, stál zelený Jeep Cherokee.

Panovalo tu ticho. Absence zvuků, času, větru. Z okénka na straně spolujezdce v jeepu stoupal ve světle lampy cigaretový dým.

„Tady je to místo, kde to celé začalo,“ pronesl Harry. „Taneční lokál.“

„Kdo je to?“ zeptal se Altman a pokývl k jeepu.

„Copak ho nepoznáváte?“ Harry vytáhl krabičku cigaret, vložil si jednu nezapálenou cigaretu mezi rty a hladově zíral na tabákový dým. „Samozřejmě může člověka zmást to umělé osvětlení. Většina starších pouličních lamp vrhá žluté světlo, díky kterému pak modré auto vypadá, že je zelené.“

„Viděl jsem ten film,“ odpověděl Altman. „V údolí Elah.“

„Hm. Dobrý film. Skoro altmanovská třída.“

„Skoro.“

„Třída Sigurda Altmana.“

Sigurd Altman neodpověděl.

„Tak co? Jste spokojený? Je to takové mistrovské dílo, jaké jste si představoval, Sigurde?“ zeptal se Harry. „Nebo vám mám říkat Ole Sigurde?“

Kapitola 74 – Bristol Cream

„Raději Sigurde.“

„Škoda že křestní jméno se nedá změnit tak snadno jako příjmení,“ pronesl Harry a naklonil se mezi přední sedadla. „Když jste mi líčil, že jste si změnil obyčejné příjmení končící na –sen, nenapadlo mě, že to ‚S.‘ ve vašem jméně Ole S. Hansen by mohlo znamenat Sigurd. Pomohlo to,

Sigurde? Změnilo vás to nové jméno v jiného člověka, už jste nebyl tím, kdo ztratil tady na tomhle štěrkovém plácku všechno?“

Sigurd Altman pokrčil rameny. „Utíkáme, co nejdál to jde. To nové jméno mě na té cestě nejspíš trochu popostrčilo.“

„Hm. Prověřil jsem dneska pár věcí. Když jste se odsud odstěhoval do Osla, začal jste studovat na vyšší zdravotnické škole. Proč ne na medicíně, vždyť jste měl na střední škole vynikající studijní výsledky?“

„Jediné, co mě zajímalo, bylo to, abych nemusel mluvit na veřejnosti,“ ušklíbl se Sigurd Altman.

„Předpokládal jsem, že jako ošetřovatel se tomu vyhnu.“

„Mluvil jsem dneska s jedním logopedem a ten mi vysvětlil, že záleží na tom, jaké svaly byly poškozeny, ale že teoreticky se i člověk s polovinou jazyka dokáže naučit mluvit znovu skoro perfektně.“

„Jenom ‚s‘ je bez špičky jazyka těžké. To mě prozradilo?“

Harry stočil boční okénko a zapálil si cigaretu. Potáhl tak silně, až cigaretový papír zapraskal.

„Byla to jedna z věcí. Chvíli jsme ale sledovali špatný směr. Logoped mi vyložil, že lidi mají tendenci spojovat si šišlání s mužskou homosexualitou. V angličtině se tomu říká gay lisp, a není to šišlání v logopedickém smyslu, je to jen jiný způsob výslovnosti hlásky ‚s‘. Homosexuálové dokážou často tohle šišlání zapínat a vypínat, používají ho jako kód. A ten kód funguje. Logoped mi líčil, že na jedné americké univerzitě provedli lingvistický výzkum, který zjišťoval, jestli lidi dokážou uhádnout sexuální orientaci osob jen tím, že si poslechnou nahrávku s jejich mluvou. Docela se trefovali. Jen se ukázalo, že když slyšeli to, co vnímali jako gay lisp, byl to pro ně natolik silný signál, že přeslechli jiné jazykové signály, které jsou typické pro heterosexuály. Když mi recepční v hotelu

Bristol říkal, že se tam po Isce Pellerové ptal nějaký muž, který mluvil žensky, byl obětí téhož stereotypního uvažování. Teprve potom, co mi předvedl, jak dotyčný hovořil, jsem pochopil, že ho zmátlo samotné šišlání.“

„Muselo v tom být ještě něco dalšího.“

„To ano. Bristol. To je čtvrť v australském Sydney. Vidím na vás, že už vám dochází souvislost.“

„Počkat,“ ozval se Bjorn Holm, „já tomu nerozumím.“

Harry vyfoukl kouř okénkem. „Sněhulák mi něco pověděl. To, že vrah se zdržuje rád v mé blízkosti, že se mihl v mém zorném poli. Že si na mě sáhl. Takže když se mi v zorném poli objevila lahev Bristol Cream, konečně se mi to propojilo. To, že jsem těsně předtím viděl ceduli se stejným jménem. A že jsem něco řekl jisté osobě. Osobě, která se mě dotýkala. A najednou mi došlo, že ten člověk moje slova špatně interpretoval. Řekl jsem totiž, že Iska Pellerová bydlí v Bristolu. Dotyčný si myslel, že mám na mysli hotel Bristol v Oslu. Řekl jsem to vám, Sigurde. V nemocnici, po té lavině.“

„Máte dobrou paměť.“

„Na něco ano. Jakmile se moje podezření stočilo k vám, byly najednou očividné i jiné věci. Jako třeba to, co jste sám povídal o ketanominu, to, že člověk musí pracovat jako anesteziolog, aby se k němu v Norsku dostal. Jako třeba to, co povídal jeden můj kamarád, totiž že člověk touží po tom, co vidí denně, což znamená, že ten, kdo fantazíruje o sexu se ženou v obyčejné nemocniční uniformě, možná pracuje v nemocnici. Nebo třeba to, že uživatelské jméno v počítači v továrně Kadok bylo

Nashville. To jméno pochází z názvu jednoho filmu, který režíroval…“

„Robert Altman v roce 1975,“ dodal Sigurd Altman. „Mistrovské dílo, kterému se nedostalo zasloužené pozornosti.“

„A to, že skládací židle v hlavním sídle byla samozřejmě režisérská židle. Pro mistrovského režiséra Sigurda Altmana.“

Altman neodpověděl.

„Nevěděl jsem ale pořád, jaký jste měl motiv,“ pokračoval Harry. „Sněhulák mi vyložil, že vraha vede nenávist. A tu že vyvolala jediná událost, něco, co se skrývá hluboko v minulosti. Možná už jsem měl tušení. Jazyk. Šišlání. Pověřil jsem jednu psychiatrickou pacientku v Bergenu, aby mi

Sigurda Altmana trochu proklepla. Stačilo jí asi třicet vteřin na to, aby našla v registru obyvatelstva změnu jména a spojila vaše původní jméno s odsouzením Tonyho Leikeho za ublížení na zdraví.“

Z okénka jeepu vycvrnkl řidič cigaretu, která za sebou zanechala chvost jisker.

„Pak už zbývalo vyřešit jen časovou posloupnost,“ pokračoval Harry. „Prověřili jsme seznam služeb v Říšské nemocnici. Ten vám poskytuje zdánlivé alibi na dvě z těch vražd. Měl jste službu v době, kdy byla zavražděna jak Marit Olsenová, tak Borgny Stem-Myhreová. Jenomže obě vraždy se odehrály v Oslu a v nemocnici si nikdo konkrétně nevzpomíná, že by vás tam v příslušné době viděl.

A protože se pohybujete mezi odděleními, nikdo vás ani nepostrádá, pokud vás několik hodin nevidí.

Jestli se příliš nepletu, vysvětlil byste mi, že ve volných chvílích býváte většinou sám. A uvnitř.“

Sigurd Altman pokrčil rameny. „Pravděpodobně.“

„Tak to bychom měli,“ uzavřel to Harry a spráskl ruce.

„Počkejte,“ zarazil ho Altman. „To, co jste tu vykládal, je jenom historka. Neexistuje pro to žádný hmatatelný důkaz.“

„Á, na to jsem zapomněl,“ odpověděl Harry. „Vzpomínáte si na ty fotky, které jsem vám dneska ráno ukázal? Ty, co jsem vám půjčil k prohlédnutí, a vám připadalo, že trochu lepí?“

„Co je s nimi?“

„Když sáhnete na takové fotky, získáte skvělé otisky prstů. Vaše otisky se shodovaly s otiskem, který jsme našli na psacím stole doma u Tonyho Leikeho.“

Altmanův výraz tváře se pomalu měnil s tím, jak mu to zřejmě docházelo. „Vy jste mi je ukázal jenom… jenom proto, abych na ně sáhl?“ Altman na Harryho několik vteřin zíral jako zkamenělý.

Potom složil obličej do dlaní. A zpoza nich se ozval zvuk. Smích.

„Myslel jste skoro na všechno. Proč vás nenapadlo, že by bylo chytré opatřit si něco jako alibi?“

„Nenapadlo mě, že bych ho potřeboval,“ zařehtal se Altman. „Stejně byste ho nejspíš prohlédl, nebo ne, Harry?“

Pohled za skly brýlí měl vlhký, ne však zlomený. Rezignace. Harry už se s tím setkal. Úleva, že bylčlověk odhalen. Že může konečně vyprávět.

„Pravděpodobně. Tedy oficiálně jsem nic z toho neprohlédl já, nýbrž člověk, který sedí támhle v tom autě. Proto vás zatkne on.“

Altman si sundal brýle a osušil si slzy smíchu. „Takže jste lhal, když jste mi povídal, že mě potřebujete kvůli tomu ketanominu?“

„Ano, ale nelhal jsem, když jsem vám povídal, že vstoupíte do dějin norské kriminalistiky.“

Harry pokývl Bjornovi a ten zablikal světlomety.

Z jeepu před nimi vystoupil muž.

„Je to váš starý známý,“ podotkl Harry. „Nebo jste přinejmenším znal jeho dceru.“

Muž k nim přicházel, nohy lehce do O, za opasek si povytahoval kalhoty. Jako ostřílený policista.

„Ještě by mě zajímala poslední věc. Sněhulák tvrdil, že se vrah musel vetřít do mé blízkosti nepozorovaně, možná ve chvíli, kdy jsem byl oslabený. Jak jste to provedl?“

Sigurd Altman si nasadil brýle. „Všichni hospitalizovaní pacienti musí uvést své nejbližší příbuzné. Váš otec očividně uvedl vás, protože v kantýně se jedna z ošetřovatelek zmínila, že na jejím oddělení leží otec toho, co chytil Sněhuláka, samotného Harryho Holea. Považoval jsem za jisté, že člověk s vaší pověstí bude na ten případ nasazen. V té době jsem vlastně pracoval na úplně jiném oddělení, ale požádal jsem svého šéfa, abych směl vašeho otce zařadit do anesteziologického výzkumu, který jsem právě prováděl, že se skvěle hodí do mého testovaného vzorku. Říkal jsem si, že pokud se jeho prostřednictvím seznámím s vámi, mohl bych získat povědomí o tom, jak to s případem vypadá.“

„Chcete tím říct, že jste mohl být nablízku. Sledovat vývoj případu a potvrzovat si tím svou nadřazenost.“

„Když jste se konečně vynořil, musel jsem se držet, abych se vás nevyptával na vyšetřování přímo.“ Sigurd Altman se zhluboka nadechl. „Nesměl jsem vzbudit podezření. Musel jsem být trpělivý, vyčkat, dokud si nezískám důvěru.“

„Což se vám podařilo.“

Sigurd Altman pomalu přikývl: „Díky, těší mě pomyšlení, že působím důvěryhodně. Mimochodem, tu místnost v továrně Kadok jsem nazýval střižnou. Když jste tam vtrhli, málem jsem přišel o rozum.

Byl to můj domov. Byl jsem tak vzteklý, že jsem vašeho otce málem odpojil od respirátoru, Harry.

Ale nakonec jsem to neudělal. Jen chci, abyste to věděl.“

Harry neodpověděl.

„Já bych rád věděl jedno,“ pokračoval Altman. „Jak jste zjistili to s tou zrušenou turistickou chatou?“

Harry pokrčil rameny. „Náhodou. Museli jsme se do ní s jedním kolegou uchýlit. Vypadalo to, že tam před nedávnem někdo byl. A ke kamnům bylo přiškvařené cosi, o čem jsem si myslel, že to jsou kousky masa. Chvíli mi trvalo, než jsem si to spojil s paží trčící zpod sněžného skútru. Vypadala jako spálený grilovací párek. Okresní policejní inspektor tam zajel, seškrabal všechny ty kousky a poslal je na analýzu DNA. Během několika dnů budeme znát odpověď. Tony tam měl uložené osobní věci.

Například jsem v jedné zásuvce našel rodinnou fotografii. Tony jako chlapec. Neuklidil jste po sobě moc dobře, Sigurde.“

Policista zastavil u okénka řidiče a Bjorn Holm okénko stočil. Policista se naklonil a upřel přes

Bjorna pohled na Sigurda Altmana.

„Ahoj, Ole,“ pozdravil ho. „Zatýkám tě tímto za vraždu hromady lidí, jejichž jména bych měl vlastně teď přečíst, ale to si necháme na potom. Než obejdu auto a otevřu dveře, chci, abys položil obě ruce na palubní desku tak, abych je viděl. Nasadím ti pouta a odvezu tě do pěkné, čerstvě uklizené cely. Moje žena připravila karbanátky s červeným zelím, mám dojem, že jsi je míval rád. Zní ten návrh přijatelně, Ole?“

ČÁST VIII.

Kapitola 75 – Informace

„Co má tohle krucinál znamenat?“

Bylo sedm hodin, budova Kriposu se právě probouzela k životu a ve dveřích Harryho kanceláře stál vzteklý Mikael Bellman s aktovkou v jedné ruce a s výtiskem Aftenposten v druhé.

„Jestli máte na mysli to v Aftenposten…“

„Ano, mám na mysli tohle!“ Bellman popošel a práskl novinami na stůl před Harrym.

Titulek pokrýval polovinu přední strany. „KAVALÍR V NOCI ZATČEN“. O přezdívce Kavalír se tisk dozvěděl ještě tentýž den, kdy tak pachatele v zasedací místnosti Odin pokřtili. Informace

„V NOCI ZATČEN“ nebyla samozřejmě úplně pravdivá, odehrálo se to spíš večer, avšak policejní náčelník Skai z Ytre Enebakku neměl čas vydat tiskovou zprávu dřív než po půlnoci, po odvysílání posledních zpravodajských relací na televizních stanicích a těsně před uzávěrkou novin. Jeho tisková zpráva byla stručná a náčelník v ní blíže nespecifikoval časové údaje ani okolnosti, jen sděloval, že

Kavalír byl po intenzivním vyšetřování vedeném okresní policejní stanicí zatčen před starým společenským domem v Ytre Enebakku.

„Co to má znamenat?“ zopakoval Bellman.

„To nejspíš znamená, že policie dostala jednoho z nejhorších vrahů v dějinách norské kriminalistiky pod zámek,“ odpověděl Harry a pokusil se zhoupnout se na židli s vysokým opěradlem.

„Policie?“ zasyčel Bellman. „Okresní policejní stanice v…,“ musel se podívat do novin, „…

v Ytre Enebakku?“

„Není snad tak důležité, kdo ten případ vyřešil, jestliže je vyřešený,“ namítl Harry a hledal páčku po straně židle. „Jak tahle věcička funguje?“

Bellman o pár kroků ucouvl a zavřel dveře. „Poslyšte, Hole…!“

„Vy už mi neříkáte Harry?“

„Držte zobák a dobře mě teď poslouchejte. Já dobře vím, co se tady děje. Mluvil jste s Hagenem a dozvěděl jste se, že nemůžete přenechat zatčení jemu a oddělení vražd, protože to by pro něj byl velký risk. Takže když jste nemohl vyhrát sám, rozhodl jste se pro remízu. Přenechal jste slávu a body nějakému venkovskému policejnímu buranovi, který neví o vyšetřování vražd ani hovno.“

„Já, šéfe?“ odpověděl Harry a věnoval Bellmanovi upřímně ublížený pohled. „Jedno z mrtvých těl bylo nalezeno v jeho obvodu, tak je snad jenom přirozené, že se tomu na lokální úrovni věnoval.

A zřejmě rozluštil ten příběh z minulosti Tonyho Leikeho. Zatraceně dobrá policejní práce, jestli chcete něco vědět.“

Zdálo se, že pigmentové skvrny na Bellmanově čele zahrály všemi barvami duhy.

„Víte, jak tohle bude vypadat z pohledu ministerstva spravedlnosti? Přenechali to vyšetřování mně, já na tom pracuju týden za týdnem s nulovým výsledkem. A potom si přijde tadyhleten venkovskej balík a vykopne nás během pár dní ze hry.“

„Hm.“ Harry zvedl páčku a záda se mu prudce zhoupla vzad. „Když to takhle řeknete, šéfe, nezní to dobře.“

Bellman se opřel dlaněmi o psací stůl, naklonil se vpřed a zasyčel, až Harryho poprskal drobnými bílými slinami. „Já doufám, že tohle taky nebude znít dobře, Hole. Odpoledne půjde ta hrudka, kterou jsme našli u vás doma, do laboratoře a tam se určí, že jde o opium. Jste vyřízenej, Hole!“

„A co bude dál, šéfe?“ Harry se vrtěl na židli, přitom lomcoval páčkou.

Bellman svraštil čelo. „Co tím ksakru myslíte?“

„Co odpovíte tisku a ministerstvu spravedlnosti? Až se podívají na datum příkazu k domovní prohlídce, který jste použili, toho, co byl vystaven na vaše jméno. A zeptají se vás, jak je možné, že den potom, co jste našel doma u jistého policisty opium, toho samého policistu povýšíte a přijmete ho do svého vyšetřovacího týmu. Někdo může klidně tvrdit, že jestliže to v Kriposu vedete takhle, není divu, že nějaký okresní policejní náčelník, který má k dispozici jednu celu a svoji manželku jako kuchařku, je v odhalování vrahů lepší.“

Bellman mrkal jako o závod, ústa dokořán.

„Á, takhle!“ Harry se se spokojeným úsměvem opřel do zaaretovaného opěradla židle.

A přimhouřil oči před závanem vzduchu od zabouchávajících se dveří.

Slunce právě sklouzlo přes hranu hory, když Krongli zastavil sněžný skútr, sestoupil z něj a došel k Royi Stillemu, jenž stál vedle lyžařské hůlky zapíchnuté hluboko ve sněhu.

„Tak co?“

„Myslím, že jsme to našli,“ odpověděl Stille. „Tohle bude nejspíš ta hůlka, kterou Hole označil místo nálezu.“

Stille, který měl brzy odejít do důchodu, nikdy neusiloval o to, dotáhnout to dál než na inspektora, avšak když promluvil, mysleli si lidé často kvůli jeho hustým bílým vlasům, pevnému pohledu a klidnému hlasu, že právě on je z nich dvou okresním náčelníkem, nikoli Krongli.

„Že by?“ zapochyboval Krongli.

Následoval Stilleho k hraně srázu. Stille ukázal před sebe. A tam, dole na suťovém svahu, uviděl sněžný skútr. Krongli si přiložil k očím dalekohled. Spatřil holou, dočerna spálenou paži trčící vzhůru. Polohlasně zamumlal: „Do prdele. Nebo konečně. Nebo vlastně obojí.“

Hosté, kteří byli v restauraci Zastavte rotačky! na snídani, začínali odcházet, když vtom zaslechl Bent

Nordbo zakašlání, vzhlédl od New York Times , sundal si brýle, zamžoural a předvedl cosi, co se z jeho nacvičeného repertoáru nejvíce blížilo úsměvu.

„Gunnare.“

„Bente.“

Způsobu zdravit toho druhého vyslovením jeho jména se naučili v lóži a Gunnaru Hagenovi to vždypřipomnělo dva mravence, kteří si při setkání vymění pachové látky. Šéf oddělení vražd se posadil, kabát si však nesvlékl. „Povídal jsi do telefonu, žes něco zjistil.“

„Jeden z mých novinářů mi opatřil tohle.“ Nordbo přisunul Hagenovi přes stůl hnědou obálku. „Zdá se, že Mikael Bellman chránil svoji ženu v jednom případu pašování drog. Ten případ je starý, takže z právního hlediska by z toho nejspíš vyvázli, ale tisk…“

„… by je vyváznout nenechal,“ dodal Hagen a vzal si obálku.

„Myslím, že díky tomu můžeš klidně považovat Mikaela Bellmana za neškodného.“

„V každém případě se tím vyrovnají síly pro vydírání. On na mě taky něco má. Navíc si nejsem jistý, jestli to vůbec budu potřebovat, protože ho právě ponížil okresní policejní náčelník z Ytre

Enebakku.“

„Četl jsem to. Na ministerstvu spravedlnosti to jistě četli také, že?“

„Tam nahoře nejenže čtou noviny, taky naslouchají těm dole. Ale stejně ti děkuju.“

„Není zač, musíme si pomáhat.“

„Kdo ví, třeba tohle využiju jindy.“ Gunnar Hagen vzal obálku a zastrčil ji pod kabát.

Nedostalo se mu odpovědi, neboť Bent Nordbo se mezitím vrátil ke čtení článku o mladém černém americkém senátorovi jménem Barack Obama, o němž autor se vší vážností tvrdil, že by se mohl jednoho dne stát prezidentem Spojených států.

Krongli sestoupil na suťový svah, zavolal na ostatní, že je dole, a odvázal si slaňovací lano.

Skútr byl značky Arctic Cat a ležel pásy vzhůru. Krongli se probojoval poslední tři metry k vraku, automaticky přitom dával pozor na to, kam klade nohy i ruce. Jako by byl na místě činu. Posadil se na bobek. Zpod skútru vyčnívala jedna paže. Krongli se dotkl skútru. Houpal se na dvou kamenech.

Krongli se nadechl a převalil skútr na stranu.

Mrtvý ležel na zádech. Krongli si ze všeho nejdřív pomyslel, že to patrně byl muž. Hlavu a tvář mu rozdrtil skútr a kameny a výsledek vypadal jako zbytky po krabí hostině. Krongli nemusel sahat na rozmačkané tělo, aby věděl, že má konzistenci želé, že je jako kus měkkého masa, z něhož byly odstraněny kosti, že torzo je smáčknuté, boky a kolena rozdrcené. Krongli by mrtvolu sotva dokázal identifikovat, nebýt té červené flanelové košile. A osamělého shnilého hnědého pahýlu zubu ve spodní čelisti.

Kapitola 76 – Redefinice

„Cože jste to říkal?“ zeptal se Harry a přitiskl si telefon pevněji k uchu, jako by se snad právě tam nacházela nějaká závada.

„Povídám, že mrtvola pod skútrem není Tony Leike,“ odpověděl Krongli.

„Tak kdo to je?“

„Odd Utmo. Místní podivín a velký znalec hor. Vždycky nosil stejnou červenou flanelovou košili.

A je to jeho skútr. Jistotu mi ale poskytl chrup mrtvého. Měl v ústech osamělý shnilý pahýl. Bozi vědí, kam se mu poděl zbytek zubů i s rovnátky.“

Utmo. Rovnátka. Harry si vzpomněl, že mu Kaja vykládala o nějakém tamním horalovi, který ji dovezl na skútru do Havasshytta.

„Ale co jeho prsty, copak nejsou zkroucené?“ chtěl vědět Harry.

„To jsou. Utmo trpěl silnými záchvaty dny, chudák. Bellman mě požádal, abych zavolal přímo vám a informoval vás. V tohle jste asi tak úplně nedoufal, že, pane Hole?“

Harry se odstrčil na židli od psacího stolu. „Rozhodně jsem to tak úplně neočekával. Mohla to být nehoda, pane Krongli?“

Odpověď však znal, ještě než zazněla. Celý večer i celou noc svítil měsíc, dokonce i bez zapnutých světel se nedala strž přehlédnout. Zvlášť pokud šlo o člověka, který se v oblasti vyznal. Zvlášť když ten člověk jel tak pomalu, že se při pádu do sedmdesátimetrové hloubky vychýlil od svislice jen o tři metry.

„Zapomeňte na to, pane Krongli. Popište mi ty popáleniny.“

Na druhém konci se na chvíli rozhostilo ticho, než se Krongli znovu ozval.

„Paže a záda. Kůže na rukou mu popraskala, bylo vidět odhalené červené maso. Části zad měl zuhelnatělé. A mezi lopatkami měl vypálený nějaký motiv…“

Harry zavřel oči. Vzpomněl si na znak na kamnech v chatě. Ty páchnoucí kousky masa.

„… Vypadá to jako jelen. Ještě něco, pane Hole? Musíme zařídit přepravu…“

„To je všechno, pane Krongli. Děkuju.“

Harry zavěsil. Chvíli uvažoval. Není to Tony Leike. To samozřejmě mění určité detaily, ale ne celkový obrázek. Utmo je zřejmě další obětí Altmanovy pomsty, člověkem, který se Altmanovi patrně nějakým způsobem připletl do cesty. Mají prst Tonyho Leikeho, ale kde je zbytek jeho těla? Harryho něco napadlo. Pokud je tedy ovšem Leike mrtvý. Teoreticky může být někde uvězněný. Na místě, které zná jen Sigurd Altman.

Harry vytočil číslo okresního policejního náčelníka Skaie.

„Odmítá s kýmkoli mluvit,“ odpověděl mu Skai, který cosi žvýkal. „S výjimkou svého advokáta.“

„A tím je?“

„Johan Krohn. Znáte toho chlapa? Vypadá jako zajíček…“

„Johana Krohna znám dobře.“

Harry zavolal do Krohnovy kanceláře, kde ho přepojili. Krohnův hlas zněl přesně tak zpola vstřícně a zpola odmítavě, jak má znít hlas profesionálního obhájce, jestliže mu volají ze státního úřadu. Vyslechl Harryho. Potom mu odpověděl.

„Bohužel. Pokud nemáte nic konkrétního, co by nasvědčovalo tomu, že můj klient drží někde někoho pod zámkem nebo vystavuje někoho nebezpečí tím, že odmítá sdělit, kde se dotyčný nachází, nemůžu vám momentálně umožnit, abyste si se Sigurdem Altmanem promluvil, pane Hole. Vznášíte proti němu závažná obvinění a já vám jistě nemusím vysvětlovat, že mým úkolem je hájit co možná nejlépe jeho zájmy.“

„Souhlasím, to mi opravdu vysvětlovat nemusíte.“

Zavěsili.

Harry vyhlédl oknem kanceláře směrem k centru. Ta židle je dobrá, o tom není pochyb. Přesto pohledem hledal dobře známou prosklenou budovu na Gronlandu.

Potom opět vytočil jisté telefonní číslo.

Katrine Brattová byla šťastná jako blecha a vesele štěbetala.

„Za pár dní mě propustí,“ informovala Harryho.

„Myslel jsem, že jste tam dobrovolně.“

„To ano, ale musejí mě formálně propustit. Moc se na to těším. Na ředitelství mi nabídli práci v kanceláři, až mi skončí nemocenská.“

„To je fajn.“

„Chtěl jste něco konkrétního?“

Harry jí to vysvětlil.

„Takže se musíte pokusit najít Tonyho Leikeho bez Altmanovy pomoci?“ shrnula to Katrine.

„Přesně tak.“

„Máte nějaký tip, kde bych mohla začít?“

„Jenom jeden. Vzápětí po Leikeho zmizení jsme prověřili, že nepřenocoval v Ustaoset ani v blízkém okolí. Ovšem při bližším zkoumání jsem zjistil, že za poslední roky Leike skoro nikdy nenocoval v okolí Ustaoset, jenom párkrát přespal na několika turistických chatách. Což je trochu zvláštní vzhledem k tomu, že tam pobýval poměrně dost často.“

„Třeba se vždycky vloudil na nějakou turistickou chatu, nezapsal se a nezaplatil.“

„Není ten typ,“ namítl Harry. „Přemýšlím, jestli tam nemohl mít někde nějakou vlastní chatu nebo něco podobného, o čem nevíme.“

„O. K. To je všechno?“

„Ano. Nebo vlastně ne – ještě mi prověřte aktivity Odda Utma za poslední dny.“

„Jste ještě pořád single, Harry?“

„Co je tohle ksakru za otázku?“

„Váš hlas zní, jako byste tak úplně single nebyl.“

„Vážně?“

„Jo. Ale je to dost sexy.“

„Opravdu?“

„Když se ptáte, tak ne.“

Aslak Krongli si narovnal ztuhlá záda a vzhlédl vzhůru do suťového svahu.

Jeden z chlapíků z pátrací čety předtím cosi zakřičel a teď znovu volal, očividně vzrušeně: „Sem!“

Aslak Krongli tiše zaklel. Výjezdová skupina techniků už dokončila práci a podařilo se jim vytáhnout nahoru jak sněžný skútr, tak Odda Utma. Byla to složitá a časově náročná práce, protože jediný možný přístup na suťový svah byl shora po laně, což bylo samo o sobě dost komplikované.

Během pauzy na oběd jim jeden z chlapíků vylíčil, co mu ve vší důvěrnosti pošeptala do ucha pokojská z hotelu, totiž že prostěradlo v pokoji Rasmuse Olsena, manžela té zemřelé poslankyně, bylo zakrvácené, když se Olsen z hotelu odhlašoval. Pokojská si nejdřív pomyslela, že to je menstruační krev, jenže pak se doslechla, že Rasmus Olsen nocoval v hotelu sám, protože jeho žena byla v Havasshytta.

Krongli na to odpověděl, že buď si vzal Olsen na pokoj nějakou místní ženu, nebo se sešel s manželkou ráno po jejím příjezdu do Ustaoset a stihli si to před jeho odhlášením z hotelu na usmířenou rozdat. Chlápek zamumlal, že ani není jisté, že to byla menstruační krev.

„Sem!“

Krucinál. Aslak Krongli chtěl domů. Večeře, kafe, spánek. Mít tenhle posranej případ za sebou.

Peníze, které dlužil v Oslu, splatil, a už tam nikdy nepojede. Už se do toho bahna nenechá nikdy stáhnout. A tenhle slib hodlá pro tentokrát dodržet.

Využili psa, aby si byli jistí, že ve sněhu nalezli všechny části Utmova těla, a právě pes vyskákal najednou po svahu asi o sto metrů výš a tam se zastavil a štěkal. Sto příkrých metrů. Aslak Krongli uvažoval.

„Je to něco důležitého?“ zavolal a krajina mu vrátila symfonii ozvěn.

Dostalo se mu odpovědi a za deset minut už zíral na psa hrabajícího ve sněhu. Ta věc ležela tak smáčknutá mezi kameny, že absolutně nemohla být z okraje srázu vidět.

„Do prdele,“ zaklel Krongli. „Kdo to jenom může být?“

„Rozhodně to není ten váš Tony Leike,“ odvětil psovod. „Na tomhle studeném suťovém svahu musíte ležet dlouho, aby z vás zbyla jenom dočista ohlodaná kostra. Několik let.“

„Osmnáct let,“ ozval se Roy Stille, který dorazil za nimi a nyní ztěžka dýchal.

„Ležela tady osmnáct let,“ zopakoval Stille, posadil se na bobek a sklonil hlavu.

„Ležela?“ podivil se Krongli.

Inspektor ukázal na spodní část kostry. „Ženy mají širší pánev. Zmizela a nikdy jsme ji nenašli.

Tohle je Karen Utmová.“

Krongli zaslechl ve Stilleho hlase něco, co tam nikdy neslyšel. Chvění. Chvění rozrušeného muže.

Smutného muže. Žulovou tvář měl však Stille jako obvykle hladkou a uzavřenou.

„Do prčic, tak je to přece jenom pravda,“ pronesl psovod. „Vrhla se ze srázu ze žalu nad smrtí svého syna.“

„To sotva,“ namítl Krongli. Ostatní na něj pohlédli. Krongli zastrčil malíček do pravidelného kruhového otvoru v čelní kosti.

„Je to… díra po kulce?“ zeptal se psovod.

„Přesně tak,“ odpověděl mu Stille a přejel rukou zadní stranu lebky. „Protože tu není žádný otvor, kudy by kulka vyšla ven, odhaduju, že ji najdeme v lebce.“

„Do prčic,“ zopakoval psovod. „Chcete tím říct, že zabil svoji ženu? Je to možné? Zavraždit člověka, kterého milujete? Protože si myslíte, že ona a její syn… Do prdele.“

„Osmnáct let,“ vydechl inspektor Stille a se zaúpěním vstal. „Ještě sedm let a ta vražda by byla promlčená. Tomu se nejspíš říká ironie. Neustále čekáte a bojíte se, že se na to přijde. Léta ubíhají a potom, když už se blížíte svobodě – bum! –, zabijí vás samotného a vy skončíte na tomtéž suťovém svahu.“

Krongli znovu zavřel oči a pomyslel si, že ano, je možné zabít člověka, kterého milujete. Je to klidně možné. Ale ne, nikdy nezískáte svobodu. Nikdy. On sám už do toho nikdy nespadne.

Johan Krohn se rád pohyboval ve světlech ramp. Bez toho se člověk přece nemůže stát nejžádanějším obhájcem v zemi. A když bez sebemenšího zaváhání souhlasil, že bude zastupovat Sigurda Altmana,

Kavalíra, věděl, že se bude ve světlech ramp ocitat v mnohem větší míře, než tomu bylo doposud v jeho již beztak pozoruhodné kariéře. Už dosáhl cíle, který si vytyčil, totiž že trumfne svého otce a stane se nejmladším obhájcem u Nejvyššího soudu. Už jako dvacátník byl mezi obhájci považován za novou hvězdu, zázračné dítě. Možná mu to však trochu stouplo do hlavy, jako mladý nebyl zvyklý na tolik pozornosti. Tehdy byl tím protivným šprtem, který se vždycky ve třídě hlásil až příliš horlivě, který se po sociální stránce snažil prosazovat příliš výrazně, a přesto se vždycky jako poslední dozvídal, kde se koná sobotní mejdan – pokud se to k němu vůbec doneslo. Nyní se však mladé asistentky a advokátní koncipientky červenaly a pochichtávaly, jestliže jim skládal komplimenty nebo jim navrhoval večeři po pracovní době. A pozvání mu jen pršela, jak k přednáškám, tak do diskuzí v rádiu a televizi a občas i na nějakou tu premiéru, což zvláště oceňovala jeho manželka. Možná mu během posledních let tyhle záležitosti zabíraly příliš mnoho času. V každém případě si uvědomil, že má křivka počtu jeho vyhraných případů, počtu velkých mediálních případů a počtu nových klientů klesající tendenci. Ještě ne natolik, aby to nějakým způsobem ovlivnilo jeho renomé u většiny lidí, ovšem dostatečně na to, aby si uvědomoval, že potřebuje takový případ, jako byl Sigurd Altman.

Potřeboval něco vysoce přitažlivého, aby se vrátil tam, kam patří – na vrchol.

Proto nyní Johan Krohn naprosto tiše naslouchal vyzáblému muži s kulatými brýlemi. Naslouchal a Sigurd Altman mu vykládal příběh, který byl nejen nejnepravděpodobnější historkou, jakou kdy

Krohn slyšel, nýbrž i historkou, jíž navíc věřil. Johan Krohn se už viděl v soudní síni, viděl se v roli skvostného řečníka, agitátora a manipulátora, který přesto nikdy neztratil ze zřetele právo; potěšení jak pro laickou porotu, tak pro soudce. Proto když mu došlo, jaký plán Sigurd Altman vytvořil, bylo jeho první reakcí zklamání. Avšak poté, co si připomněl otcova opakovaná upozornění, že advokát je tu pro klienta, a nikoli obráceně, úkol přijal. Protože Johan Krohn nebyl v jádru špatný člověk.

A zatímco odjížděl z osloské krajské věznice, kam byl Sigurd Altman během dne převezen, spatřoval už v tom úkolu, který byl svým způsobem přece jen tak trochu výjimečný, nový potenciál.

Po návratu do kanceláře ze všeho nejdříve kontaktoval Mikaela Bellmana. Předtím se setkali pouze jednou, samozřejmě v případu vraždy, avšak Johan Krohn okamžitě pochopil, jak si s Bellmanem stojí. Jestřáb pozná jestřába. Proto si dokázal představit, jak asi je Bellmanovi při pohledu na dnešní novinové titulky informující o zatčení provedeném okresním policejním náčelníkem.

„Bellman.“

„Johan Krohn. Vzpomínáte si na mě?“

„Dobrý den, pane Krohne.“ Bellmanův hlas zněl formálně, avšak nikoli nepřátelsky.

„Připadá vám dobrý? Nemáte spíš dojem, že vás v cílové rovince někdo pěkně předběhl?“

Krátká odmlka. „Co potřebujete, pane Krohne?“ Zarputile. Vztekle.

Johan Krohn věděl, že tohle půjde.

Harry a Ses seděli mlčky u otcovy postele v Říšské nemocnici. Na nočním stolku a dvou dalších stolcích v místnosti stály vázy s květinami, které se tu náhle objevily v posledních dnech. Harry je obešel a přečetl si kartičky. Na jedné z nich bylo věnování „Mému předrahému Olavovi“ a podpis

„Tvoje Lise“. Harry nikdy o žádné Lise neslyšel, a už vůbec ho nenapadlo, že by se v otcově životě mohly vyskytovat nějaké jiné ženy než matka. Ostatní kytice byly od kolegů a sousedů. Muselo se jim donést, že se schyluje ke konci. A přestože věděli, že už je otec neuvidí, poslali mu tyhle nasládle páchnoucí květiny, aby zamaskovali skutečnost, že si nenašli čas ho navštívit. Harry hleděl na kytice, jež stály kolem postele jako supi čekající u umírajícího. Těžké převislé hlavičky na tenkých stoncích.

Červené a žluté zobáky.

„Tady nesmíš mít mobil zapnutý, Harry!“ šeptla Ses přísně.

Harry vylovil telefon a podíval se na displej. „Omlouvám se, Ses. Je to důležité.“

Katrine Brattová šla rovnou k věci. „Leike se nepochybně dost pohyboval v Ustaoset a okolí,“

spustila. „V posledních letech si občas koupil jízdenku na vlak po internetu nebo platil kartou benzin na čerpací stanici v Geilu. Totéž potraviny, většinou je kupoval v Ustaoset. Vymyká se z toho faktura na stavební materiál, vystavená také v Geilu.“

„Na stavební materiál?“

„Přesně tak. Prohlédla jsem si položky na té faktuře. Prkna, hřebíky, nářadí, ocelová lana, cihly, cement. Přes třicet tisíc korun. Ale ta faktura je stará čtyři roky.“

„Napadá vás totéž co mě?“

„Že si tam nahoře vybudoval nějakou přístavbu nebo něco podobného?“

„Není na něj napsaná žádná chata, ke které by mohl něco přistavovat, to jsme prověřili. Ale jestliže bydlíte v hotelu nebo v turistické chatě, nekupujete si přece potraviny. Myslím si, že si Tony Leike vystavěl bez povolení na území národního parku nějakou malou boudu, přesně tak, jak mi vykládal, že si to vysnil. Samozřejmě dobře ukrytou v terénu. Místo, kde může mít naprostý klid. Jenomže kde?“

Harry si uvědomil, že vstal a začal pochodovat po místnosti.

„No, to těžko říct,“ odpověděla Katrine Brattová.

„Počkejte! V kterém ročním období ten materiál nakoupil?“

„Kouknu se… Na faktuře stojí datum šestého června.“

„Jestli měla být ta chatka ukrytá, musí stát někde mimo obvyklé trasy. Na nějakém odlehlém místě, kam nevedou cesty. Povídala jste ocelová lana?“

„Ano. A troufám si odhadnout na co. Když si Bergeňané stavěli v šedesátých letech chaty na největrnějších místech Ustaoset, používali k jejich ukotvení často právě ocelová lana.“

„Takže Leikeho chatka bude stát na nějakém větrném opuštěném místě. A na tohle místo musel

Leike dopravit stavební materiál za třicet tisíc korun. Ten musel vážit nejmíň pár tun. Jak to provedete, jestliže je léto, není sníh, a tudíž nemůžete použít sněžný skútr?“

„Využijete koně? Džíp?“

„Cestou přes řeky, bažiny a vzhůru do hor? Zkuste to znovu.“

„Nemám tušení.“

„Ale já ano. Viděl jsem to na fotce. Tak se mějte.“

„Počkejte.“

„Ano?“

„Požádal jste mě, abych prověřila Utmovy aktivity během posledních dnů jeho života.

V elektronickém světě jsem toho na jeho jméno sice moc nenašla, ale aspoň trochu telefonoval.

Jednou z posledních věcí, které podnikl, bylo to, že volal Aslakovi Kronglimu. Vypadá to, že se aledovolal jenom na záznamník. Úplně poslední hovor z jeho telefonu byl do společnosti SAS. Prověřila jsem jejich rezervační systém. Objednal si letenku do Kodaně.“

„Hm. Nevypadal jako člověk, který nějak moc cestuje.“

„To tedy ne. Sice jsem našla záznam, že mu vystavili pas, ale není zaregistrovaný v žádném jízdenkovém ani letenkovém systému. A to za posledních pětadvacet let.“

„Takže to byl člověk, který sotva vytáhl paty z domova, a najednou se chystal do Kodaně.

Mimochodem, kdy měl odletět?“

„Včera.“

„Fajn. Díky.“

Harry zavěsil, popadl kabát a ve dveřích se otočil. Podíval se na ni. Na tu hezkou ženu, která byla jeho sestrou. Chtěl se jí zeptat, jak to zvládne sama, bez něj. Stihl však tu pitomou otázku spolknout.

Copak to snad někdy nezvládla?

„Měj se,“ rozloučil se.

Jens Rath stál v recepci kancelářské budovy. Pod sakem a košilí měl záda zbrocená potem, protože mu právě zavolali do kanceláře, že tady má návštěvu od policie. Měl před několika lety potíže s hospodářskou kriminálkou, ale případ byl odložen. Přesto se okamžitě začal příšerně potit, jakmile jen zahlédl policejní auto. A nyní cítil, že se mu potní póry doširoka otevírají. Byl vzrůstem malý, takže k policistovi, který právě vstával, doslova vzhlížel. A policista vstával dál, dokud se netyčil o čtvrt metru výše než Jens Rath. Policista mu krátce a pevně stiskl ruku.

„Harry Hole, odděle… Kripos. Jde o Tonyho Leikeho.“

„Něco nového?“

„Neposadíme se, pane Rathe?“

Sedli si každý na jedno lecorbusierovské křesílko a Rath diskrétně naznačil Wenche z recepce, že jim nemá nosit kávu, jak měla jinak trvale nařízeno, jestliže sem zavítali na návštěvu investoři.

„Rád bych, abyste jel s námi a ukázal nám, kde se nachází jeho chata,“ pronesl policista.

„Chata?“

„Všiml jsem si, že jste nařídil nepodávat kávu, pane Rathe, a mně to nevadí, mám stejně málo času jako vy. Vím také, že ten váš případ hospodářská kriminálka odložila, ale stačil by jeden telefonát a znovu by ho otevřeli. Ani tentokrát není jisté, jestli by něco našli, ovšem slibuju vám, že vyhledání dokumentace, jejíž předložení by po vás požadovali…“

Rath zavřel oči. „Proboha…“

„… by vás zaměstnalo na mnohem delší dobu, než kolik času zabrala vašemu kolegovi, kamarádovi a parťákovi Tonymu Leikemu výstavba té chaty. Co vy na to?“

Jens Rath měl jediný talent, a to že si dokázal rychleji a spolehlivěji než většina ostatních spočítat, kdy se mu co vyplatí. Odpovědět na početní příklad, který mu byl právě předložen, mu proto trvalo přibližně vteřinu.

„Dobře.“

„Vyrazíme tam zítra ráno v devět.“

„Jak…“

„Stejným způsobem, jakým jste tam převáželi materiál. Vrtulníkem.“ Policista vstal.

„Měl bych jenom jednu otázku,“ ozval se Jens Rath. „Tony si vždycky dával zatraceně pozor, aby se o té chatě nikdo nedozvěděl, myslím, že o ní nevěděla ani Lene, jeho snoubenka. Tak jak…?“

„Faktura na stavební materiál z Geila plus fotografie vás tří v montérkách, jak sedíte na hromadě prken před vrtulníkem.“

Jens Rath přikývl. „Jasně. Ta fotka.“

„Mimochodem, kdo ji pořídil?“

„Pilot. Než jsme odstartovali z Geila. A když jsme si společně pronajali kanceláře v jedné budově, byl to Andreasův nápad dát ji do tiskové zprávy. Připadalo mu, že fotka nás tří v montérkách je stylovější než fotka v obleku a v kravatách. A Tony souhlasil, protože byl toho názoru, že to vypadá, že nám ten vrtulník patří. Koneckonců ve finančním tisku se ta fotka pořád omílá…“

„Proč jste nám o té chatě neřekli, když byl Tony prohlášen za pohřešovaného?“

Jens Rath pokrčil rameny. „Nevykládejte si to špatně, máme na tom, aby se Tony brzy našel, stejný zájem jako vy. Máme v Kongu rozjetý projekt, který půjde do kelu, jestliže se Tony brzo neobjeví a nenasype do něj deset melounů. Jenže když Tony zmizí, je to vždycky proto, že sám chce. Umí se o sebe postarat, nezapomínejte, že byl žoldák. Tipoval bych, že právě teď někde popíjí drink, objímá exotickou divokou krásku a zubí se, protože vymyslel řešení.“

„Hm,“ pokýval hlavou Harry. „Předpokládám, že ta divoká kráska mu taky ukousla prostředníček.

Tak zítra v devět ráno na Fornebu.“

Jens Rath zůstal stát a hleděl za policistou. A myšlenky, proč se nepotí, nýbrž z něj přímo leje, pomalu odplývaly.

Harry se vrátil do Říšské nemocnice, Ses tam ještě pořád seděla. Listovala časopisem a jedla jablko.

Harry přehlédl květinové supy. Kytic přibylo.

„Vypadáš unaveně, Harry,“ podotkla Ses. „Měl bys jít domů.“

Harry se uchechtl. „Ty běž. Už ses tu naseděla sama až dost.“

„Nebyla jsem sama,“ usmála se lišácky. „Hádej, kdo se tu zastavil?“

Harry vzdychl. „Omlouvám se, Ses, ale mám momentálně hádanek až dost.“

„Oystein!“

„Oystein Eikeland?“

„Ano! Přinesl mléčnou čokoládu. Ne tátovi, ale mně. Omlouvám se, nic mi z ní nezbylo.“

Rozesmála se tak, až jí oči ve tváři téměř zmizely.

Když vstala a šla se projít, překontroloval Harry telefon. Dvě zmeškaná volání od Kaji. Přisunul si židli blíž ke zdi a zaklonil hlavu.

Kapitola 77 – Otisky

Deset minut po desáté přistál vrtulník na vyvýšenině západně od Hallingskarvet. V jedenáct chatu lokalizovali.

Byla v terénu tak dobře ukrytá, že i kdyby přibližně věděli, kde stojí, sotva by ji bez Jense Ratha našli. Na východní, závětrné straně hory byla její stěna vystavěna z kamenů do takové výšky, aby ji nemohla strhnout lavina. Kameny sem nanosili z okolí a přizdili je ke dvěma balvanům tvořícím boční a zadní stěnu. Chata neměla žádné nápadné pravé úhly. Okna se podobala střílnám a byla zasazena hluboko do kamenné zdi tak, aby se v nich neodráželo slunce.

„Tomuhle říkám pořádná chata,“ okomentoval to Bjorn Holm, odepnul si lyže a zabořil se okamžitě do sněhu až po kolena.

Harry Jensi Rathovi vysvětlil, že od této chvíle už nepotřebují jeho služby a že se má vrátit do vrtulníku a společně s pilotem tam na ně počkat.

Sníh přede dveřmi nebyl tak hluboký.

„Někdo ho tu nedávno odházel lopatou,“ usoudil Harry.

Dveře měly kování s jednoduchým visacím zámkem, který bez zvláštních protestů povolil pod

Bjornovým páčidlem.

Než otevřeli, svlékli si palčáky, navlékli si latexové rukavice a přes lyžařské boty si natáhli modré igelitové sáčky. Potom vešli dovnitř.

„No ne!“ pískl tiše Bjorn Holm.

Celou chatu tvořila jedna prostá místnost o velikosti asi pět krát tři metry, která ze všeho nejvíc připomínala starodávnou kapitánskou kajutu s kulatými okénky a s kompaktním, úsporným zařízením.

Podlahy, stěny a stropy byly obloženy hrubými neohoblovanými prkny, jimž se dostalo několika vrstev bílého nátěru, aby se dalo využít té trochy světla, jež sem pronikalo. Kratší stěnu napravo zabírala prostá kuchyňská linka s výlevkou a skříňkou pod ní. Otoman u druhé kratší stěny očividně sloužil také jako postel. Uprostřed místnosti stál jídelní stůl s jednou – jedinou! – dřevěnou židlí se skvrnami od malířské barvy. Před jedním oknem se nacházel značně použitý psací stůl s vyrytými iniciálami a přisprostlými rýmovačkami. Nalevo, na dlouhé stěně, v níž byl odhalený zadní balvan, stála černá kamna. Pro lepší využití tepla vedla komínová roura nejprve doprava a až potom pokračovala přímo vzhůru. Koš na dřevo byl plný březových polen a novin na zátop. Na stěnách visela mapa této oblasti, ale také mapa Afriky.

Bjorn vyhlédl přes psací stůl oknem ven.

„Tak tomuhle říkám pořádný výhled. Ty bláho, odsud je vidět půlka Norska.“

„Tak se do toho pustíme,“ vyzval ho Harry. „Pilot nám dal dvě hodiny, od pobřeží se sem blíží oblačnost.“

Mikael Bellman vstal jako obvykle v šest hodin, a aby se probral, zatrénoval si na běžeckém pásu ve sklepě. Opět se mu zdálo o Kaje. Seděla vzadu na sedadle motorky a objímala pažemi muže, kterého představovala jen helma s hledím. Usmívala se tak šťastně, až jí byly vidět špičaté zuby, a když od něj odjížděli, mávala mu. Neukradli mu ale tu motorku? Nebyla náhodou jeho? Nevěděl to jistě, protože Kajiny vlající vlasy byly tak dlouhé, že zakrývaly espézetku.

Po běhání se vysprchoval a došel si nahoru na snídani.

Obrnil se a teprve potom otočil ranní noviny, které mu Ulla – jako obvykle – položila vedle talíře.

Protože měli nedostatek fotografií Sigurda Altmana alias Kavalíra, otiskli snímek okresního policejního náčelníka Skaie. Stál před svou úřadovnou se zkříženými pažemi, na hlavě zelenou čepici se širokým štítkem, jako nějaký pitomý lovec medvědů. Titulek zněl: „Kavalír zatčen?“ A vedle toho, nad snímkem rozbitého žlutého skútru: „Nález další mrtvoly v Ustaoset.“

Bellman rychle sklouzl pohledem po textu, hledal slovo „Kripos“ nebo – v nejhorším případě – své jméno. Na první straně nic. Taky dobře.

Nalistoval noviny na stránku, na niž se odkazovalo, a tam to bylo, s fotografií a tak vůbec:

Šéf vyšetřování z Kriposu Mikael Bellman prohlásil v krátkém komentáři, že se nechce před výslechem Kavalíra k případu vyjadřovat. A že nebude nijak zvlášť komentovat to, že podezřelého zatkl právě okresní policejní náčelník z Ytre Enebakku.

– Všeobecně mohu konstatovat, že policejní práce je týmová záležitost. V Kriposu neklademe důraz na to, kdo získá žlutý trikot.

To poslední neměl říkat. Byla to lež, bude to považováno za lež a bylo to z toho na hony cítit.

Ale tolik to zase nevadí. Protože jestli je pravda to, co mu sdělil po telefonu den předtím obhájce

Johan Krohn, bude mít Bellman báječnou příležitost všechno napravit. Ano, víc než to. Dokonce pojede další etapu ve žlutém trikotu. Věděl, že cena, kterou za to Krohn požaduje, je vysoká, bylo mu však také jasné, že ji nebude muset zaplatit on sám, nýbrž že ji zaplatí ten pitomý lovec medvědů.

Spolu s Harrym Holem a oddělením vražd.

Pracovník vězeňské služby jim přidržel otevřené dveře návštěvní místnosti a Mikael Bellman nechal jako prvního vejít Johana Krohna. Krohn trval na tom, že vzhledem k tomu, že tohle má být rozhovor – a nikoli formální výslech –, měl by se odehrát na maximálně neutrální půdě. Protože však bylo vyloučeno, aby bylo Kavalírovi povoleno opustit osloskou krajskou věznici, kde mu přidělili jednu ze samostatných cel, shodli se Krohn s Bellmanem na jedné z návštěvních místností, těch, kterése využívaly k soukromým schůzkám mezi vězni a rodinou. Žádné kamery, žádné mikrofony, pouze obyčejná místnost bez oken, kterou se někdo pokusil zútulnit háčkovaným ubrusem na stole a nástěnným kalendářem. Zpravidla se tu směli setkávat partneři, a pera v pohovce, pokryté skvrnami od spermatu, byla tak opotřebovaná, že Bellman úplně viděl, jak se Krohn do čalounění zabořil, když se posadil.

Sigurd Altman seděl na židli na konci stolu. Bellman se posadil na druhou židli tak, aby seděl s Altmanem naprosto stejně vysoko. Altman měl vyzáblý obličej, hluboko posazené oči a výrazná ústa s předkusem, kvůli čemuž vytanuly Bellmanovi na mysli fotografie vyzáblých Židů v Osvětimi.

A vesmírné příšery z Vetřelců.

„Rozhovory jako tento nejsou zcela podle pravidel,“ spustil Bellman. „Musím proto trvat na tom, aby si nikdo nedělal poznámky a také aby se nic z toho, co tu bude řečeno, nedostalo nikam dál.“

„Současně musíme mít záruku, že budou ze strany státního úřadu splněny podmínky pro učinění doznání,“ namítl Krohn.

„Máte mé slovo,“ odpověděl mu Bellman.

„A za to vám poníženě děkuji. Co máte dalšího?“

„Dalšího?“ podivil se Bellman a pousmál se. „Co bych měl podle vás udělat? Podepsat písemnou dohodu?“ Ten zatracený arogantní právnický blb.

„Ano, prosím,“ odvětil Krohn a přisunul Bellmanovi přes stůl list papíru.

Bellman zíral na papír. Pohled mu skákal od věty k větě.

„Samozřejmě ji nikomu neukážu, pokud to nebude nutné,“ pokračoval Krohn. „A jakmile budou podmínky splněny, vrátím vám ji. A tohle…,“ Krohn podal Bellmanovi pero, „… je S. T. Dupont, nejlepší psací náčiní, jaké se dá sehnat.“

Bellman si pero vzal a položil ho na stůl vedle sebe.

„Jestliže bude ten příběh dostatečně dobrý, podepíšu.“

„Pokud by tohle mělo být místo činu, tak po sobě dotyčný důkladně uklidil.“

Bjorn Holm si založil ruce v bok a rozhlédl se po místnosti. Obrátili všechno vzhůru nohama, prohlédli zásuvky i skříňky, hledali stopy krve a sejmuli otisky prstů. Bjorn si rozložil na psacím stole notebook, k němuž měl připojený skener na otisky prstů o velikosti krabičky zápalek, podobný, jaký teď na některých letištích začali používat pro identifikaci pasažérů. Prozatím se všechny otisky shodovaly pouze s otisky jediné osoby v tomto případu: s otisky Tonyho Leikeho.

„Pokračuj,“ vyzval ho Harry, který klečel pod výlevkou a rozšroubovával plastové trubky. „Někde to tu musí být.“

„Co jako?“

„To nevím. Prostě něco.“

„Pokud máme pokračovat, měli bychom si aspoň trochu zatopit.“

„Tak zatop.“

Bjorn Holm se posadil na bobek ke kamnům, otevřel dvířka a začal trhat a mačkat noviny z koše na dřevo.

„Cos vlastně nabídl Skaiovi za to, že přistoupí na tu tvoji hru? Přece jenom trochu riskoval, kdyby vyšla pravda najevo.“

„Neriskoval nic,“ namítl Harry. „Neřekl ani slovo, co by nebyla pravda, jen si přečti jeho prohlášení. To média z toho vyvodila chybné závěry. A neexistují žádné policejní instrukce, které by nařizovaly, kdo smí a nesmí zatknout podezřelého. Nemusel jsem mu za tu pomoc nabízet nic. Přiznal mi, že jsem mu méně nesympatický než Bellman a že to je dostatečný důvod.“

„Nic víc?“

„No… Povídal mi o své dceři Mie. Nedopadlo to s ní moc dobře. V takových případech hledají rodiče příčinu, něco konkrétního, na co by mohli ukázat prstem. A Skai se domnívá, že ta noc před kulturním domem Miu navěky poznamenala. Mezi lidmi se začalo vykládat, že Mia s Olem chodila, a že když ji Ole načapal s Tonym v tom lesíku, že to nebylo jenom při nevinném pusinkování. Ve

Skaiových očích nesou vinu za dceřiny problémy Ole i Tony.“

Bjorn potřásl hlavou. „Osude, osude, jak ty si s námi dovedeš zahrát.“

Harry došel k Holmovi a natáhl ruku. Na dlani mu ležely kousky něčeho, co vypadalo jako kovový drát odstřižený z plotu. „Tohle jsem našel pod výlevkou. Netušíš, co by to mohlo být?“

Bjorn si kovové kousky vzal a prohlížel si je.

„Hele!“ vykřikl Harry. „Co je tohle?“

„Co jako?“

„Ty noviny. Koukni, tady je článek z té tiskové konference, na které jsme mluvili o Isce Pellerové.“

Bjorn Holm pohlédl na fotografii Mikaela Bellmana, která se objevila poté, co odtrhl předchozí stranu. „No jo, sakra.“

„Tyhle noviny jsou staré jenom pár dní. Někdo tady musel nedávno být.“

„No jo, sakra,“ zopakoval Bjorn.

„Možná budou na první straně oti…“ Harry pohlédl do kamen, kde první strana právě vzplála.

„Promiň,“ pronesl Bjorn. „Ale můžu zkontrolovat ty další stránky.“

„O. K. Mimochodem, lámu si hlavu tady nad tím dřevem.“

„Ano?“

„V okruhu tří kilometrů tu neroste ani stromeček. Musí mít někde velký dřevník. Prověř ty noviny a já se porozhlédnu venku.“

Mikael Bellman hleděl na Sigurda Altmana. Nelíbil se mu jeho studený pohled. Nelíbilo se mu jeho kostnaté tělo, chrup, který se mu boulil pod rty, trhavé pohyby ani zajíkavé šišlání. Na to, aby Sigurda

Altmana považoval za svého spasitele a dobrodince, ho však nemusel mít rád. S každým slovem, které Altman pronesl, postoupil Bellman o krok blíž k vítězství.

„Předpokládám, že jste četl hlášení Harryho Holea, kde vylíčil předpokládaný průběh všech událostí,“ pravil právě Altman.

„Myslíte hlášení okresního policejního náčelníka Skaie?“ zeptal se Bellman. „Skaiovo vylíčení?“

Altman se ušklíbl. „Klidně si tomu tak říkejte. Ten příběh, který mi Harry přednesl, byl v každém případě překvapivě správný. Problém je ale v tom, že obsahuje jenom jeden jediný hmatatelný důkaz.

Moje otisky prstů doma u Tonyho Leikeho. Dobrá, řekněme, že prohlásím, že jsem u něj byl nanávštěvě. Že jsme si povídali o starých dobrých časech.“

Bellman pokrčil rameny. „Myslíte si, že tomuhle porota uvěří?“

„Líbí se mi pomyšlení, že působím důvěryhodně. Jenomže…“ Altman poodhrnul rty a odhalil dásně. „… já se teď přece před žádnou porotu nedostanu, nebo ano?“

Harry našel dřevník pod zelenou nepromokavou plachtou pod skalním útesem. Ve špalku byla zaražená sekyra, vedle ní nůž. Harry se rozhlížel a rozkopával sníh. Moc zajímavého tu neviděl. Jeho kanada cosi zasáhla. Bílou plastovou špulku. Sklonil se. Špulka měla na boku produktový štítek.

Deset metrů gázy. Co to tady dělá?

Harry naklonil hlavu ke straně a chvíli hleděl na špalek. Na černou skvrnu vsáknutou do dřeva. Nanůž. Na jeho střenku. Žlutá, lesklá. Co dělá nůž ve špalku na sekání dříví? Samozřejmě tu může být z mnoha důvodů, ale stejně…

Položil svou levici na špalek tak, aby mu pahýl prostředníčku zůstal ležet na rovné ploše, a ostatní prsty smáčkl dolů.

Opatrně uvolnil dvěma prsty za nejhořejší část střenky nůž. Ostří bylo jako břitva. Se stopami po tom, co v jeho povolání vždycky hledají. Vzápětí se rozběhl jako los na dlouhých nohou hlubokým sněhem.

Bjorn vzhlédl od počítače, když se Harry vřítil dovnitř. „Jenom samý Tony Leike,“ vzdychl.

„Na ostří nože je krev,“ vydechl Harry udýchaně. „Zjisti, jestli jsou na střence otisky.“

Bjorn opatrně převzal nůž. Nasypal na leskle nalakovanou žlutou střenku černý prášek a opatrně ho odfoukl.

„Je tu jenom jedna sada otisků, ale zato báječná. Možná tady najdu dokonce i epitelové buňky.“

„Jo!“ zajásal Harry.

„O co jde?“

„Ten, kdo tam zanechal ten otisk, uřízl Tonymu Leikemu prostředníček.“

„Cože? Proč si to…“

„Na špalku na sekání dříví je krev. A měl tam připravenou gázu, aby pak mohl ovázat ránu. Navíc mám tušení, že jsem ten nůž už viděl. Na zrnité fotografii Adele Vetlesenové.“

Bjorn Holm tiše pískl, přitiskl fólii na snímání otisků na střenku tak, aby se na ni prášek nalepil.

Potom přiložil fólii ke skeneru.

„Sigurde Altmane, možná sis našel dobrého advokáta, který nějakým způsobem vysvětlí ty otisky prstů na Leikeho psacím stole,“ zašeptal Harry, zatímco Bjorn stiskl tlačítko pro hledání a oba pozorovali modrý proužek, který pomalu začínal zleva doprava vyplňovat obdélníček, jenž naskočil na monitoru. „Jenomže otisky na tomhle noži už nevysvětlí.“

Ready…

Found 1 match.

Bjorn Holm stiskl tlačítko pro vyvolání jména.

Harry na ně zíral.

„Vážně si ještě pořád myslíš, že člověk, který usekl Leikemu ten prst, ho i zabil?“ zeptal se ho

Bjorn Holm.

Kapitola 78 – Dohoda

„Když jsem uviděl, jak Adele s Tonym šukají jak psi před latrínou, všechno se mi vrátilo. Všechno, co jsem dokázal pohřbít. Všechno, o čem psycholog tvrdil, že už jsem to překonal. Jenže to bylo naopak. Bylo to jako zvíře, které bylo uvázané, ale dostávalo krmení, rostlo a sílilo víc než kdy jindy.

A teď se dostalo na svobodu. Harry měl naprostou pravdu. Plánoval jsem pomstu, která spočívala v tom, že ponížím Tonyho Leikeho stejně tak, jako on ponížil mě.“

Sigurd Altman pohlédl na své ruce a usmál se.

„Jenže od tohohle okamžiku se Harry mýlil. Nenaplánoval jsem si, že by Adele měla zemřít. Jenom jsem chtěl Tonyho před zraky všech potupit. Hlavně před zraky těch, o kterých doufal, že se stanou jeho rodinou, před tou dojnou krávou Galtungem, co měl financovat celé to jeho konžské dobrodružství. Proč by se jinak Tony obtěžoval a ženil se s takovou šedou myší, jako je Lene

Galtungová?“

„To je pravda,“ přikývl Mikael Bellman, aby tím ukázal, že je na Altmanově straně.

„Tak jsem poslal Tonymu dopis, ve kterém jsem se vydával za Adele. Napsal jsem mu, že jsem těhotná a že si chci dítě nechat, ale že jako nastávající matka samoživitelka si musím zajistit finanční prostředky, a že proto chci peníze za to, že pomlčím o tom, že je to dítě jeho. Napoprvé čtyři sta tisíc.

A že má peníze donést za dva dny o půlnoci do parkovacího domu za elektroprodejnou Lefdal v Sandvice. Pak jsem poslal dopis Adele, vydával jsem se v něm za Tonyho a ptal jsem se jí, jestli bychom si nemohli dát na stejném místě ve stejnou dobu rande. Věděl jsem, že okolnosti budou Adele po chuti, a počítal jsem s tím, že si prostě ani nevyměnili telefonní čísla. Že ten podvod nikdo neodhalí předčasně, než dosáhnu toho, čeho jsem dosáhnout chtěl. V jedenáct jsem byl sám na místě, seděl jsem připravený v autě s foťákem. Měl jsem v úmyslu tu schůzku zaznamenat, ať už skončí hádkou, nebo souloží, a potom to celé poslat s příslušným vylíčením Andersi Galtungovi. To bylo všechno.“

Sigurd Altman pohlédl na Bellmana a zopakoval: „To bylo všechno.“

Bellman přikývl a Altman pokračoval: „Tony přijel dřív. Zaparkoval, vystoupil a rozhlížel se.

Potom zmizel ve stínu stromů u řeky. Schoulil jsem se pod volant. Pak dorazila Adele. Stočil jsem okénko, abych je slyšel. Stála tam a čekala, rozhlížela se, dívala se na hodinky. Uviděl jsem, že Tony najednou stojí přímo za ní, tak blízko, že bylo až neuvěřitelné, že si ho nevšimla. Viděl jsem, jak vytáhl mohutný sámský nůž a položil jí paži kolem krku. Kopala nohama a máchala rukama, když ji táhl ke svému autu. Ve chvíli, kdy se otevřely dveře od auta, jsem si všiml, že sedadla jsou potažená igelitem. Neslyšel jsem, co Tony Adele řekl, ale zvedl jsem foťák a přiblížil jsem si je. Uviděl jsem, že jí vtiskl do ruky propisku, že jí očividně diktuje něco, co ona napsala na pohlednici.“

„Ten pohled z Kigali,“ pokýval hlavou Bellman. „Předem si to naplánoval. Měla zmizet.“

„Fotil jsem, na nic jiného jsem nemyslel. Až do chvíle, kdy Tony najednou zvedl ruku a zabodl jí nůž do krku. Nevěřil jsem svým vlastním očím. Začala stříkat krev, dopadala na vnitřní stranu čelního skla.“

Ani Bellman, ani Altman si nevšímali Krohna, který lapal po dechu.

„Chvíli počkal, nechal jí nůž prostě trčet z krku, jako by chtěl, aby nejdřív vykrvácela. Potom ji zvedl, obešel s ní auto a hodil ji do kufru. Ve chvíli, kdy se chystal znovu nasednout, se zarazil a jakoby zavětřil. Stál pod světlem pouliční lampy a já jsem to uviděl: tytéž doširoka otevřené oči, ten samý škleb jako tehdy, když seděl na mně před tím tanečním lokálem a rval mi do pusy nůž. Ještě dlouho potom, co s Adele odjel, jsem tam seděl ochromený děsem, nedokázal jsem se pohnout. Došlo mi, že žádný odhalující dopis Andersi Galtungovi poslat nemůžu. Ani nikomu jinému. Protože jsem se právě stal spoluviníkem vraždy.“

Sigurd Altman zdrženlivě upil vody, kterou měl ve sklenici před sebou, a mrkl směrem k Johanu

Krohnovi, který mu pokývl.

Bellman si odkašlal. „Z technického hlediska jste nebyl spoluviníkem vraždy. V nejhorším případě spoluviníkem v případu vydírání nebo podvodu. Mohl jste to zarazit. Samozřejmě by to pro vás bylo velice nepříjemné, ale mohl jste jít na policii. Vždyť jste dokonce pořídil fotografie, které to dokazovaly.“

„Přesto by mě obžalovali a odsoudili. Tvrdili by, že vím lépe než kdokoli jiný, že Tony Leike reaguje pod tlakem násilnicky, a že jsem to celé úmyslně vyvolal.“

„Copak vás vážně nenapadlo, že by se to mohlo stát?“ zeptal se Bellman a přehlédl Krohnův varovný pohled.

Sigurd Altman se usmál. „Není zvláštní, náčelníku, že často bývá nejobtížnější prohlédnout vlastní úvahy? Nebo si je vybavit? Popravdě řečeno si vůbec nevzpomínám, co jsem si myslel, že se stane.“

Protože si to pamatovat nechceš, pomyslel si Bellman a se zamručením přikývl, jako by Altmanovi děkoval, že mu poskytl nový vhled do lidské duše.

„Několik dní jsem přemýšlel,“ pokračoval Altman. „Potom jsem se vypravil znovu do Havasshytta a vytrhl jsem tam z knihy hostů stránku, na které byla jména a adresy všech těch, kdo tam oné nocipřenocovali. Pak jsem napsal Tonymu další dopis, ve kterém jsem uvedl, že vím, co udělal a proč. Že jsem ho viděl souložit s Adele Vetlesenovou v Havasshytta. A že požaduju peníze. Podepsal jsem se jako Borgny Stem-Myhreová. Za pět dní jsem se v novinách dočetl, že byla nalezena mrtvá v jednom sklepě. Tady to mělo skončit. Policie měla ten případ vyšetřit a Tonyho odhalit. To jste měli udělat.

Chytit ho.“

Sigurd Altman zvýšil hlas a Bellman by mohl přísahat na to, že zahlédl, jak mu do očí za kulatými brýlemi vhrkly slzy.

„Jenomže vy jste nenašli ani stopu, tápali jste v naprosté mlze. Tak jsem ho musel zásobovat dalšími oběťmi, vyhrožovat mu novými jmény z toho seznamu z Havasshytta. Vystřihoval jsem si fotografie zavražděných z novin a věšel jsem si je na stěny střižny v továrně Kadok společně s kopiemi dopisů, které jsem psal jménem těch obětí. Jakmile Tony zabil jednu osobu, přišel dopis od jiné, která tvrdila, že to ona psala ty předchozí dopisy a že teď ví, že má Tony na svědomí dva nebo tři nebo později čtyři životy. A že se cena za mlčení odpovídajícím způsobem zvyšuje.“ Altman se naklonil vpřed, jeho hlas zněl zmučeně. „Dělal jsem to proto, abych vám dal možnost ho chytit. Vrah přece chybuje, nebo ne? Čím víc vražd, tím vyšší šance, že ho lapnete.“

„A tím lepší je v tom, co dělá,“ dodal Bellman. „Nezapomeňte na to, že Tony Leike nebyl žádný zelenáč, co se násilí týče. Člověk nemůže působit tak dlouho v Africe jako žoldák a nemít na rukou krev. Tak jako ji tam máte vy sám.“

„Krev na rukou?“ vykřikl Altman náhle vztekle. „Já jsem se vloupal k Tonymu a zavolal jsem

Eliasi Skogovi, abyste našli ve výpisu telefonních hovorů tuhle stopu. To vy máte krev na rukou, protože jste nedělali pořádně svoji práci! Děvky jako Adele a Mia a vrazi jako Tony. Kdyby…“

„To by zatím stačilo, pane Altmane.“ Johan Krohn vstal. „Dáme si krátkou přestávku, ano?“

Altman zavřel oči, zvedl ruce a zavrtěl hlavou. „Já jsem v pořádku, jsem v pořádku. Pokračujme, ať to máme za sebou.“

Johan Krohn pohlédl na svého klienta, potom na Bellmana a znovu se posadil.

Altman se zhluboka a třaslavě nadechl. Pak pokračoval: „Po třetí vraždě nebo tak nějak samozřejmě Tony pochopil, že další dopis nemusí být nutně od toho, kdo se prohlašuje za jeho autora.

Přesto je dál vraždil, stále hrůznějšími způsoby. Jako by mě chtěl vyděsit, přimět mě, abych se stáhl, ukázat mi, že dokáže zabít všechno a všechny, a nakonec dostane i mě.“

„Nebo se chtěl zbavit potenciálních svědků, kteří ho s Adele viděli,“ namítl Bellman. „Věděl, že v Havasshytta bylo pouze sedm lidí, jen neměl možnost zjistit, kdo přesně.“

Altman se zasmál. „Představte si to! Přísahal bych, že se jel podívat do návštěvní knihy v té chatě.

A tam našel jenom stopy po vytržené stránce. Chudáček Toníček!“

„Co kdybychom se vrátili k vašemu vlastnímu motivu?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Altman náhle ostražitým tónem.

„Už mnohem dřív jste mohl policii anonymně upozornit. Možná i vy jste si přál, aby všichni svědci zmizeli?“

Sigurd Altman naklonil hlavu ke straně, uchem se téměř dotýkal ramene. „Jak jsem povídal, náčelníku. Je těžké objasnit všechny důvody lidského jednání. Podvědomí se řídí pudem sebezáchovy, a proto je často racionálnější než vědomá myšlenka. Možná moje podvědomí pochopilo, že i pro mě bude bezpečnější, pokud Tony odklidí z cesty všechny svědky. Pak by nikdo nemohl prozradit, že jsem tam byl, ani mě jednoho krásného dne poznat na ulici. Jenže na tuhle otázku nedostaneme nikdy odpověď, nebo snad ano?“

V kamnech rachtalo a praskalo.

„Jenže proč by si proboha usekával Tony Leike prostředníček?“ divil se Bjorn Holm.

Usadil se na otomanu, Harry zatím prohlížel lékárničku, kterou našel vzadu v jedné kuchyňské zásuvce. Obsahovala několik ruliček gázy. A protikrvácivou mast, takovou, co urychluje srážení krve.

Podle data výroby na tubě byla stará jen dva měsíce.

„Altman ho k tomu donutil,“ přemítal Harry a otočil hnědou lahvičku bez etikety. „Chtěl Leikeho ponížit.“

„Tváříš se, jako bys tomu sám nevěřil.“

„Jasně že tomu sakra věřím,“ namítl Harry, odšrouboval zátku a přičichl si k obsahu.

„Vážně? Tady není jediný otisk prstu, který by patřil někomu jinému než Leikemu, není tady ani vlásek, který by neodpovídal Leikeho havraní kštici, není tady ani otisk boty, který by neodpovídal

Leikeho velikosti pětačtyřicet. Sigurd Altman je špinavý blonďák a má velikost dvaačtyřicet, Harry.“

„Důkladně po sobě uklidil. Připomeň mi, abychom tohle poslali na analýzu.“ Harry zastrčil hnědou lahvičku do kapsy bundy.

„Důkladně uklidil? V chatě, která pravděpodobně ani nebyla místem činu? Stejný člověk, který si vůbec nelámal hlavu s tím, že zanechal dokonalé otisky na Leikeho psacím stole v Holmenské ulici?

Člověk, o kterém jsi sám řekl, že po sobě na té turistické chatě, kde zabil Utma, moc dobře neuklidil?

Já tomu nevěřím, Harry. A ty taky ne.“

„Krucinál!“ zařval Harry. „Krucinál, krucinál.“ Opřel si čelo o dlaně a zíral do desky stolu.

Bjorn Holm zvedl jeden z oněch dvou kousíčků kovu nalezených pod výlevkou a nehtem ukazováčku z něj oškrabal žlutý povlak. „Mimochodem, myslím, že vím, co je tohle.“

„A co?“ zeptal se Harry, aniž zvedl hlavu.

„Železo, chrom, nikl a titan.“

„Cože?“

„Jako malý jsem nosil rovnátka. Když se měla nová rovnátka přizpůsobit, aby dobře seděla, musela se ohnout a smáčknout.“

Harry zprudka zvedl hlavu a upřel pohled na mapu Afriky. Zíral na státy, které se vzájemně spojovaly jako dílky puzzle. Na Madagaskar, jenž ležel stranou jako dílek, který se nikam nehodí.

„U zubaře…“

„Pššt!“ sykl Harry a zvedl ruku. Cítil to. Právě něco zapadlo na místo. Bylo slyšet jen kamna a poryvy větru, jež se začaly zvenčí ozývat stále častěji. Dva dílky puzzle, které od sebe byly velice vzdálené, které ležely každý na jiné straně. Dědeček u jezera Lyseren. Matčin otec. A fotografie v zásuvce v té turistické chatě. Rodinný snímek. Ta fotografie nepatřila Tonymu Leikemu, nýbrž jemu,

Oddu Utmovi. Dna. Cože mu to Tony povídal? Není nakažlivá, ale je dědičná. Chlapec s velkými vyceněnými zuby. A ten dospělý muž s pevně semknutými rty, který jako by skrýval temné tajemství.

Skrýval shnilé zuby a rovnátka.

Kámen. Hnědočerný kamínek, který našel na podlaze koupelny v té turistické chatě. Strčil ruku do kapsy. Pořád ho tam má. Hodil ho Bjornovi.

„Koukej,“ vyzval ho a polkl. „Tohle jsem našel. Myslíš, že to může být zub?“

Bjorn to zvedl proti světlu. Nehtem to oškrabal. „Klidně může.“

„Musíme se vrátit,“ prohlásil Harry a ucítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku. „Hned teď. Nezabil je totiž Altman.“

„Že ne?“

„Zabil je Tony Leike.“

„Samozřejmě jste se dočetl v novinách, že Tony Leike byl zatčen a vzápětí propuštěn,“ pokračoval

Bellman. „Měl totiž takovou hezkou věcičku, které se říká alibi. V době úmrtí Borgny i Charlotte byl průkazně na jiném místě.“

„O tom já nic nevím,“ odpověděl Altman a zkřížil paže. „Vím jenom, že jsem ho viděl, jak zabodl

Adele do krku nůž. A že dopisy, které jsem mu posílal, zavinily, že jejich údajní odesílatelé byli vzápětí zavražděni.“

„Je vám jasné, že jste se tímhle stal přinejmenším spolupachatelem těch vražd?“

Johan Krohn si odkašlal. „A je zase vám jasné, že jste přistoupil na obchod, který vám a Kriposu naservíruje skutečného vraha na stříbrném podnose? Vyřešíte tím všechny své interní problémy, pane

Bellmane. Získáte veškeré uznání a také svědka, který v soudní síni prohlásí, že viděl, jak Tony Leike zavraždil Adele Vetlesenovou. Co se stalo mimo to, zůstane mezi námi.“

„A váš klient získá svobodu?“

„Tak zní dohoda.“

„Co jestli si Leike ty dopisy schoval a ony se při soudním procesu vynoří?“ zeptal se Bellman.

„Pak bychom měli problém.“

„Právě proto mám dojem, že se nevynoří,“ usmál se Krohn. „Nebo ano, náčelníku?“

„Co ty fotografie Tonyho a Adele, které jste pořídil?“

„Shořely při požáru továrny,“ odpověděl Altman. „Zatracený Hole.“

Mikael Bellman pomalu přikývl. Potom zdvihl pero. S. T. Dupont. Náplň a ocel. Zvedalo se mu těžko. Jakmile ho však přiložil k listu papíru, jako by podpis vykroužilo samo.

„Díky, přepínám a končím,“ pronesl Harry.

Odpovědí mu bylo zachrastění a pak se rozhostilo ticho, jen přes sluchátka slyšel monotónní hluk motoru vrtulníku. Odklonil mikrofon propojený se sluchátky, který měl před ústy, a vyhlédl ven.

Pozdě.

Právě domluvil s řídicí věží na letišti Gardermoen. Měli z bezpečnostních důvodů přístup k většině údajů, i k seznamům pasažérů. A potvrdili mu, že Odd Utmo odcestoval včera na svou předem zakoupenou letenku do Kodaně.

Krajina pod nimi se pomalu posouvala.

Harry si ho představoval, jak tam stojí s pasem muže, kterého mučil a zabil. Představoval si, jak pracovník za přepážkou rutinně kontroluje, zda jméno v pasu odpovídá uvedenému jménu pasažéra, a jak se podivuje – pokud si vůbec prohlédl fotografii –, že dospělý člověk vůbec ještě nosí rovnátka.

Vzhlédne, zaregistruje stejná rovnátka na možná uměle nahnědo obarvených zubech před sebou, která si Tony Leike musel přihnout a ustřihnout, aby si je dokázal jakžtakž nasadit na vlastní porcelánově bílé tesáky.

Vlétli do dešťové přeháňky, která zabubnovala na plexisklový kryt kabiny, rozběhla se v chvějících se proužcích vody do stran a zmizela. Za několik vteřin jako by tam ani nikdy nebyla.

Ten prst.

Tony Leike si uřízl prst a poslal ho Harrymu v posledním pokusu odvést od sebe pozornost, aby tím dokázal, že je nutné považovat ho za mrtvého. Že se na něj může zapomenout, že ho můžou odepsat, případ odložit. Byla to náhoda, že zvolil stejný prst, jaký chyběl Harrymu, chtěl se mu připodobnit?

Ale co alibi? Co to jeho neprůstřelné alibi?

Harryho už ta myšlenka napadla předtím, odvrhl ji však, protože chladnokrevní vrazi jsou zvláštnost, vybočují, jsou to perverzní duše v pravém smyslu toho slova. Mohl by však přece jen existovat ještě někdo, mohlo by to být tak prosté, že by Tony Leike měl nějakého komplice?

„Do prdele!“ zaklel Harry, dostatečně hlasitě na to, aby mikrofon, který se jeho hlasem aktivoval, přenesl poslední slabiku do sluchátek ostatních tří lidí ve vrtulníku. Všiml si, že Jens Rath na něj úkosem zírá. Možná má tenhleten Rath přece jenom pravdu. Možná Tony Leike právě teď sedí někde s drinkem v ruce, objímá exotickou divokou krásku a zubí se, protože vymyslel řešení.

Kapitola 79 – Zmeškané hovory

Ve čtvrt na tři přistál vrtulník na Fornebu, zrušeném letišti nacházejícím se dvanáct minut jízdy od centra Osla. Harry s Bjornem Holmem vešli do budovy Kriposu a Harry se zeptal recepční, proč mu ani Bellman, ani nikdo z hlavních vyšetřovatelů nezvedají telefon. Dozvěděl se, že všichni mají poradu.

„Proč nás k ní sakra nepřizvali?“ mumlal Harry a přitom rázoval chodbou, Bjorn klusal za ním.

Harry bez zaklepání rozrazil dveře. Otočilo se k nim sedm hlav. Osmá, hlava Mikaela Bellmana, se otáčet nemusela, protože náčelník seděl na konci dlouhého stolu čelem ke dveřím, a právě na něj se všichni ostatní předtím dívali.

„Laurel a Hardy,“ pronesl Bellman bodře a Harry podle uchechtávání pochopil, že se o nich v jejich nepřítomnosti mluvilo. „Kdepak jste byli?“

„No, zatímco vy si tu hrajete na Sněhurku a sedm trpaslíků, my jsme byli na chatě Tonyho

Leikeho,“ odpověděl Harry a praštil sebou na volnou židli na opačném krátkém konci stolu. „A máme pro vás pár novinek. Vrah není Altman. Chytili jsme nepravého. Je to Tony Leike.“

Harry nevěděl, jakou reakci očekával. V každém případě ne tuhle, tedy vůbec žádnou.

Náčelník se zaklonil na židli a přátelsky a tázavě se usmál.

„Chytili jsme nepravého? My? Pokud si dobře vzpomínám, považoval okresní policejní náčelník

Skai za vhodné zatknout právě Sigurda Altmana. A co se týče hodnoty té novinky, je velice nízká.

Pokud jde o Tonyho Leikeho, asi bychom vám měli spíš říct ‚Vítejte v klubu‘.“

Harry skákal pohledem od Ardala k Pelikánce a zpět k Bellmanovi a mozkové závity mu přitom pracovaly na plné obrátky. A došly k jedinému možnému závěru.

„To Altman, Altman vám prozradil, že to byl Leike. Věděl to celou dobu.“

„Nejenomže to věděl,“ odvětil Bellman. „Stejně jako Leike spustil tu lavinu u Havasshytta, spustil

Altman, aniž si toho byl vědom, celé to vraždění. Skai zatkl nevinného člověka, Harry.“

„Nevinného?“ Harry zavrtěl hlavou. „Viděl jsem ty fotky v továrně Kadok, Bellmane. Altman je do toho zapletený, jenom ještě zatím nevím jak.“

„Ale my ano. Takže pokud to dokážete přenechat nám…“

Harry už už slyšel z Bellmanových úst slovo „dospělým“, ale nakonec z toho vyšlo:

„… kteří disponujeme fakty, tak se k nám budete moct přidat, až budete zase lépe v obraze, Harry.

Souhlasíte? Bjorn také? V tom případě budeme pokračovat. Právě jsem povídal, že nemůžeme vyloučit, že Leike měl spoluviníka, někoho, kdo provedl nejméně dvě vraždy, ty, na které má Leike alibi. Víme, že v okamžiku smrti jak Borgny, tak Charlotte se Leike účastnil obchodního jednání, na němž bylo přítomno několik svědků.“

„Chytrej hajzl,“ podotkl Ardal. „Samozřejmě věděl, že policie si dá všechny ty vraždy do souvislosti. Takže pokud by si opatřil neprůstřelné alibi na jednu nebo dvě z nich, automaticky by ho to zbavilo podezření v případě těch ostatních.“

„Ano,“ přikývl Bellman. „Jenže kdo je ten spolupachatel?“

Harry slyšel, jak místností létají návrhy, komentáře a otázky ostatních.

„Tony Leike jistě nezavraždil Adele Vetlesenovou kvůli těm čtyři sta tisícům, které po něm chtěl vyděrač,“ spustila Pelikánka, „nýbrž kvůli tomu, že kdyby se provalilo, že s ním nějaká žena čeká dítě, Lene Galtungová by se s ním rozešla a on by mohl Galtungovým milionům na svůj konžský projekt jen zamávat. Proto otázka, kterou bychom si měli položit, zní, kdo měl stejný motiv.“

„Ostatní investoři v Kongu,“ zavolal muž s hladkou pletí. „Co ti jeho finanční kamarádíčci, se kterými si pronajímá kancelář?“

„Tony Leike s tím svým konžským projektem stojí a padá, ale nikdo z jeho společníků by nezabil dva lidi proto, aby si pojistil desetiprocentní podíl v tom projektu, tihle kluci jsou zvyklí peníze získávat i ztrácet. Navíc musel Leike spolupracovat s někým, komu by mohl věřit jak osobně, tak profesionálně. Nezapomeňte také na to, že vražedná zbraň byla v případě Borgny a Charlotte stejná.

Jakže jste ji to nazval, Harry?“

„Leopoldovo jablko,“ odpověděl stále otupělý Harry bezvýrazně.

„Prosím hlasitěji.“

„Leopoldovo jablko.“

„Děkuju. Z Afriky. Ze stejného místa, kde Leike působil jako žoldák. Proto se nabízí předpoklad, že Leike využil někoho ze svých dřívějších kolegů. Myslím si, že bychom měli začít tady.“

„Jestliže použil nájemného vraha pro vraždu číslo dvě a tři, proč ne pro všechny?“ zeptala se

Pelikánka. „Pak by měl alibi na všechno.“

„Určitě by získal i množstevní slevu,“ pronesl muž s nansenovským knírem. „Nájemný vrah beztak nemůže dostat víc než doživotí.“

„Mohly v tom sehrát roli úvahy, které my nevidíme,“ namítl Bellman. „Banální důvody, jako třeba že dotyčný neměl čas. Nebo si to Leike nemohl dovolit. Nebo nejběžnější důvod v kriminálních případech, totiž že to tak prostě vyšlo.“

Všichni kolem stolu shodně přikyvovali, dokonce i Pelikánka se zdála být s odpovědí spokojená.

„Další otázky? Ne? V tom případě bych využil příležitosti a poděkoval Harrymu Holeovi, který s námi doteď spolupracoval. Protože už nepotřebujeme jeho expertizy, vrací se s okamžitou platností na oddělení vražd. Bylo zajímavé seznámit se s jiným pohledem na vyšetřování vražd, Harry.

Tentokrát se vám sice ten případ tak úplně vyřešit nepodařilo, ale kdo ví? Pokud na vás na Gronlandu nečeká zrovna vražda, možná tam budete mít nějaké jiné zajímavé případy násilného charakteru. Ještě jednou vám tedy děkuju. A teď mě, lidi, čeká tisková konference.“

Harry pohlédl na Bellmana. Mohl ho jen obdivovat. Tak jako člověk obdivuje švába, kterého spláchne do záchodu, ale on znovu vyleze. A znovu. A nakonec ovládne svět.

U postele v Říšské nemocnici ubíhaly minuty, čtvrthodiny a postupně i hodiny v pomalé, vlnící se monotónnosti. Přišla sestra a odešla, přišla Ses a odešla. Kytice jako by se nepozorovaně posunuly blíž.

Harry zažil, že mnoho příbuzných nesnese čekání, jakmile se přiblíží poslední nádech jejich blízkých. Často nakonec prosí, žadoní, aby smrt přišla a vysvobodila je. Myšleno je samotné. Harry to však cítil obráceně. Nikdy se necítil být otci blíž než teď, tady v té mlčenlivé místnosti, kde byl slyšet jen dech a další úder srdce. Protože vidět tady Olava Holea bylo jako vidět tady sebe, v mírem naplněné existenci mezi životem a nicotou.

Kriminalisté v Kriposu odhalili a pochopili mnohé. Jenže nikoli onu očividnou souvislost. Tu, která všechno osvětlovala výrazněji. Souvislost mezi statkem Leikeových a Ustaoset. Mezi pověstmi o přízraku pohřešovaného chlapce ze statku Utmo a mužem, který okolní pláně prohlašoval za

„krajinu svého srdce“. Mezi Tonym Leikem a chlapcem na fotografii stojícím tam společně s ošklivým otcem a krásnou matkou.

Občas mrkl Harry na telefon a všiml si, že má zmeškaný hovor. Hagen. Oystein. Kaja. Znovu Kaja.

Bude jí muset brzy zavolat… Zavolal jí.

„Můžu k tobě v noci přijít?“ zeptala se.

Kapitola 80 – Rytmus

Déšť bušil do prken plovoucího mola. Harry došel k zádům stojícím na jeho okraji.

„Dobré ráno, pane Skaii.“

„Dobré ráno, pane Hole,“ odpověděl okresní policejní náčelník, aniž se otočil. Špička jeho rybářského prutu se skláněla ve směru vlasce, který mizel v rákosí na opačném břehu.

„Chytil jste něco?“

„Houby,“ odtušil Skai. „Zamotal jsem se do toho zatracenýho rákosí.“

„To je mi líto. Četl jste dnešní noviny?“

„Sem na periferii nám chodí až později dopoledne.“

Harry věděl, že to není pravda, přesto pokývl.

„Nejspíš ale píšou, že jsem venkovskej buran,“ pokračoval Skai. „Že byli zapotřebí lidi z Kriposu, aby dokázali ten uzel rozetnout.“

„Jak jsem povídal: je mi to líto.“

Skai pokrčil rameny. „Neomlouvejte se. Řekl jste mi, jak se věci mají, věděl jsem, do čeho jdu.

A byla to celkem i zábava. Víte, tady se toho zas tak moc neděje.“

„Hm. O vás tolik nepíšou, víc je zajímá to, že vrahem byl přece jenom Tony Leike. Hodně citují

Bellmana.“

„Chápu.“

„Brzy zjistí i to, kdo byl Tonyho otec.“

Skai se otočil k Harrymu a pohlédl na něj.

„Mělo mě to napadnout už dřív, zvlášť po tom, co jsme mluvili o té změně příjmení.“

„Teď vám nerozumím, pane Hole.“

„Vždyť jste mi to řekl dokonce vy sám, pane Skaii. To, že Tony bydlel u svého dědečka, matčina otce, na statku Leike. Leike. Matčin otec. Tony si vzal matčino příjmení.“

„Na tom není nic neobvyklého.“

„Možná ne. Jenomže v tomhle případě k tomu měl dobrý důvod. Tony se u dědečka ukrýval. Matka ho sem poslala.“

„Co vás k téhle domněnce vede?“

„Přivedla mě na to jedna kolegyně,“ odpověděl Harry, a na okamžik jako by opět ucítil v nose její vůni z dnešní noci. „Vyprávěla mi něco, co jí vykládal okresní policejní náčelník z Ustaoset.

O rodině Utmových. O otci a synovi, kteří se vzájemně nenáviděli tak silně, až to začalo vypadat, že to skončí vraždou.“

„Vraždou?“

„Prověřil jsem si trestní rejstřík Odda Utma. Stejně jako jeho syn byl známý tím, že byl horká hlava. V mládí si odpykal osm let za vraždu ze žárlivosti. Potom se přestěhoval do pustiny. Vzal si

Karen Leikeovou a narodil se jim syn. Když dorostl do puberty, byl krásný, vysoký, okouzlující. Dva muži a jedna žena v takřka absolutní izolaci. Muž, který v minulosti ze žárlivosti zabil. Zdá se, že se

Karen Leikeová snažila zabránit tragédii tím, že syna ve vší tajnosti poslala pryč a současně položila jeho boty na místo, jímž se právě prohnala velká lavina.“

„Tohle je pro mě novinka, pane Hole.“

Harry pomalu pokývl. „Bohužel tu tragédii dokázala jen odsunout. Její kostra byla právě nalezena na suťovém svahu. V čele měla kulku. O několik metrů dál rozdrtil jejího muže a vraha sněžný skútr.

Manžel byl předtím mučen, na zádech a pažích měl spálenou většinu kůže a měl vytrhané zuby.

Hádejte, kdo mu to udělal?“

„Proboha…“

Harry si vsunul mezi rty cigaretu.

„Jak jste se dopátral té souvislosti?“ chtěl vědět Skai.

„Podoba, dědičnost.“ Harry si cigaretu zapálil. „Otec a syn. Člověk se tomu může snažit utéct, jenže ho to dožene všude. Myslím, že Odd Utmo pochopil, že vraždy spojené s Havasshytta znamenají, že lovnou zvěří je on sám, že po něm jde přízrak jeho vlastního mrtvého syna. Proto uprchl ze statku na turistickou chatu dobře ukrytou mezi srázy. Tam si s sebou vzal fotografii své rodiny, rodiny, kterou sám zničil. Představte si to, ustrašený, možná litující vrah o samotě se svými myšlenkami…“

„To už pro něj byl dostatečný trest.“

„Našel jsem ten snímek. Tony měl štěstí, víc se podobal matce. Bylo těžké najít nějakou podobnost mezi dospělým Tonym a chlapcem na fotce. Ale už tehdy měl ty velké bílé zuby. Zatímco jeho otec ty svoje schovával. Právě v tomhle se lišili.“

„Měl jsem dojem, že jste říkal, že je odhalila podobnost?“

Harry přikývl. „Trpěli stejnou nemocí.“

„Byli to vrazi.“

Harry zavrtěl hlavou. „Já to myslel doslova, pane Skaii. Mínil jsem tím, že měli oba dnu. Jejich příbuznost mi dneska ráno potvrdili. Analýza DNA z kousků masa na kamnech a z vlasů Tonyho

Leikeho prokazuje, že jde o otce a syna.“

Skai přikývl.

„No, přišel jsem vám hlavně poděkovat za pomoc a omluvit se za to, jak to dopadlo. Bjorn Holm mě požádal, abych vyřídil, že pozdravuje vaši ženu a že jí vzkazuje, že dělá nejlepší karbanátky s dušeným zelím, jaké kdy jedl.“

Skai se pousmál. „To si myslí většina lidí. I Tonymu chutnaly.“

„Vážně?“

Skai pokrčil rameny a přitom vysunul z pochvy za opaskem nůž.

„Vyprávěl jsem vám přece, že Mia se do něj zbláznila. Bylo to hned potom, co vytáhl nůž na

Oleho. Jednou, když věděla, že nebudu doma, ho k nám přivedla na večeři. Když se tam objevili, manželka nic neřekla, ale jakmile jsem se to dozvěděl já, podal jsem si ji. Bylo z toho velké haló, však víte, jaké jsou dívky v tomhle věku, jestliže se zamilují. Snažil jsem se jí vysvětlit, já pitomec, že je Tony násilník. Měl jsem vědět, že čím horší věci budu o jejím miláčkovi vykládat, tím zuřivěji se ho bude snažit držet. Protože pak čelí oni dva jako spiklenci zbytku světa. Vždyť to vlastně znáte – ženy, které si začnou dopisovat s odsouzenými vrahy.“

Harry přikývl.

„Mia se chystala utéct z domova, chtěla s ním jít až na konec světa, bylo to neuvěřitelné,“

pokračoval Skai, přeřízl vlasec a začal jeho zbytek navíjet.

Harry sledoval, jak se vlasec váhavě vrací. „Hm. Až na konec světa?“

„Přesně tak.“

„Chápu.“

Skai náhle přestal navíjet a zadíval se na Harryho. „Ne,“ odpověděl důrazně.

„Co ne?“

„Ne jako odpověď na to, o čem uvažujete.“

„A to je co?“

„To, že se Mia s Tonym potkali znovu později. Skoncoval s ní, od té doby se nikdy neviděli. Její život pokračoval bez něj. Nemá s tímhle případem nic společného, jasné? Máte moje slovo. Právě se začala dávat jakžtakž do kupy, tak ji prosím…“

Harry přikývl a vytáhl z úst cigaretu, kterou mu déšť uhasil.

„Už na tom případu nepracuju. Ale vaše slovo by mi beztak stačilo.“

Při odjezdu z parkoviště Harry ve zpětném zrcátku zahlédl, jak Skai sklízí rybářské náčiní.

Říšská nemocnice. Dostal se teď do jakéhosi rytmu. Čas nerozdělovaly události, uplýval nyní v pravidelném proudu. Napadlo ho, že je požádá o matraci. Bude to tak trochu jako v Chungking

Mansion.

Kapitola 81 – Kužely světla

Uplynuly tři dny. Žil. Všichni žili.

Nikdo nevěděl, kde je Tony Leike, stopy po falešném Oddu Utmovi končily v Kodani. Jedněm novinám kraloval snímek Lene Galtungové se šálem na hlavě a s velkými slunečními brýlemi v dokonalém stylu Grety Garbo. Titulek zněl: „Bez komentáře.“ A nyní ji už dva dny nikdo neviděl, protože se někde ukryla, patrně v otcově domě v Londýně. Fotografie Tonyho Leikeho v montérkách před vrtulníkem se objevila v několikerých novinách. „Kavalírovo eskamotérské číslo“, stálo v těch dnešních. Leike zdědil Altmanovu přezdívku, pravděpodobně proto, že se mezi lidmi ujala, a navíc se na Leikeho hodila lépe než na Altmana. Ačkoli to bylo zvláštní, nikdo od tisku ještě nedokázal najít pojítko mezi Tonym Leikem a statkem Utmových. Matka a později sám Tony po sobě očividně zahladili stopy velice dobře.

Mikael Bellman se denně účastnil tiskových konferencí. V jedné televizní talkshow předvedl jak své pedagogické schopnosti, tak vítězný úsměv, když vysvětloval, jak byl případ vyřešen. Podával samozřejmě svou verzi příběhu. A dokázal všechno zaonačit tak, aby to vyvolávalo dojem, že fakt, že vrah nebyl chycen, je nedopatření, že nejdůležitější je v prvním kole to, že byl Tony „Kavalír“ Leike odhalen, zneškodněn, vyřazen ze hry.

Tma nastupovala každý večer o několik minut později. Všichni očekávali buď příchod jara, nebo mrazu, nepřicházelo však ani jedno.

Po stropě se míhaly kužely světla.

Harry ležel na boku a zíral na cigaretový kouř vinoucí se vzhůru do tmy ve složitých a naprosto nepředvídatelných obrazcích.

„Jsi tak potichu,“ pronesla Kaja a přivinula se k jeho zádům.

„Zůstanu tady do pohřbu. Potom odjedu.“

Potáhl z cigarety. Kaja neodpověděla. Harry najednou ke svému úžasu ucítil na lopatce teplo a mokro. Odložil cigaretu na okraj popelníku a otočil se k ní. „Ty brečíš?“

„Skoro ne,“ odpověděla, zasmála se a popotáhla. „Nevím, co mě to popadlo.“

„Dáš si cigaretu?“

Zavrtěla hlavou a otřela si slzy. „Dneska mi volal Mikael. Chtěl se sejít.“

„Hm.“

Položila mu hlavu na hrudník. „Ty nechceš vědět, co jsem mu odpověděla?“

„Jenom pokud mi to chceš sama říct.“

„Odpověděla jsem, že ne. Varoval mě, že budu litovat. Že mě stáhneš s sebou ke dnu. A že nebudu první, komu se to přihodilo.“

„No… To má pravdu.“

Kaja zvedla hlavu. „Jenže mně je to jedno, copak to nechápeš? Chci jít tam, kam půjdeš ty.“ Opět se jí začaly z očí koulet slzy. „A jestli je to ke dnu, tak s tebou chci jít i tam.“

„Jenomže u dna nic není,“ namítl Harry. „Ani já ne, zmizím. Vždyť jsi mě viděla v Chungking

Mansion. Bylo by to tak jako hned po té lavině. Ve stejné chatě, ale sám a opuštěný.“

„Jenže ty jsi mě našel a vyhrabal jsi mě. Já můžu totéž udělat s tebou.“

„A co když já vyhrabat nechci? Už nemám víc umírajících otců, na které bys mě mohla nalákat.“

„Vždyť mě miluješ, Harry. Já vím, že mě miluješ. To je dostatečně dobrý důvod, nebo ne? Já jsem dostatečný důvod.“

Harry ji pohladil po vlasech, po tvářích, otřel jí svými prsty slzy, zvedl ruku k ústům a slzy z prstů slíbal.

„To jo,“ usmál se teskně. „Jsi dostatečný důvod.“

Kaja vzala jeho ruku, políbila ji v místech, kde ji předtím políbil on.

„Ne,“ zašeptala. „Neříkej to. Neříkej, že právě kvůli tomu odjíždíš. Protože mě nechceš stáhnout kednu. Šla bych za tebou až na konec světa, je ti to jasné?“

Přivinul ji k sobě. A v téže chvíli ucítil, jak se něco uvolnilo, jako sval, který byl dlouho napjatý, aniž si toho byl vědom. Pustil se, vzdal to, nechal se přemoci. A bolest, která tu byla, se rozplynula, proměnila se v cosi teplého, co mu s krví proudilo tělem, změkčovalo ho, dodávalo mu klid. Pocit volného pádu byl natolik osvobozující, že ucítil v krku knedlík. A věděl, že část jeho já si to přála, tohle, i tam nahoře ve sněhové vánici nad suťovým svahem.

„Na konec světa,“ zašeptala Kaja znovu a dýchala teď rychleji.

Kužely světla dál přejížděly po stropě.

Kapitola 82 – Červeň

Harry se posadil k otcově posteli. Ještě stále byla tma. Přišla zdravotní sestra s hrnkem kávy, zeptala se Harryho, jestli snídal, a položila mu do klína bulvární časopis.

„Musíte myslet taky na něco jiného,“ vysvětlila, naklonila hlavu ke straně a zatvářila se, jako by měla chuť pohladit ho po tváři.

Zatímco se sestra věnovala otci, Harry z povinnosti časopisem zalistoval. I tady se však na něj valily informace ze světa celebrit. Fotografie Lene Galtungové z divadelních premiér, galavečeří, v novém porsche. „Tony mi chybí“ zněl titulek a toto tvrzení bylo postaveno na výpovědích nikoli

Lene samotné, nýbrž jejích prominentních přátel. Byly tu snímky zachycující bránu domu v Londýně, avšak ani tam Lene nikdo neviděl. Přinejmenším ji tedy alespoň nikdo nepoznal. Byla tu zrnitá fotografie pořízená ze značné vzdálenosti, na níž byla zachycena rusovlasá žena před budovou curyšské Crédit Suisse – plátek přitom tvrdil, že jde o Lene Galtungovou. Na důkaz citovali Leninu kadeřnici, která, jak Harry předpokládal, dostala za své vyjádření štědře zaplaceno: „Požádala mě, abych jí udělala trvalou a obarvila jí vlasy na cihlově červenou.“ O Tonym samotném se tam mluvilo jako o „podezřelém“ v něčem, co bylo prezentováno jako průměrný společenský skandál, a nikoli jeden z nejhorších případů vražd v Norsku vůbec.

Harry vstal, vyšel na chodbu a zavolal Katrine Brattové. Ještě nebylo sedm hodin, Katrine však už byla vzhůru. Chystala se dnes opustit ústav. A po víkendu začít na bergenském policejním ředitelství.

Harry doufal, že na to zpočátku půjde polehoučku. Ačkoli bylo těžké si představit, že by Katrine

Brattová mohla na cokoli jít polehoučku.

„Poslední úkol,“ sdělil jí.

„A ten zní?“ zeptala se.

„Potom zmizím.“

„Nikdo vás nebude postrádat.“

„… víc než já sama?“

„Zlato, moje věta končila tečkou.“

„Jde o Crédit Suisse v Curychu. O to, jestli tam Lene Galtungová může mít účet. Údajně obdržela v předstihu část dědictví. Švýcarské banky dělají obstrukce, pravděpodobně vám to bude chvíli trvat.“

„Fajn, začíná mi to docvakávat.“

„Prima. A pak bych chtěl, abyste mi proklepla pohyb jedné ženy.“

„Lene Galtungové?“

„Ne.“

„Aha. Tak jak se ta šelmička jmenuje?“

Harry jí to vyhláskoval.

Ve čtvrt na devět zaparkoval Harry před pohádkovým statkem na Voksenkollenu. Stálo tam několik aut a přes dešťové kapky na čelních sklech zahlédl Harry unavené tváře paparazziů a jejich dlouhé objektivy. Vypadalo to, že tu strávili celou noc. Harry zazvonil u brány a vešel dovnitř.

Ve dveřích ho očekávala žena s tyrkysovýma očima.

„Lene tady není,“ informovala ho.

„Kde je?“

„Někde, kde ji nedostanou,“ pokývla směrem k vozům za branou. „A vy jste slíbili, že ji po tom posledním výslechu necháte na pokoji. Ten pokoj trval tři hodiny.“

„Já vím,“ zalhal Harry. „Jenže já chci mluvit s vámi.“

„Se mnou?“

„Můžu jít dál?“

Následoval ji do kuchyně. Pokývla mu, aby se posadil na židli, obrátila se k němu zády a nalila mu kávu z překapávače stojícího na kuchyňské lince.

„Tak jak zní ten příběh?“ zeptal se.

„Jaký příběh?“

„Příběh o tom, jak se stalo, že právě vy jste matkou Lene.“

Hrneček dopadl na podlahu a roztříštil se na tisíc kousků. Žena se opřela o linku a Harry viděl, jak se jí záda zdvihají a klesají. Na okamžik zaváhal, ale pak se nadechl a pronesl to, co se rozhodl, že řekne:

„Prověřili jsme to testem DNA.“

Bleskurychle se otočila, vztekle. „Jak to? Vždyť nemáte…“ Prudce se zarazila.

Harryho pohled se střetl s jejím tyrkysovým pohledem. Skočila mu na to. Pocítil matnou nevolnost, kterou mohl vyvolat stud. Nicméně to přejde.

„Vypadněte!“ zasyčela.

„Ven za nimi?“ zeptal se Harry a pokývl k paparazziům. „ Jako policista končím, odjíždím.

Potřebuju trochu financí. Jestliže zaplatí kadeřnici dvacet tisíc korun za to, že jim řekne, jak chtěla

Lene nabarvit vlasy, kolik si myslíte, že od nich člověk dostane, jestliže jim prozradí, kdo je její skutečná matka?“

Žena popošla o krok, pozvedla pravou ruku jako k ráně, jenže pak jí do očí vhrkly slzy, uhasily to vzteklé světlo v nich a ona bezmocně klesla na jednu z kuchyňských židlí. Harry v duchu zaklel, věděl, že byl zbytečně tvrdý. Nedostatek času však nepřipouštěl jemnější prostředky.

„Promiňte,“ omluvil se, „ale snažím se vaši dceru zachránit. A k tomu potřebuju vaši pomoc.

Chápete?“

Položil svou ruku na její, žena ji však stáhla.

„Je to vrah,“ pokračoval Harry, „jenže Lene je to jedno, že? Udělala by to stejně.“

„Udělala by co?“ popotáhla žena.

„Šla by s ním až na konec světa.“

Žena neodpověděla, jen zavrtěla hlavou a tiše plakala.

Harry čekal. Vstal, nalil si kávu do jiného hrnku, utrhl utěrku z papírové role, položil ji na stůl před ženu, posadil se a čekal. Upil. Čekal.

„Varovala jsem ji, aby nedělala to co já,“ promluvila s popotahováním žena. „Že se nemá zamilovávat do muže jenom proto, že… Jenom proto, že on v ní vzbuzuje pocit, že je krásná.

Krásnější, než je. Myslíte si, že když k tomu dojde, je to požehnání, jenže to je prokletí.“

Harry dál čekal.

„Jestliže jednou v jeho pohledu zahlédnete, jak krásníte, je to jako… kouzlo. A proto zůstáváte.

Zůstáváte dál, protože si myslíte, že to znovu zahlédnete.“

Harry stále čekal.

„Vyrostla jsem v maringotce. Byli jsme pořád na cestách, nechodila jsem nikam do školy. Když mi bylo osm, přišla si pro mě sociálka. Když mi bylo šestnáct, začala jsem uklízet v Galtungově rejdařství. V době, kdy jsem otěhotněla, byl Anders zasnoubený. Neměl ale peníze, ty měla ona.

Vsadil na trh, jenže rating tankerů spadl a on neměl na vybranou. Poslal mě pryč. Jeho žena na to ale přišla. A právě ona rozhodla, že si mám dítě nechat, že mám pokračovat jako jejich pomocnice v domácnosti a že moji holčičku vychovají ve svém domě jako dceru. Sama nemohla mít děti, takže

Lene se pro ni stala jakousi adoptivní dcerou. Sebrali mi ji. Zeptali se mě, jaké dětství a mládí bych mohla Lene zajistit já. Já, matka samoživitelka, bez vzdělání, bez kohokoli kolem sebe, vážně bych měla to svědomí, že bych připravila své dítě o možnost žít krásný život? Byla jsem moc mladá a bojácná, myslela jsem si, že mají pravdu, že to tak bude nejlepší.“

„Nikdo to nevěděl?“

Zvedla ze stolu utrženou papírovou utěrku a vysmrkala se. „Je zajímavé, jak snadné je obalamutit lidi, jestliže se chtějí nechat obalamutit. A jestliže se obalamutit nenechali, nedali to na sobě znát. Zas tak moc to neznamenalo. Prostě mě využili jen k tomu, abych donosila Galtungovic dědičku, co má být?“

„To je všechno?“

Žena pokrčila rameny. „Ne. Měla jsem Lene. Kojila jsem ji, krmila jsem ji, přebalovala jsem ji, spala jsem s ní. Učila jsem ji mluvit, vychovávala jsem ji. Všichni jsme ale věděli, že to je dočasné, že jednoho dne se jí budu muset vzdát.“

„Udělala jste to?“

Žena se hořce zasmála. „Může se matka někdy vzdát svého dítěte? Dcera se matky vzdát může.

Lene mnou za to, co jsem udělala, opovrhuje. Za to, co jsem. Jenže podívejte se, teď dělá totéž.“

„Jde s nesprávným mužem na konec světa?“

Žena pokrčila rameny.“

„Víte, kde je?“

„Ne. Vím jenom, že odjela proto, aby byla s ním.“

Harry upil kávy. „Já vím, kde je konec světa.“

Žena neodpověděla.

„Můžu tam dojet a zkusit vám ji přivést.“

„Nebude o to stát.“

„Můžu to zkusit. S vaší pomocí.“ Harry vytáhl list papíru a položil ho před ženu. „Co vy na to?“

Žena si papír přečetla. Pak pozvedla zrak. Líčidla z tyrkysových očí jí stékala na propadlé tváře.

„Přísahejte, pane Hole, že mi ji přivedete zpátky živou a zdravou. Přísahejte. Udělejte to a já vám dám souhlas.“

Harry na ni dlouze hleděl.

„Přísahám.“

Když pak stál venku a zapaloval si cigaretu, přemítal o tom, co mu žena řekla. Může se matka někdy vzdát svého dítěte? Přemítal o Oddu Utmovi, který si s sebou vzal fotografii svého syna.

Dcera se matky vzdát může. Opravdu? Harry vyfoukl cigaretový kouř. Dokázal by to on sám?

Gunnar Hagen stál u pultu se zeleninou ve svém oblíbeném pákistánském obchodě s potravinami.

Nevěřícně zíral na vrchního komisaře. „Vy chcete jet znovu do Konga? Abyste tam našel Lene

Galtungovou? A s těmi vraždami to nemá nic společného?“

„Stejný případ jako minule,“ odtušil Harry a zvedl nějaký druh zeleniny, který ani nedokázal identifikovat. „Hledáme pohřešovanou osobu.“

„Lene Galtungovou nepohřešuje nikdo jiný než bulvární tisk, pokud vím.“

„Teď už ano.“ Harry vytáhl z kapsy kabátu list papíru a ukázal Hagenovi podpis. „Její biologická matka.“

„Vážně? A jak vysvětlíme na ministerstvu, že začínáme pátrat zrovna v Kongu?“

„Máme tam stopu.“

„Jakou?“

„Dočetl jsem se v Se og Hor, že Lene Galtungová si nechala nabarvit vlasy na cihlovou červeň.

Nevím ani, jestli takové označení tady v Norsku používáme, proto jsem si ho nejspíš zapamatoval.“

„Zapamatoval jste si co?“

„Že právě tenhle odstín byl v pase Juliany Verniové z Lipska uveden v kolonce Barva vlasů. Svého času jsem požádal Günthera, aby mi prověřil, jestli má Juliana Verniová v pase razítko z Kigali.

Policie ale její pas nenašla, zmizel, a já jsem si jistý, že ho sebral Tony Leike.“

„Ten pas? A dál?“

„A teď ho má Lene Galtungová.“

Hagen si naložil do košíku čínské zelí a přitom pomalu potřásal hlavou. „Vy chcete odůvodnit cestu do Konga něčím, co jste se dočetl v bulvárním plátku?“

„Chci ji odůvodnit tím, že jsem prověřil – nebo lépe řečeno Katrine Brattová prověřila –, co

Juliana Verniová v poslední době podnikla.“

Hagen se vydal k muži za pokladnou, který seděl na vyvýšeném místě u pravé stěny. „Verniová je mrtvá, Harry.“

„Ta mrtvá momentálně létá letadlem. Ukázalo se, že si Juliana Verniová – nebo řekněme žena s cihlově červenými vlnitými vlasy – koupila letenku z Curychu na konec světa.“

„Na konec světa?“

„Do konžské Gomy. Na zítřek brzy ráno.“

„Tak ji tam zatknou, až zjistí, že má pas osoby, která je přes dva měsíce po smrti.“

„Ověřil jsem si to v ICAO. Tam píšou, že může trvat až rok, než se číslo pasu zemřelého člověka z rejstříků vyškrtne. Což znamená, že někdo se mohl dostat do Konga i na pas Odda Utma. A beztak nemáme s Kongem uzavřenou dohodu o spolupráci. A taky tam nejspíš nebude nepřekonatelný problém se ze zatčení vykoupit.“

Hagen nechal pokladního namarkovat zboží a přitom si masíroval spánky, jako by chtěl předběhnout nevyhnutelnou bolest hlavy. „Tak ji najděte v Curychu. Pošlete na letiště švýcarskou policii.“

„Budeme ji sledovat. Lene Galtungová nás dovede k Tonymu Leikemu, šéfe.“

„Dovede nás do pekla, Harry.“ Hagen zaplatil, vzal si zboží a vyrázoval dveřmi na deštivou a větrnou ulici Gronlandsleiret, po níž lidé spěchali s vyhrnutými límci a se sklopenými pohledy.

„Vy to nechápete. Katrine Brattová dokázala zjistit, že Lene Galtungová vybrala před několika dny v Curychu svoje konto. Dva miliony eur. Není to závratná částka a rozhodně nestačí na financování celého toho důlního projektu. Ale je to dost na to, aby přežili kritickou fázi.“

„To jsou spekulace.“

„Co by jinak krucinál dělala se dvěma miliony eur v hotovosti? No tak, šéfe, tohle je jediná šance, kterou máme.“ Harry rázoval, aby s Hagenem dokázal udržet krok. „V Kongu člověka, který nechce být nalezen, nenajdete. Ta zatracená země je stejně velká jako západní Evropa a sestává z valné části z lesů, kde nikdo nikdy neviděl bělocha. Pojďte do toho. Leike vás jinak bude strašit jako noční můra, šéfe.“

„Já netrpím takovými nočními můrami jako vy, Harry.“

„Pochlubil jste se pozůstalým, jak dobře v noci spíte?“

Gunnar Hagen se zprudka zarazil.

„Sorry, šéfe,“ omluvil se Harry. „To jsem přešvihnul.“

„To tedy ano. A vlastně nechápu, proč ze mě mámíte svolení, když pro vás nikdy předtím nebylo důležité.“

„Říkal jsem si, že by vás potěšilo, kdybyste měl pocit, že tentokrát rozhodujete vy.“

Hagen se na Harryho varovně zahleděl. Harry pokrčil rameny. „Dovolte mi to, šéfe. Pak mě můžete klidně vykopnout pro porušení služebních předpisů. Vezmu na sebe veškerou vinu, to je v pohodě.“

„To je v pohodě?“

„Stejně bych dal výpověď.“

Hagen se na Harryho dlouze díval. „Tak dobrá,“ přikývl. „Jeďte si.“ Vydal se dál.

Harry ho dohonil. „Tak dobrá?“

„Ano. Vlastně jsem s tím byl svolný hned od začátku.“

„Vážně? A proč jste to neřekl rovnou?“

„Napadlo mě, že by vás třeba potěšilo, kdybyste měl pocit, že tentokrát rozhoduju já.“

ČÁST IX.

Kapitola 83 – Konec světa

Zdálo se jí, že stojí před zavřenými dveřmi a slyší z lesa osamělý ledový ptačí skřek, který zní tak divně, protože slunce neustále svítí. Otevírá dveře…

Probudila se s hlavou na Harryho rameni a zaschlým pramínkem slin v koutku úst. Kapitánův hlas zvěstoval, že se chystají na přistání v Gomě.

Vyhlédla z okénka. Šedý proužek na východě předznamenával příchod nového dne. Od chvíle, kdy opustili Oslo, uplynulo dvanáct hodin. Za šest hodin přistane letadlo z Curychu s Julianou Verniovou na palubě.

„Přemýšlím o tom, proč Hagen souhlasil s tím, abychom Lene sledovali,“ pronesl Harry.

„Nejspíš ho přesvědčily tvoje argumenty,“ zívla Kaja.

„Hm. Připadal mi až moc uvolněný. Myslím, že má něco v záloze. Něco, díky čemu si je jistý, že ho za tohle nebudou popotahovat.“

„Možná ví něco na někoho nahoře na ministerstvu,“ navrhla Kaja.

„Hm. Nebo na Bellmana. Možná ví, žes měla s Bellmanem poměr?“

„O tom pochybuju,“ zamítla to Kaja a zamžourala do tmy. „Není tu skoro žádné světlo.“

„Zdá se, že vypadl proud,“ pokýval Harry. „Letiště snad ale má záložní agregát.“

„Támhle mají světlo,“ ukázala Kaja na červenou záři severně od města. „Co je to?“

„Nyiragongo,“ odpověděl Harry. „Nebe osvětluje láva.“

„Vážně?“ podivila se Kaja a přitiskla nos ke sklu.

Harry dopil vodu. „Projdeme si ještě jednou náš plán?“

Kaja přikývla a narovnala si opěradlo sedadla.

„Ty zůstaneš v příletové hale a budeš sledovat přílety letadel, jestli jde všechno tak, jak má. Já zatím pojedu na nákup. Do centra je to tady odtud jenom patnáct minut, tudíž se vrátím v dostatečném předstihu, než přistane Lenin spoj. Ty ji budeš sledovat, zjistíš, jestli ji přišel někdo vyzvednout, a nespustíš ji z očí. Protože Lene zná můj obličej, budu na vás čekat venku v taxíku. Pokud by se stalo něco neočekávaného, okamžitě mi zavoláš. Jasné?“

„Jasné. A ty víš jistě, že přenocuje v Gomě?“

„Nevím jistě vůbec nic. V Gomě fungují jenom dva hotely a podle Katrine ani v jednom z nich není rezervace na jméno Galtungová nebo Verniová. Na druhou stranu guerilla kontroluje cesty jak na západ, tak na sever, a nejbližší město směrem na jih je vzdálené osm hodin jízdy.“

„Opravdu si myslíš, že Tony sem chtěl Lene dostat jenom z toho důvodu, aby z ní vymámil ty peníze?“

„Podle Jense Ratha se projekt nachází v kritické situaci. Vidíš snad nějaký jiný důvod?“

Kaja pokrčila rameny. „Co když je i vrah schopný milovat někoho natolik, že s ním chce prostě jenom být? Je to tak nepředstavitelné?“

Harry přikývl. Jako by chtěl říct „Ano, máš pravdu“. Nebo „Ano, je to nepředstavitelné“.

Ve chvíli, kdy se začala vysouvat kola letounu, se ozvalo šumění a cvakání jako z promítačky běžící ve zpomaleném režimu.

Kaja zírala z okna.

„Ty tvoje nákupy se mi nelíbí, Harry. Nemám ráda zbraně.“

„Leike je násilník.“

„Nelíbí se mi, že tu jsem jako policistka inkognito. Chápu, že jsme nemohli do Konga propašovat svoje zbraně, ale mohli jsme prostě požádat konžskou policii o asistenci při zatčení.“

„Nemáme s nimi žádnou dohodu o vydávání zločinců. A není nepravděpodobné, že pracháč jako

Leike si platí místní politiky, kteří by ho varovali.“

„Konspirační teorie.“

„Přesně tak. A jednoduchá matematika. Policejní plat v Kongu nestačí na obživu pro rodinu.

Uklidni se, van Boorst má prostě takové malé železářství a je dostatečný profík na to, aby držel pusu.“

Kola letounu zaječela, jakmile se dotkla přistávací dráhy.

Kaja zamžourala z okénka. „Proč je tady tolik vojáků?“

„OSN sem letecky přesouvá posily. Guerilla postoupila v posledních dnech vpřed.“

„Jaká guerilla?“

„Guerilla Hutuů, Tutsiů, Mai-maiů. Kdo ví?“

„Harry?“

„Ano.“

„Ať to máme rychle za sebou a můžeme letět domů.“

Přikývl.

Svítalo. Harry procházel podél řady taxikářů venku, s každým prohodil pár slov, dokud nenašel jednoho, který mluvil dobře anglicky. Vlastně výtečně. Byl to mužík s bdělým pohledem, šedivými vlasy a silnými žilami na spáncích a po stranách vysokého lesklého čela. Jeho angličtina byla rozhodně originální, jakási nepřirozená varianta oxfordské angličtiny se širokým konžským přízvukem. Harry mu vysvětlil, že si ho chce najmout na celý den, rychle se dohodli na ceně a stiskli si ruce; předali si třetinu domluvené částky v dolarech a představili se: Harry a doktor Duigame.

„Anglická literatura,“ vysvětlil muž a zcela veřejně si přepočítával peníze. „Ale protože spolu strávíme celý den, můžete mi říkat Saule.“

Otevřel zadní dveře omláceného hyundaie. Harry mu vysvětlil, kam má jet, do ulice pod vyhořelým kostelem.

„Zdá se, že už jste tu někdy byl,“ odpověděl Saul a řídil auto po rovném pruhu asfaltu, který se ve chvíli, kdy dojeli na hlavní silnici, proměnil v tankodrom plný výmolů a trhlin.

„Jednou.“

„V tom případě buďte opatrný,“ usmál se Saul. „Hemingway kdysi napsal, že jakmile Africe otevřete svou duši, už nebudete toužit po jiném místě.“

„To že napsal Hemingway?“ zapochyboval Harry.

„Jistě, jenže Hemingway psal samé takové romantické pindy. V opilosti střílel lvy a jejich mršiny skrápěl svojí močí sladkou od whisky. Pravda je, že do Konga se nikdo nevrací, pokud nemusí.“

„Já jsem musel,“ usmál se Harry. „Poslyšte, snažil jsem se sehnat řidiče, kterého jsem tu měl najatého posledně, jistého Joea z organizace pro pomoc uprchlíkům. Ale na jeho čísle to nikdo nebral.“

„Joe odjel,“ odvětil Saul.

„Odjel?“

„Sebral rodinu, ukradl auto a vyrazil do Ugandy. Goma je v obležení. Zabijou tady všechny. Já taky brzo odjedu. Joe měl dobré auto, možná se mu to podaří.“

Harry poznal špičku kostelní věže tyčící se nad ruinami toho, co pohltila sopka Nyiragongo. Pevně se držel, zatímco se hyundai pomalu prosmykával mezi dírami. V podvozku to několikrát ošklivě zaškrabalo a bouchlo.

„Počkejte tady,“ nařídil Harry Saulovi. „Zbytek dojdu pěšky. Vrátím se za chvíli.“

Harry vystoupil a vdechl šedý prach a pach koření a shnilých ryb.

Potom vykročil. Nějaký očividně opilý muž se do něj pokusil ramenem strčit, ale minul a potácel se po cestě dál. Harry za ním plivl pár nadávek a pokračoval v chůzi. Ne příliš rychle, ne příliš pomalu. Když došel k jedinému cihlovému domu vmáčknutému mezi obchody, přistoupil ke dveřím, hlasitě zaklepal a čekal. Zevnitř zaslechl rychlé kroky. Příliš rychlé na to, aby patřily van Boorstovi.

Dveře se na škvíru pootevřely a objevila se polovina černého obličeje a jedno oko.

„Van Boorst home?“ zeptal se Harry.

„No.“ V horní čelisti se zablýskl velký zlatý zub.

„I want to buy some handguns, miss van Boorst. Pomohla byste mi?“

Zavrtěla hlavou. „Sorry. Goodbye.“

Harry rychle strčil do dveří nohu. „Dobře vám zaplatím.“

„No guns. Van Boorst not here.“

„Kdy se vrátí, miss van Boorst?“

„Nevím. Nemá teď čas.“

„Hledám jednoho muže z Norska. Tony. Tall. Handsome. You’ve seen him around?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Vrátí se van Boorst domů večer? Je to důležité, miss.“

Pohlédla na něj. Přeměřila si ho. Důkladně. Od hlavy k patě. A zpátky. Její měkké rty se rozevřely a odhalily zuby. „You a rich man?“

Harry neodpověděl. Žena ospale zamrkala a v černých očích se jí matně zablýsklo. Pak se ušklíbla.

„Thirty minutes. Come back then.“

Harry se vrátil do auta, sedl si na přední sedadlo, požádal Saula, aby dojel do banky, a vytočil číslo Kajina telefonu.

„Sedím v příletové hale,“ oznámila mu. „Nic nového, jen to, že letadlo z Curychu přistane podle letového řádu.“

„Zapíšu nás v hotelu, potom pojedu zpátky za van Boorstem a koupím to, co potřebujeme.“

Hotel se nacházel východně od centra, směrem k hranicím s Rwandou. Před recepcí se rozkládalo parkoviště pokryté lávovou krustou a obklopené stromy.

„Ty sem vysadili po posledním výbuchu sopky,“ vysvětlil Harrymu Saul, jako by věděl, že Harry přemýšlí o tom, že v Gomě skoro žádné stromy nejsou. Dvoulůžkový pokoj se nalézal v prvním patře nízké budovy až dole u jezera a měl balkon přesahující nad vodu. Harry kouřil a přitom pozoroval, jak se ranní slunce třpytí na hladině a odráží se od těžní věže v dálce. Pohlédl na hodinky a vrátil se na parkoviště.

Jako by se Saulovo chování přizpůsobilo váznoucí dopravě, v níž se pohybovali: Saul jel pomalu, mluvil pomalu, pomalu pohyboval rukama. Zaparkoval před kostelem kus od van Boorstova domu.

Vypnul motor, otočil se k Harrymu a zdvořile, avšak rozhodně si vyžádal druhou třetinu částky.

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se Harry s povytaženým obočím.

„Věřím ve vaši upřímnou vůli zaplatit,“ odpověděl Saul. „Jenže v Gomě jsou peníze ve větším bezpečí u mě než u vás, mister Harry. Je to mrzuté, ale je to tak.“

Harry na znamení souhlasu pokývl, odpočítal celý zbytek částky a zeptal se, jestli Saul nemá v autě něco těžkého a kompaktního, co by velikostí odpovídalo pistoli, třeba kapesní svítilnu. Saul přikývl a otevřel přihrádku na rukavice. Harry vytáhl svítilnu, zastrčil si ji do náprsní kapsy bundy a podíval se na hodinky. Uplynulo pětadvacet minut.

Rychle prošel ulicí, díval se přímo před sebe. Periferně však registroval muže, kteří se za ním otáčeli a hodnotili ho pohledem. Hodnotili jeho výšku a váhu. Napětí v jeho krocích. Bundu, kterou měl maličko nakřivo, a bouli v místech náprsní kapsy. A zaplašili ten nápad.

Harry došel ke dveřím a zaklepal.

Tytéž lehké kroky.

Dveře se otevřely. Pohlédla na něj, pak se mu přes rameno zadívala ven na ulici.

„Rychle, pojďte,“ vyzvala ho, popadla ho za paži a vtáhla ho dovnitř.

Harry překročil práh a zastavil se v pološeru panujícím uvnitř. Všechny záclony byly zatažené, s výjimkou jediné na okně nad postelí, kde ji při své první návštěvě viděl ležet polonahou.

„Ještě nepřišel,“ pronesla svou jednoduchou úspornou angličtinou. „Ale brzy.“

Harry přikývl a podíval se na postel. Snažil se představit si ji tam, s dekou přes boky. Světlo dopadající jí na kůži. Nedokázal to však. Protože jeho pozornost se snažilo upoutat něco jiného, něco, co tu nesedělo, co chybělo nebo tady naopak bylo a být nemělo.

„Přišel jste sám?“ zeptala se, obešla ho a posadila se před něj na postel. Posadila se a jednu ruku si opřela o matraci tak, aby jí jedno ramínko šatů sklouzlo.

Harry kroužil pohledem okolo, aby zjistil, co tu je jinak. A našel to. Kolonialista a vykořisťovatel král Leopold.

„Ano,“ odpověděl automaticky, aniž přesně věděl, proč vlastně. „Alone.“

Obraz krále Leopolda, který při Harryho první návštěvě visel na stěně nad postelí, byl pryč.

V těsném závěsu se Harrymu v hlavě vynořila další myšlenka, totiž že van Boorst nepřijde. Že i on je pryč.

Harry popostoupil blíž k ženě. Obrátila k němu hlavu, olízla si plné červenočerné rty. A Harry už byl natolik blízko, aby to spatřil, uviděl to, co nahradilo obraz belgického krále. Hřebíkem, na němž obraz visel, byla ke zdi připíchnutá bankovka. Tvář na bankovce byla něžná a měla pečlivě pěstěný knír. Edvard Munch.

Harry pochopil, co se stane, chystal se otočit, ale něco mu také říkalo, že už je pozdě, že se nachází právě tam, kam ho režisér chtěl dostat.

Pohyb za sebou si spíš jen uvědomil, než že by ho zahlédl, a ani neucítil přesné bodnutí do krku, jen dech na spánku a to, že mu týl náhle zmrzl v led, ochromení, které mu proběhlo po páteři dolů a vzhůru k zátylku, to, že ve chvíli, kdy se mu látka dostala do mozku, se mu podlomily nohy a opustilo ho vědomí. Jeho poslední myšlenkou, než ho obklopila tma, byl údiv nad tím, jak rychle ketanomin účinkuje.

Kapitola 84 – Sjednocení

Kaja se kousla do spodního rtu. Něco bylo špatně.

Znovu vytočila Harryho telefonní číslo.

A znovu se jí ozvala hlasová schránka.

Proseděla v příletové hale – která byla očividně i halou odletovou – tři hodiny a plastová židle se jí zahryzávala do všech částí těla, s nimiž přišla do styku.

Zaslechla šum letadla. Vzápětí na jediném monitoru v hale, zprohýbané bedně visící na dvou rezavých ocelových drátech ze stropu, naskočilo, že spoj KJ337 z Curychu právě přistál.

Každou druhou minutu si prohlížela osoby v hale a konstatovala, že nikdo z příchozích není Tony

Leike.

Vytočila Harryho číslo ještě jednou, ale hned spojení přerušila, neboť jí došlo, že mu volá jenom proto, aby něco udělala, že to není činnost, nýbrž apatie.

Posuvné dveře vedoucí k zavazadlovým pásům se rozevřely a objevili se první pasažéři s příručními zavazadly. Kaja vstala a došla ke stěně vedle posuvných dveří, aby viděla na jména naplastových cedulích a papírech, které zvedali do vzduchu taxikáři. Žádná Juliana Verniová ani Lene

Galtungová.

Vrátila se zpátky ke své pozorovatelně na židli. Posadila se na ruce, cítila, že je má zpocené. Co má dělat? Posunula si velké sluneční brýle níž a zírala na dveře.

Vteřiny ubíhaly. Nestalo se nic.

Lene Galtungová byla téměř schovaná za párem fialových slunečních brýlí a přímo před ní kráčel velký černoch. Vlasy měla červené, vlnité a oblečená byla do džínové bundy, khaki kalhot a mohutných pohorek. Táhla kufr na kolečkách, odpovídající velikostí maximálním rozměrům příručního zavazadla. Neměla kabelku, zato však nesla lesklý kovový kufřík.

Nestalo se nic. Stalo se všechno. Paralelně i současně, minulost i přítomnost. Kaja zvláštním způsobem pochopila, že se konečně objevila příležitost. Příležitost, na niž čekala. Možnost udělat to, co je správné.

Kaja se nedívala přímo na Lene, dbala však na to, aby ji měla nalevo v zorném poli. Jakmile ji

Lene minula, klidně vstala, popadla batoh a vydala se za ní. Do oslepujícího slunečního světla. Na

Lene se zatím nikdo neobrátil a podle jejích rychlých rozhodných kroků Kaja usoudila, že Lene dostala podrobné instrukce, co má dělat. Lene prošla kolem taxíků, přešla ulici a nastoupila dozadu do tmavě modrého range roveru. Dveře jí přidržel černoch v obleku. Nasedla, černoch dveře zabouchl, obešel auto a posadil se na místo řidiče. Kaja vklouzla na zadní sedadlo taxíku stojícího v řadě úplně vpředu, naklonila se mezi sedadla, rychle se zamyslela, avšak došlo jí, že v podstatě neexistuje jiný způsob, jak to formulovat, a pronesla: „Follow that car.“

Ve zpětném zrcátku se setkala s řidičovým pohledem a povytaženým obočím. Ukázala na automobil před nimi a taxikář pokývl, že rozuměl, přesto motor dál běžel na volnoběh.

„Double pay,“ dodala Kaja.

Řidič krátce pokývl a pustil spojku.

Kaja zavolala Harrymu. Stále to nebral.

Plížili se pomalu západním směrem po hlavní třídě. Ulice byly plné náklaďáků, kár a aut s kufry přivázanými na střeše. Po obou stranách silnice kráčeli lidé nesoucí na hlavách hromady oblečení a majetku. Někde se provoz zcela zastavoval. Taxikář očividně pochopil, oč jde, a dbal na to, aby mezi ním a taxíkem Lene Galtungové bylo vždy nejméně jedno auto.

„Kam všichni míří?“ zeptala se Kaja.

Řidič s úsměvem zavrtěl hlavou, že nerozumí. Kaja zopakovala otázku francouzsky, avšak opět bez odezvy. Nakonec jen tázavě ukázala na lidi plahočící se kolem jejich auta po cestě.

„Re-fu-gee,“ odpověděl taxikář. „Go away. Bad people coming.“

Kaja přikývla.

Poslala Harrymu esemesku. Snažila se ovládnout paniku.

Uprostřed Gomy se hlavní silnice rozdělovala ve dví. Range rover zabočil doleva. O kus dál znovu odbočil doleva a zamířil dolů k jezeru. Dojeli do úplně jiné části města, s velkými vilami, obklopenými vysokými ploty a pěstěnými zahradami se stromy, jež poskytovaly stín a bránily pohledům zvenčí.

„Old,“ vysvětlil řidič. „The Bel-gium. Co-lo-nist.“

Ve vilové čtvrti nebyl žádný provoz a Kaja taxikáři naznačila, že si má držet větší odstup, ačkoli pochybovala o tom, že by Lene Galtungová měla v tomto ohledu nějaké zkušenosti a dokázala odhalit, že je sledována. Když range rover sto metrů před nimi zastavil, přikázala Kaja, že mají také zastavit.

Muž v šedé uniformě otevřel železnou bránu, vůz vjel dovnitř a brána se opět zavřela.

Lene Galtungová cítila, jak jí buší srdce. Bušilo jí takhle od chvíle, kdy jí zazvonil telefon a onauslyšela jeho hlas. Sdělil jí, že je v Africe. A že za ním má přijet. Že ji potřebuje. Že jenom ona mu může pomoct. Zachránit ten slibný projekt, který je nejen jeho, nýbrž který teď bude i její. Proto, aby měl práci. Muži potřebují práci. Budoucnost. Bezpečný život na místě, kde mohou vyrůstat děti.

Řidič jí otevřel dveře a Lene vystoupila. Slunce vůbec nepálilo tak silně, jak se obávala. Vila stojící před ní byla skvostná. Stará, budovaná pomalu. Cihlu po cihle. Za staré peníze. Tak, jak to chtějí udělat i oni sami. Když se s Tonym seznámila, zajímal ho nesmírně její rodokmen. Galtungovi patřili k původní norské šlechtě, k těm několika málo aristokratům, kteří nepocházeli z ciziny. Tento fakt Tony neustále opakoval. Možná právě proto se Lene rozhodla, že mu až později poví, že je jako on: obyčejného, skromného původu, šedý kámen v sutinách, parvenu.

Teď spolu založí vlastní rod, rozzáří suť. Budou stavět.

Řidič kráčel před ní po kamenných schodech ke dveřím, které jim otevřel ozbrojenec v maskáčové uniformě. Ze stropu vstupní haly, do níž vešli, visel obří křišťálový lustr. Lene svírala zpocenou rukou madlo kovového kufříku s penězi. Připadalo jí, že jí srdce snad vyskočí z hrudi. Není rozcuchaná? Není na ní vidět nedostatek spánku a dlouhá cesta? Po širokých schodech scházel kdosi z prvního patra. Ne, to je černoška, jistě nějaká služebná. Lene jí věnovala přátelský, avšak nikoli přehnaně vřelý úsměv. Spatřila záblesk zlatého zubu, když jí žena opětovala úsměv nestydatým, takřka drzým pousmáním a zmizela ve dveřích za ní.

Tady je.

Stál u zábradlí v prvním patře a shlížel dolů.

Byl vysoký, tmavý a měl na sobě hedvábný župan. Viděla, jak mu na hrudi bíle svítí ta krásná silnájizva. Potom se usmál. Uvědomila si, jak se jí zrychlil dech. Úsměv. Rozzářil jeho obličej, její srdce i celou místnost – víc, než nakolik by to dokázal nějaký křišťálový lustr.

Sešel po schodech.

Odložila kufr a vyřítila se mu vstříc. Rozevřel náruč a objal ji. Už je u něj. Cítila jeho vůni, silněji než kdykoli předtím. Mísící se s jinou silnou, kořeněnou vůní. Ta musí vycházet z toho županu, protože teď viděla, že ten elegantní hedvábný kousek oděvu má příliš krátké rukávy a vůbec není nový. Až když ucítila, že se jí vymanil, pochopila, že se k němu tiskla vší silou, a rychle ho pustila.

„Lásko, vždyť ty brečíš,“ zasmál se a přejel jí prstem po tváři.

„Vážně?“ zasmála se také, otřela si slzy pod očima a doufala, že si nerozmazala líčení.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekl jí a vzal ji za ruku. „Pojď.“

„Ale…,“ chtěla namítnout, otočila se a uviděla, že kovový kufřík mezitím zmizel.

Vyšli po schodech a vešli dveřmi do velké světlé ložnice. Ve vánku přicházejícím sem od terasových dveří pomalu povlávaly dlouhé tenoučké záclony.

„Ty jsi spal?“ zeptala se a pokývla k neustlané posteli.

„Ne,“ usmál se. „Posaď se. A zavři oči.“

„Ale…“

„Prostě udělej, co ti povídám, Lene.“

Připadalo jí, že zaslechla v jeho hlase náznak podráždění, a rychle udělala, co jí nařídil.

„Hned donesou šampaňské a já se tě pak na něco zeptám. Ale nejdřív ti chci povědět jeden příběh.

Jsi připravená?“

„Ano,“ přikývla a už to věděla. Věděla, že tohle je ta chvíle. Ta chvíle, na kterou tak dlouho čekala. Chvíle, kterou si bude pamatovat po zbytek života.

„Příběh, který ti budu vyprávět, je o mně. Existuje totiž dost věcí, které si myslím, že bys o mně měla vědět, než odpovíš na moji otázku.“

„Ano.“ Jako by už cítila v krvi bublinky šampaňského a musela se soustředit, aby se nerozesmála.

„Vyprávěl jsem ti, že jsem vyrůstal u dědečka, že moji rodiče zemřeli. Neřekl jsem ti ale, že jsem u nich bydlel do svých patnácti let.“

„Já jsem to věděla!“ vykřikla a otevřela oči.

Tony povytáhl obočí. Delikátně tvarované, krásné obočí, pomyslela si.

„Celou dobu jsem věděla, že máš nějaké tajemství, Tony,“ smála se. „Ale já mám taky tajemství.

Chci, abychom o sobě věděli všechno, všecičko!“

Tony se ušklíbl. „Tak mě nech pokračovat a už mě nepřerušuj, drahá Lene. Moje matka byla hluboce věřící a s mým otcem se seznámila v modlitebně. Právě ho propustili z vězení, kde si odpykával trest za vraždu ze žárlivosti, a v kriminále potkal Ježíše. Pro moji matku to bylo jako něco přímo z bible, kajícný hříšník, muž, kterému může napomoct ke spasení a věčnému životu a současně tím odčinit svoje vlastní hříchy. Tak mi vysvětlila, proč se za toho sviňáka vdala.“

„Co to…“

„Pššt! Můj otec tu vraždu kompenzoval tím, že považoval za hřích všechno, co nebylo chvalozpěvem na Boha. Nesměl jsem dělat nic z toho, co dělaly ostatní děti. Jestliže jsem mu odmlouval, dostal jsem páskem. Otec mě často provokoval, tvrdil mi, že Slunce obíhá okolo Země, že to tak stojí v bibli. Jestliže jsem nesouhlasil, zbil mě. Když mi bylo dvanáct, byl jsem s mámou jednou na latríně. Chodívali jsme tam spolu. Když jsme vyšli ven, sekl mě špičatou lopatou, protože se domníval, že to je hřích, že jsem moc velký na to, abych chodil na záchod společně se svojí matkou. Poznamenal mě na celý život.“

Lene polkla, zatímco Tony zvedl zkroucený ukazovák pokřivený dnou a přejel si jím po horní části jizvy na hrudi. Teprve v té chvíli si všimla, že mu chybí prostředníček.

„Tony! Co se ti…“

„Pššt! Naposledy mě otec ztloukl, když mi bylo patnáct, rozmachoval se páskem třiadvacet minut v kuse. Tisíc tři sta devadesát dva vteřin. Počítal jsem to. Rány padaly každou čtvrtou vteřinu, byl jako stroj. Mlátil mě a mlátil, stále vztekleji, protože jsem se nerozbrečel. Nakonec ho tak bolela paže, že toho musel nechat. Tři sta čtyřicet osm úderů. Té noci jsem si počkal, dokud jsem nezaslechl jeho chrápání, vplížil jsem se do ložnice rodičů a nalil mu do jednoho oka kapku kyseliny. Ječel jako blázen, zatímco jsem ho držel a šeptal mu do ucha, že jestli se mě ještě jednou dotkne, zabiju ho.

Ucítil jsem, jak mi v rukou ztuhl, věděl jsem, že to cítí, to, že jsem už silnější než on. A pochopil, že to mám v sobě.“

„Co že máš v sobě, Tony?“

„Jeho. Vraha.“

Lene se zastavilo srdce. To není pravda. To nemůže být pravda. Vždyť jí přece vysvětlil, že on to nebyl, že se policie mýlí.

„Po tomhle dni jsme kolem sebe chodili a vzájemně se hlídali jako zvířata. Matka to věděla, to, že je to kdo s koho, buď on, nebo já. Jednoho dne za mnou přišla a řekla mi, že otec si v Geilu koupilnovou munici do pušky. Že musím pryč, že s dědečkem domluvila, co je potřeba udělat. Dědeček byl vdovec, bydlel u Lyseren a věděl, že mě musí ukrývat, jestliže mě nemá otec vypátrat. Tak jsem odjel.

Matka to zaonačila tak, aby to vypadalo, že mě strhla lavina. Můj otec se stranil lidí, proto všechno, co vyžadovalo kontakt s okolím, zařizovala vždycky matka. Myslel si, že matka nahlásila na policii, že mě pohřešují, ale ve skutečnosti informovala jediného člověka, co udělala a proč. Ona a okresní policejní inspektor Roy Stille, oni… No, prostě se znali velice dobře. Roy Stille byl dost chytrý na to, aby věděl, že policie by mě před otcem moc uchránit nedokázala, ostatně ani jeho přede mnou ne, a proto matce pomohl zahladit po mně stopy. Měl jsem se u dědečka dobře. Dokud nepřišla ta zpráva, že matka zmizela v horách.“

Lene napřáhla k Tonymu ruku. „Chudáčku Tony.“

„Povídal jsem, že máš mít zavřené oči!“

Trhla sebou kvůli tónu v jeho hlase, ruku stáhla a znovu semkla víčka.

„Dědeček mi vysvětlil, že na pohřeb jet nemůžu. Nikdo se nesmí dozvědět, že jsem naživu. Po návratu domů mi převyprávěl slovo od slova, co o ní kněz řekl ve smuteční řeči. Tři věty. Tři věty o nejkrásnější, nejsilnější ženě na světě. Ta poslední zněla ‚Karen chodila po zemi lehce‘. Zbytek pojednával o Kristu a odpuštění hříchů. Tři věty a odpuštění hříchů, které nikdy nespáchala.“ Lene slyšela, že Tony teď dýchá ztěžka.

„‚Chodila po zemi lehce.‘ Ten debil kněz tam z kazatelny vykládal, že po sobě nezanechala stopy.

Že zmizela stejně, jako žila. A šup k dalšímu biblickému verši. Dědeček mi to přetlumočil bez okolků, a víš co, Lene? Byl to nejdůležitější den v mém životě. Chápeš?“

„Ehm… ne, Tony.“

„Věděl jsem, že tam byl, ten sviňák, co ji zabil. A přísahal jsem, že se pomstím. Že mu ukážu. Že jim všem ukážu. Toho dne jsem se rozhodl, že bez ohledu na to, co se stane, neskončím jako on. Ani jako ona. Jako tři věty. A odpuštění hříchů jsem nepotřeboval ani já, ani ten sviňák, v pekle jsme se měli smažit oba. Raději to, než sdílet ráj s takovým Bohem.“ Poklesl hlasem: „Nikdo, nikdo mi nesmí překážet v cestě. Už to chápeš?“

„Ano,“ usmála se Lene. „A zasloužil sis to, Tony. Všechno. Pracovals tak tvrdě!“

„Jsem rád, že jsi plná pochopení, lásko. Protože teď uslyšíš zbytek. Jsi připravená?“

„Ano,“ odpověděla Lene a spráskla ruce. Však ona teď taky uvidí, i ona, ta, co si sedí tam doma v Norsku, závistivá, osamělá a zahořklá, ona, která nechtěla dopřát své dceři, aby zažila lásku.

„Měl jsem to v kapse,“ pokračoval Tony a Lene ucítila jeho ruku na svém koleni. „Tebe, peníze tvého otce, projekt tady v Africe. Myslel jsem si, že se nic nemůže pokazit. Dokud jsem se nevyspal s tou nadrženou ženskou v Havasshytta. Nedokázal jsem si ani vybavit, jak se jmenovala, dokud mi od ní nepřišel dopis, kde stálo, že je těhotná a požaduje peníze. Postavila se mi do cesty, Lene. Důkladně jsem si to naplánoval. Potáhl jsem auto igelitem. Vzal jsem si s sebou prázdnou pohlednici z Konga, kterou jsem měl doma, donutil jsem ji napsat text, který by vysvětloval její zmizení. Potom jsem jí zabodl nůž do krku. Zvuk krve dopadající na igelit, Lene… to je něco naprosto zvláštního.“

Kapitola 85 – Munch

Lene připadalo, jako by jí někdo natloukl do lebky rampouch. Přesto znovu semkla víčka. „Tys ji…

tys ji… zabil? Ženu, se kterou ses… se kterou ses vyspal tam v horách?“

„Mám silnější libido než ty, Lene. Když mi ty nechceš dát, o co tě žádám, musím si na to najít někoho jiného.“

„Jenže ty jsi… ty jsi chtěl, abych…“ Do hlasu se jí vplížil pláč. „… To přece není normální!“

Tony se zasmál. „Ona proti tomu nic neměla, Lene. Ani Juliana ne. Ačkoli ta si za to nechala dobře zaplatit.“

„Juliana? O čem to mluvíš, Tony? Tony?“ Lene zašátrala před sebou jako slepec.

„O jedné německé kurvě z Lipska, se kterou jsem se pravidelně stýkal. Ta udělá za peníze cokoli.

Tedy udělala.“

Lene cítila, jak jí po tvářích stékají slzy. Tonyho hlas byl tak klidný, a právě kvůli tomu to působilo tak neskutečně.

„Řekni… řekni, Tony, že to není pravda. Buď tak hodný a přestaň.“

„Pššt. Dostal jsem další dopis. S fotkou. Možná si dokážeš představit moje zděšení, když jsem zjistil, že obsahuje snímek Adele v mém autě s mým nožem v krku. Dopis byl podepsaný jménem

Borgny Stem-Myhreová. Psala, že chce peníze za to, že mě neudá pro vraždu Adele Vetlesenové.

Pochopil jsem, že ji musím odklidit z cesty. Ale taky mi došlo, že budu potřebovat na dobu vraždy alibi, pro případ, že by policie dokázala najít pojítko mezi mnou a Borgny a tím pokusem o vydírání.

Vlastně jsem měl v úmyslu odeslat Adelinu pohlednici z Afriky, až tu příště budu, jenže teď jsem dostal ještě lepší nápad. Kontaktoval jsem Julianu a poslal jsem ji sem do Gomy. Odletěla pod

Adeliným jménem, odeslala ten pohled z Kigali, zajela k van Boorstovi a koupila mi jablko, které jsem měl v úmyslu Borgny naservírovat. Po Julianině návratu jsme se sešli v Lipsku. Tam jsem jí dopřál možnost, aby to jablko ochutnala jako první.“ Tony se opět zasmál. „Chudák, myslela si, že je to nějaká nová sexuální pomůcka.“

„Tys… tys ji taky zabil?“

„Ano. A po ní Borgny. Sledoval jsem ji. Chystala se právě odemknout vrata bytového domu, kde žila, když jsem k ní přistoupil s nožem. Odvedl jsem ji do sklepa, kde jsem měl všechno připravené.

Visací zámek. Jablko. Vpíchl jsem jí do krku injekci ketanominu, potom jsem odjel do Skienu, na schůzku s investory, kde čekali všichni moji svědci. Alibi. Věděl jsem, že zatímco si budeme připíjet bílým vínem, obstará Borgny veškerou práci s jablkem sama. Nakonec to tak vždycky dopadne.

Potom jsem se vrátil, zašel jsem do sklepa, odnesl jsem visací zámek, jímž jsem tam Borgny zamkl, vytáhl jsem jí z úst jablko a odjel jsem domů. K tobě. Milovali jsme se. Předstírala jsi orgasmus.

Vzpomínáš si?“

Lene zavrtěla hlavou, neschopná promluvit.

„Povídal jsem, že máš mít oči zavřené.“

Cítila, jak jí jeho prsty přejíždějí po čele a zavírají jí oční víčka, jako by byl pohřební zřízenec.

Slyšela jeho hlas, jenž jako by zvěstoval sám sobě:

„Dělalo mu radost mě tlouct. Teď už to chápu. Pocit moci, který spočívá v tom, když způsobíš někomu jinému bolest, když vidíš, jak se ti ten člověk podřizuje, jak je vůle tvá na zemi i na nebesích.“

Cítila z něj vůni, vůni pohlaví. Ženského pohlaví. Nato se znovu ozval jeho hlas, teď těsně u jejího ucha: „Jak jsem je postupně zabíjel, něco se stalo. Jako by jejich krev pokropila semínko, které tam celou dobu leželo. Začalo mi docházet, co jsem tehdy viděl v otcově pohledu. Poznal jsem se v něm.

Protože tak jako on viděl v sobě mě, začal jsem já při pohledu do zrcadla vidět v sobě jeho. Líbil se mi ten pocit moci. I bezmoci. Líbila se mi ta hra, to riziko, to dno i vrchol současně. Protože když stojíš na vrcholku hory s hlavou v mracích a slyšíš rajský sbor andělů, musíš pod sebou slyšet i syčící pekelný oheň, aby to něco znamenalo. A to můj otec věděl. Teď to vím i já.“

Lene pozorovala, jak jí na vnitřní straně očních víček tancují červené skvrny.

„Došlo mi, jak moc ho nenávidím, až o několik let později, když jsem stál spolu s jednou dívkou na kraji lesa nedaleko tanečního lokálu. Vyjel po mně jeden kluk. Viděl jsem, jak mu v očích svítí žárlivost. Viděl jsem, jak můj otec vyráží s lopatou proti mně a matce. Vyřízl jsem tomu klukovi jazyk. Chytili mě a odsoudili. A já jsem zjistil, co s člověkem udělá kriminál. A proč se otec nikdy ani slovíčkem nezmínil o svém pobytu ve vězení. Dostal jsem krátký trest. Přesto jsem se tam málem zbláznil. Právě ve chvíli, kdy jsem byl zavřený tam mezi čtyřmi stěnami, jsem pochopil, co musím udělat. Musím ho dostat za mříže za vraždu matky. Nezabít ho, dostat ho do kriminálu, zaživa ho pohřbít. Jenže nejdřív jsem musel najít důkaz, matčiny ostatky. Proto jsem si nahoře v horách vystavěl chatu, daleko od lidí, aby nehrozilo, že by ve mně někdo poznal kluka, který tu ve svých patnácti letech zmizel. Každý rok jsem pátral po pláních, jeden kilometr čtvereční za druhým, začínal jsem hledat, jakmile roztála většina sněhu, nejlépe v noci, když venku nebyl nikdo jiný, zkoumal jsem srázy i místa, kde padaly laviny. Jestliže to bylo nutné, nocoval jsem na turistických chatách, ale jen na těch samoobslužných. Jenže někdo z místních mě přece jenom musel zahlédnout, přinejmenším začaly kolovat fámy o přízraku chlapce ze statku Utmo.“ Tony se klokotavě zasmál. Lene otevřela oči. Tony si toho nevšiml, hleděl na cigaretový náústek, který právě vytáhl z kapsy županu. Lene oči rychle opět zavřela.

„Po vraždě Borgny přišel dopis s podpisem Charlotte Lollesová. A ta psala, že předchozí dopisměla na svědomí ona. Došlo mi, že jsem se nechal chytit a jsem součástí nějaké hry. Že to může být nový bluf, že ty dopisy může psát kdokoli, kdo byl té noci v Havasshytta. Proto jsem tam dojel, abych se podíval do návštěvní knihy, jenže stránka z toho dne byla vytržená. Proto jsem Charlotte zabil.

A čekal jsem na další dopis. Přišel. Zavraždil jsem Marit Olsenovou. A po ní Eliase Skoga. Potom byl chvíli klid. Nato jsem se dočetl v novinách, že policie vyzývá lidi, kteří přenocovali v Havasshytta ve stejný den jako oběti vražd, aby se přihlásili. Samozřejmě jsem věděl, že nikdo nemůže tušit, že jsem tam byl, bylo mi ale také jasné, že jestliže se ozvu, možná se od policie dozvím, kdo tam byl ještě. Kdo po mně jde. Koho ještě zbývá zabít. Proto jsem se přihlásil přímo člověku, o kterém jsem si myslel, že toho ví nejvíc. Tomu kriminalistovi, Harrymu Holeovi. Snažil jsem se z něj vymámit informace o ostatních hostech. Bez valného výsledku. Místo toho se zjevil Mikael

Bellman z Kriposu a zatkl mě. Řekl mi, že někdo volal z mého telefonu Eliasi Skogovi. A v té chvíli jsem to pochopil. Že tady nejde o peníze, nýbrž že se mě někdo snaží dostat. Do vězení. Kdo se dokáže chladnokrevně dívat na to, jak umírají lidé, a přesto pokračovat v tomhle… v tomhle křižáckém tažení proti mně? Kdo mě může natolik nenávidět? Pak přišel poslední dopis. Tentokrát pisatel neuváděl svoji identitu, napsal jenom, že byl oné noci v Havasshytta, neviditelný jako přízrak.

A že ho znám až moc dobře. A že mě dostane. V tu chvíli jsem to poznal. Že mě nakonec našel. Můj otec.“

Tony se nadechl.

„Chtěl mi připravit stejný osud, jaký jsem si já naplánoval pro něj. Pohřbení zaživa, doživotí mezi čtyřmi stěnami. Jenomže jak to dokázal? Říkal jsem si, že na Havasshytta dohlíží, že se mu mohlo donést, co se tam odehrálo. Možná věděl, že jsem naživu, možná mě už chvíli zpovzdálí sledoval.

Vždyť po ohlášení zásnub s tebou začal bulvár publikovat moje fotky, a dokonce i můj otec podobnými časopisy občas zalistoval. Musel ale s někým spolupracovat, on sám nemohl třeba dojet do Osla a vloupat se mi do domu, nemohl pořídit snímek Adele s nožem v krku. Nebo ano? Zjistil jsem, že ta prohnaná svině opustila statek. Nevěděl ale, že já se v okolí vyznám i poslepu, díky tomu mnohaletému pátrání po matčiných ostatcích. Našel jsem ho v turistické chatě v Tlamě. Měl jsem radost jako malé děcko. Jenže to bylo fiasko.“

Zašustění hedvábí.

„Mučit ho mě těšilo míň, než jsem doufal. Ten poloslepej idiot mě ani nepoznal. A mně to nevadilo. Chtěl jsem, aby mě viděl v takové podobě, jaké on nikdy nedokázal dosáhnout. Jako úspěšného člověka. Chtěl jsem ho ponížit. Místo toho získal možnost mě vidět takového, jaký byl on sám. Jako vraha.“ Tony vzdychl. „Začalo mi docházet, že s nikým nespolupracoval. A provést něco takového sám, na to neměl kapacitu, byl příliš ubohý, příliš ustrašený a zbabělý. Takřka v panice jsem strhl lavinu u Havasshytta. Protože teď jsem to věděl: byl to někdo jiný. Neviditelný, neslyšný lovec, který stojí kdesi ve tmě a dýchá v rytmu spolu se mnou. Musel jsem vypadnout. Ze země. Někam, kde by mě nenašel. Proto jsme tady, lásko. Na okraji džungle, která je stejně velká jako celá západní

Evropa.“

Lene se neovladatelně třásla po celém těle. „Proč tohle děláš, Tony? Proč mi tohleto… vykládáš?“

Ucítila jeho ruku na tváři. „Protože si to zasluhuješ, lásko. Protože se jmenuješ Galtungová a až umřeš, pronesou o tobě dlouhou smuteční řeč. Protože mi připadá správné, abys věděla všechno, než mi odpovíš.“

„Odpovím na co?“

„Jestli si mě vezmeš.“

Lene nyní všechno v hlavě vířilo. „Jestli si tě… tě…“

„Otevři oči, Lene.“

„Vždyť…“

„Řekl jsem, abys je otevřela.“

Udělala, co jí nařídil.

„Tohle je pro tebe.“

Lene Galtungové spadla čelist.

„Je to zlato,“ pokračoval Tony. Sluneční paprsky se matně odrážely od zlatohnědého kovu ležícího na listu papíru na konferenčním stolku mezi nimi. „Chci, aby sis ho nasadila.“

„Nasadila?“

„Samozřejmě až podepíšeš naši manželskou smlouvu.“

Lene mrkala o sto šest. Snažila se probudit se z té noční můry. Přes stolek se připlížila ruka se zkroucenými prsty a položila se přes její ruku. Lene sklopila zrak, dívala se na vzor vínově červeného hedvábí jeho županu.

„Vím, na co myslíš. Na to, že peníze, které jsi přivezla, budou stačit jenom na chvíli, ovšem manželství mi dá po tvé smrti jistá dědická práva. Přemítáš o tom, jestli mám v úmyslu tě zabít. Je to tak?“

„A máš?“

Tony se tiše zasmál a sevřel jí ruku. „Máš v úmyslu mi překážet v cestě, Lene?“

Zavrtěla hlavou. Chtěla jen někomu stát po boku. Jemu. Jako v transu si vzala pero, které jí podával. Přiblížila ho k papíru. Slzy jí dopadly na podpis a inkoust se rozpil. Tony si papír přitáhl.

„To nevadí,“ zafoukal na něj a pokývl ke konferenčnímu stolku. „Tak si ho nasaď.“

„Co tím myslíš, Tony? Vždyť to není prsten.“

„Mám na mysli, abys otevřela pusu, Lene.“

Harry zamrkal. Ze stropu visela osamělá svítící žárovka. Ležel na zádech na matraci. Byl nahý. Opět ten samý sen, ovšem s tím rozdílem, že teď nespí. Nad ním trčel ze zdi hřebík a tím hřebíkem byla přibitá hlava Edvarda Muncha. Norská bankovka. Harry otevřel ústa natolik, až mu připadalo, že mu poškozená čelist praskne, přesto tlak nepolevil, připadalo mu, že se mu snad hlava rozskočí. Nesní.

Ketanomin přestal působit a bolesti už mu snít nedovolovaly. Jak dlouho tady leží? Jak dlouho ho bolesti dohánějí k šílenství? Opatrně otočil hlavu a pohlédl do místnosti. Je stále u van Boorsta a sám. Není připoutaný, pokud chce, může vstát.

Pohledem sledoval ocelový drátek přivázaný ke klice vchodových dveří, který byl napnutý napříč přes celou místnost a vedl ke zdi za ním. Opatrně obrátil hlavu na druhou stranu. Drátek procházel očkem ve stěně přímo za jeho hlavou. A odtamtud vedl k jeho ústům. Ke šňůrce v Leopoldově jablku.

Je připoutaný. Dveře se otevírají směrem ven, takže první, kdo vejde, zatáhne za drátek a ten uvolní jehly, které mu zevnitř provrtají hlavu. A jestliže se bude příliš hýbat, uvolní jehly sám.

Harry zastrčil do jednoho koutku úst palec a do druhého ukazováček. Ohmatal trny. Marně se pokusil vtlačit pod jeden z nich prsty. Přepadl ho záchvat kašle a před očima se mu zatmělo, protože nedokázal dýchat. Došlo mu, že trny způsobily opuchnutí sliznice v okolí dýchací trubice a že mu hrozí, že se brzy udusí. Ocelový drátek vedoucí ke klice. Uříznutý prst. Byla to jenom náhoda, nebo

Tony Leike znal Sněhuláka? A chtěl ho překonat?

Kopl do zdi a napjal hlasivky, kovová koule však výkřik potlačila. Vzdal to. Opřel se o stěnu, obrnil se proti bolestem a stiskl ústa. Kdesi četl, že člověk nemá ve skusu o moc menší sílu než bílý žralok. Přesto jeho čelistní svaly dokázaly zatlačit trny do koule jen maličko a vzápětí se mu ústa zase roztáhla. Připadalo mu, jako by jablko pulzovalo, jako by měl v ústech živé železné srdce. Ohmatal šňůrku visící mu z úst. Veškeré instinkty ho nutily, aby za ni zatáhl, vytrhl si tu kouli z úst. Jenže on měl možnost se na vlastní oči přesvědčit, co se stane, viděl fotografie z místa činu. Kdyby neviděl…

A v téže chvíli mu to došlo. Došlo mu nejen to, jak sám zemře, nýbrž i to, jak zemřely ty dvě ženy.

A proč to vrah provedl takhle. Pocítil absurdní nutkání se zasmát. Bylo to tak ďábelsky prosté. Tak ďábelsky prosté, že to mohl vymyslet jenom ďábel.

Leikeho alibi. Neměl žádného pomocníka. Tedy vlastně – jeho pomocníky byly jeho oběti samy.

Borgny a Charlotte nadopoval, a když se probraly, netušily, co mají v ústech. Borgny byla jen zamčená ve sklepě. Charlotte byla venku, ve volné přírodě, ale šňůrka z jejích úst vedla do kufru odstaveného vraku před ní, a ať se pokoušela sebevíc, škrabala na víko zavazadlového prostoru a lomcovala jím, zůstalo zavřené. Ani jedna z nich neměla šanci dostat se z místa, kde byla, a jakmile začaly být bolesti nesnesitelné, udělaly to, co se předpokládalo. Zatáhly za šňůrku. Tušily, co se stane? Způsobily bolesti, že podezření muselo ustoupit naději? Naději, že když zatáhnou za šňůrku, zasunou se trny zpátky do té tajemné koule? A zatímco se obě mladé ženy pomalu, ale jistě propracovávaly přes pochyby a víru k nevyhnutelnému činu, účastnil se Tony Leike mnoho desítek kilometrů daleko večeře s klienty nebo přednášky a byl si jistý, že ony odvedou poslední zbytek práce samy. A současně mu poskytnou na dobu vraždy nejlepší myslitelné alibi. Přísně vzato je vlastně ani nezabil.

Harry pohnul hlavou, aby zjistil, jaký akční rádius má, aniž by přitom napjal lanko.

Musí něco podniknout. Něco. Zasténal, připadalo mu, že se lanko napíná, přestal dýchat, upřel pohled ke dveřím. Čekal, že se rozlétnou, že…

Nestalo se nic.

Pokusil se vybavit si okamžik, kdy mu van Boorst jablko předváděl, jak daleko trny vyčnívaly, jestliže jim nic nekladlo odpor. Kdyby jenom dokázal otevřít ústa ještě trochu víc, kdyby jenom čelisti…

Zavřel oči. Přemýšlel, jak podivně normálně a jasně ten nápad působí, jak málo se mu Harry sám protiví. Naopak, pocítil ulehčení. Ulehčení, že si přivodí ještě větší bolest, případně si ve snaze přežít přivodí smrt sám. Bylo to logické, jednoduché, černočernou tmu pochybností zaplašila světlá, jasná, chorobná myšlenka. Harry se přetočil na břicho, hlavu přidržel těsně u očka, aby se ocelový drátek maličko prověsil. Potom se opatrně vzepřel do kleku. Ohmatal si čelist. Našel onen bod. Bod, kam se to všechno sbíhalo už dříve: bolest, sanice, hrbol, uzlíček nervů a svalů, který mu po incidentu v Hongkongu sotva držel čelisti u sebe. Nedokáže se sám praštit dost tvrdě, na to potřebuje tíhu těla.

Zkusmo přejel ukazovákem po hřebíku. Vyčníval ze zdi přibližně na čtyři centimetry. Obyčejný hřebík s velkou širokou hlavičkou. Roztrhne všechno, co mu přijde do cesty, jestliže to bude mít dostatečnou tíhu. Harry zamířil, přiložil čelist zkusmo k hlavičce hřebíku, nadzdvihl se, aby si vypočítal, v jakém úhlu musí padnout vpřed. Jak hluboko musí hřebík vniknout. A jak hluboko vniknout nesmí. Zátylek, nervy, ochrnutí. Propočítal si to. Nikoli s ledovým klidem. Přesto to propočítal. Donutil se k tomu.

Hlavička hřebíku nevyčnívala podobně jako vodorovná čárka v písmenu T, skláněla se mírně k dříku hřebíku tak, že s sebou cestou ven nutně nemusela strhnout všechno. Nakonec se zamyslel, jestli neexistuje něco, co nevzal v úvahu. Dokud mu nedošlo, že to se jen mozek snaží ten čin odložit.

Zhluboka se nadechl.

Tělu se nechtělo. Protestovalo, protivilo se. Nechtělo nechat padnout hlavu vpřed.

„Ty idiote!“ pokusil se Harry zakřičet, ale vyšlo z toho jen zasyčení. Cítil, jak mu po tváři stéká teplá slza.

Dost bylo brečení, pomyslel si. Teď je načase maličko umřít.

Potom nechal hlavu padnout vpřed.

Hřebík ho do své náruče přijal s hlubokým povzdechem.

Kaja zašmátrala po mobilním telefonu. Carpenterovi právě trojhlasně vykřikli Stop! a Karen

Carpenterová odpověděla Oh, yeah, wait a minute. Tón oznamující příchod esemesky.

Za okny automobilu padla náhle a brutálně tma. Kaja poslala Harrymu tři textové zprávy. Popsala mu, co se stalo, že parkuje o kus výš v ulici nedaleko vily, do níž vešla Lene Galtungová, že vyčkává na další pokyny a prosí ho, aby o sobě dal vědět.

Dobrá práce. Přijeď pro mě do ulice na jižní straně kostela. Najdeš to snadno, je to jediný cihlový dům. Vejdi rovnou dovnitř, bude otevřeno. Harry

Přetlumočila adresu taxikáři, který přikývl, zívl a nastartoval motor.

Zatímco jeli směrem na sever osvětlenými ulicemi, Kaja naťukala „Už jsem na cestě“. Sopka osvětlovala večerní nebe jako lampion, vymazávala hvězdy a všemu dodávala takřka neznatelný krvavě červený nádech.

O čtvrt hodiny později se nacházeli v potemnělé rozbité ulici. Před jedním obchodem viselo několik petrolejek. Buď opět vypadl proud, nebo v téhle čtvrti nemají elektřinu.

Řidič zastavil a na něco ukázal. Van Boorst. Skutečně to byl malý cihlový domek. Kaja se rozhlédla. O kus výš v ulici spatřila dva range rovery. Minuly ji dva prskající mopedy s blikajícími reflektory. Z jedněch dveří se linulo africké disko. Sem tam Kaja zahlédla žhnoucí cigaretu a bělma očí.

„Wait here ,“ nařídila taxikáři, zastrčila si vlasy pod kšiltovku a tvářila se, že neslyšela řidičovo varovné zvolání. Otevřela dveře a vyklouzla ven.

Kráčela rychle přímo k domu. Nedělala si iluze o tom, jaké šance má osamělá běloška ve městě jako Goma po nástupu tmy, ale právě teď byla tma jejím nejlepším přítelem.

Zahlédla dveře s černými lávovými bloky po obou stranách, cítila, že si musí pospíšit, že už je to na cestě, že to musí předběhnout. Málem zakopla, ale řítila se dál vpřed, dýchala otevřenými ústy. Už je tady. Položila ruku na kliku. Navzdory tomu, že teplota po západu slunce překvapivě rychle klesla, jí mezi lopatkami a prsy stékaly potoky potu. Nutila ruku, aby stiskla kliku. Naslouchala. Panovalo tu podivné ticho. Stejné ticho jako tehdy…

Připadalo jí, že jí pláč vytvořil v krku vazce se táhnoucí betonovou kaši.

„No tak,“ šeptla. „Teď ne.“

Zavřela oči. Soustředila se na dýchání. Vymazala z mozku veškeré myšlenky. Teď to dokáže.

Myšlenky odplývaly. Delete, delete. Tak. Zbývala tam už jenom jedna drobná myšlenka, pak bude moct dveře otevřít.

Harryho probralo zacukání v koutku úst. Otevřel oči. Padla tma. Musel omdlít. Vzápětí si uvědomil, že cosi tahá za ocelové lanko vedoucí ke šňůrce v kouli, jež se nadále nachází v jeho ústech. Srdce se mu rozbušilo, zrychlilo, bilo jako splašené. Posunul ústa až k očku, ačkoli mu bylo naprosto jasné, že kdyby někdo dveře otevřel, bylo by mu to málo platné.

Na zeď nad ním dopadl proužek světla zvenčí. Zatřpytila se krev. Harry strčil do úst prsty, položil si je na zuby spodní čelisti a stlačil ji dolů. Bolestí se mu na okamžik zatmělo před očima, ale ucítil, jak se mu čelisti rozevírají. Jsou vykloubené! Zatímco stlačoval spodní čelist jednou rukou, podařilo se mu druhou rukou sevřít kouli a snažil se ji vytáhnout ven.

Slyšel zvuky přede dveřmi. Do prdele, do prdele! Ještě se mu nepodařilo protlačit kouli mezi zuby.

Stlačil spodní čelist ještě níž. Připadalo mu, jako by zvuk praskajících kostí a trhajícího se vaziva vycházel přímo z ucha. Možná dokáže stáhnout čelist na jedné straně natolik dolů, že by mohl dostat tukouli ven po straně, jenže tam mu překáží tvář. Zahlédl, jak se klika pohybuje. Není čas. Žádný čas.

Čas tady končí.

Ta poslední drobná myšlenka. Esemeska. To sdělení. Kaja otevřela oči. Cože jí to Harry řekl naterase, když si tam s ní povídal o názvu té knihy od Fanteho? Že nikdy neposílá esemesky. Protože nechce ztratit duši, protože dává přednost tomu, aby nezanechal stopy, pokud zmizí. Nikdy od něj nedostala jedinou textovou zprávu. Až teď. Mohl jí zavolat. Tady něco nesedí, není to tak, že by její mozek hledal výmluvy, proč nemá otevírat ty dveře. Je to past.

Kaja opatrně pustila kliku. Ucítila v zátylku teplý závan. Jako by na ni někdo dýchl. Ne „jako by“.

Otočila se.

Byli dva. Jejich tváře splývaly s tmou.

„Looking for someone, lady?“

Ještě než odpověděla, přepadl ji pocit déja vu. „Wrong door, that’s all.“

V téže chvíli zaslechla zvuk startujícího auta, otočila se a zahlédla zadní světla svého taxíku, jak se kolébají ulicí pryč.

„Don’t worry, lady,“ pokračoval hlas. „We paid him.“

Obrátila se zpět a sklopila zrak. K pistoli, která na ni mířila.

„Let’s go.“

Kaja zvažovala možnosti. Hotová s tím byla rychle. Žádné neexistují.

Kráčela před nimi k těm dvěma range roverům. Jakmile se přiblížili, zadní dveře jednoho z nich se otevřely. Kaja nasedla. Bylo to tu cítit kořeněnou vodou po holení a novou kůží. Dveře se za ní zabouchly. Usmíval se. Zuby měl velké a bílé, hlas měkký, povzbudivý.

„Dobrý den, Kajo.“

Tony Leike byl oblečený do žlutošedé maskáčové uniformy. V ruce držel červený mobilní telefon.

Harryho telefon.

„Dostala jste pokyn, abyste šla rovnou dovnitř. Co vás zastavilo?“

Pokrčila rameny.

„Fascinující,“ podotkl Tony Leike a naklonil hlavu ke straně.

„Co?“

„Zdá se, že se vůbec nebojíte.“

„Proč bych měla?“

„Protože brzy umřete. Vážně vám to ještě nedošlo?“

Kaja ucítila, jak se jí stáhlo hrdlo. Ačkoli část jejího mozku křičela, že to je planá výhrůžka, že je policistka, že tohle si Leike samozřejmě nedovolí, nedokázala přehlušit ten druhý hlas, ten, který jínapovídal, že Tony Leike sedí před ní a ví přesně, jak se věci mají. Že Kaja s Harrym jsou dva piloti kamikaze, kteří se vydali hodně daleko od domova bez povolení, bez krytí zad, bez možnosti úniku.

Bez šance.

Tony Leike stiskl tlačítko a boční okénko sjelo.

„Go finish him and bring him up there,“ vyzval oba muže a nechal okénko opět vyjet vzhůru.

„Připadalo mi, že kdybyste otevřela ty dveře, byla by to taková třešnička na dortu,“ spustil. „Měl jsem tak nějak dojem, že Harrymu dlužíme poetickou smrt. Jenže za současné situace mu budeme muset asi jen věnovat poetickou vzpomínku.“ Naklonil se vpřed a vzhlédl k nebi. „Krásná červeň, že?“ Viděla to teď na něm. Slyšela to. Její hlas – ten, který mluvil pravdu – jí to sděloval. Že skutečně zemře.

Kapitola 86 – Ráže

Kinzonzi ukázal na van Boorstův zděný domek a instruoval Oudryho, aby zajel s range roverem až před dveře. Viděl, že za záclonami se svítí, a vzpomněl si, že mister Tony jim nařídil, že mají nechat při odchodu rozsvícené světlo. Kvůli tomu, aby ten běloch viděl, co ho čeká. Kinzonzi vystoupil a počkal, až Oudry vytáhne klíčky ze zapalování a přijde za ním. Příkaz zněl prostě: zabít a přinést.

Nevyvolával žádné pocity. Ani strach, ani radost, dokonce ani napětí. Byla to práce.

Kinzonzimu bylo devatenáct let. Bojoval od svých jedenácti. Tehdy PDLA, People’s Democratic

Liberation Army, přepadla jeho vesnici. Pažbou kalašnikovu rozbili jeho bratrovi hlavu a dvě jeho sestry znásilnili, otce donutili, aby se na to díval. Potom velitel prohlásil, že jestliže otec neosouloží za jejich přihlížení jeho mladší sestru, zabijí Kinzonziho a starší sestru. Jenže ještě než velitel větu dokončil, naběhl jim otec přímo na mačety. Rozlehl se smích.

Při odjezdu dostal Kinzonzi poprvé po mnoha měsících pořádné jídlo a baret, který, jak mu velitel vysvětlil, bude jeho uniformou. O dva měsíce později už vlastnil kalašnikov a zastřelil svého prvního člověka, matku v jedné vsi, která nechtěla dát členům People’s Democratic Liberation Army vlněné deky. Bylo mu čerstvě dvanáct, když čekal ve frontě vojáků znásilňujících mladou dívku nedaleko místa, kde jeho samotného naverbovali. Když na něj došla řada, najednou ho napadlo, že ta dívka by mohla být jeho sestra, že věk by odpovídal. Jakmile se jí však podíval do obličeje, došlo mu, že už si jejich tváře nepamatuje. Matčinu, otcovu, tváře sourozenců. Byly pryč, vymazané.

O dva měsíce později usekl spolu se dvěma kamarády veliteli ruce a nechal ho vykrvácet. Nebylo to z pomstychtivosti ani z nenávisti, nýbrž proto, že CFF, Congo Freedom Front, jim všem slíbila lepší plat. Pět let žil z toho, co jim vynesly nájezdy CFF v džungli Severního Kivu, celou dobu se však museli střežit ostatních guerill, a vesnice, které přepadali, začaly být postupně tak vyplundrované jinými, že je sotva uživily. CFF chvíli vyjednávala s vládními vojsky o tom, že složí zbraně výměnou za amnestii a vstup do armády. Jednání však ztroskotala na stanovení výše platů.

Z čirého hladu a zoufalství zaútočila CFF na jednu z důlních společností těžících coltan, ačkoli věděla, že důlní společnosti mají lepší zbraně i vojáky. Kinzonzi si nikdy nepředstavoval, že by měl žít dlouho nebo že by měl zemřít jinak než v boji. Proto ani nemrkl, když se probral k vědomí a zíral do ústí zbraně bělocha, jenž k němu mluvil neznámou řečí. Kinzonzi jen přikývl, aby tím naznačil, že to chce mít za sebou. O dva měsíce později měl zranění zahojená a důlní společnost se stala jeho novým zaměstnavatelem.

Ten běloch byl mister Tony. Mister Tony platil dobře, byl však naprosto nemilosrdný, jestliže zahlédl sebemenší náznak neloajálnosti. Mluvil s nimi a byl to nejlepší šéf, jakého kdy Kinzonzi měl.

Kinzonzi by ani na vteřinu nezaváhal a klidně by Tonyho zastřelil, kdyby se mu to vyplatilo. Jenže se mu to nevyplatilo.

„Hni sebou,“ popíchl Kinzonzi Oudryho a odjistil pistoli. Věděl, že ačkoli otevřením dveří uvolní jehly v kovové kouli v bělochových ústech, může trvat nějakou dobu, než běloch zemře, proto ho chtěl okamžitě zastřelit, aby mohli dojet k Nyiragongo, kde čekal mister Tony s oběma dámami.

Muž, který seděl před sousedním obchodem na židli a kouřil, vstal, cosi vztekle zamumlal a zmizel ve tmě.

Kinzonzi pohlédl na kliku. Poprvé tu byl, když si došli pro van Boorsta. Tehdy také poprvé uviděl pověstmi opředenou Almu. V té době už van Boorstovi došly peníze, které rozházel za Singapore

Sling, za ochranu a za Almu, jejíž vydržování jistě nebylo levné. Proto van Boorst v zoufalství učinil největší přehmat svého života: snažil se vydírat Tonyho, vyhrožoval mu, že s tím, co ví, půjde na policii. Belgičan vypadal spíš rezignovaně než překvapeně, když k němu přišli. Rozřezali ho na přiměřeně velké kusy, jimiž nakrmili paradoxně tlustá prasata před uprchlickým táborem. Mister

Tony převzal Almu. Almu s boky, zlatým zubem a tím nadrženým ospalým pohledem, který by byl pro

Kinzonziho dalším důvodem k tomu, aby prohnal Tonymu čelem kulku. Pokud by se to ovšem vyplatilo.

Kinzonzi stiskl kliku a prudce strčil do dveří. Rozlétly se, zastavily se však v polootevřené poloze.

Zarazilo je slabé ocelové lanko uchycené k nim zevnitř. V téže chvíli se lanko napjalo, ozvalo se hlasité a zřetelné cvaknutí kovu o kov, jako zvuk bajonetu zastrkávaného do železného pouzdra. Dveře se k nim s vrzáním opět blížily.

Kinzonzi vešel dovnitř, stáhl za sebou Oudryho a dveře přibouchl. Do nosu je udeřil hořký zápach zvratků.

„Rozsviť radši ještě svítilnu.“

Oudry vykonal příkaz.

Kinzonzi zíral na konec místnosti. Z holého hřebíku ve zdi nad postelí visela bankovka nasáklá krví a krev stékala i po stěně. Na posteli ležela v kaluži žlutých zvratků krvavá kovová koule s dlouhými trčícími jehlami podobajícími se slunečním paprskům. Ale nikde žádný bělošský policajt.

Dveře. Kinzonzi se bleskurychle otočil s pistolí připravenou k výstřelu.

Nikde nikdo.

Klekl si a podíval se pod postel. Nic.

Oudry otevřel dveře jediné skříně v místnosti. Prázdná.

„Utekl,“ řekl Oudry Kinzonzimu, jenž stál u postele a dloubal prstem do matrace.

„Co je to?“ zeptal se Oudry, který mezitím přistoupil blíž.

„Krev.“ Kinzonzi si vzal od Oudryho svítilnu. Namířil ji na podlahu. Sledoval krvavou stopu do míst, kde končila. U poklopu s železným kruhem. Došel k poklopu, zvedl ho a posvítil do tmy pod nimi. „Dojdi si pro zbraň, Oudry.“

Kamarád zmizel a vrátil se se svým AK-47.

„Kryj mě,“ nařídil Oudrymu Kinzonzi a začal sestupovat po žebříku.

Došlápl na podlahu, oběma rukama svíral pistoli i svítilnu a přitom se otáčel. Kužel světla přebíhal přes skříně a police na stěnách. Pokračoval přes volně stojící regál uprostřed, s bílými groteskními maskami v policích. Jedna měla místo obočí nehty, jedna byla jako živá, měla červená asymetrická ústa táhnoucí se na jedné straně až k uchu, jedna měla prázdné oči a na obou tvářích vytetované oštěpy. Kužel světla dopadl na polici na protější straně. A prudce se zarazil. Kinzonzi ztuhl. Zbraně. Pušky. Munice. Mozek je skvělý počítač. Ve zlomku vteřiny dokáže zaregistrovat hromady dat, zkombinovat je a dobrat se na jejich základě ke správné odpovědi. Proto když Kinzonzi obrátil svítilnu zpátky k maskám, už správnou odpověď znal. Světlo dopadlo na bílou masku s asymetrickými ústy. Byly v nich vidět stoličky. Červeně se leskly. Stejně jako se leskla krev na zdi pod hřebíkem.

Kinzonzi si nikdy nepředstavoval, že by měl žít dlouho. Nebo že by měl zemřít jinak než v boji.

Jeho mozek dal pokyn prstu, aby sevřel spoušť pistole. Mozek je skvělý počítač.

Během mikrosekundy se prst sevřel. Současně došel mozek na konec výpočtu. Znal odpověď.

Věděl, jaký bude výsledek.

Harry věděl, že existuje pouze jediné řešení. A že není čas na to s ním dlouho otálet. Proto praštil hlavou o hřebík, tentokrát o něco výš. Sotva ucítil, že mu hřebík prorazil tvář a zasáhl kovovou kouli uvnitř. Potom se posunul v posteli níž, dotlačil hlavu ke zdi a zapřel se vší silou vzad, přitom se snažil napnout svaly ve tváři. Nejprve se nestalo nic, potom ho přepadla nevolnost. A panika. Jestliže se pozvrací teď, s Leopoldovým jablkem v ústech, udusí se. Jenže se to nedalo zarazit, už cítil, jak se mu žaludek stahuje, aby poslal trávicí trubicí vzhůru první nálož. Harry v zoufalství zvedl hlavu a boky. Nato záměrně zprudka padl. A ucítil, jak maso ve tváři povoluje, trhá se, jak ho hřebík rve.

Cítil, jak mu do úst proudí krev, jak mu stéká do dýchací trubice, aktivuje kašlací reflex, cítil, jak se mu hřebík opírá o přední zuby. Sáhl si do úst, avšak koule byla ulepená krví, prsty mu po kovu klouzaly. Zastrčil ruku za kouli, strkal do ní a druhou rukou si přitom táhl čelist dolů. Ucítil zaškrabání o zuby. A potom – mohutným tlakem – vystřelil proud zvratků.

Možná právě ten kovové jablko vytlačil. Harry se opíral hlavou o zeď a hleděl na tu lesklou smrtící vymoženost koupající se v jeho zvratcích na matraci pod hřebíkem.

Nato vrávoravě vstal. Byl nahý, ale volný.

Dopotácel se ke dveřím, když si uvědomil, proč sem přišel. Teprve na třetí pokus se mu podařilo poklop zvednout. Cestou dolů po žebříku uklouzl na vlastní krvi a spadl do černočerné tmy. Zatímco ležel na betonové podlaze a dýchal, zaslechl přijet auto. Zastavilo. Slyšel hlasy, bouchání dvířek vozu. Postavil se, došátral tmou vpřed, dvěma skoky vyběhl po žebříku, popadl poklop a zavřel ho za sebou ve chvíli, kdy zaslechl, jak se rozlétly dveře a jak v jablku chraptivě cvaklo.

Harry znovu opatrně sestupoval dolů, dokud neucítil pod chodidly studenou betonovou podlahu.

Potom zavřel oči a snažil se vybavit si to. Vyvolat si obrázek ze své předchozí návštěvy tady. Police nalevo. Kalašnikov. Glock. Smith & Wesson. Kufr s puškou Märklin. Munice. V uvedeném pořadí.

Došátral vpřed. Prsty mu sklouzly po ústí hlavně. Hladká ocel glocku. A tady, tady cítí tvary pistole

Smith & Wesson ráže .38, je to stejný typ jako jeho služební revolver. Popadl ji a šátral dál vpřed k bednám s municí. Ucítil na špičkách prstů dřevo. Zaslechl nahoře vzteklé hlasy a kroky. Poklop stačí jen zvednout. Teď potřebuje trochu štěstí. Strčil dovnitř ruku a sevřel jednu kartonovou krabičku. Nahmátl patrony. Do prdele, tyhle jsou moc velké! Ve chvíli, kdy otevřel víko další dřevěné bedny, se poklop zvedl. Popadl jednu krabičku, musí prostě risknout, že to bude správná ráže. V téže chvíli proniklo do sklepa světlo, kroužek jako z bodového svítidla ozářil podlahu okolo žebříku. Poskytl dost světla na to, aby si Harry mohl přečíst etiketu na krabičce. Ráže 7.62 mm.

Kurva, kurva! Harry pohlédl na polici. Tamhle. Ta vedlejší bedna. Ráže .38. Světlo z podlahy zmizelo a teď se chvělo na stropě. Harry zahlédl v otvoru siluetu kalašnikovu a muže slézajícího po žebříku.

Mozek je skvělý počítač.

Ve chvíli, kdy Harry zvedal víko bedny a vytahoval jednu krabičku, to měl mozek už vypočítané.

To, že je pozdě.

Kapitola 87 – Kalašnikov

„Kdybychom tu neprovozovali důl, ta silnice by tu nebyla,“ vysvětloval Tony Leike, zatímco se automobil kolébal po úzké prašné cestě. „Investoři jako já jsou jedinou nadějí, že lidi v takové zemi jako Kongo se postaví na nohy, něco dokážou, zcivilizují se. Alternativou je ponechat je napospas jim samým, aby mohli pokračovat v tom, co dělali vždycky – ve vzájemném zabíjení. Všichni na tomhle kontinentu jsou lovci a kořist v jedné osobě. Nezapomínejte na to, až se podíváte do prosících očí hladovějícího afrického dítěte. Pokud mu dáte trochu jídla, budou se na vás jeho oči za chvíli dívat znovu, zpoza automatické zbraně. A pak budou hledět nemilosrdně.“

Kaja neodpověděla. Zírala na rusé vlasy ženy na sedadle spolujezdce. Lene Galtungová se ani nepohnula, ani nic neřekla, jen tam seděla, vzpřímená, s rameny staženými dozadu.

„V Africe se všechno odehrává v cyklech,“ pokračoval Tony. „Období dešťů a sucha, noc a den, sežrat a být sežrán, žít a zemřít. Chod přírody je vším, nic se nedá změnit, plavte s proudem, přežijte, jak dlouho dokážete, berte si, co se vám nabízí, to je všechno, co můžete udělat. Protože život vašich předků je vaším životem, nic nezměníte, vývoj je nemožný. To není africká filozofie, jenom zkušenost celých generací. A právě tuhle zkušenost musíme změnit. Právě zkušenost mění způsob myšlení, ne obráceně.“

„A jestliže ta zkušenost místním lidem říká, že je běloši zneužívají?“ zeptala se Kaja.

„Tu myšlenku o zneužívání jim vnukli běloši,“ odpověděl Tony. „Jenže se ukázalo, že ten pojem se hodí africkým velitelům, kteří potřebují ukázat na společného nepřítele, aby za sebou dokázali shromáždit lidi. Už od zrušení kolonialismu v šedesátých letech využívali pocit viny bělochů k tomu, aby si mohli sami zajistit moc, čímž teprve začalo skutečné zneužívání lidu. Bělošský pocit viny za kolonizaci Afriky je dojemný. Jejich skutečným zločinem bylo to, že přenechali Afričany jejich vlastní vražedné a destruktivní povaze. Věřte mi, Kajo, většina Konžanů se nikdy neměla líp než za nadvlády Belgie. Povstání nikdy nevznikala z vůle lidu, nýbrž z touhy po moci ze strany jednotlivců.

Ze strany malých skupinek přepadajících domy Belgičanů tady u jezera Kivu – protože ty domy byly tak pěkné, že lupiči počítali s tím, že v nich najdou něco, co se jim zalíbí. Tak to bylo a tak to je.

Právě proto mají zdejší nemovitosti vždycky nejméně dvě brány, jednu na každé straně. Jednu, kterou se dovnitř mohou vřítit zloději, a druhou, kterou mohou obyvatelé domu uprchnout.“

„Tak takhle jste se dostali z domu, proto jsem vás neviděla?“

Tony se zasmál. „Vážně jste si myslela, že vy sledujete nás? To já jsem od vašeho příletu sledoval vás. Goma je malé město s nedostatkem peněz a přehledným mocenským aparátem. Bylo velice naivní, že jste sem s Harrym přijeli sami.“

„Kdo je tady naivní?“ namítla Kaja. „Co si myslíte, že se stane, až vyjde najevo, že v Gomě zmizeli dva norští policisté?“

Tony pokrčil rameny. „Únosy jsou v Gomě relativně běžné. Neudivilo by mě, kdyby místní policie brzy obdržela dopis od osvobozenecké armády s požadavkem na zaplacení nehorázné částky v podobě výkupného za vás dva. A rovněž s požadavkem na propuštění jmenovitých vězňů, kteří jsou známými protivníky režimu prezidenta Kabily. Vyjednávání budou probíhat několik dnů, nikam však nepovedou, protože splnit požadavky únosců bude samozřejmě nemožné. A od té doby vás už nikdo ani nezahlédne. To je tady na denním pořádku, Kajo.“

Kaja se pokusila zachytit v zrcátku pohled Lene Galtungové, ta ho však měla odvrácený.

„A co ona?“ zeptala se Kaja nahlas. „Ví, že jste zavraždil všechny ty lidi, Tony?“

„Teď už ano,“ odvětil Tony. „A chápe mě. Taková je pravá láska, Kajo. Proto se dneska večer s Lene vezmeme. Jste s Harrym zváni.“ Zasmál se. „Míříme do kostela. Myslím, že to bude velice dojímavý obřad, až si budeme vzájemně přísahat věrnost až za hrob. Viď, Lene?“

V téže chvíli se Lene naklonila na sedadle vpřed a Kaja zahlédla, proč má ramena stažená dozadu:

ruce měla na zádech svázané růžovými pouty. Tony se naklonil vpřed, popadl Lene za rameno a drsně ji vrátil zpátky. V téže chvíli se k nim Lene otočila a Kaja sebou trhla. Mladá žena nebyla téměř k poznání. Obličej měla zbrázděný od pláče, pod jedním okem napuchlinu a ústa deformovaná tlakem tak, až jí rty vytvářely písmeno O. V onom kruhovém otvoru se matně zablýskl kov. Ze zlaté koule visela krátká červená šňůrka.

A slova, která Tony pronášel, připadala Kaje jako ozvěna z jiného sňatku na prahu smrti, ze sněhového hrobu: „Dokud nás smrt nerozdělí.“

Ve chvíli, kdy postava sestoupila ze žebříku, otočila se a máchla svítilnou, vklouzl Harry za polici s maskami. Nebylo se tu kde ukrýt, může jen odpočítávat, za jak dlouho bude objeven. Zavřel oči, aby ho světlo neoslepilo, levou rukou přitom otevíral krabičku s municí. Vytáhl čtyři náboje, prsty je přesně dokázaly rozeznat. Pravou rukou vyhodil doleva bubínek revolveru, snažil se, aby se zautomatizované pohyby prováděly samy od sebe, stejně tak, jako tomu bylo v okamžiku, kdy seděl sám v Cabrini-Green a z čiré nudy trénoval bleskurychlé nabíjení. Jenže tady nebyl dostatečně sám.

A nebyla tu dostatečná nuda. Prsty se mu třásly. Když mu na obličej dopadlo světlo, zahlédl červený rub vlastních očních víček. Připravil se. Výstřely však nezazněly. Světlo zmizelo. Není mrtvý, zatím ne. Prsty ho poslechly. Zasunuly náboje do čtyř ze šesti prázdných otvorů, uvolněně, rychle, jednou rukou. Bubínek zapadl na místo. Harry otevřel oči ve chvíli, kdy ho světlo znovu zasáhlo do obličeje.

V oslepení vypálil do slunce.

Světlo se zhouplo, přejelo po stropě a zmizelo. Ozvěna výstřelu se vznášela ve vzduchu, načež se ozvalo rachocení kapesní svítilny, která se kutálela kolem vlastní osy a přitom vrhala v nízké výšce světlo po stěnách jako maják.

„Kinzonzi! Kinzonzi!“

Světlo se zastavilo u police. Harry se vyřítil vpřed, popadl ho, lehl si na záda na podlahu, svítilnu držel na vzdálenost paže po straně, co nejdál od těla, nohama se odstrčil od police a posouval se k žebříku tak, aby měl otvor přímo nad sebou. Pak se ozvaly výstřely. Zněly jako šlehání biče. Harry cítil, jak mu na paži a hrudník stříkají úlomky betonu, jak se kulky zavrtávají do podlahy v okolí svítilny. Zamířil a vystřelil na osvětlenou postavu rozkročenou nad otvorem. Tři rychlé rány.

Nejdřív dovnitř dopadl kalašnikov. S hlasitým zaduněním přistál na podlaze vedle Harryho. Potom dopadl muž. Harry se sotva dokázal odvalit, než mužovo tělo spadlo na podlahu. Bez odporu. Maso.

Mrtvá váha.

Na několik vteřin se rozhostilo ticho. Potom Harry zaslechl Kinzonziho – pokud se tedy tak jmenoval – tiché zasténání. Vstal, svítilnu nadále držel od těla, spatřil, jak vedle Kinzonziho leží na podlaze pistole Glock, a odkopl ji. Popadl kalašnikov.

Potom odtáhl druhého muže ke zdi co nejdál od Kinzonziho a posvítil si na něj. Kinzonzi předtím zareagoval stejně předvídatelně jako Harry, v oslepení vypálil přímo do slunce. Harryho kriminalistický pohled automaticky zaznamenal, že muž má zakrvácený rozkrok a že kulka pravděpodobně pokračovala do břicha. Tahle rána ho však sotva připravila o život. Pak tu bylo zkrvavené rameno, tudíž jedna kulka zřejmě zasáhla podpaží. To vysvětlovalo, proč dolů spadl nejprve kalašnikov. Harry se posadil na bobek. Nevysvětlovalo to však, proč muž nedýchá.

Ozářil mu obličej. Proč chlapec nedýchá.

Kulka mu pronikla bradou. Vzhledem k úhlu, v jakém vůči sobě stáli, pokračovalo olovo patrně dál do úst a přes horní patro do mozku. Harry se nadechl. Chlapci nemohlo být o moc víc než šestnáct sedmnáct let. A byl to opravdu krásný chlapec. Promarněná krása. Harry vstal, přiložil ústí zbraně k hlavě mrtvého a hlasitě zavolal: „Where are they? Mister Leike. Tony. Where?“

Chvíli počkal.

„What? Louder. I can’t hear you. Where? Three seconds. One – two…“

Stiskl spoušť. Zbraň byla očividně nastavená na plnou automatiku, protože vypálila nejméně čtyři rány, než stihl spoušť uvolnit. Zavřel oči, neboť ucítil proud krve, jenž mu stříkl do tváře, a když je znovu otevřel, uviděl, že hochův krásný obličej je pryč. Zaregistroval, že mu něco stéká teple a mokře po nahém těle.

Přistoupil ke Kinzonzimu. Překročil ho, namířil mu svítilnu do obličeje, přiložil mu ústí hlavně ke spánku a zopakoval otázku slovo od slova:

„Where are they? Mister Leike. Tony. Where? Three seconds…“

Kinzonzi otevřel oči. Harry viděl, jak se mu chvěje oční bělmo. Strach ze smrti je předpokladem pro vůli žít. Musí to tak být, přinejmenším tady, v Gomě.

Kinzonzi odpověděl, pomalu a zřetelně.

Kapitola 88 – Kostel

Kinzonzi ležel naprosto tiše. Vysoký běloch odložil svítilnu na podlahu tak, aby mířila do stropu.

Kinzonzi sledoval, jak si muž obléká Oudryho oblečení. Viděl, jak trhá jeho tričko na pruhy a omotává si je pod bradou a přes hlavu, aby látka zakrývala zející ránu procházející od koutku úst až k uchu. Běloch utáhl obvaz tak, že mu už spodní čelist na jedné straně nevisela. Zatímco Kinzonzi přihlížel, bavlněná látka nasákla krví.

Odpověděl bělochovi na těch několik málo otázek, které mu položil. Kde. Kolik. Jaké mají zbraně.

Nyní došel běloch k polici, vytáhl odsud černý kufřík, otevřel ho a zkontroloval obsah.

Kinzonzi věděl, že zemře. Mladý a násilnou smrtí. Ale možná přece jen ještě ne teď, ne dnesv noci. Žaludek ho pálil, jako by mu do něj někdo nalil kyselinu. To by se ale dalo zvládnout.

Běloch vstal a popadl Oudryho kalašnikov. Došel ke Kinzonzimu, zastavil se nad ním, světlo v zádech. Mohutná postava s bíle ovázanou hlavou, tak jak ovazovali hlavy mrtvým před pohřbem.

Má-li být Kinzonzi zastřelen, stane se to teď. Muž mu však hodil pruhy látky, které nepoužil.

„Help yourself.“

Když muž vystupoval po žebříku, slyšel ho Kinzonzi sténat.

Zavřel oči. Nebude-li příliš otálet, stihne zastavit nejhorší krvácení, než kvůli ztrátě krve omdlí.

Dokáže vylézt nahoru, přeplazit se přes ulici, najít lidi. A jestliže bude mít štěstí, možná ani nebudou patřit ke gomským supům. Mohl by najít Almu. Mohl by si ji přivlastnit. Protože ona už teď nemá muže. A Kinzonzi nemá zaměstnavatele. Zahlédl totiž, co bylo v tom kufru, který si vysoký běloch odnesl.

Harry zastavil range rover před nízkým kostelem tak, aby stál čelem k předku omláceného hyundaie, který tu nadále parkoval.

V autě žhnula cigareta.

Harry vypnul světla, stočil okénko a vystrčil hlavu.

„Saule!“

Spatřil, jak se cigareta pohnula. Taxikář vystoupil.

„Harry. Co se vám stalo? Váš obličej…“

„Nešlo to tak úplně podle plánu. Nepočítal jsem s tím, že tu ještě budete.“

„Proč ne? Zaplatil jste mi za celý den.“ Saul pohladil rukou kapotu range roveru. „Pěkné auto.

Kradené?“

„Půjčené.“

„Půjčené auto. Šaty jsou taky půjčené?“

„Ano.“

„Zakrvácené. Je to krev předchozího majitele?“

„Necháme vaše auto odpočívat, Saule.“

„Stojím o tohle rito, Harry?“

„Pravděpodobně ne. Pomůže vám, když vám řeknu, že patřím k hodným hochům?“

„Lituju, ale tady v Gomě jsme zapomněli, co to znamená, Harry.“

„Hm. Pomůže stovka dolarů?“

„Dvě stovky,“ opravil ho Saul.

Harry souhlasil.

„… a pade navrch,“ dodal Saul.

Harry vystoupil a přenechal Saulovi místo za volantem.

„Jste si jistý, že jsou vážně tam?“ zeptal se Saul a vyjel na cestu.

„Ano,“ odpověděl Harry ze zadního sedadla. „Někdo mi kdysi vyprávěl, že je to jediné místo, kde se lidi z Gomy můžou dostat do nebe.“

„Nemám to tam rád,“ namítl Saul.

„Jak to?“ zeptal se Harry a otevřel kufřík, který měl vedle sebe. Puška Märklin. Návod na sestavení zbraně byl přilepený na vnitřní straně víka. Harry se pustil do práce.

„Zlí démoni. Ba-Toye.“

„Neříkal jste, že jste studoval v Oxfordu?“ Ozvalo se nezřetelné naolejované cvaknutí součástí, které se ochotně nechaly spojit.

„Jak vidím, neznáte ohnivé démony.“

„Ne, ale znám tyhle,“ odvětil Harry a zvedl jeden z nábojů, které ležely v kufříku ve zvláštní přihrádce. „A v souboji s Ba-Toye bych vsadil peníze na ně.“

Sporé žluté stropní světýlko se odrazilo od zlatavé nábojnice. Olověná kulka uvnitř měla průměr šestnáct milimetrů. Největší ráže na světě. Když Harry sepisoval hlášení po případu Červenka, vysvětlil mu jeden odborník na balistiku, že ráže pušky Märklin je daleko za hranicí veškeréhorozumu. I když jde člověk na lov slonů. Že se hodí spíš ke kácení stromů.

Harry nacvakl zaměřovač na místo. „Šlápněte na to, Saule.“

Položil si hlaveň pušky přes opěradlo prázdného sedadla spolujezdce a zkusil spoušť, přitom držel oko kousek dál od zaměřovače, protože auto poskakovalo. Optiku je třeba upravit, nakalibrovat, seřídit na přesno. Jenže k tomu nebude mít příležitost.

Byli na místě. Kaja vyhlédla z okénka automobilu. Rozesetá světýlka pod nimi, to byla Goma. O kus dál viděla světlo těžní věže u jezera Kivu. V zelenočerné vodě se odrážel měsíc. Poslední část cesty byla jenom pěšinka vinoucí se na vrchol a světla vozu přebíhala po černé holé měsíční krajině. Když vyjeli na nejvyšší plató, zcela rovný kamenný talíř o průměru přibližně sto metrů, projel řidič na druhý konec roviny skrze mraky bílého valícího se kouře, který se přímo u kráteru sopky Nyiragongo zbarvoval do červena.

Řidič vypnul zapalování.

„Můžu se vás zeptat na jednu věc?“ ozval se Tony. „Jednu věc, o které jsem v posledních týdnech hodně přemýšlel. Jaký to je pocit, vědět, že zemřete? Nemyslím, jaké to je mít strach, protože jste v ohrožení života, to jsem několikrát sám zažil. Myslím tím plné a naprosté vědomí toho, že tady a teď váš život skončí. Dokázala byste mi ten pocit… zprostředkovat?“ Tony se naklonil maličko vpřed, aby mohl s Kajou navázat oční kontakt. „Nespěchejte, v klidu najděte správná slova.“

Kaja na něj pohlédla. Čekala, že ji zachvátí panika. Ta se však nedostavovala. Tělo měla stejně zkamenělé, jako byla zkamenělá okolní krajina.

„Necítím nic,“ odpověděla.

„No tak,“ vyzval ji. „Ostatní se báli natolik, že ani nedokázali odpovědět, jenom blábolili.

Charlotte Lollesová prostě zírala jako v šoku. Elias Skog nedokázal srozumitelně promluvit. Můj otec brečel. Máte v hlavě jenom chaos, nebo rozvažujete? Cítíte smutek? Vztek? Nebo ulehčení, že už se tomu nemusíte protivit? Podívejte se například na Lene, ta to vzdala, přistupuje k tomu jako poslušná ovce jdoucí na porážku. Co vy, Kajo? Jak moc toužíte po tom, abyste se mohla vzdát vlády sama nad sebou?“

Kaja si uvědomila, že Tony má v pohledu upřímnou zvědavost.

„Radši bych se zeptala vás, jak moc jste toužil po tom, abyste znovu dokázal získat vládu nad svým osudem, Tony.“ Olízla si jazykem vnitřek úst ve snaze vydolovat z něj trochu vlhka. „Když vás neviditelná osoba, která, jak se ukázalo, byla chlapcem, jemuž jste kdysi vyřízl jazyk, řídila tak, abyste vraždil jednoho člověka za druhým. Dokázal byste mi to zprostředkovat?“

Tony se zahleděl do vzduchu a pomalu zavrtěl hlavou, jako v odpověď na jinou otázku.

„Dokud jsem se na internetu nedočetl, že starý Skai zatkl našeho někdejšího společného přítele

Oleho, ani mě to nenapadlo. Kdo by si pomyslel, že by měl Ole v sobě tolik kuráže?“

„Myslíte tolik nenávisti?“

Tony vytáhl z kapsy bundy pistoli. Pohlédl na hodinky.

„Harry má zpoždění.“

„Však on přijde.“

Tony se zasmál. „Bohužel pro vás ale bez života. Mimochodem, líbil se mi. Vážně. Pěkně se s ním hrálo. Zavolal jsem mu z Ustaoset, dal mi svoje telefonní číslo. Ze záznamníku jsem si vyslechl, že bude pár dní mimo oblast pokrytí. Musel jsem se smát. Samozřejmě byl v Havasshytta, lišák jeden.“

Tony si položil pistoli do jedné dlaně a druhou hladil černě lakovanou ocel. „Poznal jsem to na něm, když jsme se potkali na ředitelství. Že je jako já.“

„O tom pochybuju.“

„Ale ano. Štvanec. Feťák. Člověk, který dělá to, co musí, aby dosáhl toho, čeho dosáhnout chce, který jde přes mrtvoly, jestliže to je nutné. Není to tak?“

Kaja neodpověděla.

Tony znovu pohlédl na hodinky. „Tak mám dojem, že budeme asi muset začít bez něj.“

Dorazí, pomyslela si Kaja. Musím mu jen zajistit čas.

„Takže jste zmizel,“ spustila, „s pasem svého otce a jeho rovnátky?“

Tony na ni pohlédl.

Věděla, že Tony ví, o co se snaží. Jenomže i to se mu líbilo. Vykládat. O tom, jak je přelstil. Všem se to líbí.

„Víte co, Kajo? Přál bych si, aby tady můj otec teď byl a viděl mě. Tady, na vrcholu mé hory. Aby mě viděl a pochopil mě. Než bych ho zabil. Tak jako Lene chápe, že musí zemřít. A jak to chápete i vy, Kajo, aspoň doufám.“

Teď to ucítila. Strach. Spíš jako fyzickou bolest než jako paniku, kvůli níž by přestala racionálně uvažovat. Viděla jasně, slyšela jasně, uvažovala jasně. Ano, připadalo jí dokonce, že jasněji než jindy.

„Začal jste vraždit proto, abyste zakamufloval nevěru,“ pokračovala Kaja chraplavějším hlasem.

„Abyste si zajistil miliony rodiny Galtungových. Ale co ty miliony, které jste vymámil teď z Lene?

Vážně stačí na záchranu toho vašeho projektu?“

„Nevím,“ usmál se Tony a sevřel rukojeť pistole. „Uvidíme. Vystupte si.“

„Stojí vám to za to, Tony? Stojí tohle všechno opravdu za všechny ty lidské životy?“

Kaja zalapala po dechu, když ji šťouchl hlavní do žeber.

„Rozhlédněte se, Kajo. Tohle je kolébka lidstva. Podívejte se, za co stojí lidský život. Někdo umírá a další se rodí, v jediném pádícím sledu, stále dokola, a to první nedává větší smysl než to druhé. Ale hra samotná smysl dává. Vášeň, utrpení. Herní zápal, jak tomu někteří pitomci říkají. To je všechno. Je to jako Nyiragongo. Pohlcuje všechno, vyhlazuje všechno, ale je taky předpoklademživota. Žádné utrpení, žádný smysl, žádná vroucí láva tam uvnitř – a všechno tady okolo by bylo mrtvé, ztuhlé. Vášeň, Kajo, máte ji v sobě? Nebo jste jako mrtvý vulkán, človíček, jehož život se dá ve smuteční řeči shrnout do tří vět?“

Kaja před ním ucukla a Tony smíchy vyvřískl.

„Jste připravená ke sňatku, Kajo? Připravená roztát?“

Ucítila zápach síry. Řidič jí otevřel dveře, věnoval jí lhostejný pohled, ukázal na ni zbraní s krátkou hlavní. Dokonce už tady, v autě deset metrů od okraje kráteru, cítila vedro. Nepohnula se.

Černoch se sklonil a popadl ji za paži. Nechala se od něj bez odporu vytáhnout, jen dbala na to, aby byla dost těžká, a černoch tudíž nedržel úplně rovnováhu a ohromeně se zapotácel vzad, až ho najednou odstrčí. Muž byl překvapivě drobný a patrně trochu menší než ona sama. Udeřila ho loktem.

Věděla, že loket je silnější než sevřená pěst. Věděla, že dobrými místy pro zásah jsou krk, spánek a nos. Její loket zasáhl cosi, co zapraskalo, muž upadl, ztratil zbraň. Kaja zdvihla nohu. Naučila se, že nejefektivnějším způsobem, jak zneškodnit ležícího člověka, je dupnout mu na stehno. Kombinace dupnutí plnou vahou těla shora a tlaku země zespodu okamžitě způsobí v mohutném stehenním svalstvu tak masivní krvácení, že se dotyčný nedokáže zvednout a běžet za vámi. Druhou možností je šlápnout mu do míst mezi hrudníkem a krkem – ovšem s možnými fatálními následky. Kaja upírala pohled na odhalený krk, když vtom dopadl muži na obličej paprsek měsíčního světla. Na zlomek vteřiny zaváhala. Černoch nemohl být starší, než byl tehdy Even.

Vtom ucítila paže, které ji zezadu popadly, roztáhly její vlastní paže do stran, vymáčkly jí z plic vzduch a přitom ji zvedly ze země, až jen bezmocně kopala nohama. Tonyho hlas těsně u ucha povzbudivě pronesl: „Prima, Kajo. Vášeň. Chcete žít. Nechám mu snížit plat, slibuju.“

Ležící chlapec vstal a popadl svoji zbraň. Jeho lhostejnost byla ta tam, v pohledu mu svítil zuřivý vztek.

Tony jí stáhl ruce na záda a Kaja ucítila, jak se jí kolem zápěstí napínají tenké plastové pásky.

„Tak, slečno Solnessová, smím vás požádat, abyste se stala mou a Leninou svědkyní?“

Teď se – konečně – dostavila. Panika. Vymazala jí z mozku všechno ostatní. Všechno bylo náhle prázdné, čisté, děsivé. Prosté. Rozkřičela se.

Kapitola 89 – Sňatek

Kaja stála na okraji kráteru a shlížela dolů. Nahoru stoupal ohřátý vzduch, vál jí do tváře jako horká bríza. Kvůli jedovatému kouři jí bylo na omdlení, ale to, že jí auto připadalo rozmazané a láva zářící odstíny žluté a červené se dole v hlubině třásla, možná způsoboval jen chvějící se teplý vzduch. Do tváře jí sklouzl pramen vlasů, ruce však měla svázané za zády plastovými pásky. Stála bok po boku s Lene Galtungovou, která musela být podle Kajina odhadu nadopovaná, protože pouze náměsíčně zírala před sebe. Bíle oděná žijící smrtka, která má v sobě jen pusto a prázdno. Figurína oblečená jako nevěsta v okně výrobny provazů.

Tony stál přímo za nimi. Ucítila jeho ruku na zádech.

„Berete si zde přítomného muže, který stojí po vašem boku? Slibujete, že ho budete milovat, ctít a respektovat ve dnech dobrých i zlých…,“ šeptal.

Nedělal to z krutosti, jak jí vysvětlil. Prostě je to takhle praktické. Nezůstane po nich ani stopa. Ani pes po nich neštěkne. Lidi mizí v Kongu denně.

„Tímto vás tedy prohlašuji za manžele.“

Kaja zamumlala modlitbu. Myslela si, že je to modlitba. Dokud nezaslechla slova. „… protože nemůžu být s tím, s kým toužím být.“

Slova z Evenova dopisu na rozloučenou.

Ozval se řev motoru jedoucího na nízký převod a nebe ozářily světlomety. Na druhé straně kráteru se objevil range rover.

„Tady máme ostatní,“ okomentoval to Tony. „Pěkně jim zamávejte na rozloučenou, děvčata.“

Harry nevěděl, jaký pohled se mu naskytne, až vyjedou na plató u kráteru. Kinzonzi mu prozradil, že kromě obou žen má s sebou mister Tony jenom řidiče. Ale že jak řidič, tak mister Tony jsou ozbrojeni automatickými zbraněmi.

Těsně před vrcholem nabídl Harry Saulovi, aby ho vysadil, ten to však odmítl: „Už nemám rodinu,

Harry. Možná jste opravdu na straně dobra. Navíc jste mi zaplatil za celý den.“

Smykem zastavili.

Světlomety mířily přes kráter, na hlouček tří lidí stojících na jeho okraji. Potom ti tři zmizeli v mraku, Harry je však již zahlédl a shrnul si to: jeden muž se zbraní s krátkou hlavní za těmi třemi.

Zaparkovaný range rover. A žádný čas. Potom mrak odplul a Harry uviděl, že jak Tony, tak druhý muž si zastiňují oči a hledí k autu, jako by na něco čekali.

„Vypněte motor,“ dal Harry Saulovi pokyn ze zadního sedadla a opřel si hlaveň pušky Märklin o opěradlo sedadla. „Světla ale nechte zapnutá.“

Saul udělal, co mu Harry nařídil.

Muž v maskáčové uniformě si klekl, přiložil zbraň k rameni a zamířil na ně.

„Blikněte několikrát světly,“ přikázal Harry Saulovi a přiložil oko k zaměřovači. „Čekají na nějaký signál.“

Harry přimhouřil levé oko. Vytěsnil tak jednu polovinu světa. Vytěsnil tak ty bledé pohledy, vytěsnil tak to, že dalekohledem vidí Kaju, že vidí Lene s boulícími se tvářemi a očima potemnělýma šokem, vytěsnil ty vteřiny. Vytěsnil tyrkysové oči, které se na něj dívaly, když pronášel: „Přísahám.“

Vytěsnil třesknutí kulky, které mu prozradilo, že zvolili špatný signál, vytěsnil bouchnutí, jak kulka zasáhla karoserii, i další bouchnutí vzápětí. Vytěsnil všechno, co nesouviselo s lomem světla v čelním skle, lomem světla v horce se chvějícím vzduchu nad kráterem, pravděpodobným odklonem kulky doprava, ve směru, jímž se pohybovaly obláčky páry. Věděl, že ho při vědomí udržuje jediná věc: adrenalin. Že to je krátké opojení, které může každou vteřinu vyprchat. Ale dokud mu srdce dál pumpuje do mozku krev, nic víc nepotřebuje. Protože mozek je skvělý počítač. Hlava Tonyho Leikeho byla napůl skrytá za Leninou hlavou, maličko však vyčnívala.

Harry zamířil na Kajiny špičaté zuby. Přesunul mířidla na lesknoucí se kouli mezi Leninými rty.

Zamířil poněkud výš. Mířidla nejsou seřízená přesně. Náhoda. Vsaďte si, běží se poslední závod.

Zleva se sunul obláček páry.

Brzy je zahalí a Harry to v náhlém záblesku jasnozřivosti uviděl: až mráček přepluje, nebude tam už nikdo z nich stát. Harry přitáhl prst. Viděl, jak Kaja přímo nad křížkem v mířidlech zamrkala.

Přísahám.

Je ztracen. Konečně.

Měl dojem, že ten zvuk roztrhne karoserii vozu, že se mu vykloubí rameno. V čelním skle se objevil drobný, mrazivě bílý otvor. Krvavě červený obláček už na druhé straně kráteru zakrýval všechno. Harry se třaslavě nadechl a čekal.

Kapitola 90 – Marlon Brando

Harry ležel na zádech a odplýval. Odplouval. Klesal. Klesal do jezera Kivu, zatímco krev, jeho vlastní i krev ostatních, se mísila s krví jezera, stával se součástí celku, mizel ve velkém spánku vesmíru, zatímco hvězdy nad ním mizely v černé studené vodě. Mír na dně, ticho, nicota. Dokud opět nevystoupal k hladině na bublině metanu, temně modrá mrtvola s masem infikovaným guinejskými červy, kteří se mu hemžili pod kůží. Musí z jezera ven, aby mohl žít dál. Aby mohl čekat.

Otevřel oči. Viděl nad sebou hotelový balkon. Přetočil se a doplaval těch několik metrů ke břehu.

Vylezl z vody.

Brzy začne svítat. Brzy bude sedět v letadle do Osla. Brzy bude stát v kanceláři Gunnara Hagenaa sdělovat mu, že je po všem. Že jsou pryč, navždycky. Že se mise nezdařila. Potom se pokusí znovu zmizet.

Harry se třásl zimou, zabalil se do velkého bílého ručníku a kráčel po schodech k hotelovému pokoji.

Když mrak odplul, na okraji kráteru nikdo nestál.

Harry přes dalekohled automaticky hledal střelce. Našel ho a málem vypálil. Všiml si však, že je k němu obrácený zády, že míří k autu. Vzápětí range rover nastartoval, minul je a zmizel.

Zaměřil se dalekohledem opět na místo, kde viděl Kaju, Tonyho a Lene. Seřídil optiku. Spatřil chodidla. Tři páry.

Nato odhodil pušku, vyskočil z auta a oběhl kráter s revolverem napřaženým před sebou. Při běhu se modlil. Padl vedle nich na kolena. A bylo mu všechno jasné, ještě než spatřil, že prohrál.

Odemkl dveře hotelového pokoje. Došel do koupelny, sundal si mokrý obvaz z hlavy a přiložil si nový, který mu dali v recepci. Dočasné stehy tvář držely, horší to bylo s čelistí. Vedle postele stál sbalený batoh. Oblečení, ve kterém poletí, viselo přes židli. Vytáhl z kapsy kalhot krabičku cigaret, došel na balkon a posadil se na jednu z plastových židlí. Chlad otupil bolest v čelisti i ve tváři.

Hleděl na stříbřitě se lesknoucí jezero, které už nikdy v životě neuvidí.

Byla mrtvá. Olověná kulka o průměru půldruhého centimetru jí provrtala pravé oko, vzala s sebou pravou část temene, vrazila Tonymu velké bílé přední zuby do lebky, vzadu mu vytvořila kráter a to celé se rozprsklo po dvou stech metrech čtverečních lávy.

Harrymu se zvedl žaludek. Pozvracel je zelenými hleny a zapotácel se vzad.

Vytáhl z krabičky dvě cigarety. Zastrčil si je mezi rty a cítil, jak mu poskakují mezi cvakajícími zuby. Letadlo letí za čtyři hodiny. Domluvil si se Saulem odvoz na letiště. Byl tak vyčerpaný, že sotva dokázal udržet oči otevřené, přesto nemohl ani nechtěl spát. Přízraky mají první noc zákaz návštěv.

„Marlon Brando,“ pronesla.

„Cože?“ zeptal se Harry, zapálil obě cigarety a jednu jí podal.

„Ten chlapácký herec, na kterého jsem si nedokázala vzpomenout. Ten, co má z nich všech nejzženštilejší hlas. I ženská ústa. Mimochodem, všiml sis, že šišlá? Není to slyšet zřetelně, ale má to tam, takový nádech, který ucho nevnímá jako zvuk, ale mozek ho přesto registruje.“

„Vím, co máš na mysli,“ odtušil Harry, potáhl a pohlédl na ni.

Byla pokrytá krví, kousky masa, úlomky kostí, mozkovou hmotou. Dlouho mu trvalo, než se mu podařilo přeříznout plastové pásky, jimiž měla svázané ruce, prsty ho prostě neposlouchaly. Jakmile byla konečně volná, vstala, on sám zůstal klečet na všech čtyřech.

A nesnažil se ji zarazit, když popadla Tonyho za límec a opasek a skutálela jeho tělo přes okraj kráteru. Harry nezaslechl žádný zvuk, jen šepot větru. Sledoval ji, jak tam stojí a hledí do kráteru, pak se k němu otočila.

Přikývl. Nemusela mu nic vysvětlovat. Bylo nutné to provést takhle.

Pokývla tázavě k mrtvému tělu Lene Galtungové. Harry však zavrtěl hlavou. Uvažoval. Praktická stránka proti morální stránce. Diplomatické důsledky versus hrob, na který bude moct matka chodit.

Pravda proti lži, která možná učiní život poněkud snesitelnějším. Nakonec vstal. Zvedl Lene

Galtungovou, málem pod vahou toho drobného mladého dívčího těla klesl. Postavil se na okraj kráteru, zavřel oči, ucítil nutkání, na okamžik se zakomíhal. A potom ji pustil. Otevřel oči a hleděl za ní. Už byla pouhou tečkou. Vzápětí ji pohltil kouř.

„Lidi mizí v Kongu denně,“ pronesla Kaja, zatímco Saul sjížděl z hory dolů. Harry seděl na zadním sedadle a objímal ji.

Věděl, že to bude krátké hlášení. Žádné stopy. Zmizeli. Mohou být kdekoli. A odpověď na všechny otázky, které jim budou klást, bude muset znít takto: Lidi mizí v Kongu denně. I v případě, že se budeptát ona, žena s tyrkysovýma očima. Protože to pro ně bude nejjednodušší. Žádná mrtvá těla, žádné interní vyšetřování, které se rutinně provádí, jestliže policista vypálí ve službě ze zbraně. Žádnýtrapný mezinárodní incident. Žádné odložení případu, přinejmenším ne oficiální, ačkoli další pátrání po Leikem bude probíhat jen naoko. Lene Galtungová bude nahlášena jako pohřešovaná. Neměla letenku do Konga ani ji tu imigrační úřady nezaregistrovaly. Tak to je nejlepší, řekne mu Hagen. Pro všechny zúčastněné. Přinejmenším pro ty, kteří se počítají.

A žena s tyrkysovýma očima pokývá hlavou. Přijme to, co jí Harry sdělí. Možná bude přesto vědět, jestliže bude dobře naslouchat tomu, co jí Harry neřekne. Bude si moct vybrat. Vybrat si, jestli chceslyšet, že je její dcera mrtvá. Že zamířil přímo mezi Leniny oči místo tam, kde by to bylo správné, o něco víc vpravo. Ale že si chtěl být jistý, že se kulka neodchýlí doprava natolik, aby mohla zranit kolegyni, jež tam s ním byla. Může si vybrat mezi tím a lží, která před sebou pohrne zvukové vlny, lží, která bude dávat naději místo hrobu.

V Kampale přestupovali.

Seděli u východu na tvrdých plastových sedadlech a sledovali přistávající a startující letadla, dokud Kaja neusnula a její hlava mu nesklouzla na rameno.

Probudilo ji to, že se něco stalo. Nevěděla co, něco se však změnilo. Teplota v místnosti. Rytmus v úderech Harryho srdce. Nebo rysy v jeho bledém, probuzeném obličeji. Viděla, jak právě vrací mobil zpátky do kapsy bundy.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Volali z Říšské nemocnice,“ odpověděl jí a jeho pohled jí unikl, proplul kolem, zmizel ven velkým oknem, směrem k betonovému horizontu a nebi blednoucímu do světle modra.

„Je mrtvý.“

ČÁST X.

Kapitola 91 – Rozloučení

Na pohřbu Olava Holea pršelo. Bylo to přesně tak, jak Harry očekával: smutečních hostů nebylo tolik jako na matčině pohřbu, trapně málo však také ne.

Po pohřbu stáli Harry se Ses před kostelem a přijímali kondolence od vzdálených příbuzných, o nichž nikdy neslyšeli, někdejších otcových kolegů-učitelů, které nikdy neviděli, a bývalých sousedů, u nichž poznávali jména, avšak nikoli obličeje. Jedinými, kteří tu nevypadali, že budou sami brzy na řadě, byli Harryho kolegové od policie: Gunnar Hagen, Beáta Lonnová, Kaja Solnessová a Bjorn

Holm. Oystein Eikeland vypadal, že má sám smrt na jazyku, ale vysvětloval to tím, že má prostě za sebou pořádnou spářku. A vyřizoval pozdravy od Dřeváka, který nemohl přijít, avšak poslal kondolenci. Harry vyhlížel ty dva, které viděl v nejzadnější lavici, očividně však odešli předtím, než byla rakev vynesena ven.

Harry všechny pozval ke Schroderům na karbanátky a pivo. Těch několik málo hostů, kteří přišli, mělo hodně co říct o neobvykle časném jaru, avšak málo o Olavu Holeovi. Harry dopil jablečnou šťávu, omluvil se, že má schůzku, poděkoval přítomným, že přišli, a odkráčel.

Mávl si na taxík a udal řidiči adresu na Holmenkollenu.

Tam nahoře ještě ležel v zahradách místy sníh.

Když kráčel po příjezdové cestě k vile z černě namořených kulatin, srdce mu ztěžka bušilo. A ještě tížeji mu bušilo, když se zastavil před dobře známými dveřmi, zazvonil a uslyšel blížící se kroky. I ty mu byly známé.

Vypadala stejně jako vždycky. Tak jako bude vypadat pořád. Tmavé vlasy, měkkost v hnědých očích, štíhlý krk. K čertu s ní. Připadala mu tak krásná, až to bolelo.

„Harry,“ pronesla.

„Ráchel.“

„Co máš s obličejem? Viděla jsem tě v kostele. Co se ti stalo?“

„Nic. Říkají, že se to úplně spraví,“ zalhal.

„Pojď dál, uvařím kafe.“

Harry zavrtěl hlavou. „Na silnici na mě čeká taxík. Je doma Oleg?“

„Je nahoře v pokoji. Chceš ho vidět?“

„Někdy jindy. Jak dlouho tu zůstanete?“

„Tři dny. Možná čtyři. Nebo pět. Uvidíme.“

„V tom případě bych se s vámi rád brzy sešel. Hodilo by se vám to?“

Přikývla. „Nevím, jestli jsem udělala správně.“

Harry se usmál. „Ne, ale to neví nikdo.“

„Myslím v kostele. Odešli jsme před… Abychom nerušili. Měl jsi na přemýšlení jiné věci. Navíc jsme tam přišli kvůli Olavovi. Víš, že s Olegem… no, že si padli do noty. Dva rezervovaní lidé. To není samozřejmost.“

Harry přikývl.

„Oleg o tobě hodně mluvil, Harry. Znamenáš pro něj víc, než sis asi uvědomoval.“ Sklopila zrak.

„Víc, než jsem si asi uvědomovala i já.“

Harry si odkašlal. „Takže se tu nic nezměnilo od té doby, co…“

Ráchel rychle přikývla, aby nemusel dokončovat tu nemožnou větu. Od chvíle, kdy se je Sněhulák pokusil právě v tomhle domě zavraždit.

Harry na ni pohlédl. Chtěl ji jenom vidět, slyšet její hlas. Ucítit na sobě její pohled. Nechtěl se jí vyptávat. Znovu si odkašlal. „Musím se tě zeptat na jednu věc.“

„Na co?“

„Mohli bychom jít na minutku do kuchyně?“

Vešli dovnitř. Harry se posadil ke stolu šikmo naproti ní. Pomalu a podrobně jí to vysvětlil.

Naslouchala mu bez přerušení.

„Přeje si, abys ho v nemocnici navštívila. Chce tě požádat o odpuštění.“

„Proč bych na to měla přistoupit?“

„Na to si musíš odpovědět sama, Ráchel. Už mu ale moc času nezbývá.“

„Četla jsem někde, že se s touhle nemocí dá žít dlouho.“

„Jemu už moc nezbývá,“ zopakoval Harry. „Uvažuj o tom, nemusíš mi odpovědět hned teď.“

Čekal. Viděl, jak mrká. Viděl, jak se jí oči zalily slzami, slyšel téměř nehlasný pláč. Lapavě se nadechla a zeptala se: „Co bys udělal ty, Harry?“

„Odpověděl bych ne. Jenže já jsem pěknej mizera.“

Její smích se smísil s pláčem. A Harry se podivil, nakolik může člověku chybět nějaký zvuk, určité zhoupnutí ve vzduchu. Jak dlouho může toužit po jistém smíchu.

„Musím už jet,“ pronesl.

„Proč?“

„Zbývají mi ještě tři schůzky.“

„Zbývají? A co bude potom?“

„Zítra ti zavolám.“

Harry vstal. Z poschodí zaslechl hudbu. Slayer. Slip-knot.

Když nasedl do taxíku a sdělil taxikáři další adresu, vzpomněl si na její otázku. A co bude potom?

Potom bude mít všechno vyřízené. Bude volný. Možná.

Cesta byla krátká.

„Tohle bude možná chvíli trvat,“ upozornil taxikáře.

Nadechl se, otevřel bránu a došel ke dveřím pohádkového statku.

Připadalo mu, že ho z kuchyňského okna pozorují tyrkysové oči.

Kapitola 92 – Volný pád

Mikael Bellman stál zevnitř vchodových dveří osloské krajské věznice a sledoval, jak se Sigurd

Altman s pracovníkem vězeňské služby plouží k přepážce.

„Odhlašujete se?“ zeptal se pracovník za pultem.

„Ano,“ odpověděl Altman a podal mu papír.

„Dal jste si něco z minibaru?“

Druhý pracovník se zachechtal tomu, co bezpochyby musel být standardní vtip při propouštění.

Altmanovi vyndali ze skříně jeho majetek a předali mu ho se širokým úsměvem: „Doufáme, že váš pobyt u nás splnil vaše očekávání, pane Altmane, a že se hned tak neuvidíme.“

Bellman přidržel Altmanovi dveře. Scházeli spolu po schodech.

„Venku hlídkuje tisk, projdeme proto Podchodem,“ informoval Altmana. „Krohn na vás čeká v autě zaparkovaném za policejním ředitelstvím.“

„Eskamotér,“ okomentoval to Altman se sarkastickým úsměvem.

Bellman se nezeptal, koho tím myslel. Měl jiné otázky. Poslední. A čtyři sta metrů na to, aby na ně získal odpovědi. Dveřní zámek zabzučel a Bellman odsunul dveře do Podchodu: „Teď, když obchod proběhl, jsem si říkal, že byste mi mohl povědět pár věcí.“

„Ven s tím, pane Bellmane.“

„Třeba to, proč jste Harryho neupozornil hned, když vám došlo, že se vás chystá zatknout.“

Altman pokrčil rameny: „Připadalo mi, že se ta jeho mylná teorie pěkně poslouchá. Vždyť byla naprosto pochopitelná. Nepochopitelné bylo jenom to, že se zatčení mělo odehrát v Ytre Enebakku.

Proč? A jestliže něčemu nerozumíte, je nejlepší držet klapačku. Tak jsem byl zticha, dokud mi nezačalo svítat, dokud se mi nesložil celý obrázek.“

„A co vám ten obrázek prozradil?“

„Že tvořím jazýček vah.“

„Co tím myslíte?“

„Věděl jsem přece o konfliktu mezi Kriposem a oddělením vražd. A viděl jsem, že ten mi dává možnost. Prostě jsem vlastnil informaci, která mohla vychýlit váhy jedním nebo druhým směrem.“

„Proč jste se ale nepokusil uzavřít s Holem stejný obchod jako se mnou?“

„Jestliže tvoříte jazýček vah, máte se vždycky obrátit k té straně, která prohrává. Tahle strana je zoufalejší, je ochotná zaplatit za to, co jí můžete nabídnout, nejvíc. To je jednoduchá teorie her.“

„Proč jste si byl tak jistý, že neprohrává Hole?“

„Nebyl jsem si jistý, jenomže tu byl ještě jiný faktor. Začal jsem Harryho poznávat. Harry není muž kompromisů jako vy, pane Bellmane. Nejde mu o osobní prestiž, chce prostě jenom chytat padouchy.

Všechny padouchy. Nahlížel by na to tak, že jestliže byl Tony herec v hlavní roli, já jsem byl režisér.

A tím pádem bych z toho nevyvázl nijak lacino. Počítal jsem s tím, že kariérista jako vy se na to bude dívat jinak. A Johan Krohn se mnou souhlasil. Souhlasil, že vy uvidíte v polapení vraha osobní zisk.

Že víte, že lidi zajímá, kdo to udělal, kdo fyzicky zabíjel, ne kdo to vymyslel. Jestliže nějaký film propadne, je pro režiséra dobré, má-li v hlavní roli Toma Cruise, protože lidi pak pranýřují jeho.

Lidi a tisk chtějí jednoduchost a můj čin je nepřímý, složitý. Soud by mi bezpochyby napařil doživotí, ale v tomhle případu nejde o právo, nýbrž o politiku. Jestliže budou tisk a lidi spokojení, bude spokojené i ministerstvo spravedlnosti a všichni můžou jít celkem vesele domů. To, že já z toho vyváznu s krátkým trestem, možná dokonce i jenom podmíněným, je nízká cena.“

„Ne pro každého,“ namítl Bellman.

Altman se zasmál. Ozvěna přehlušila jeho kroky. „Dejte si poradit od člověka, který ví. Nechte to být. Nedovolte, aby vás to pohltilo. Nespravedlnost je jako počasí. Jestliže se s ním nedokážete sžít, musíte se odstěhovat. Nespravedlnost není součástí mašinerie. Je to mašinerie sama.“

„Já nemluvím o sobě, pane Altmane. Já s tím žít dokážu.“

„A já taky nemluvím o vás, pane Bellmane. Mluvím o tom člověku, který s tím žít nedokáže.“

Bellman přikývl. Sám rozhodně dokázal s touhle situací žít. Proběhlo pár telefonátů s ministerstvem spravedlnosti. Nevolal ministr osobně, samozřejmě, avšak ohlas z ministerstva se dal vykládat pouze jediným způsobem. Že jsou spokojení. Že to bude mít pozitivní dopady, jak pro

Kripos, tak pro něj osobně.

Vyšli po schodech a ven na denní světlo.

Johan Krohn vystoupil ze svého modrého audi a ve chvíli, kdy Altman s Bellmanem přecházeli silnici, napřáhl k Altmanovi ruku.

Bellman se zastavil a sledoval, jak propuštěný vězeň a jeho obhájce mizí v audi v zatáčce směrem na Toyen.

„Copak mě ani nezajdete pozdravit, když už se tu mihnete, Bellmane?“

Bellman se otočil. Gunnar Hagen. Stál na chodníku na protější straně, bez bundy a se založenýma rukama.

Bellman přešel silnici, potřásli si rukama.

„Někdo mě práskl?“ zeptal se Bellman.

„Tady u nás vyjde vždycky všechno najevo,“ odtušil Hagen, zimomřivě si zamnul ruce a zeširoka se usmál. „Když už jsme u toho najevo – koncem příštího měsíce se mám dostavit na schůzku na ministerstvu spravedlnosti.“

„Jistě,“ odpověděl Bellman lehce. Dobře věděl, co se na té schůzce bude projednávat.

Reorganizace. Snižování stavu. Přesun odpovědnosti za vyšetřování vražd. Nevěděl však, co Hagen míníl tím když už jsme u toho najevo.

„Vy ovšem o té schůzce víte,“ pokračoval Hagen. „Oba jsme dostali výzvu, abychom dodali doporučení budoucí reorganizace vyšetřování vražd. Deadline se blíží.“

„Naše jednostranné prezentace tam budou sotva brát nějak výrazněji v úvahu,“ namítl Bellman a hleděl na Hagena, snažil se odhalit, kam tím míří. „Máme nejspíš jenom vyjádřit svůj názor, jen tak pro forma.“

„Pokud bychom ovšem nebyli oba toho názoru, že současný stav je lepší než sloučení veškerého vyšetřování vražd do jednoho místa,“ dodal Hagen se cvakajícími zuby.

Bellman se zasmál. „Jste málo oblečený, Hagene.“

„Možná. Vím ale také, co bych si myslel o tom, kdyby měl nové oddělení vražd případně řídit policista, který svého času zneužil vlastního postavení a zbavil svoji budoucí ženu podezření z pašování drog. Přestože ji svědkové identifikovali.“

Bellman přestal dýchat. Cítil, jak mu prokluzují ruce. Cítil, jak ho uchvacuje gravitace, jak se mu ježí vlasy, jak se mu stahuje žaludek. Tohle je jeho noční můra. Vzrušující ve spánku, nemilosrdná v realitě – pád bez lana. Pád sólového lezce.

„Zdá se, že vám už taky připadá, že je celkem chladno, Bellmane.“

„Jděte k šípku, Hagene.“

„Já?“

„Co chcete?“

„Jak se to vezme. V dlouhodobém horizontu samozřejmě chci, aby byl sbor ušetřen dalšího veřejného skandálu, který by ještě víc zpochybnil integritu policie. Co se týče reorganizace…“ Hagen stáhl hlavu mezi ramena a zadupal. „Samozřejmě se může stát, že ministerstvo spravedlnosti bude bez ohledu na naše vyjádření chtít soustředit vyšetřování vražd do jednoho místa. Kdyby se mě zeptali, jestli chci takovou jednotku řídit, samozřejmě bych to zvážil. Ale celkem vzato mi připadá, že to vlastně funguje dobře tak, jak to je teď. Vrahové jsou většinou potrestáni… Nebo ne? Takže pokud moje protistrana v tomto případě můj názor sdílí, navrhnu, abychom pokračovali ve vyšetřování vražd jak na Brynu, tak tady u nás. Co vy na to, Bellmane?“

Mikael Bellman ucítil trhnutí. Lano ho přece jenom zachytilo. Ucítil, jak se mu sedák napíná, jak ho málem trhá vejpůl, cítil, jak záda nedokážou zvládnout zátěž a lámou se mu. Směs bolesti a ochromení. Houpal se bezmocně kdesi mezi nebem a zemí a točila se mu hlava. Ale žil.

„Dejte mi čas na rozmyšlenou, Hagene.“

„Klidně rozmýšlejte. Jen ne příliš dlouho. Máme ten deadline, víte. Musíme se zkoordinovat.“

Bellman tam zůstal stát a sledoval záda Gunnara Hagena, který klusal zpátky ke vchodu na policejní ředitelství. Potom se otočil a upřel pohled přes střechy domů na Gronlandu. Hleděl na město. Své město.

Kapitola 93 – Odpověď

Harry stál uprostřed místnosti a rozhlížel se. Vtom mu zazvonil telefon.

„Tady Ráchel. Co děláš?“

„Dívám se, co zbude, když někdo umře.“

„No a?“

„Je toho spousta. A přesto nic moc. Ses si řekla, co si chce vzít, a zítra přijede nějaký chlápek, co koupí celou pozůstalost sakumprásk. Naznačil, že mi za to všechno zaplatí padesát tisíc. A že po sobě i uklidí. Je to… je…“ Harry nenacházel slova.

„Já vím,“ pronesla Ráchel. „Když umřel můj táta, připadalo mi to taky tak. Jeho věci, které byly tak důležité, tak nepostradatelné, ztratily jaksi význam. Jako by jim hodnotu dodával on sám.“

„Nebo možná jenom my, co tu zbudeme, cítíme, že musíme uklidit. Spálit mosty. Začít nanovo.“

Harry došel do kuchyně. Pohlédl na fotografii, kterou pověsil pod kuchyňskou skříňku. Na fotografii ze Sofiiny ulice. Oleg a Ráchel.

„Doufám, že jste se stihli pořádně rozloučit. Rozloučení je důležité. Zvlášť pro ty, co zůstávají.“

„Nevím,“ odpověděl Harry. „Neřekli jsme si spolu ani pořádně ahoj. Zradil jsem ho.“

„Čím?“

„Požádal mě, abych mu pomohl zemřít. Odmítl jsem.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Harry naslouchal zvukům v pozadí. Zvuky z letiště.

Pak se znovu ozval její hlas: „Máš dojem, že jsi to měl udělat?“

„Ano. Mám ten dojem. Teď ano.“

„Nepřemýšlej o tom. Je pozdě.“

„Vážně?“

„Ano, Harry. Je pozdě.“

Opět se rozhostilo ticho. Harry slyšel, jak nosový hlas ohlašuje nástup do letadla do Amsterodamu.

„Takže ses s ním nechtěla sejít?“

„Nemůžu, Harry. Asi jsem taky mizera.“

„Tak se musíme pokusit být příště lepší.“

Poznal jí na hlase, že se usmívá. „Jde to?“

„Nikdy není pozdě to zkusit. Můžeš ode mě pozdravovat Olega a říct mu to?“

„Harry…“

„Ano?“

„Nic.“

Zavěsila. Harry zůstal stát v kuchyni a hleděl oknem ven.

Pak vyšel po schodech nahoru a začal balit.

Harry vyšel ze záchodu. Lékařka na něj čekala. Došli poslední kus chodbou k pracovníkovi vězeňské služby.

„Jeho stav je stabilní,“ spustila. „Možná ho budeme moct poslat zpátky do vězení. Kvůli čemu ho jdete navštívit tentokrát?“

„Chci mu poděkovat za to, že nám pomohl s jedním případem. A vyřídit mu odpověď na přání, které měl.“

Harry si svlékl bundu, podal ji bachařovi a rozpažil, aby ho mohli prohledat.

„Pět minut. Víc ne. Stačí?“

Harry přikývl.

„Půjdeme s vámi dovnitř,“ informoval ho bachař, který nedokázal odtrhnout pohled od Harryho zpustošené tváře.

Harry povytáhl obočí.

„Takové jsou předpisy pro návštěvy civilistů,“ vysvětlil bachař. „Doneslo se nám, že jste dal u policie výpověď.“

Harry pokrčil rameny.

Muž musel před chvílí vstát z postele, seděl na židli u okna.

„Našli jsme ho,“ spustil Harry a přitáhl si k němu židli. Bachař zůstal stát u dveří, byl však v doslechu. „Děkuju vám za pomoc.“

„Splnil jsem svou část dohody,“ odvětil muž. „Co ta vaše?“

„Ráchel nechtěla přijít.“

Muž nehnul ani brvou, avšak schoulil se jako při ledovém závanu větru.

„Našli jsme v lékárničce v Kavalírově chatě lahvičku,“ pokračoval Harry. „Včera jsem dostal výsledky analýzy jejího obsahu. Ketanomin. Používal ho u svých obětí. Znáte tu látku? Ve velkých dávkách je smrtelná.“

„Proč mi to vykládáte?“

„Nedávno jsem jí sám dostal trochu do těla. Svým způsobem se mi to líbilo. Jenže já mám rád všelijaká opojení. To ale víte, vykládal jsem vám, co jsem dělal na záchodě v centru Landmark v Hongkongu.“

Sněhulák upřel na Harryho pohled. Opatrně mrkl směrem k bachařovi a znovu pohlédl na Harryho.

„Aha,“ odpověděl bezvýrazně. „V té kabince úplně…“

„Napravo,“ doplnil Harry. „Ale jak jsem povídal. Děkuju. Nedívejte se do zrcadla.“

„Vy taky ne,“ kontroval muž a podal mu bílou kostnatou ruku.

Harry na ni chvíli hleděl. Potom ji stiskl.

Když mu na konci chodby odemykali, otočil se a stihl zahlédnout, jak se za nimi Sněhulák potácí v doprovodu bachaře. Pak spolu s ním zašel na záchod.

Kapitola 94 – Skleněné nudle

„Nazdárek, pane Hole,“ pronesla Kaja a usmála se na něj.

Seděla u baru, na nízké židli, ruce pod stehny. Pohled měla smyslný, rty rudé, tváře žhnoucí.

Harryho napadlo, že ji teď poprvé vidí nalíčenou. A že není pravda to, co se kdysi ve své naivitě domníval, totiž že krásnou ženu už kosmetika víc nezkrášlí. Měla na sobě jednoduché černé šaty.

Krátký náhrdelník ze žlutobílých perel jí spočíval na klíčních kostech, a když se nadechla nebo vydechla, pohnul se a odrazil matné světlo.

„Čekáš dlouho?“ zeptal se Harry.

„Ne,“ odpověděla, vstala, a než se stihl posadit, přitáhla si ho k sobě a položila mu hlavu na rameno, chvíli ho tak držela. „Je mi jen trochu chladno.“

Nestarala se o pohledy ostatních u baru, nepustila ho, místo toho mu zastrčila obě ruce pod sako a třela si je přes košili o jeho záda, aby si je zahřála. Harry zaslechl diskrétní zakašlání, vzhlédl a dostalo se mu přátelského pokývnutí od muže, jehož řeč těla napovídala, že je tady vrchním.

„Náš stůl je připravený,“ usmála se Kaja.

„Stůl? Myslel jsem, že si dáme jen něco k pití.“

„Musíme přece oslavit, že ten případ skončil. Objednala jsem jídlo předem. Něco hodně speciálního.“

Dostali stůl u okna. Restaurace byla plně obsazená. Číšník zapálil svíčky, nalil jim do sklenic cider, vložil lahev zpět do chladicí nádoby a zmizel.

Kaja zvedla sklenici. „Připijme si.“

„Na co?“

„Na to, že oddělení vražd bude pokračovat stejně jako předtím. Že ty a já budeme chytat padouchy.

Na to, že jsme teď tady. Spolu.“

Napili se. Harry odložil sklenici na ubrus. Maličko ji posunul. Na ubruse se objevil mokrý otisk.

„Kajo…“

„Něco pro tebe mám, Harry. Pověz mi, co by sis teď přál ze všeho nejvíc?“

„Poslouchej, Kajo…“

„Co je?“ zeptala se bez dechu a naklonila se horlivě vpřed.

„Říkal jsem ti, že zase odjedu. Jedu zítra.“

„Zítra?“ zasmála se a úsměv jí z tváře zmizel. Číšník zatím rozložil bělostné ubrousky, které se jim ztěžka snesly do klína. „Kam?“

„Pryč.“

Kaja beze slova zírala do stolu. Harry chtěl položit svou ruku na její. Ale nakonec to neudělal.

„Takže jsem nebyla dost dobrá?“ zašeptala. „Nebyli jsme pro sebe dost dobří?“

Harry počkal, dokud nezachytil její pohled. „Ne, nebyli jsme pro sebe dost dobří. Já jsem nebyl dost dobrý pro tebe, nebyl jsem dost dobrý pro sebe.“

„Co ty víš o tom, jaké to je, být pro někoho dobrý?“ Hlas měla zastřený pláčem.

„Celkem dost,“ odpověděl Harry.

Kaja ztěžka vydechla, snažila se hlas ovládnout: „Je to kvůli Ráchel?“

„Ano.“

„Vždycky to bylo kvůli Ráchel, že?“

„Ano. Vždycky.“

„Vždyť jsi ale sám povídal, že tě nechce.“

„Nechce mě takového, jaký jsem teď. Proto se musím opravit. Musím být zase trochu k světu.

Chápeš?“

„Ne, nechápu.“ Na spodní řasy se ji třaslavě přilepily dvě slzy. „Vždyť jsi celkem k světu. Ty jizvy jsou přece jen…“

„Víš dobře, že nemluvím o těch jizvách.“

„Uvidím tě ještě někdy?“ zeptala se a zachytila jednu ze slziček nehtem ukazováčku.

Popadla jeho ruku, sevřela ji tak pevně, až jí zbělely klouby. Harry na ni pohlédl. Pustila ho.

„Podruhé si tě vyzvednout nepřijedu.“

„Já vím.“

„Nezvládneš to.“

„Nejspíš ne,“ usmál se. „Ale kdo vlastně ano?“

Naklonila hlavu ke straně. Potom se usmála a odhalila špičaté zuby.

„Já ano.“

Harry zůstal sedět, dokud neuslyšel zvenčí ze tmy měkké zabouchnutí dveří auta a startování naftového motoru. Hleděl do ubrusu a chystal se vstát, když mu do zorného pole vplul polévkový talíř a on uslyšel, jak mu hlas vrchního zvěstuje:

„Speciální objednávka na žádost dámy, čerstvá zásilka z Hongkongu. Li Jüanovy skleněné nudle.“

Harry zíral do talíře. Kaja pořád sedí na židli, říkal si. Restaurace je mýdlová bublina a teď se uvolní, odpluje přes město pryč. V kuchyni jim nikdy nedojde jídlo a my nikdy nepřistaneme.

Vstal a chystal se odejít. Nakonec si to však rozmyslel. Znovu se posadil. Zvedl jídelní hůlky.

Kapitola 95 – Spojenci

Harry scházel od taneční restaurace, která už nebyla taneční restaurací, z kopce k námořní akademii, která už nebyla námořní akademií. Pokračoval k bunkrům, jež kdysi bránily dobyvatele jeho země.

Pod ním halila fjord a město mlha. Automobily, jejichž světlomety připomínaly žluté kočičí oči, se skrze ni opatrně plížily. Jako duch s vyceněnými zuby vyjela z mlhy tramvaj.

Před Harrym zastavilo auto a on naskočil na přední sedadlo. Ze stereosoupravy ho Katie Melua zahrnovala svým sladkobolným trápením a Harry v zoufalství praštil do vypínače rádia.

„Sakra, ty teda vypadáš!“ zhrozil se Oystein. „Ten chirurg musel propadnout z ručních prací, za to bych dal krk. Každopádně ale ušetříš pár kaček za halloweenskou masku. Nesměj se, nebo se ti huba zas roztrhne.“

„Slibuju,“ odpověděl Harry.

„Mimochodem, mám dneska narozeniny,“ pronesl Oystein.

„Krucinál. Tak všechno nejlepší. Tady máš cigáro. Dárek ode mě.“

„Přesně to jsem si přál.“

„Hm. Žádná velká přání?“

„Jako třeba co?“

„Světový mír.“

„Ten den, kdy se probudíš do světovýho míru, se neprobudíš, Harry. Protože to už budou mít vodpálenou atomovku.“

„O. K. Žádná soukromá přání?“

„Nic významnýho. Možná nový svědomí.“

„Nové svědomí?“

„To starý je už moc špatný. No ne, pěknej voblek. Myslel sem, že máš akorát tamten druhej.“

„Tenhle je tátův.“

„No ne, to ses musel smrsknout.“

„Jo,“ odpověděl Harry a urovnal si kravatu. „Smrsknul jsem se.“

„Jaký to je v Ekeberský restauraci?“

Harry zavřel oči. „Pěkný.“

„Vzpomínáš si, jaká to byla barabizna, když jsme se tam tenkrát proplížili? Kolik nám bylo?

Šestnáct?“

„Sedmnáct.“

„Netancoval jsi tam jednou s Killer Queen?“

„Tak trochu.“

„Představa, že milfka našeho mládí skončila v domově důchodců, je dost děsivá.“

„Milfka?“

Oystein vzdychl. „Vygoogluj si to.“

„Hm. Ty, Oysteine?“

„Ano?“

„Proč jsme spolu začali kamarádit?“

„Asi proto, že jsme vyrůstali vedle sebe, ne?“

„Jenom proto? Demografická náhoda? Žádné spříznění duší?“

„Já sem si teda ničeho nevšim. Pokud vim, máme společnou akorát jednu věc.“

„Jakou?“

„Že s náma nechtěl kamarádit nikdo jinej.“

Dalšími zatáčkami projeli mlčky.

„Kromě Dřeváka,“ dodal Harry.

Oystein zafrkal. „Kterýmu tak děsně smrděly nohy plísní, že vedle něj nedokázal nikdo jinej sedět.“

„Jo,“ přikývl Harry. „Jenže my jsme byli borci.“

„Vydrželi jsme to,“ souhlasil Oystein. „Ale smrděly mu fakt kurevsky.“

Zasmáli se. Měkce, lehce. Smutně.

Oystein zaparkoval auto na hnědém trávníku a dveře nechal otevřené. Harry vylezl na střechu bunkru a posadil se na krajíček tak, aby mu nohy visely dolů. Z reproduktorů ve vnitřní straně dveří zpíval

Bruce Springsteen o pokrevních bratrech jedné bouřlivé noci a o slibu, který je nutné dodržet.

Oystein podal Harrymu lahev Jima Beama. Z města se ozvala osamělá siréna, která stoupala a klesala, až bezmocně zcela dozněla. Jed pálil Harryho v krku i v žaludku, až se z něj pozvracel.

Druhý doušek už byl lepší. Třetí byl úplně v pohodě.

Zdálo se, že Max Weinberg se snaží zničit bicí.

„Dost často mě napadá, že bych si přinejmenším přál, abych víc litoval,“ pronesl Oystein. „Jenžeani to kurva nedělám. Myslim, že jsem to prostě akceptoval vod první bdělý vteřiny. Že sem svinskej flákač. Co ty?“

Harry se zamyslel. „Já zas lituju jako pes. Možná ale jenom proto, že mám o sobě moc vysoké mínění. Vlastně si namlouvám, že jsem se mohl rozhodnout jinak.“

„Jenže tos teda kurva nemoh.“

„Tehdy ne. Ale příště, Oysteine. Příště.“

„Stalo se to už někdy, Harry? Někdy v celý svinský historii lidstva?“

„To, že se něco nestalo, neznamená, že se to nemůže stát. Nevím, že tahle lahev spadne, pokud ji pustím. Sakra, jaký filozof tohle řekl? Hobbes? Hume? Heidegger? Jeden z těch magorů na H.“

„Odpověz mi.“

Harry pokrčil rameny. „Myslím, že se to dá naučit. Problém je v tom, že se učíme tak děsně pomalu, že když nám věci dojdou, je pozdě. Tak třeba se může stát, že člověk, kterého máš rád, tě požádá o službičku, o projev lásky. Jako třeba že chce pomoct zemřít. A ty odmítneš, protože ses to nenaučil, ještě jsi nedošel k pochopení. A když to konečně pochopíš, je pozdě.“ Harry znovu upil.

„A tak místo toho věnuješ ten projev lásky někomu jinému. Třeba dokonce člověku, kterého nenávidíš.“

Oystein si vzal lahev. „Netušim, vo čem to mluvíš, ale zní to jako pěkná kravina.“

„Ne nutně. Na dobré skutky není nikdy pozdě, nebo ano?“

„Chtěls asi říct ‚je vždycky pozdě‘, ne?“

„Ne! Vždycky jsem si myslel, že naše nenávist je tak velká, že nemůžeme uposlechnout jiné impulzy. Ale můj táta na to měl jiný názor. Povídal, že nenávist a láska jsou stejná hodnota. Že všechno začíná láskou a že nenávist je jenom její rub.“

„Amen.“

„Jenže to musí znamenat, že se můžeš vydat i jinou cestou, od nenávisti k lásce. Že nenávist může být dobrým výchozím bodem pro učení, pro změnu, pro to, abys příště udělal věci jinak.“

„Teď seš tak voptimistickej, Harry, že se mi z toho chce blejt.“

V refrénu se ozvaly varhany, kvílivě, řezavě jako cirkulárka.

Oystein naklonil hlavu mírně ke straně a přitom odklepl popel. Harry měl chuť se rozbrečet. Prostě proto, že před sebou viděl ty roky, které byly jejich životem, které je formovaly, viděl je ve způsobu, jakým jeho kamarád odklepl popel, tak jako to vždycky dělával, naklonil se ke straně, jako by cigareta byla příliš těžká, hlavu na stranu, jako by se mu svět víc líbil z šikmé perspektivy, popel odklepávaný na podlahu v kuřáckém přístřešku ve škole, do prázdné lahve od piva na mejdanu, který totálně rozložili, popel dopadající na studený hrubý beton bunkru.

„Navíc začínáš stárnout, Harry.“

„Proč to říkáš?“

„Když chlapi začnou citovat svý fotry, jsou starý. To je konec.“

A Harryho to v tu chvíli napadlo. Odpověď na její otázku, co si právě teď přeje ze všeho nejvíc.

Přeje si mít srdce jako v pancíři.

Epilog

Nad nejvyšším bodem Hongkongu, Victoria Peak, se táhly modročerné mraky, konečně však přestalo pršet poté, co souvisle kapalo od chvíle, kdy začal měsíc září. Občas vysvitlo slunce a mezi Hong

Kong Island a Kowloon se vyklenula mohutná duha. Harry zavřel oči a nechal si sluncem zahřívat tvář. Deště ustaly právě včas, neboť později toho večera měla v Happy Valley začít sezona sázení na koníčky.

Harry zaslechl, jak se blíží šum japonských hlasů, a sledoval, jak Japonci míjejí lavičku, na níž seděl. Vystoupili z kabinové lanovky, která od roku 1888 vyváží turisty i domorodce nahoru k čerstvějšímu vzduchu nad městem. Harry oči znovu otevřel a zalistoval dostihovým programem.

Jakmile přiletěl do Hongkongu, kontaktoval Hermana Kluita. Ten Harrymu nabídl práci vyhledávače dlužníků, Harry měl tedy za úkol vyhledávat lidi, kteří se pokusili uniknout před dluhy.

Díky tomu nemusel Kluit prodávat pohledávky s výraznou ztrátou Triádě, a navíc nemusel myslet na brutální vymahačské metody, které Triáda používala.

Bylo by přehnané tvrdit, že se Harrymu ta práce líbila, byla však dobře placená a jednoduchá.

Neměl vymáhat dluhy, měl jenom lokalizovat dlužníky. Mezitím se ukázalo, že jeho vzhled – výška metr devadesát pět a rozšklebená jizva od koutku úst k uchu – často stačil k tomu, aby dlužníci srovnali dluhy na místě. Takže Harry jen výjimečně využíval jistý vyhledávač, který se nacházel na jednom německém serveru.

Celé umění spočívalo pouze v tom, aby se vyhýbal drogám a alkoholu. Což se mu doposud dařilo.

Dneska na něj ale čekaly v recepci dva dopisy. Jak ho našli, netušil. Věděl jen, že v tom musí mít nějakým způsobem prsty Kaja. Jeden dopis měl na obálce hlavičku osloského policejního ředitelství a Harry odhadoval, že je od Gunnara Hagena. U druhého hádat nemusel, okamžitě poznal Olegův ještě pořád dětský rukopis sklánějící se doleva. Harry si vložil oba dopisy do kapsy bundy, aniž se rozhodl, jestli a případně kdy si je přečte.

Složil dostihový program a odložil ho vedle sebe na lavičku. Zamžoural směrem k čínské pevnině, kde žlutý smog rok od roku houstl. Ale tady na vrcholku hory mu připadal vzduch pořád téměř svěží.

Shlédl na Happy Valley. Na hřbitovy západně od ulice Wong Nai Chung, kde měli své vlastní sekce protestanti, katolíci, muslimové i hinduisté. Viděl dostihovou dráhu, kde, jak věděl, už žokejové a koně trénují na večerní závod. Brzy tam začne proudit publikum; ti nadějeplní, ti beznadějní, ti šťastlivci, ti nešťastníci. Ti, kteří si sem přišli splnit sen, a ti, kteří sem přišli jenom snít. Poražení, kteří bez rozumu riskovali, i ti, kteří riskovali s rozumem, ale přesto prohráli. Už tu byli a všichni se vrátili, i přízraky ze hřbitovů tam dole, těch několik set, kteří na Happy Valley Racecourse zemřeli během velkého požáru v roce 1918. Protože dnes večer budou zcela jistě na řadě, aby přelstili osud, podmanili si náhodu, nacpali si kapsy šustivými hongkongskými dolary, unikli smrti. Za několik hodin od této chvíle projdou branami, budou mít přečtený dostihový program, vyplněné sázkové kupony s aktuálními sázkami: Quinella, Exacta, Daily Double, Pick Three, Superfecta, nebo jak se jmenují jejich hazardní bohové. Budou stát ve frontě u okének sázkařů, mít připravené vklady. Většina z nich při každém finiši maličko umře, ale spása bude vzdálená jen patnáct minut, až se startovní boxy otevřou k dalšímu dostihu. Pokud samozřejmě nebudete bridge jumper, tedy člověk, který vsadí všechno, co má, na jednoho koně v jediném závodě. Nikdo si však nestěžoval. Všichni znali své karty.

Jenže jsou ti, co znají své karty, a pak jsou ti, kteří vědí, jak to dopadne. Na dostihové dráze v Jižní

Africe nedávno našli ve startovních boxech zahrabané trubičky. Ty obsahovaly stlačený vzduch a miniaturní šipky s uklidňujícími prostředky, které se daly jediným stisknutím dálkového ovládání nastřelit koním do břicha.

Katrine Brattová Harryho informovala, že Sigurd Altman se zapsal v jednom šanghajském hotelu.

Letecky sotva hodinu cesty odsud.

Harry vrhl poslední pohled na přední stranu dostihového programu.

Ti, kteří vědí, jak to dopadne.

„Je to jenom hra.“ To říkával Herman Kluit. Možná proto, že obvykle vyhrával.

Harry pohlédl na hodinky, vstal a vydal se na tramvaj. Dostal tip na slibného koně ve třetím dostihu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai