JO NESBO

Copyright © 2011 by Jo Nesbo

Translation © 2013 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2013 by 3H creative studio

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar ISBN 978-80-551-3659-2

PRVÁ ČASŤ

1/

To pišťanie jej trhalo srdce. Prenikalo zvukmi večerného Osla ako zvukový šíp, prehlušovalo ustavičný hukot motorov áut za oknom, vzdialenú policajnú sirénu, ktorej tón stúpal a klesal, kostolné zvony, čo práve začali biť. Za jedlom sa vydávala vždy takto navečer a potom krátko pred východom slnka. Privoňala k špinavému linoleu na kuchynskej podlahe. Pachy bleskovo zadelila do troch kategórií: jedlé, nebezpečné a nedôležité na prežitie. Kyslý zápach cigaretového popola. Sladká cukrová chuť krvi na chumáči vaty. Horký závan piva na vrchnáku fľaše značky Ringnes. Plynové molekuly síry, čpavku a oxidu uhličitého stúpali z prázdnej kovovej nábojnice s priestorom na olovenú guľku deväťmilimetrového kalibru. Volali ju Malakov podľa pištole, do ktorej bola určená.

Dym z ešte nevyhasnutého ohorka so žltým filtrom a s čiernym papierikom so symbolom ruského dvojhlavého orla. Tabak sa dá jesť. A ďalej: závan alkoholu, kože, mastnoty a asfaltu. Topánka.

Privoňala k nej. A usúdila, že nie je tak ľahko stráviteľná ako bunda v skrini, páchnuca benzínom a mŕtvym zvieraťom, z ktorého bola ušitá. Mozog hlodavca sa sústredil na to, ako zdolať prekážku, čo mu leží v ceste. Z oboch strán skúšal pretlačiť svoje telo, dlhé dvadsaťpäť centimetrov a vážiace pol kilogramu, no márne. Prekážka ležala na boku, chrbtom pritisnutá k stene zakrývala dieru, čo viedla k hniezdu, kde sa jej osem čerstvo narodených slepých mláďat zúfalo dožadovalo mlieka. Hora mäsa páchla soľou, potom a krvou. Bol to človek. Ešte živý, lebo jej citlivé uši v hladnom pišťaní mláďat zachytávali slabý tlkot srdca.

Bála sa, no nemala na výber. Povinnosť nakŕmiť mláďatá bola nadradená všetkým hrozbám, všetkej námahe, všetkým ostatným inštinktom. A tak vetrila a čakala na riešenie.

Kostolné zvony bili do taktu s údermi srdca. Jeden úder, dva. Tri, štyri…

Vycerila hryzáky.

Júl. Doriti. V júli by človek ozaj nemal zomrieť. Skutočne počujem kostolné zvony, alebo bol v tých prekliatych guľkách halucinogén? Okej, takže tu sa to končí. Tu, alebo tam. Teraz, alebo neskôr. Ale naozaj som si zaslúžil zomrieť v júli? Sprevádzaný vtáčím štebotom, štrnganím fľašiek, smiechom od rieky a neskutočnou letnou pohodou za oknom? Zaslúžil som si ležať na dlážke v nakazenom narkomanskom brlohu s dierou v tele, z ktorej vyteká život, sekundy a útržky obrazov, čo ma sem priviedli? Všetky malé a veľké okamihy, celá kopa náhod a udalostí, čo som si vyberal, alebo ku mne prišli. Som to ja? Je to všetko? Je toto môj život? Mal som plány, však? A teraz sa zmenili na vrece prachu, vtip bez pointy, taký krátky, že by som ho stihol dopovedať, skôr ako prestanú odbíjať tie pekelné zvony. Ach, prekliate plameňomety! Nikto mi nepovedal, že smrť tak bolí. Si tam, otec?

Neodchádzaj, teraz nie. Vypočuj si môj vtip: Volám sa Gusto. Mám devätnásť rokov. Bol si zlý chlap, pretiahol si zlú ženu a o deväť mesiacov som z nej vypadol ja. Odviedli ma k adoptívnym rodičom, skôr ako som stihol zakričať tato. Kričal som vždy, keď sa dalo. A oni ma vtedy len tesnejšie zabalili do dusivej deky a pýtali sa ma, čo mi je. Chcem zmrzlinu? To vážne? Vôbec nechápali, že takých ako ja treba na mieste zastreliť, vykynožiť ako škodnú zver, lebo šírime nákazu, úpadok a pri náznaku šance sa množíme ako potkany. Môžu si za to sami. Ale aj oni niečo chcú. Každý niečo chce. Keď som mal trinásť, videl som to v očiach svojej adoptívnej mamy prvý raz.

„Gusto, si krásny chlapec,“ povedala. Vošla do kúpeľne. Nechal som dvere pootvorené a nepustil som sprchu, aby som ju neodradil. Stála tam o sekundu dlhšie, než mala. Musel som sa smiať, lebo už som vedel. Otec, toto je môj talent. Vidím, čo ľudia chcú. Zdedil som to po tebe? Keď odišla, zadíval som sa na seba do zrkadla. Nebola prvá, čo mi povedala, že som krásny. Dospieval som rýchlejšie než ostatní chlapci. Bol som vysoký, štíhly, už v tom veku plecnatý a svalnatý. Čierne vlasy sa mi ligotali, odrážalo sa v nich svetlo. Výrazné lícne kosti. Široká rovná brada. Veľké vyzývavé ústa s dievčenskými perami. Hnedá hladká pokožka. Tmavé, takmer čierne oči. Spolužiak ma nazval hnedým potkanom.

Nevolal sa Didrik? Chodil na klavír. Mal som pätnásť, keď zakričal na celú triedu. „Hnedý potkan ani nevie poriadne čítať!“

Smial som sa. Presne som vedel, prečo to povedal. O čo mu ide. Kamila, dievča, do ktorého bol tajne zamilovaný, celkom neskrývane ľúbila mňa. Na večierku mi dovolila vyskúšať, čo skrýva pod svetrom.

Nebolo toho veľa. Pochválil som sa pred niekoľkými spolužiakmi, donieslo sa to Didrikovi, ktorý sa ma rozhodol šikanovať. Nie že by mi záležalo na pomste, no šikanovať sa nemá. A tak som išiel za Tutuom z motorkárskeho gangu. Už na škole som pre nich díloval hašiš. Vysvetlil som im, že ak mám pracovať v pokoji, potrebujem rešpekt ostatných. Tutu mi sľúbil, že sa o Didrika postará. Didrik neskôr odmietal prezradiť, ako sa mu podarilo strčiť dva prsty za horné pánty dverí chlapčenských záchodov. Nikdy ma však už nenazval hnedým potkanom. A – správne – ani sa nikdy nestal klaviristom. Bože, to muselo bolieť! Nie, otec, nepotrebujem útechu, potrebujem dávku. Poslednú dávku a sľubujem, že celkom potichučky odídem zo sveta. Zasa znejú zvony. Otec? Si tam?

2/

Už sa schyľovalo k polnoci, keď lietadlo s číslom letu SK-459 z Bangkoku na letisku Gardermoen v Osle odbočilo k príletovej bráne štyridsaťšesť. Kapitán Tord Schultz stlačil brzdu, a keď Airbus 340

celkom zastal, vypol prívod benzínu. Kovové hvízdanie motorov sa postupne zmenilo na veselé mrmlanie, potom celkom stíchlo. Tord Schultz si automaticky zapamätal presný čas. Tri minúty a štyridsať sekúnd od chvíle, keď sa kolesá dotkli pristávacej dráhy, dvanásť minút pred plánovaným pristátím. Spolu s druhým kapitánom rýchlo vybavili všetky formality. Lietadlo tu zostane cez noc. Aj s nákladom. Otvoril fascikel. September 2011. V Bangkoku ešte zúri obdobie dažďov. Mesto sa dusí vo vlhkej horúčave. Túžil po prvých chladných jesenných večeroch. Oslo v septembri. Najlepšie miesto na zemi. Vyplnil riadok s údajom o zvyšnom palive. Prekliata byrokracia. Občas im to musel zdôvodňovať. Napríklad po letoch z Amsterdamu alebo z Madridu, keď letel rýchlejšie, než bolo ekonomicky výhodné, a spálil tisícky korún zbytočne, len aby stihol, čo treba. Vtedy si ho šéf zavolal na koberec.

„Kam si sa ponáhľal?“ zaručal. „Nemal si na palube nikoho s nadväzným letom!“

„Sme najpresnejšia letecká spoločnosť na svete,“ so sklonenou hlavou odcitoval reklamný slogan.

„Chceš povedať, že sme letecká spoločnosť, čo je najviac na mizine! Lepšie vysvetlenie nemáš?“

Tord Schultz mykol plecom. Nemohol mu predsa povedať pravdu, že sa ponáhľal kvôli sebe. Kvôli letu, ktorý mal pilotovať do Bergenu, Trondheimu či Stavangeru. A veľmi mu záležalo na tom, aby v kabíne sedel on, a nie iný pilot.

Bol pristarý na to, aby ho vyhodili. A tak mu len nadávali. Vyhýbal sa vážnym chybám, odbory sa oňho starali a do chvíle, keď dovŕši dve päťky, päťdesiatpäť rokov a odíde na dôchodok, mu nezostávalo veľa. Tord Schultz si vzdychol. Nezostáva mu veľa času na to, aby sa zabezpečil na starobu a neskončil celkom na mizine.

Podpísal správu, vstal a vyšiel z kokpitu, aby cestujúcim ukázal dva rady svojich bielych zubov na opálenej tvári. Ten úsmev ich presviedčal, že je stelesnená bezpečnosť. Pilot. Povolanie, ktoré ho kedysi v očiach ľudí radilo o stupienok vyššie. Vtedy naňho ľudia, ženy aj muži, mladí aj starí ihneď hľadeli inak a obdivovali jeho charizmu, nonšalantný chlapčenský šarm, ale aj chladnú presnosť a rozhodnosť, prenikavý intelekt a odvahu, čo sa prieči fyzikálnym zákonom a vrodenému strachu človeka. Tie časy sú však dávno preč. Teraz ho vnímajú rovnako ako šoféra autobusu, pýtajú sa ho na najlacnejšie letenky do Las Palmas a prečo majú pri letoch Lufthansou viac miesta na nohy.

Doriti. Doriti so všetkými.

Tord Schultz sa postavil k východu vedľa letušiek, vystrel chrbát, usmial sa a širokou texaskou američtinou, akú ich učili na škole v Shepparde, niekoľkokrát zopakoval svoje welcome back, miss.

Občas mu niekto opätoval úsmev. Kedysi mu táto chvíľa a úsmev stačili, aby si dohodol rande.

Od Kapského Mesta až po Altu v severnom Nórsku. Ženy. Problém. A riešenie. Ženy. Ďalšie ženy.

Nové ženy. A teraz? Vlasy mu ustupovali pod čiapku, na mieru šitá uniforma zvýrazňovala široké plecia. Práve v širokých pleciach hľadal vinníka, prečo ho v leteckej škole nezobrali medzi pilotov stíhačiek a posadili do nákladného lietadla Hercules, tučnej kobyly oblohy. Doma všetkým tvrdil, že bol o pár centimetrov vyšší a kokpity starfighterov, stíhačiek F-5 a F-16 vyrábajú pre trpaslíkov.

V skutočnosti sa však len nepresadil v konkurencii. Telo mal tak akurát. Vždy bolo také. A práve o to ešte neprišiel. Na rozdiel od manželstiev. Rodiny. Priateľov. Ako sa to stalo? Kde bol, keď sa to dialo?

Zrejme v hotelovej izbe v Kapskom Meste, alebo v Alte s kokaínom v nose, aby tak kompenzoval drinky z barov zabíjajúce potenciu, s vtákom zapichnutým do nejakej baby, aby tak kompenzoval všetko, čím nebol a nikdy sa nestane. Not-welcome-back-Miss.

Pohľad sa mu zastavil pri mužovi, ktorý sa k nemu blížil pomedzi sedadlá. Kráčal so sklonenou hlavou, no aj tak prevyšoval ostatných. Bol štíhly a plecnatý ako Schultz. Krátke svetlé vlasy mu odstávali na všetky strany. Zrejme bol trochu mladší, vyzeral ako Nór, no nie ako turista vracajúci sa z dovolenky, skôr expat s matnou hnedou pokožkou, typickou pre bielych, čo sa dlho zdržujú v juhovýchodnej Ázii. Hnedý ľanový oblek, nepochybne šitý na mieru, budil dojem kvality a dôležitosti. Možno obchodník. No veľmi sa mu nedarí, cestoval ekonomickou triedou. Schultza však neupútal ani oblek, ani mužova výška. Od ľavého kútika úst až k uchu sa mu tiahla jazva v tvare kosáka. Škaredá a neskutočne dramatická.

„See you.“

Schultz sa strhol, no nestihol opätovať pozdrav. Muž bol už v chodbe vedúcej z lietadla. Mal drsný, zachrípnutý hlas, červené oči svedčili o tom, že sa zobudil tesne pred pristátím.

Lietadlo sa vyprázdnilo. Na pristávacej ploche už zastal mikrobus s upratovacou čatou. Posádka vystupovala z lietadla. Schultz si všimol, že ako prvý z mikrobusu vyskočil malý Rus v žltej reflexnej veste s logom Solox a vybehol po schodoch.

See you.

Schultzov mozog si opakoval tie slová, keď kráčal chodbičkou k služobnej miestnosti.

„Nemal si aj tašku?“ spýtala sa letuška s pohľadom upretým na Tordov kufor Samsonite. Nepamätal si jej meno. Mia? Maja? Niekedy v minulom storočí ju pretiahol počas medzipristátia kdesi v Ázii.

Alebo sa mýli?

„Nie,“ odvetil Schultz.

See you. V zmysle uvidíme sa? Alebo v zmysle vidím, že na mňa hľadíš?

Prešli okolo nízkej steny pred vstupom do služobnej miestnosti, kde teoreticky mohol sedieť colník.

V deväťdesiatich deviatich percentách prípadov bola stolička prázdna. A Schultza nikdy – ani raz za tridsať rokov práce v leteckej spoločnosti – nezastavili.

See you.

V zmysle vidím ťa. A vidím, kto si.

Tord Schultz rýchlo vošiel do dverí.

Sergej Ivanov ako vždy vyskočil z mikrobusu prvý a vybehol po schodíkoch do prázdneho airbusu.

Vzal si do kokpitu vysávač a zamkol za sebou dvere. Natiahol si latexové rukavice až po tetovanie, odskrutkoval vrchnák vysávača, otvoril kapitánovu skrinku. Vytiahol tašku značky Samsonite, rozopol zips, odskrutkoval kovové dno a overil si, že v taške sú štyri kilové tehličky. Tašku vopchal do vysávača a natlačil ju medzi hadicu a prázdne vrecko, ktoré vysypal, skôr ako vyrazili. Zaklapol vrchnák, odomkol dvere kabíny a pustil vysávač. Stačilo mu na to niekoľko sekúnd.

Keď upratali lietadlo, modré vrecia s odpadkami naložili do mikrobusu a vrátili sa naspäť do služobnej miestnosti. Do zatvorenia letiska pristane už len pár letov. Ivanov sa pozrel na vedúcu zmeny Jenny. Potom na monitor s časmi odletov a príletov. Nič nemešká.

„Beriem si Bergen na dvadsaťosmičke,“ ponúkol sa Sergej. Hovoril nezameniteľným ruským prízvukom, no aspoň komunikoval po nórsky. Mnohí jeho krajania bývali v Nórsku desať rokov, a naďalej sa museli uchyľovať k angličtine. Keď však Sergeja pred dvoma rokmi priviezli do Nórska, strýko rozhodol, že sa musí naučiť jazyk. Utešoval ho tým, že možno zdedil jeho talent na cudzie reči.

„Na dvadsaťosmičke mám ľudí,“ odvetila Jenny. „Počkaj na Trondheim na dvadsaťdvojke.“

„Vezmem Bergen,“ trval na svojom Sergej. „Nick nech zoberie Trondheim.“

Jenny sa naňho pozrela. „Ako chceš, Sergej, ale nezoder sa na smrť.“

Sergej prešiel k stoličkám pri stene a sadol si. Opatrne sa oprel. Pokožku medzi lopatkami mal ešte citlivú po návšteve tetovacieho štúdia. Ako predloha mu poslúžili obrázky, ktoré mu poslal Imre, tetovač z väzenia v Tagile. Ešte ho čaká veľa práce. Sergej si spomenul na tetovania strýkových vojakov Andreja a Petra. Bledomodré pásy na koži dvoch kozákov z Altaja svedčili o dramatickom činorodom živote. Veď aj Sergej už čosi dokázal. Vraždil. Bola to len drobná vražda, no ihla a atrament ju už zachytili v podobe anjela. A možno ho čaká ďalšia vražda. Veľká vražda. Ak bude musieť urobiť, čo treba. Strýko ho vyzval, aby sa pripravil, mentálne aj fyzicky. Vraj príde nejaký muž. Nie je isté, že príde, no je to pravdepodobné.

Pravdepodobné.

Sergej Ivanov sa zadíval na dlane. Nestiahol si rukavice. Táto pracovná pomôcka sa len šťastnou náhodou postarala o to, aby na balíkoch nezanechával odtlačky prstov. Ruky sa mu však netriasli.

Robili to už tak dlho, že si musel často pripomínať riziko, aby nepoľavil v ostražitosti. Veril, že bude rovnako pokojný, aj keď vykoná to, što nužno. Keď si vyslúži tetovanie, čo si už objednal. Opäť si predstavil, ako si doma v Tagile rozopína košeľu, všetci urkovia naňho hľadia a obdivujú jeho nové tetovanie. Nepotrebuje nič vysvetľovať, netreba slová. Preto ani nič nepovie. V ich pohľadoch si však prečíta, že už nie je Serjožka. Celé týždne sa po večeroch modlil, aby jeho muž konečne prišiel. A aby sa nutné stalo nevyhnutným.

Vo vysielačke zachrapčala výzva na upratanie lietadla do Bergenu.

Sergej vstal a zazíval.

V tomto kokpite to bolo ešte jednoduchšie.

Otvoriť vysávač, tašku vložiť do kapitánovej skrinky.

Keď vychádzal, pri schodíkoch už čakala posádka. Sergej Ivanov sa prinútil nedívať na kapitána, len sklopil zrak a konštatoval, že má taký istý kufrík ako Schultz. Samsonite Aspire GRT. Rovnaká červená farba. Bez malej červenej tašky, ktorá sa dá pripevniť na kufor. Nič o sebe nevedeli, nepoznali dôvody, pre ktoré sa zapojili, pozadie ani rodinu. Spájali ich len telefónne čísla neregistrovaných mobilných telefónov kúpených v Thajsku, z ktorých si v prípade nečakaných zmien mohli esemeskovať. Sergej pochyboval, že Schultz a kapitán o sebe vedia. Andrej cielene obmedzoval ich kontakt na minimum. Preto ani Sergej nepoznal ďalší osud balíkov. Mohol iba hádať. Lebo keď pilot vnútroštátneho letu medzi Oslom a Bergenom prechádzal letiskovou halou, nečakali ho tam ani colníci, ani bezpečnostná kontrola. Pilot si vzal tašku do hotela v Bergene, kde posádka nocovala.

Diskrétne zaklopanie na dvere uprostred noci – a štyri kilogramy heroínu zmenili majiteľa. Hoci nová droga violín trochu stlačila cenu heroínu, na ulici sa dávka predávala minimálne za dvestopäťdesiat korún. Gram za tisícku. A za predpokladu, že sa látka – už raz riedená – ešte zriedila, hodnota tovaru sa vyšplhala na osem miliónov. Vie počítať. Dosť na to, aby vedel, že mu neplatia dosť. Vie však aj to, že si zarobí viac, keď urobí to, čo je nutné. A za tie peniaze si kúpi v Tagile dom, nájde si pekné sibírske dievča, možno sa k nemu na starobu nasťahujú aj rodičia.

Sergej Ivanov cítil svrbenie medzi lopatkami.

Akoby sa aj pokožka tešila na pokračovanie.

3/

Muž v ľanovom obleku vystúpil z letiskového vlaku na hlavnej stanici v Osle. Konštatoval, že jeho domovské mesto má za sebou teplý slnečný deň, vzduch bol mäkký a príjemný. So smiešne malým koženým kufríkom vyšiel rýchlym strnulým krokom zo stanice južným východom. Na námestí bilo srdce Osla, o ktorom mnohí tvrdili, že ani neexistuje. Pokojným, nočným rytmom. Tých pár áut, čo sa zjavili na kruhovom objazde pred stanicou, cesta postupne vypľúvala na výjazd k Štokholmu a Trondheimu, na severe do iných častí mesta, na západe do Drammenu a Kristiansandu. Objazd veľkosťou aj tvarom pripomínal umierajúceho brontosaura, ktorý už čoskoro ustúpi bytom a kancelárskym budovám v novej výkladnej štvrti Osla s jej novou perlou – budovou opery. Muž zastal a zadíval sa na biely ľadovec, akoby položený nejakým obrom medzi cestu a fjord. Po celom svete zbiera ceny za architektúru, ľudia zo všetkých kontinentov vychádzajú na jeho taliansku mramorovú strechu, aby sa pokochali výhľadom na Oslo. Svetlo vo veľkých oknách žiarilo rovnako silno ako mesačný svit.

Naozaj to tu opeknelo, pomyslel si muž.

Nemyslel pritom na sľuby o budúcnosti tejto štvrte, ale na jej minulosť. Kedysi sa tu rozprestieral revír narkomanov, kde si stratené deti mesta pichali svoje injekcie a vydávali sa na trip medzi búdami, čo ledva zakrývali ich biedu pred pohľadmi nič netušiacich dobromyseľných sociálnodemokratických rodičov. Opeknelo to tu, zopakoval si v duchu. Aspoň odchádzajú do pekla v krajšom prostredí.

Naposledy tu stál pred tromi rokmi. Všetko bolo nové, ale nič sa nezmenilo.

Aj teraz si sadali na kúsok trávy medzi stanicou a diaľnicou, na provizórny diaľničný ostrovček.

Rovnako zdrogovaní ako vtedy. Ležali na chrbte s privretými očami, akoby im ich spaľovalo slnko, v pokľaku hľadali kúsok nedotknutej žily, alebo neisto kráčali a uvažovali, či niekam idú alebo sa už vracajú. Tie isté tváre. Samozrejme, nie tí istí umierajúci, ktorých tu nechal, keď odchádzal. Tí už boli dávno mŕtvi. Tie isté tváre.

Cestou na ulicu Tollbugata stretol ďalších. Keďže to súviselo s dôvodom jeho návratu, pokúšal sa urobiť si obraz. Usúdiť, či ich je viac alebo menej. Postrehol, že na Placi sa opäť obchoduje. Malý biely štvoruholník asfaltu na západ od Staničného námestia bol Taiwanom Osla, prekladiskom narkotík zriadeným na to, aby úrady získali aspoň čiastočnú kontrolu nad dianím a mohli sa pokúšať zachytiť mladých prvoužívateľov. Ale keď obchod rástol a Plac ukazoval pravú tvár Osla ako jedného z európskych miest najväčšmi zamorených heroínom, stal sa čisto turistickou atrakciou. Obchod s heroínom a štatistika úmrtí z predávkovania boli dávno biľagom na tvári mesta, no nikde nie takým viditeľným ako na Placi. Noviny a televízne kanály kŕmili krajinu zábermi zdrogovanej mládeže, prízrakmi v centre za bieleho dňa. Obviňovali politikov. Keď vládla pravica, hromžili ľavičiari.

Primálo sociálnych programov starostlivosti. Väzenie produkuje narkomanov. Nová triedna spoločnosť umožňuje vytvárať prisťahovalecké gangy a podporuje tak obchod s drogami. Keď vládli ľavičiari, búrila sa pravica. Primálo policajtov. Priveľa azylantov. Siedmi z desiatich väzňov sú prisťahovalci.

Po tvrdej kritike mesto napokon dospelo k nevyhnutnému záveru. Musí sa obrniť. Zamiesť problém pod koberec. Zatvoriť Plac.

Muž v ľanovom obleku videl na schodoch muža v červeno-bielom drese Arsenalu v spoločnosti štyroch ľudí. Futbalistova hlava hľadela chvíľu doprava, potom doľava, mykala sa nepokojne ako hlava sliepky. Ostatní štyria naňho civeli mlčky a bez pohybu. Tlupa. Predavač na schodoch počká, kým ich bude dosť, možno ich potrebuje päť či šesť. Zoberie peniaze a odvedie ich k tovaru. Za roh alebo do nejakého dvora, kde čaká jeho partner. Princíp bol jednoduchý: drogy nikdy nesmú prísť do kontaktu s peniazmi. Polícia tak ťažšie získa rukolapné dôkazy. Muž v ľanovom obleku sa zarazil.

Takéto metódy poznal ešte z osemdesiatych rokov. Keď sa polícia napokon vzdala zatýkania dílerov, predavači opustili zložité postupy, prestali čakať, kým sa zozbiera skupinka, a začali obchodovať priamo podľa toho, ako prichádzali klienti – peniaze v jednej ruke, tovar v druhej. Začala polícia opäť zatýkať dílerov rovno na ulici?

Ku skupinke sa priblížil muž v pestrofarebnej cyklistickej kombinéze s prilbou a oranžovými okuliarmi. Pod obtiahnutými nohavicami sa mu napínali svaly, bicykel vyzeral draho. Zrejme preto si ho zapamätal, keď s ostatnými vykročil za futbalistom a zmizol za rohom. Všetko bolo nové. Nič sa nezmenilo. No je ich menej, či nie?

Štetky na rohu ulice Skippergata sa mu prihovárali zlou angličtinou. Hey, baby! Wait a minute, handsome! Len zavrtel hlavou. A chýr o jeho cudnosti alebo nemajetnosti sa očividne šíril rýchlejšie, než stihol kráčať. Dievčatá na konci ulice už oňho nejavili záujem. Za jeho čias sa prostitútky mesta obliekali prakticky, do riflí a hrubej bundy. Bolo ich málo, v tom čase sa im darilo. Teraz však konkurencia pritvrdila, prišli minisukne, vysoké opätky a sieťované pančuchy. Afričanky už očividne mrzli. Len počkajte do decembra, povedal si v duchu.

Vstúpil do Kvadratúry, do štvrte, kde kedysi ležalo prvé centrum mesta. Dnes sa tu rozprestierala asfaltovo-tehlová púšť plná kancelárskych budov pre dvestopäťdesiattisíc mravcov, ktorí sa o štvrtej či piatej náhlia domov, aby prenechali mesto nočným hlodavcom. Keď kráľ Christian IV. túto časť mesta zakladal – pravidelné bloky podľa renesančných ideálov o geometrických vzoroch –, počet obyvateľov Kvadratúry obmedzovali požiare. Podľa legendy vždy v noci na dvadsiateho deviateho februára po uliciach doteraz pobiehajú horiaci ľudia, počuť ich krik, keď postupne miznú v plameňoch. Zostáva po nich len tenká vrstva popola na asfalte, a ak ho stihnete olízať, skôr než ho rozfúka vietor, váš dom nikdy nezhorí. Pre hrozbu požiaru Christian IV. staval širšie ulice s domami z nenórskeho materiálu – z tehál. Pozdĺž jedného z takýchto múrov muž prešiel k otvoreným dverám baru. K fajčiarom postávajúcim pred vchodom doliehala z reproduktorov strašidelná verzia piesne Guns N’ Roses Welcome To The Jungle, tanečné reggae, ktoré sa vysmievalo Marleymu aj Axlovi, Slashovi aj Stradlinovi. Zastal pred vystretou rukou.

„Oheň?“ oslovila ho obézna prsnatá dáma, pokročilá tridsiatnička. Medzi narúžovanými perami vyzývavo držala cigaretu.

So zdvihnutou brvou sa zadíval na jej usmiatu kamarátku, ktorá fajčiac stála za ňou. Prsnatá si to ihneď všimla, zasmiala sa a neistou rukou sa oprela o stenu.

„Nebuď taký suchár,“ povedala takým istým juhonórskym dialektom, akým hovorí nórska korunná princezná. Počul, že jedna šľapka zbohatla na tom, že vyzerá ako ona, hovorí ako ona, oblieka sa ako ona. A v hodinovej taxe päťtisíc nórskych korún je zahrnuté aj umelohmotné žezlo, s ktorým si klient môže robiť, čo uzná za vhodné.

Chcel vykročiť ďalej, no ženina ruka ho zastavila. Naklonila sa k nemu a dýchla naňho vôňu červeného vína.

„Vyzeráš ako milý chalan. Nedáš mi… oheň?“

Obrátil k nej druhú polovicu tváre. Tú zlú. Nie milú. Cítil, ako sa strhla, a hneď ho pustila, len čo videla jazvu po konžskom klinci, čo sa mu tiahla ako nedôsledne zasypaná priekopa od úst až k uchu.

Vykročil. Vtedy začala hrať Nirvana. Come As You Are. Pôvodná verzia.

„Hašiš?“

Hlas vychádzal z podchodu. Ani sa neotočil.

„Spíd?“

Už tri roky je čistý. Neplánoval znova začať.

„Violín?“

Teraz už vôbec nie.

Na chodníku pred ním sa nejaký mladík pristavil pri dvoch díleroch, ktorí mu čosi ukazovali. Keď sa priblížil, mladík naňho zagánil skúmavým pohľadom sivých očí. Pohľad policajta, uvedomil si muž, sklonil hlavu a prešiel na druhú stranu ulice. Možno je paranoidný. Taký mladý policajt by ho aj tak nespoznal.

Hotel. Ubytovňa. Leons.

V tejto časti ulice takmer nebolo živej duše. Na druhej strane, pod pouličnou lampou, videl narkomana rozkročeného nad bicyklom spolu s ďalším cyklistom, tiež v dokonalom športovom úbore.

Pomáhal mu pichnúť si do krku injekciu.

Muž v ľanovom obleku zavrtel hlavou a zdvihol zrak k fasáde domu. Tá istá špinavá vývesná tabuľa pod oknami na štvrtom poschodí. Štyristo korún za deň. Všetko bolo nové. Nič sa nezmenilo.

Recepčný v Leonse bol nový. Mladý chlapec pozdravil muža v ľanovom obleku s prehnane zdvorilým úsmevom a na pomery Leonsu s prekvapivo malou dávkou nedôvery. Bez náznaku irónie ho srdečne privítal a vypýtal si pas. Muž usúdil, že za to môže jeho opálená pokožka a ľanový oblek.

Podal recepčnému svoj červený nórsky pas. Ošúchaný, s množstvom pečiatok. Priveľa na to, aby mohol tvrdiť, že žije usporiadaný život.

„Ach tak,“ usmial sa recepčný a pas mu vrátil. Položil na pult formulár a podal mu pero.

„Stačí vyplniť zaškrtnuté políčka.“

Registračný formulár v Leonse? začudoval sa muž. Možno sa niečo predsa len zmenilo. Chytil pero a uvedomil si, že recepčný mu civie na prostredník. Na to, čo bol jeho prostredník, kým mu ho neodrezali v dome na Holmenkollene. Teraz mu prvý článok nahrádzala modrosivá titánová protéza.

Nemal z nej veľký osoh, no pri úchope podporovala ukazovák a prstenník, a keďže bola krátka, nezavadzala. Prekážala mu len pri bezpečnostných kontrolách na letiskách.

Zapísal svoje meno k First Name a Last Name.

Date of Birth.

Vedel, že teraz väčšmi pripomína muža po štyridsiatke než pred troma rokmi, keď z Nórska odchádzal ako doráňaný starec. Podriadil sa prísnemu režimu, športoval, stravoval sa zdravo, veľa spával a – samozrejme – alkoholu ani iných drog sa ani nedotkol. Nešlo mu o to, aby vyzeral mladšie, len nechcel zomrieť. A aj sa mu to páčilo. V podstate vždy uznával rutinu, pevnú disciplínu a poriadok. Prečo potom jeho život vždy končil v chaose, sebadeštrukcii a zničenými vzťahmi? Prečo sa jeho život zmenil len na krátke časové úseky v čiernej línii drogového opojenia? Prázdne políčka naňho hľadeli spýtavo. No na odpovede boli priúzke.

Trvalé bydlisko.

Nuž, byt na ulici Sofies gate mu predali, len čo pred troma rokmi odišiel, rovnako aj rodičovský dom v Oppsale. Pri jeho súčasnom zamestnaní stála či oficiálna adresa predstavovala isté riziko. A tak napísal to, čo udával aj v iných hoteloch. Chung King Mansion, Hongkong. Nebol tým ďalej od pravdy než všetkým ostatným.

Zamestnanie.

Vrah. Nenapísal to. Políčko nechal nezaškrtnuté.

Telefónne číslo.

Napísal vymyslené. Mobilný telefón sa dá vystopovať, rozhovory aj jeho poloha.

Telefónne číslo príbuznej/blízkej osoby.

Príbuzný? Ktorý manžel by dobrovoľne uviedol telefónne číslo svojej manželky, keď sa ubytúva v Leonse? Leons v Osle mal predsa najbližšie k tomu, čo sa inde označuje slovom bordel.

Recepčný mu očividne čítal myšlienky. „Len ak by vám začalo byť zle a museli by sme niekoho zavolať.“

Harry prikývol. Infarkt počas pohlavného styku.

„Nemusíte ho uvádzať, ak nemáte…“

„Nie,“ prerušil ho muž a uvažoval nad tými slovami. Najbližší príbuzný. Sestra. Má sestru – ako to sama volá – so štipkou Downovho syndrómu, ktorá napriek chorobe zvláda život lepšie než on. Okrem sestry nemá nikoho. Naozaj nie. Ale aj tak, najbližší príbuzný.

Pri forme platby si vybral hotovosť, podpísal sa a podal formulár recepčnému, ktorý ho preletel pohľadom. Až potom sa Harry dočkal. Nedôvery.

„Vy ste… vy ste Harry Hole?“

Harry prikývol. „Je to problém?“

Chlapec zavrtel hlavou. Prehltol.

„Fajn,“ odsekol Harry. „Máte pre mňa kľúč?“

„Ach, prepáčte! Tu. Tristojednička.“

Harry si ho vzal a všimol si, ako sa chlapcovi rozšírili zreničky.

„To… to môj strýko,“ povedal chlapec priškrteným hlasom. „Prevádzkuje hotel, sedával tu. Hovoril mi o vás.“

„Verím, že len dobré veci,“ usmial sa Harry, vzal kufrík a vykročil k schodom.

„Výťah…“

„Nemám rád výťahy,“ odvetil Harry. Ani sa neobzrel.

Izba bola ako kedysi. Ošúchaná, malá, ale v podstate čistá. Aspoň závesy boli nové. Zelené, umelohmotné. Určite ich netreba žehliť. Apropo, žehlenie. Oblek si zavesil v kúpeľni a pustil horúcu sprchu, aby para vyrovnala pokrčenú látku. Stál ho osemsto hongkonských dolárov v obchode Punjab House na Nathan Road, no Harryho práca si občas vyžadovala investície. Nikto si neváži muža v otrhaných šatách. Vliezol do sprchy. Pod horúcou vodou mu praskala pokožka. Potom nahý prešiel k oknu a otvoril ho dokorán. Tretie poschodie. Výhľad do dvora. Z otvoreného okna k nemu doliehali silené, vášnivé vzdychy. Oboma rukami sa chytil garniže a vyklonil sa. Hľadel priamo do kontajnera, v nose cítil sladkastý smrad smetí. Odpľul si. Počul, ako slina dopadá na papier v kontajneri. No následný šuchot nespôsobil papier. Nad hlavou mu čosi zarachotilo a zelené umelohmotné závesy spadli na zem. Doriti! Zo závesov vytiahol tenkú tyč. Starý drevený typ s guľami na koncoch. Raz už bola zlomená. Ktosi ju zalepil lepidlom na papier. Harry si sadol na posteľ a otvoril zásuvku nočného stolíka. Biblia v belasom obale a šijacie potreby v podobe čiernej nite obmotanej na kúsok papiera, prepichnutého ihlou. Keď sa Harry zamyslel, uvedomil si ich význam. Hostia si mohli prišiť odtrhnuté gombíky na nohaviciach a následne si čosi prečítať o odpúšťaní hriechov. Ľahol si, zadíval sa do stropu. Všetko bolo nové a nič… Zavrel oči. V lietadle nespal, takže s časovým posunom alebo bez neho, so závesmi aj bez nich, zaspí. A bude sa mu snívať ten istý sen ako každú noc za posledné tri roky. Beží chodbou, uteká pred hučiacou lavínou, čo z okolia vysáva vzduch, a on sa nemôže nadýchnuť.

Stačí mu len vydržať a ešte chvíľu neotvárať oči.

Strácal kontrolu nad myšlienkami. Unikali mu.

Najbližší príbuzný.

Najbližší blízky.

Je to on. Preto sa vrátil.

Sergej vchádzal do Osla po ceste E6. Túžil už ležať v posteli vo svojom byte vo Furusete.

Neprekračoval stodvadsiatku, hoci takto uprostred noci mal pred sebou prázdnu diaľnicu. Zazvonil mu telefón. Rozhovor s Andrejom bol krátky. Hovoril so strýkom, alebo s atamanom, ako ho volal Andrej.

Keď sa rozlúčili, Sergej sa už neovládol.

Dupol na plyn. Od radosti zvýskol. Muž dorazil. Dnes večer. Je tu! Sergej zatiaľ nemá robiť nič, podľa Andreja sa situácia možno vyrieši sama. No musí byť ešte pripravenejší, mentálne aj fyzicky.

Trénovať s nožom, spať, ostriť zmysly. Ak by sa nutné stalo nevyhnutným.

4/

Tord Schultz takmer nepočul lietadlo, čo mu prehrmelo nad strechou domu. Sedel na pohovke a sťažka dýchal. Nahé telo mu pokrývala tenučká vrstva potu, medzi holými stenami sa ešte odrážali zvuky úderov kovu o kov. Za jeho chrbtom, nad lavičkou s koženým poťahom lesklým od jeho potu, stál stojan s činkou. Z monitora sa naňho pri poháriku whisky škeril Donald Draper, zahalený cigaretovým dymom. Ďalšie lietadlo. Mad Men. Šesťdesiate roky. USA. Dámy oblečené podľa vtedajšej módy. Poriadne drinky v poriadnych pohároch. Poriadne cigarety bez mentolovej príchute a filtra. Časy, keď človeka posilnilo všetko, čo ho nezabilo. Kúpil si len prvú sériu. A pozeral ju stále znova. Nebol si istý, či by sa mu páčilo aj pokračovanie.

Tord Schultz sa zadíval na bielu lajnu na sklenenej platni stola a zarovnal ju svojou plastovou menovkou. Vždy ju na to používal. Nosil ju v náprsnom vrecku kapitánskej uniformy, umožňovala mu prístup do zakázanej zóny, do kokpitu, do neba, k odmene. Robila z neho toho, kým bol. Ak by to prasklo, zobrali by mu ju spolu so všetkým ostatným. Preto mal pocit, že je správne ju používať.

Pri všetkej nečestnosti v tom bolo čosi čestné.

Zajtra ráno sa vracajú do Bangkoku. Dva dni oddychu v hoteli Sukhumvit Residence. Dobre.

Dopadne to dobre. Lepšie ako naposledy. Keď letel z Amsterdamu, nemal dobrý pocit. Priveľa riskoval. Keď sa prevalilo, ako hlboko boli juhoamerické posádky namočené do pašovania kokaínu cez letisko Schiphol, členom leteckých spoločností kedykoľvek hrozila neohlásená telesná prehliadka aj kontrola príručnej batožiny. Jeho úloha spočívala v tom, aby osobne preniesol balíky na pevnú zem a mal ich v taške až do popoludňajšieho vnútroštátneho odletu do Bergenu, Trondheimu alebo Stavangeru. Tie odlety musel stihnúť, a tak meškanie z Amsterdamu dobiehal aj za cenu nadmernej spotreby paliva. Na letisku v Osle zostával po celý čas v bezcolnej zóne, neprechádzal kontrolou, no niekoľkokrát musel mať tovar pri sebe až šestnásť hodín. A ani odovzdanie nebolo celkom bez rizika.

Autá na parkoviskách. Reštaurácie. Hotely s pozornými recepčnými.

Zroloval tisíckorunovú bankovku, ktorú vybral z obálky, čo mu dali naposledy. Existovali na to špeciálne umelohmotné trubičky, on bol však iný. Nepatril medzi ťažkých narkomanov, hoci to pri rozvode tvrdil advokát jeho bývalej. Tá ľstivá šľapka sa bránila, že nechce, aby jej deti vychovával narkoman, a nehodlá sa nečinne prizerať, ako prekoksuje ich domov aj dom. Vraj jej vôbec nejde o jeho pletky s letuškami, to už dávno vzdala a zvysoka na to serie. Onedlho to za ňu vyrieši jeho vek.

S advokátom mu dali ultimátum. Zostane jej dom, deti aj zvyšky dedičstva po otcovi, čo ešte nestihol premrhať. Alebo ho udá za držbu a užívanie kokaínu. Zozbierala toľko dôkazov, že aj jeho advokát priznal, že ho odsúdia. To by znamenalo koniec lietania.

Voľba bola jednoduchá. Nechala mu len jedno – jeho dlhy.

Prešiel k oknu a vyzrel von. Už by mohli prísť.

Išlo o nový typ úlohy. Tovar vyvezie z krajiny do Bangkoku. Len bohovia vedia prečo. Ryby na Lofoty, drevo do lesa. Robil to už siedmy raz a všetko išlo ako po masle.

V okolitých domoch sa svietilo, no boli dosť ďaleko. Osamelé domčeky. Keď ešte Gardermoen bolo vojenské letisko, slúžili ako ubytovne pre vojakov. Prízemné identické škatule s veľkými holými plochami okolo. Dostatočne nízke, aby ich netrafilo pri zemi letiace lietadlo. Dosť vzdialené od seba, aby sa prípadný požiar po páde lietadla nešíril ďalej.

Bývali tu počas povinnej služby, keď lietal v Herculese. Ich deti pobehovali medzi domami s deťmi kolegov. Muži v zásterách postávali pri grile s drinkom v ruke. Klebetilo sa cez otvorené kuchynské okná, za ktorými ženy pripravovali šalát a popíjali campari. Ako scéna z jeho obľúbeného filmu Správna posádka o prvých astronautoch a pilotovi Chuckovi Yeagerovi. Tie ženy pilotov boli nebezpečne krásne. Hoci išlo len o Herculesy. Vtedy boli šťastní, však? Preto sa sem vrátil?

Podvedome túžil vrátiť čas? Alebo zistiť, kde sa stala chyba a napraviť ju?

Videl blížiace sa auto, automaticky pozrel na hodinky. Uvedomil si, že meškajú osemnásť minút.

Podišiel k stolu. Dvakrát sa zhlboka nadýchol. Potom stočenú bankovku priložil na koniec lajny, sklonil sa a vdýchol prášok do nosa. Pálil ho na sliznici. Naslinil si prst, prešiel ním po zvyšku prášku a votrel si ho do ďasien. Chutil horko. Zvonček pri dverách.

Tí istí mormóni ako vždy. Jeden malý, druhý vysoký, obaja v rovnošatách z letnej školy. Len na predlaktiach im spod košele vyliezali tetovania. Bolo to až smiešne.

Odovzdali mu balík. Pol kilogramu v tvare klobásy, ktorá sa akurát zmestila pod kovanie okolo zasúvateľnej rúčky kufra. Keď pristanú na letisku Suvarnabhumi, klobásu vyberie a položí ju pod koberec pilotovej skrinky v kokpite. Vtedy balík uvidí naposledy, o zvyšok sa už zrejme postarajú iní.

Keď ho Mr. Small a Mr. Big prvý raz oslovili s ponukou voziť balíky do Bangkoku, považoval ich za idiotov. Zrejme nikde na svete nie sú ceny drog vyššie ako v uliciach Osla, prečo ich chcú vyvážať?

Nepýtal sa, vedel, že nedostane odpoveď, to mu ani neprekážalo. Vysvetlil im však, že za pašovanie heroínu do Thajska je trest smrti, a tak chce viac peňazí.

Smiali sa. Najprv ten malý. Potom vysoký. Tordovi napadlo, že kratšie nervové dráhy umožňujú rýchlejšie reakcie. Možno preto robia kokpity v stíhačkách také malé. Chcú vylúčiť vysokých a pomalých pilotov.

Malý vysvetlil Tordovi svojou neprirodzenou, rusky znejúcou angličtinou, že nejde o heroín, že je to čosi celkom nové. Také nové, že to ešte ani nestihli zakázať. Keď sa však Schultz spýtal, prečo potom pašujú legálnu látku, smiali sa ešte hlasnejšie, prikázali mu, aby držal hubu a povedal áno, alebo nie.

Tord Schultz povedal áno. Hoci mu napadla otázka. Čo by sa stalo, keby povedal nie?

Teraz má za sebou šesť ciest.

Zadíval sa na balík. Niekoľkokrát chcel kondómy a hrubé vrecká, do ktorých balili tovar, natrieť čistiacim prostriedkom, no ktosi mu vysvetlil, že drogové psiská vedia rozoznávať vône a nedajú sa oklamať takými jednoduchými trikmi. Rozhoduje výlučne nepriepustnosť obalu.

Čakal. Nič sa nedialo. Odkašľal si.

„Oh, I almost forgot,“ začal Mr. Small. Yesterday’s delivery…“

Siahol do saka a zlovestne sa uškrnul. Alebo to nebolo zlovestne, išlo len o východoeurópsky humor? Tord by mu najradšej vrazil, fúkol mu do tváre nefiltrovaný cigaretový dym, napľul mu do očí dvanásťročnú whisky. Ukázal by mu západoeurópsky humor. Namiesto toho zamrmlal ďakujem a prevzal obálku. Keď ju ohmatal prstami, zdala sa mu pritenká. Určite ho vyplatili vo veľkých bankovkách.

Potom sa vrátil k oknu a sledoval, ako auto mizne v tme, zvuky motora prehlušil Boeing 737.

Možno 600. Určite Next Generation. Zachrípnutejšie a vyššie tóny, nie ako stará klasika. V okne videl vlastnú tvár.

Áno, prijal to. A bude to prijímať ďalej. Prijímať všetko, čo mu život šmarí do tváre. Lebo nie je Donald Draper. Nie je Chuck Yeager ani Neil Armstrong. Je Tord Schultz. Vysoký pilot s veľkými dlhmi. A s problémom s kokaínom. Mal by…

Myšlienky mu prehlušilo hučanie ďalšieho lietadla.

Prekliate kostolné zvony! Otec, sleduješ ich? Tých takzvaných príbuzných, ktorí sa už schádzajú k mojej truhle? Plačú krokodílie slzy, ich odporné zobáky šepkajú Gusto, chlapec, nemohol si sa radšej naučiť byť taký ako my? Nie, vy prekliati samoľúbi pokrytci, nemohol som! Nemohol som byť taký ako moja nevlastná matka, sprostá rozmaznaná striga s prázdnou hlavou plnou flower power, podľa ktorej sa každý problém vyrieši, ak človek číta správne knihy, počúva správneho guru a žerie tie správne hnusné byliny. Keď sa niekomu podarilo odhaliť jej povrchné vedomosti, vždy zahrala tou istou kartou: „Len sa pozrite, čo za svet sme tu vytvorili: vojny, nespravodlivosť, ľudia, ktorí už nežijú vo vzájomnej harmónii.“ Tri veci, bejby. Po prvé: Vojna, nespravodlivosť a disharmónia sú prirodzený stav. Po druhé: Ty si z celej našej odpornej rodiny najneharmonickejšia. Dožadovala si sa lásky len tam, kde ťa odmietali, a srala si na tú, ktorú ti svet ponúkal. Sorry, Rolf, Stein a Irene, no mala city len pre mňa. A to robí tretí bod ešte zábavnejším: Bejby, akokoľvek si myslíš, že si si to zaslúžila, nikdy som ťa nemal rád. Volal som ťa mama, lebo tebe to robilo radosť a mne zjednodušovalo život. To, čo som robil, som robil len preto, lebo si mi to dovolila, nemohol som odolať. Som prosto taký.

Rolf, ty si ma aspoň nenútil volať ťa otec. Naozaj si sa ma usiloval mať rád. No nepodarilo sa ti oklamať prírodu, napokon si pochopil, že aj ty máš radšej vlastné mäso a krv – Steina a Irene. Keď som vás pred ľuďmi nazýval nevlastnými rodičmi, vždy som videl, ako maminou tvárou prebehol tieň.

V tvojej sa zračila nenávisť. Nie preto, že by vás to označenie scvrklo na jedinú funkciu, ktorú ste v mojom živote plnili, ale preto, lebo som urazil jedinú ženu, ktorú si celkom nepochopiteľne miloval.

Lebo verím, že si bol k sebe dosť úprimný, aby si seba videl takého, aký si naozaj bol. Človek, ktorý sa kedysi dávno, opojený vlastnými ideálmi, rozhodol živiť parazita, no rýchlo pochopil, že rovnica mu nevychádza a je v mínuse. Suma, ktorú ti mesačne platili za opateru, nepokrývala skutočné výdavky.

Vtedy si si uvedomil, že som kukučie mláďa. Zožeriem všetko, čo si miloval. Všetkých, ktorých si miloval. Rolf, už vtedy si ma mal vyhodiť z hniezda! Veď si prvý odhalil, že som zlodej! Na začiatku to bola len stovka. Poprel som to. Tvrdil som ti, že mi ju dala mama. „Však, mama? Však si mi ju dala!“

A moja takzvaná mama so slzami v očiach váhavo prikývla, zaklamala, že na to celkom zabudla. Druhý raz to bola tisícka. Zo zásuvky v tvojom písacom stole. Tvrdil si mi, že si ju mal odloženú na naše spoločné prázdniny. Odsekol som, že jediné, čo chcem, je mať voľno od vás. Vtedy si ma prvý raz udrel.

Niečo sa v tebe zlomilo, lebo si ma bil ďalej. Už v tom čase som bol vyšší a silnejší, no nevedel som sa biť. Nevedel som používať päste ani svaly. Radšej sa bijem inak, tak, aby som vyhral. No ty si zaťal päste a udieral ma ďalej. Pochopil som prečo. Chcel si mi dokaličiť tvár. Vziať mi moju silu. No žena, ktorú som volal mama, ti skrížila cestu. Vtedy si vyslovil to slovo. Zlodej. Mal si pravdu. No, drahý otec, tvoje odhalenie znamenalo, že ťa musím zničiť.

Stein. Môj mĺkvy starší brat. Prvý, ktorý spoznal kukučie mláďa po perí, no bol dosť bystrý na to, aby sa držal v bezpečnej vzdialenosti. Múdry, šikovný a bystrý čudák, ktorý pri prvej príležitosti ubzikol študovať kamsi ďaleko. A pokúšal sa prehovoriť svoju milovanú sestričku Irene, aby išla s ním.

Tvrdil, že gymnázium môže dokončiť aj v tej trondheimskej diere, pomôže jej, keď na istý čas vypadne z Osla. Mama však nepovolila jej evakuáciu. Veď o ničom nevedela. Nechcela vedieť.

Irene. Krásna, nežná, pehavá, krehká Irene. Pre tento svet si bola pridobrá. Bola si všetko, čo ja nie. Napriek tomu si ma ľúbila. Ľúbila by si ma, aj keby si vedela? Ľúbila by si ma, keby si vedela, že ti od pätnástych narodenín preťahujem matku? Že obrábam tú ožratú, vzlykajúcu matku, beriem si ju zozadu opretú o záchodové dvere alebo o dvere pivnice či kuchyne a šepkám jej do ucha mama, lebo sme z toho obaja nadržaní? Dávala mi peniaze, kryla mi chrbát, keď sa niečo stalo. Tvrdila, že si ma len požičiava, kým nebude stará a škaredá a ja nestretnem pekné dievčatko. A keď som ju opravil „Mama, veď už si stará a škaredá“, len sa zasmiala a žobronila o ďalšie číslo.

Ešte som mal modriny po otcových úderoch a kopancoch, keď som mu zavolal do práce a poprosil ho, aby prišiel domov o tretej, že mu musím povedať niečo dôležité. Nechal som pootvorené vchodové dvere, aby nepočula, že prichádza. Rozprával som jej nahlas do ucha, čo rada počúvala, aby som prehlušil jeho kroky.

Sledoval som jeho odraz v sklenej výplni kuchynských dverí.

Deň nato sa odsťahoval. Irene so Steinom dostali informáciu, že mama s tatom si už dlhší čas nerozumejú a rozhodli sa dať si na chvíľu prestávku jeden od druhého. Irene to zničilo. Stein bol v internáte, nedovolali sa mu, no odpovedal na esemesku. „Smutné. Kde chcete, aby som bol na Vianoce?“

Irene nemohli utíšiť. Ľúbila ma. Bolo jasné, že ma pobeží hľadať. Zlodeja.

Kostolné zvony odbili piaty raz. Plač a smrkanie nosa v laviciach. Kokaín, šialené zisky. Prenajmi si byt v dobrej časti mesta, zaregistruj ho na nejakého narkomana, ktorý ti za dávku dovolí použiť svoje meno, a predávaj v malých množstvách na schodištiach a pod bránami, postupne zvyšuj cenu, keď sa tvoji klienti začnú cítiť bezpečne. Títo ľudia za pocit bezpečia zaplatia hocikoľko.

Stúpaj nahor, napreduj, prestaň drogovať, staň sa niekým. Neskap v svojom brlohu ako nejaký úbohý lúzer. Farár si odkašlal. „Prišli sme sa rozlúčiť s Gustom Hanssenom.“

Hlas kdesi zo zadných lavíc: „Z-z-zlodejom.“

Koktanie Tutua, ktorý sedí celkom vzadu v motorkárskej bunde, so šatkou na hlave. A ešte za ním zavýjanie nejakého psiska. Rufus. Starý verný Rufus. Vrátili ste sa? Alebo som už sám prišiel za vami?

Tord Schultz položil kufor Samsonite na pás, ktorý ho posunul pod rontgen k usmiatemu policajtovi.

„Nechápem, prečo sa nechávaš takto dirigovať,“ čudovala sa letuška. „Bangkok dvakrát do týždňa – mne by sa nechcelo.“

„Sám som ich o to požiadal,“ odvetil Tord a prešiel kontrolou. Kolegovia z odborov vyzývali pilotov k protestom proti tomu, aby sa niekoľkokrát denne vystavovali žiareniu. Americký výskum vraj dokázal, že piloti a posádky lietadiel umierajú na rakovinu častejšie než zvyšok obyvateľstva. No štrajkový výbor zabudol pripomenúť, že sa v priemere dožívajú aj vyššieho veku. Zomierajú na rakovinu jednoducho preto, že nemajú nič iné, na čo by mohli zomrieť. Žijú najbezpečnejší život na svete. A najnudnejší.

„Chce sa ti toľko lietať?“

„Som pilot, rád lietam,“ zaklamal Tord, vzal kufor z pása, vytiahol rúčku a vykročil.

Rýchlo ho dobehla, klopkanie jej opätkov na mramorovej podlahe letiska takmer prehlušilo šum hlasov pod klenbou z dreva a ocele. No, žiaľ, neprehlušilo jej šepot: „Tord, to preto, že odišla? Preto, že máš naraz veľa času a nevieš ho inak vyplniť? Lebo neznesieš sedieť doma a…“

„Robím to preto, lebo potrebujem peniaze za nadčasy,“ prerušil ju. V podstate ani neklamal.

„Presne chápem, ako ti je. Ako vieš, v zime som sa rozviedla.“

„Viem,“ odsekol Tord, hoci ani netušil, že bola niekedy vydatá. Fľochol na ňu. Päťdesiatnička? Vie si predstaviť, ako vyzerá ráno bez šminiek a mejkapu. Zvädnutá letuška s odkvitnutým snom. Bol si takmer istý, že ju ešte nepretiahol. Aspoň nie spredu. Kto to, doriti, hovorieval? Niektorý zo starých pilotov v štýle whisky-on-the-rocks-pohľad-nebeských-očí. Jeden z tých, ktorí stihli odísť na dôchodok, skôr ako ich post upadol. Keď odbočili k služobným miestnostiam, pridal do kroku.

Lapala po dychu, no zatiaľ mu stačila. Ak nespomalí, aspoň nebude vládať rozprávať.

„Tord, nocujeme v Bangkoku, mohli by sme…“

Nahlas zívol. Hoci ju nevidel, cítil, že sa urazila. Po poslednom večere bol ešte trochu grogy. Keď odišli mormóni, dal si trochu vodky a prášku. Samozrejme, aj teraz by obstál v teste na alkohol, no desil sa jedenástich hodín, keď bude vo vzduchu zápasiť so spánkom.

„Pozri sa!“ vybuchla idiotským tónom, aký ženy používajú, keď chcú vyjadriť, že čosi je neuveriteľne, dojímavo sladké.

Obzrel sa. Blížil sa k nim malý, svetlosrstý, dlhouchý pes so smutnými očami a vztýčeným chvostom. Špringer-španiel. Viedla ho žena s rovnako svetlými vlasmi, veľkými náušnicami, ospravedlňujúcim úsmevom a defenzívnym pohľadom hnedých očí.

„Nie je rozkošný?“ mlela letuška vedľa neho.

„Ale áno,“ precedil cez zuby Tord.

Pes strčil ňufák medzi nohy pilota, ktorý kráčal pred nimi. Obrátil sa k nim so zdvihnutým obočím a s úškrnom, ktorý možno mal vyjadrovať hlúpy chlapčenský vtip. No Tord sa nevedel sústrediť na jeho myšlienkové pochody. Mal dosť problémov sám so sebou.

Pes mal natiahnutú žltú vestu. Takú istú ako žena s náušnicami. Na vestách mali napísané TOLL.

CUSTOMS.

Blížila sa. Už ich delilo len päť metrov.

Nebude to problém. Nemôže to byť problém. Tovar zabalili do dvoch kondómov a mraziarenských vrecúšok. Neunikne z nich ani molekula vône. A tak sa usmievaj. Uvoľni sa a usmievaj. Nie priveľmi, ani primálo. Tord sa otočil k urečnenej letuške, akoby si jej slová vyžadovali jeho absolútnu koncentráciu.

„Prepáčte.“

Obišli psa a Tord kráčal ďalej.

„Prepáčte!“ Hlas sprísnel.

Tord sa zadíval pred seba. Desať metrov od dverí služobnej miestnosti. Bezpečie. Desať krokov. Tri korunky na hlave…

„Excuse me, sir!“

Sedem krokov.

„Tord, zdá sa mi, že kričí na teba.“

„Čo?“ Tord zastal. Musel zastať. Potom sa obzrel v nádeji, že z jeho pohľadu nekričí hraný údiv.

Žena v žltej veste kráčala k nemu.

„Pes vás označil.“

„Naozaj?“ Tord sa pozrel na psa. Ako? spýtal sa v duchu.

Pes skákal okolo neho so vztýčeným chvostom, akoby bol jeho najlepší kamarát.

Ako? Dva kondómy, mraziarenské vrecúška. Ako?

„Znamená to, že vás musíme skontrolovať. Poďte, prosím, s nami.“

Pohľad mala naďalej defenzívny, no v jej tóne sa zjavil prvý otáznik. V tej chvíli pochopil ako.

Dotkol sa kovovej menovky na hrudi.

Kokaín.

Zabudol utrieť menovku, keď ňou odrezal poslednú dávku. Musí to byť tým.

Je to len pár zrniek, ľahko im to vysvetlí, na žúre si niekto požičal jeho kartičku. V tom nevidí nijaký problém. No budú mu prehliadať kufor. Ako pilot trénoval a opakoval núdzové postupy tak často, že konal takmer automaticky. Presne o to totiž išlo. Aj keď ťa ovládne panika, urobíš presne toto, mozog siahne z nedostatku iných povelov na núdzové postupy. Koľkokrát sa videl v tejto situácii: colník ho žiada, aby išiel s ním. Koľkokrát premýšľal, čo urobí. Cvičil si to v mysli. Pozrel sa na letušku so smutným úsmevom, stihol si prečítať jej meno na menovke: „Kristin, pes ma nejaký problémik. Zoberieš mi kufor?“

„Kufor pôjde s nami,“ zahriakla ho colníčka.

Tord Schultz sa k nej obrátil. „Nepovedali ste, že pes označil mňa a nie kufor?“

„To je pravda, ale…“

„V kufri mám papiere, ktoré si ostatní členovia posádky potrebujú prečítať. Teda, ak si nechcete zobrať na seba zodpovednosť za meškanie plne obsadeného Airbusu 340 pri lete do Bangkoku.“

Postrehol, že sa zhlboka nadýchol. Nabral vzduch do pľúc, pod sakom uniformy sa mu naduli pľúca.

„Ak prídeme o náš slot, môžeme spôsobiť niekoľkohodinové meškanie a stratu niekoľko stotisíc korún pre leteckú spoločnosť.“

„Obávam sa, že pravidlá…“

„Tristoštyridsaťdva cestujúcich,“ prerušil ju Schultz. „Mnoho detí.“ Dúfal, že colníčka počuje oprávnené obavy kapitána lietadla, nie začínajúcu paniku pašeráka drog.

Vyzerá ako starostlivá mama, premýšľal. Žena s deťmi, vedomá si svojej zodpovednosti. Mohla by pochopiť jeho situáciu.

„Kufor pôjde s nami,“ zopakovala.

V pozadí sa vynoril druhý colník. Zostal stáť, široké ramená, ruky skrížené na hrudi.

„Tak poďme, nech to máme čím skôr za sebou,“ vzdychol si Tord.

Riaditeľ úseku násilných trestných činov policajného okrsku Oslo Gunnar Hagen sa zaklonil v kresle a zadíval sa na muža v ľanovom obleku. Pred troma rokmi bola zašitá jazva na jeho tvári krvavočervená a vyzeral ako odpísaný chlap. Teraz však Hagenov niekdajší podriadený pôsobil zdravo, pribral niekoľko ťažko natrénovaných kilogramov a plecia mu pekne tvaroval oblek. Oblek.

Hagen si svojho vyšetrovateľa pamätal v rifliach a čižmách, nikdy nie v obleku. Zmenila sa aj visačka na hrudi, ktorá svedčila o tom, že v budove je návštevníkom, nie zamestnancom: HARRY HOLE. No spôsob, akým skôr ležal, než sedel v kresle, sa nezmenil.

„Vyzeráš lepšie,“ konštatoval Hagen.

„Aj tvoje mesto,“ odvetil Harry a nezapálenú cigaretu si posunul do druhého kútika úst.

„Naozaj?“

„Pekná opera. V uliciach je menej narkomanov.“

Hagen vstal a prešiel k oknu. Zo siedmeho poschodia policajnej stanice videl, ako sa nová štvrť mesta Bjorvika kúpe v slnečnom svetle. Výstavba bola v plnom prúde. Čas búrania sa skončil.

„Za posledný rok sme zaznamenali výrazný pokles úmrtí z predávkovania.“

„Ceny stúpli, spotreba klesla. A mestský úrad dostal, o čo tak dlho žobronil. Oslo už nie je na čele európskeho rebríčka.“

„Happy days are here again.“ Harry si skrížil prsty na zátylku. Chvíľu to vyzeralo, že skĺzne zo stoličky.

Hagen si vzdychol: „Harry, stále si mi nepovedal, čo ťa priviedlo do Osla.“

„Naozaj nie?“

„Nie. Alebo lepšie povedané, čo hľadáš na tomto oddelení.“

„Nie je prirodzené, ak ľudia navštevujú starých kolegov?“

„Pre aspoň priemerne spoločenských ľudí to je prirodzené.“

„Nuž.“ Harry sa zahryzol do filtra svojej kamelky. „Mojím povolaním je vražda.“

„Bola tvojím povolaním, však?“

„Poviem to inak: mojou profesiou, mojím odborom je vražda. A naďalej je to to jediné, o čom čosi viem.“

„Čo teda chceš?“

„Vykonávať svoje remeslo. Vyšetrovať vraždy.“

Hagen zdvihol obočie. „Opäť chceš pre mňa pracovať?“

„Prečo nie? Ak si dobre spomínam, patril som k tvojim najlepším ľuďom.“

„Omyl,“ zastavil ho Hagen a opäť sa zadíval z okna. „Bol si najlepší.“ A tichšie dodal: „Najhorší a najlepší.“

„Rád sa ujmem jednej z tých drogových vrážd.“

Hagen sa sucho zasmial. „Ktorej? Len za posledný rok máme štyri. A ani v jednej sme ďaleko nepokročili.“

„Gusto Hanssen.“

Hagen neodpovedal, mlčky sledoval ľudí, ktorí v skupinkách posedávali na trávniku. Narkomani.

Zlodeji. Teroristi. Prečo na trávniku vidí zlosynov, a nie tvrdo pracujúcich ľudí, ktorí si užívajú zopár zaslúžených chvíľ voľna v septembrovom slnku? Pohľad policajta. Lebo je policajt. Zaslepený ako policajt. Z diaľky k nemu doliehal Harryho hlas:

„Gusto Hanssen, devätnásť rokov. Známy kvietok, díler a narkoman. Dvanásteho júla ho našli mŕtveho v byte na ulici Hausmanns gate. Zomrel na následky krvácania, keď ho strelili do hrude.“

Hagen sa nahlas zasmial: „Prečo si si vybral práve tú, ktorú sme už objasnili?“

„Myslím si, že to vieš.“

„Áno, viem,“ vzdychol si Hagen. „Ale ak by som ťa opäť zamestnal, nasadil by som ťa na tú druhú.

Na prípad policajného špeha.“

„Chcem túto.“

„Harry, existuje minimálne sto dôvodov, prečo to neprichádza do úvahy.“

„Počúvam.“

Hagen sa obrátil k Harrymu. „Stačí vysloviť prvý. Prípad je vyriešený.“

„A okrem toho?“

„Tento prípad neriešime my, ale Kripos. Nemám voľné miesta, naopak, usilujem sa znížiť stavy. Si zaujatý. Mám pokračovať?“

„Hm. Kde je?“

Hagen kývol z okna. K sivej kamennej budove za žltými korunami líp.

„Vo väzbe,“ konštatoval Harry.

„Zatiaľ.“

„Má zakázané návštevy?“

„Kto ťa vyhrabal v Hongkongu, aby ti o tom prípade povedal? Bola to…?“

„Nie,“ prerušil ho Harry.

„Ale?“

„Ale.“

„Kto?“

„Možno som sa o tom dočítal na internete.“

„Ťažko,“ odsekol Hagen s chabým úsmevom a chladným pohľadom. „Noviny písali o vražde len jeden deň, hneď upadla do zabudnutia. Nespomínali mená. Uverejnili krátku správu o zdrogovanom chlapovi, ktorý zastrelil iného narkomana. Každému je to jedno. Ten prípad ťa nemohol zaujať.“

„Až na to, že to boli tínedžeri,“ odvetil Harry. „Mali devätnásť rokov. A osemnásť.“ Hlas sa mu zmenil.

Hagen mykol plecom. „Boli dosť starí na vraždu. A dosť starí na smrť. Po novom roku by ich povolali na vojenskú službu.“

„Vybavíš mi, aby som sa s ním mohol porozprávať?“

„Harry, kto ti to povedal?“

Harry si pošúchal zátylok. „Jeden z priateľov technikov.“

Hagen sa usmial. Teraz sa mu usmiali aj oči. „Harry, si ozaj skvelý. Pokiaľ viem, v polícii máš len troch priateľov. Bj?rna Holma na technike. A Beate L?nnovú na technike. Takže kto?“

„Beate. Vybavíš mi návštevu?“

Hagen si sadol na kraj svojho písacieho stola a zadíval sa na Harryho. Potom na telefón.

„Harry, pod jednou podmienkou. Sľúbiš mi, že sa k tomu prípadu ani nepriblížiš. S Kriposom sme práve vyfajčili fajku mieru, nepotrebujem problémy.“

Harry sa kyslo uškrnul. Zosunul sa v stoličke tak, že si mohol skúmať sponu na opasku. „Takže si s kráľom Kriposu jedno telo, jedna duša?“

„Mikael Bellman v Kripose skončil,“ vysvetlil mu Hagen. „Preto tá fajka mieru.“

„Zbavili ste sa psychopata? Happy days…“

„Naopak,“ Hagen vybuchol do smiechu. „Bellman je prítomnejší ako kedykoľvek predtým. Máme ho tu v budove.“

„Čo, doriti? Na násilných trestných činoch?“

„Božechráň. Už rok šéfuje Orgkrimu.“

„Vidím, že ste začali používať nové skratky.“

„Organizovaná kriminalita. Pospájali celý rad starých oddelení. Lúpeže, obchod so ženami, drogy.

Teraz je to všetko Orgkrim. Viac než dvesto zamestnancov, naše najväčšie oddelenie.“

„Hm. Ešte viac než mal v Kripose.“

„Aj tak mu klesol plat. A vieš, čo sa stane, keď ľudia ako on prejdú na horšie platené pozície?“

„Začnú sa hnať za kariérou a mocou,“ odvetil Harry.

„Harry, Bellman nastolil poriadok na trhu s drogami. Kvalitní vyšetrovatelia. Zatknutia a opakované razie. Máme menej gangov a nijaké vyrovnávania účtov. Ako som spomínal, počet úmrtí z predávkovania nám klesá…“ Hagen nasmeroval ukazovák k stropu. „A Bellman stúpa. Harry, ten chlap mieri vysoko.“

„Aj ja niekam mierim,“ konštatoval Harry a vstal. „Do väzby. Spolieham sa, že kým tam dorazím, na recepcii ma bude čakať povolenie na návštevu.“

„Ak sme dohodnutí.“

„Jasné, že sme,“ prikývol Harry, stisol vystretú pravicu svojho bývalého šéfa, dvakrát ňou zatriasol a vykročil k dverám. Hongkong mu poslúžil ako dobrá škola klamania. Počul, ako Hagen zdvíha slúchadlo, no na prahu sa ešte raz obrátil:

„Kto bol ten tretí?“

„Čo?“ Hagen hľadel na telefón a ťažkým ukazovákom vyťukával číslo.

„Tretí priateľ.“

Šéf oddelenia Gunnar Hagen si priložil slúchadlo k uchu, unavene sa zadíval na Harryho a vzdychol si:

„Hádaj.“ A pokračoval: „Haló. Tu je Hagen. Potreboval by som povolenie na návštevu. Áno?“

Zakryl slúchadlo. „Vybavené. Majú obedňajšiu prestávku, no buď tam o dvanástej.“

Harry sa usmial, perami naznačil slovo ďakujem a potichu za sebou zatvoril dvere.

Tord Schultz si pozapínal nohavice a obliekol bundu. K prehliadke telesných otvorov nedošlo.

Colníčka – tá, ktorá ho zastavila – čakala za dverami.

„Ďakujeme za spoluprácu,“ usmiala sa a kývla k vchodovým dverám.

Tord uvažoval, či diskutovali o tom, ako konať v prípadoch, keď drogový pes označí človeka, u ktorého následne nič nenájdu. Človek, ktorého zastavia, zdržia, vrhnú naňho tieň podozrenia a dostanú ho do zlej situácie, určite nadobudne pocit, že by sa mu mali ospravedlniť. No treba sa ospravedlňovať za to, že robia svoju robotu? Opakovane sa stáva, že pes označí ľudí, ktorí nepašujú drogy, a ospravedlnenie by v podstate znamenalo priznanie chyby a zlyhania systému. Na druhej strane, podľa uniformy musia vedieť, že je kapitán. Nemá len tri pásiky, nepatrí k tým neúspešným päťdesiatnikom, ktorí zostávajú na sedadle druhého pilota, lebo neboli schopní urobiť posledný krok.

Naopak, on má štyri hviezdy, čo dokazuje, že vydáva povely, kontroluje, zvláda vypäté situácie aj vlastný život. Patrí do kasty brahmanov. Kapitánovi by sa colník s dvoma pásikmi mal ospravedlniť, či už to je namieste alebo nie.

„Bez problémov. Rád vidím, že aj tu na zemi si ľudia robia svoju prácu,“ konštatoval Tord, hľadajúc pohľadom kufor. V najhoršom prípade ho zbežne prezreli, pes ho nijako neoznačil.

A kovanie okolo miesta, kde leží tovar, rontgen aj tak nepresvieti.

„Hneď vám ho prinesú,“ povedala povzbudivo.

Chvíľu na seba mlčky hľadeli.

Rozvedená, konštatoval v duchu Tord.

V tej chvíli sa zjavil druhý colník.

„Váš kufor…“ začal.

Tord sa naňho zadíval. Videl to v jeho pohľade. Cítil, ako mu v žalúdku rastie balvan, stúpa nahor, tlačí sa mu do hrdla. Ako? Ako?

„Vyložili sme vám celý kufor,“ pokračoval colník. „Prázdny Samsonite Aspire GRT váži päť celých osem desatín kilogramu. Váš je o päťsto gramov ťažší. Vysvetlíte mi prečo?“

Colník bol príliš veľký profesionál, aby sa otvorene usmieval. No Tord videl, ako mu oči víťazoslávne žiaria. Muž sa máličko predklonil a stíšil hlas: „… alebo to necháte na nás?“

Po obede v Olympe Harry vyšiel na ulicu. Starý, trochu ošumelý výčap sa zmenil na drahý trendový podnik s obrovskými maľbami robotníckeho Osla. Nie že by v ňom bolo zle, lustre aj celý interiér bol pekný. Dokonca aj makrela mu chutila. Akurát… to už nebol Olymp.

Zapálil si cigaretu a prešiel parkom medzi policajnou stanicou a starými sivými múrmi mestskej väznice. Obišiel chlapa, ktorý na strom vešal nejaký roztrhaný červený plagát. Zatĺkal klince do kôry storočnej chránenej lipy. Zdalo sa, že si vôbec neuvedomuje, ako vážne porušuje zákon priamo pod oknami budovy s najväčšou koncentráciou policajtov v celom Nórsku. Harry sa na chvíľu pristavil. Nie aby mu v tom zabránil, chcel si prečítať plagát. Ohlasoval koncert skupiny Russian Amcar Club v klube Sardines. Harry si pamätal túto dávno rozpadnutú skupinu aj zrušené miesto.

Olymp. Harry Hole. Očividne sa píše rok zmŕtvychvstaní. Zasa vykročil, keď za chrbtom začul roztrasený hlas.

„Máš violín?“

Harry sa otočil. Muž mal oblečenú novú a čistú bundu značky G. Star. Nakláňal sa dopredu, akoby mu do chrbta fúkalo poriadne vetrisko, a kolená mal skrčené ako typický heroinista. Harry sa nadýchol na odpoveď, keď pochopil, že oslovil muža s plagátom. No ten len mlčky odišiel. Nové skratky oddelení, nové označenia drog. Staré skupiny, staré kluby.

Priečelie väzenia v Osle postavili v polovici devätnásteho storočia. Vchod včlenili medzi dve krídla budovy a Harrymu vždy pripomínal zatknutého medzi dvoma policajtmi. Zazvonil pri dverách, zadíval sa do kamery, dvere zabzučali a otvorili sa. Privítal ho uniformovaný strážnik, vyviedol hore schodmi a prešiel s ním pomedzi dvoch uniformovaných kolegov do podlhovastej miestnosti bez okien. Harry nebol prvý raz v izbe pre návštevy. Polícia urobila chabý pokus miestnosť spríjemniť. Vyhol sa pohovke a sadol si na jednu zo stoličiek, dobre vediac, čo sa tam odohráva počas tých niekoľkých minút, dopriatych stretnutiu manželských párov a milencov.

Čakal. Uvedomil si, že na saku má naďalej pripnutú kartičku návštevníka z policajnej stanice, strhol ju a vopchal do vrecka. Sen o úzkej chodbe a snehovej lavíne bol ešte horší ako inokedy, lavína ho pochovala, mal plné ústa snehu. To však nebol dôvod, prečo sa mu teraz rozbúchalo srdce. Žeby očakávanie? Strach?

Nestihol nájsť odpoveď. Dvere sa otvorili.

„Dvadsať minút,“ povedal dozorca, vyšiel a zabuchol za sebou dvere.

Chlapec sa tak veľmi zmenil, až Harry takmer zakričal, že priviedli nesprávneho človeka, že toto nie je on. Mal oblečené rifle Diesel a čiernu bundu s kapucňou, propagujúcu Machine Head. Harry pochopil, že nejde o starú platňu Deep Purple, ale – podľa jeho letopočtu – o novú heavymetalovú skupinu. Heavy metal bol, samozrejme, len indícia, no oči a líca slúžili ako dôkaz. Presnejšie povedané: Racheline hnedé oči a Racheline výrazné lícne kosti. Tá podoba mu vyrazila dych. Nezdedil síce maminu krásu, na to mal príliš vysoké čelo, čo chlapcovi dodávalo zachmúrený, takmer agresívny výraz, ktorý ešte podporila plavá štica, zrejme zdedená po ruskom otcovi alkoholikovi, ktorého ani nestihol spoznať. Keď ho Rachel vzala so sebou do Osla, mal len pár rokov. Tam sa neskôr zoznámila s Harrym.

Rachel.

Jeho životná láska. Také jednoduché. A také zložité.

Oleg. Bystrý, vážny Oleg. Uzavretý chlapec, ktorý sa nezdôveroval nikomu okrem Harryho. Rachel to nikdy nepovedal, no o tom, čo si Oleg myslí, čo cíti a chce, vedel viac než ona. Hrali spolu tetris na jeho gameboyi, obaja dokonale sústredení na prekonanie rekordu toho druhého. Chodili sa spolu korčuľovať na štadión Valle Hovin, chvíľu to vyzeralo, že z neho bude rýchlokorčuliar, naozaj mal talent. Oleg sa trpezlivo a veľkodušne usmieval, vždy keď mu Harry sľuboval, že na jeseň alebo na jar pôjdu spolu do Londýna, aby si pozreli zápas Tottenhamu na White Hart Lane. Oleg ho občas oslovil tato, keď bolo veľa hodín, bol unavený a nesústredený. Takmer päť rokov ho nevidel, pred piatimi rokmi ho Rachel odviezla z Osla od hrozných spomienok na Snehuliaka, z Harryho sveta, plného násilia a vrážd.

A teraz stál vo dverách, mal osemnásť rokov, bol takmer dospelý a pozeral sa na Harryho pohľadom bez akéhokoľvek výrazu. Aspoň náznaku, ktorý by si Harry vedel vysvetliť.

„Ahoj,“ povedal Harry. Doriti, zradil ho hlas, len zachrípnuto zašepkal. Chlapec si určite myslí, že mu je do plaču. Aby prišiel na iné myšlienky, vytiahol kamelku a vložil si ju medzi pery.

Opäť zdvihol zrak, videl, ako sa v Olegovej tvári zjavuje červeň. A rastie v nej hnev. Výbušný hnev, ktorý zatemňuje zrak, pri ktorom človeku vystupujú žily na krku aj čele, roztrasené ako struny gitary.

„Neboj sa, nezapálim si,“ povedal Harry a kývol k tabuľke s nápisom Zákaz fajčiť.

„Bola to mama, však?“ Aj hlas mu dospel. Triasol sa od hnevu.

„Čo?“

„Ona po teba poslala.“

„Nie, neb…“

„Jasné, že áno.“

„Nie, Oleg. Nevie ani len to, že som v Nórsku.“

„Klameš! Klameš ako vždy!“

Harry sa naňho prekvapene zadíval. „Ako vždy?“

„Keď si tliachal o tom, ako vždy budeš s nami, a všetky tie sračky. Už je neskoro. Pokojne sa vráť do… do riti!“

„Oleg! Počúvaj ma…“

„Nie! Nebudem ťa počúvať. Nemáš tu čo hľadať! Nebudeš sa tu teraz hrať na otca, jasné?“ Harry videl, ako sťažka prehĺta. Hnev z očí mu na chvíľu zmizol, potom prišla nová a silnejšia vlna. „Už pre nás nič neznamenáš. Votrel si sa k nám, bol si s nami pár rokov a potom…“ Oleg sa pokúsil lúskať prstami, no prsty sa len nehlučne šuchli o seba. „Preč.“

„Oleg, to nie je pravda. Sám to dobre vieš.“ Harry počul svoj vlastný hlas. Teraz bol rozhodný.

Svedčil o tom, že je pokojný a spoľahlivý ako lietadlová loď. No balvan v žalúdku mu hovoril čosi iné. Počas výsluchov mu neraz nadávali, nič to s ním nerobilo, v lepšom prípade mu to len dodalo pokoj k hlbšej analýze. No pri tomto chlapcovi, pri Olegovi… nemal sa ako brániť.

Oleg sa výsmešne uškrnul. „Pozrieme sa, či to ešte funguje?“ Pritlačil ukazovák k palcu. „Zmizni…

teraz!“

Harry si pritisol k sebe dlane. „Oleg…“

Oleg zavrtel hlavou. Zabúchal na dvere, nespúšťajúc zrak z Harryho. „Haló! Návšteva sa skončila.

Otvorte!“

Keď Oleg zmizol, Harry zostal chvíľu sedieť.

Potom s námahou vstal a vytackal sa do slnečného svetla, čo zalievalo park.

Zastal a zdvihol zrak k policajnej stanici. Zamyslel sa. Potom vykročil. Opäť sa zamyslel, oprel sa o strom a privrel oči tak silno, až cítil, ako z nich žmýka vodu. Prekliate svetlo. Prekliaty časový posun.

5/

„Len sa na ne pozriem. Nič nevezmem,“ povedal Harry.

Policajt za stolom prijímacej miestnosti sa naňho váhavo zadíval.

„Prestaň, Tore. Čo ma už nepoznáš?“

Nilsen si odkašľal: „Jasné, že áno. Ale, Harry, naozaj tu zasa pracuješ?“

Harry mykol plecom.

Nilsen sklonil hlavu nabok a prižmúril oči, akoby chcel zhodnotiť, čo vidí. Zbaviť obraz nadbytočných detailov. A to, čo zostalo, hralo očividne v Harryho prospech.

Nilsen si sťažka vzdychol, zmizol a vrátil sa so škatuľou. Harry správne predpokladal, že predmety, ktoré mal Oleg pri sebe v čase zatknutia, zostali na mieste, kam ho umiestnili hneď po zadržaní. Až vo chvíli, keď je jasné, že zatknutý zostáva vo výkone väzby dlhšie, ho prevážajú do väzobných ciel v bloku D, no jeho majetok často neputuje za ním.

Harry sa zadíval na obsah. Mince. Kľúčenka s dvoma kľúčmi, s lebkou a logom skupiny Slayer.

Skladací nožík

Swiss Army s čepeľou, so zlomeným skrutkovačom a s inbusovými kľúčmi. Jednorazový zapaľovač. A ešte čosi.

Harryho striaslo, hoci to vedel už dávno. Noviny písali o vyrovnávaní si účtov medzi narkomanmi.

Jednorazová striekačka ešte zaliata v plaste.

„To je všetko?“ overil si Harry a chytil kľúčenku. Keď si prezeral kľúče, držal ich pod stolom.

Nilsenovi sa to očividne nepáčilo. Naklonil sa dopredu.

„Nemal peňaženku?“ spýtal sa Harry. „Bankovú kartu, občiansky preukaz?“

„Zdá sa, že nie.“

„Skontroluješ mi, prosím, záznam?“

Nilsen vybral zo škatule papier, s námahou si nasadil okuliare a začal čítať. „Mal mobil, ale vzali mu ho. Zrejme si chceli overiť, či telefonoval s obeťou.“

„Hm,“ zamyslel sa Harry. „Nič viac?“

„Čo by to malo byť?“ nechápal Nilsen a pohľadom prebehol zoznam. A potom konštatoval. „Nič.“

„Ďakujem, to je všetko. Nilsen, veľmi si mi pomohol.“

Nilsen pomaly prikývol. Ani si nezložil okuliare. „Kľúče.“

„Samozrejme.“ Harry ich položil naspäť do škatule. Všimol si, ako Nilsen kontroluje, že sú dva.

Harry vyšiel von a prešiel krížom cez parkovisko na Äkebergveien. Pokračoval do štvrte Toyen a na ulicu Urtegata. Malé Karáčí. Nenápadné večierky, hidžáb a starci na umelohmotných stoličkách pred svojimi kaviarničkami. A Svetlo majáka. Kaviareň Armády spásy pre miestnych bedárov. Harry vedel, že teraz tam vládne pokoj, no s príchodom zimy a mrazov sa vnútri okolo stolov začnú schádzať ľudia pri káve a obložených chlebíkoch. Sada čistých šiat podľa minuloročnej módy, modré tenisky z prebytkov ministerstva obrany. V nemocničnej izbe na poschodí ošetrenie čerstvých rán z drogových bojísk alebo – ak je naozaj zle – injekcia vitamínu B. Harry chvíľu zvažoval, že pôjde pozdraviť Martine. Možno tam ešte pracuje. Istý básnik raz napísal, že po veľkej láske prichádzajú tie malé. Ona patrila k tým malým. Nešiel by si však zaspomínať. Oslo nie je veľké, ťažkí narkomani sa schádzajú buď tu, alebo v kaviarni misie na ulici Skippergata. Nie je vylúčené, že poznala Gusta Hanssena. A Olega.

Rozhodol sa však riešiť veci v správnom poradí a kráčal ďalej. Prešiel cez rieku Aker. Pozrel z mosta. Hnedá voda, ako si ju pamätal z detstva, bola čistá sťa horská bystrinka. Vraj v nej dokonca už lovia pstruhy. Na chodníčkoch nábrežia postávali díleri. Všetko je nové, nič sa nezmenilo.

Kráčal ulicou Hausmanns gate. Prešiel okolo Kostola svätého Jakuba. Kontroloval čísla domov. Tu nedávno horelo. Dočmárané dvere. Za nimi je typický dom z devätnásteho storočia, svetlý, strohý, štvorposchodový. Harry potlačil bránu. Otvorila sa, nebola zamknutá. Viedla rovno na schodisko.

Páchlo tu močom a odpadkami.

Harry si všimol kódované odkazy na stenách. Uvoľnené zábradlie. Dvere so zvyškami zámok, ktoré ktosi vylomil, a nové, silnejšie zámky. Na treťom poschodí zastal, vedel, že našiel miesto činu. Dvere križovali biele a oranžové pásky.

Z vrecka vytiahol dva kľúče, ktoré stiahol z Olegovej kľúčenky, kým mu Nilsen čítal zoznam.

Nebol si istý, ktorými dvoma kľúčmi ich nahradil, no dať si urobiť náhradné v Hongkongu nebude problém.

Prvý kľúč bol značky Abus. Harry mal podobný k visiacej zámke. Druhý bol Ving. Vopchal ho do zámky. V polovici sa zasekol. Pokúsil sa ho otočiť. Zatlačil.

„Doriti.“

Vytiahol mobil. Meno mal uložené v kontaktoch pod písmenom B. Keďže mal v pamäti telefónu len osem čísel, nepotreboval ich rozpisovať celé.

„L?nnová.“

Okrem toho, že bola jednou z dvoch najšikovnejších technikov, s akými kedy pracoval, mal na nej rád, že svoj prejav obmedzovala len na relevantné informácie. Tak ako Harry, ani ona nemrhala zbytočne slovami.

„Ahoj, Beate. Som na Hausmanns gate.“

„Na mieste činu? Čo tam máš čo…“

„Neviem sa dostať dnu. Máš kľúč?“

„Či mám kľúč?“

„Ty si predsa šéfka krámu, alebo nie?“

„Samozrejme, že mám kľúč. Ale ani mi nenapadne ti ho dať.“

„Jasné, že nie. No určite si na mieste činu potrebuješ overiť zopár vecí. Pamätám si, že jeden guru nás kedysi učil, že technik nikdy nemôže byť pri vyšetrovaní príliš dôsledný.“

„To si pamätáš.“

„To hovoril všetkým žiakom ako prvú poučku. Možno by som sa mohol chvíľu prizerať, ako pracuješ.“

„Harry…“

„Ničoho sa nebudem dotýkať.“

Ticho. Harry vedel, že ju využíva, lebo je jeho kolegyňa, sú priatelia, no najmä to, že je matka.

Vzdychla si. „Daj mi dvadsať.“

Slovo minút bolo pre ňu zbytočné.

Povedať ďakujem bolo zbytočné preňho. A tak len odložil mobil.

Policajt Truls Berntsen pomaly prechádzal chodbou Orgkrimu. Zo skúsenosti vedel, že čím pomalšie kráča, tým rýchlejšie mu plynie čas. A práve času mal nadbytok. V kancelárii ho čaká vysedená stolička a malý písací stôl s kôpkou hlásení, ktoré tam mal najmä preto, aby to vyzeralo dobre. Počítač využíval zväčša na surfovanie po internete, no aj to ho nudilo, odkedy mu obmedzili prístup k niektorým stránkam. A keďže pracoval na drogovom a nie mravnostnom oddelení, mal by problém vysvetliť návštevy rôznych stránok. Policajt Berntsen opatrne preniesol cez prah šálku po okraj naplnenú kávou a položil ju na stôl. Dal si pozor, aby neoblial katalóg nového Audi Q5. 211

koní. SUV, no aj tak auto Pakistancov. Banditov. Ľahko sa im v nich utekalo pred starým policajným Volvom V70. To auto dokazovalo okoliu, že si niekto. Aj jej, tej žene z nového domu v Hoyenhallene, že nie si niktoš.

Teraz ide o zachovanie statusu quo. Zabezpečiť dobyté územia, tak to pomenoval Mikael na pondelňajšej schôdzi. Čo znamenalo nevpustiť do ringu nových hráčov. „Vždy si môžeme želať na ulici ešte menej drog. Ale po takom prenikavom úspechu za taký krátky čas vždy hrozí riziko spätného úderu. Spomeňte si len na Hitlera a Moskvu. Dôležité je odhryznúť len toľko, koľko človek vládze požuť.“

Policajt Berntsen vedel, čo to približne znamená. Dlhé dni a nohy vyložené na stole.

Občas túžil po starom dobrom Kripose. Vraždy sú čosi celkom iné než drogy, nešlo o nijakú politiku, ich úlohou bolo objasniť vraždu a bodka. Ale Mikael Bellman osobne trval na tom, že Truls s ním prejde z Brynu na policajnú stanicu, vraj na nepriateľskom území bude potrebovať spojencov, ľudí, ktorým dôveruje, ktorí mu budú kryť chrbát, keď bude čeliť útoku. Nemusel dodať, že presne tak, ako on kryl chrbát Trulsovi. Naposledy po tom výsluchu, keď Truls nepostupoval práve v rukavičkách a nešťastnou zhodou okolností poškodil chlapcovi zrak. Samozrejme, Mikael vynadal Trulsovi, povedal, že nenávidí policajnú brutalitu a nestrpí ju na policajnom oddelení. Preto je jeho povinnosťou ohlásiť prípad právnemu oddeleniu, ktoré zváži, či ho posunú ďalej. No chlapcovi sa zrak takmer vrátil, Mikael to vybavil s jeho advokátom, obvinenie z držby narkotík stiahli a potom sa už nič nedialo.

Tak ako sa ani tu nič nedeje.

Dlhé dni a nohy vyložené na stole.

A práve vo chvíli, keď sa ich tam Truls Berntsen chystal umiestniť, pohľadom – tak ako to robil aspoň desaťkrát za deň – skontroloval park a starú lipu v strede aleje, čo viedla k väzeniu.

Červený plagát.

Zacítil mrazenie na chrbte, zrýchlený pulz. A radosť.

Rýchlo vstal, obliekol si bundu a na stole nechal nedotknutú kávu.

Starý kostol stál osem minút rýchlej chôdze od policajnej stanice. Truls Berntsen zbehol po ulici Oslo gate, prešiel parkom, odbočil doľava na most a bol v srdci mesta, kde Oslo kedysi založili.

Samotný kostol bol strohý, striedmy a mal ďaleko k vyčačkanosti neoromantického kostola vedľa policajnej stanice. Viazali sa však k nemu oveľa živšie príbehy. Teda, ak bola pravdivá aspoň polovica z toho, čo mu babka rozprávala v Manglerude, keď bol malý. Rodina Berntsenovcov sa presťahovala z rozpadnutého domu v centre mesta na sídlisko Manglerud, ktoré postavili koncom päťdesiatych rokov. Zvláštne, že sa tam napriek tomu práve oni – už po tri generácie robotníci z Osla – cítili ako prisťahovalci. Väčšinu obyvateľov sídliska tvorili sedliaci a tí, čo prichádzali do mesta za novým životom. A keď sa Trulsov otec v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch napil a z bytu vykrikoval oplzlé nadávky na všetko a na všetkých, Truls hľadal útechu buď u svojho najlepšieho – a jediného – kamaráta Mikaela, alebo u babky v Starom Meste. Prezradila mu, že kostol postavili na zvyškoch niekdajšieho kláštora z trinásteho storočia, kam sa mnísi utiekali počas morovej epidémie, aby sa modlili, hoci ľudia tvrdili, že sa chcú len vyhnúť kresťanskej povinnosti pomáhať blížnym a chorým.

Keď celé mesiace z kláštora nezachytili náznak života, vyrazili dvere a vtrhli na potkanie hodovanie na mŕtvych telách mníchov. Najobľúbenejšia rozprávka starej mamy na dobrú noc bola o tom, že keď na tom istom pozemku neskôr postavili blázinec, mnohí blázni sa sťažovali, že v noci sa po chodbách prechádzajú muži v mníšskych habitoch. A keď jeden z pacientov strhol mužovi kapucňu, odhalil bledú tvár dohryzenú potkanmi, s prázdnymi očnými jamkami. Truls mal však radšej, keď mu rozprávala o Ucháňovi Askildovi. Žil pred viac než sto rokmi, v tom čase Kristiania bola už riadne mesto a kostol už dávno stál. Povrávalo sa, že Askildov prízrak sa túla po cintoríne, okolitých uliciach, prístave aj Kvadratúre. No nikdy nezašiel ďaleko, keďže mal len jednu nohu a pred východom slnka sa musel vrátiť do hrobu. Tak to rozprávala stará mama. Ucháň Askild prišiel o nohu ako trojročný pod kolesami hasičského auta, no prezývku dostal podľa veľkých uší, čo podľa starej mamy bolo typickým prejavom východonórskeho humoru. Boli to ťažké časy a jednonohé dieťa nemalo veľmi na výber. A tak Ucháň Askild žobral a stal sa známou figúrkou v uliciach vzmáhajúceho sa mesta, keď sa krívajúc s pokorou blížil k ľuďom, vždy pripravený prehodiť pár slov. Najmä s tými bez práce, čo za bieleho dňa vysedávali po krčmách, no napokon sa nejako predsa len dostali k peniazom. A vtedy sa ušlo aj Ucháňovi Askildovi. Lebo aj on si občas potreboval privyrobiť. Vtedy prezrádzal polícii, kto v poslednom čase najväčšmi vyčíňal. A kto sa pri svojom štvrtom poháriku – nevšímajúc si neškodného žobráka na konci stola – chvastal, že ho prizvali na vylúpenie zlatníctva na ulici Karla Johana alebo domu obchodníka s drevom v Drammene. Začalo sa povrávať, že uši Ucháňa Askilda sú príliš veľké. Po rozbití lúpežného gangu v Kampene Ucháň Askild zmizol. Nikdy ho nenašli, no v isté zimné ráno na schodoch kostola v starom Osle ležali barly a dve odrezané uši.

Askilda pochovali kdesi na kostolnom cintoríne, no keďže mu nijaký kňaz nedal rozhrešenie, vracal sa na zem. A keď sadla tma, v uliciach Kvadratúry alebo okolo kostola ste mohli naraziť na krívajúceho muža v čiapke, šepkajúceho, že nepotrebuje veľké, že mu stačia aj dve drobné. A kto mu nevyhovel, koledoval si o veľké nešťastie.

Tak mu to rozprávala babka. Pri bránke cintorína Truls napriek tomu ignoroval vychudnutého žobráka v nenórskych háboch a s hnedou pleťou. Vykročil na kamenistý chodníček, odpočítal sedem náhrobných kameňov, odbočil doľava a pri treťom zasa doprava. Pri štvrtom kameni zastal.

Meno vytesané do kameňa mu nič nehovorilo.A. C. Rud. Zomrel v roku 1905, keď Nórsko získalo nezávislosť. Mal len dvadsaťdeväť rokov, no okrem roku narodenia a úmrtia nebolo na náhrobnom kameni nič, ani len klasický príkaz odpočívať v pokoji alebo iné okrídlené frázy. Možno preto, že hrubý kameň bol príliš malý a nedával priestor na priveľa textu. No jeho prázdny drsný povrch bol ideálny na písanie odkazov kriedou, preto si ho vybrali.

LTZHUDSCORRNTBU

Truls dešifroval text podľa jednoduchého kódu, ktorý používal, aby sa obsah nedozvedel náhodný okoloidúci. Použil posledné dve písmená, skočil o tri doľava, prečítal tri, skočil o dve, prečítal dve, skočil o tri, prečítal tri, skočil o dve, prečítal dve, skočil o tri, prečítal tri.

BURN TORD SCHULTZ

Truls Berntsen si odkaz nezapísal. Nebolo treba. Mal dobrú pamäť na mená, čo ho posúvali bližšie ku koženým sedadlám Audi Q5 2.0 s ručnou šesťstupňovou prevodovkou. Rukávom zotrel písmená.

Keď pri bráne prechádzal okolo žobráka, ten zdvihol zrak. Prekliate hnedé psie oči. Určite niekde nablízku stojí jeho fáro. Zrejme mercedes, ten majú najradšej. Rozozvučali sa kostolné zvony.

V cenníku písali, že Q5 stojí šesťstošesťdesiatšesťtisíc. Ak v tom bol skrytý náznak, Truls Berntsen ho ani náhodou nepochopil.

„Vyzeráš výborne,“ pochválila ho Beate, strkajúc kľúč do zámky. „Máš aj nový prst.“

„Made in Hongkong,“ usmial sa Harry a pošúchal si krátky titánový pahýľ.

Sledoval, ako útla bledá žena odomyká dvere. Riedke plavé vlasy mala zopnuté do chvosta.

Pokožku mala takmer priesvitnú, na spánkoch sa jasne črtala sieť žiliek. Pripomínala mu bezsrsté laboratórne myši, na akých testujú lieky proti rakovine.

„Spomínala si, že Oleg býval na mieste činu. Myslel som si, že s jeho kľúčmi sa dostanem dnu.“

„Zámku mal už dávno rozbitú,“ vysvetlila mu Beate a otvorila dvere. „Ľudia si chodili dnu a von, ako sa im zachcelo. Osadili sme novú, aby nám narkomani nezničili miesto činu.“

Harry prikývol. Vedel, ako to chodí s bytmi, kde býva tlupa narkomanov. Zámka je zbytočná, aj tak ju hneď zničia, lebo narkomani za dverami tušia šancu získať ďalšiu dávku. Dokonca aj nájomníci sa navzájom okrádajú.

Beate odsunula policajné pásky a Harry vkĺzol dnu. Na háčikoch v chodbe viseli šaty a igelitové tašky. Harry nazrel do jednej. Kuchynské utierky, prázdne plechovky piva, mokré tričko s fľakmi od krvi, kúsky alobalu, prázdna cigaretová škatuľka. Pri jednej stene stáli nahromadené škatule, krivá pizzová veža sa týčila takmer k stropu. Stáli tam aj štyri rovnaké stojany na šaty. Harry sa strhol, keď si uvedomil, že určite ide o kradnuté veci, ktoré sa im nepodarilo predať. Spomenul si, že v bytoch narkomanov neustále nachádzali veci, na ktoré sa ktosi kedysi spoliehal v nádeji, že ich speňaží. Raz v jednom byte našli v taške šesťdesiat beznádejne zastaraných mobilných telefónov, v inom rozmontovaný moped zaparkovaný v kuchyni.

Harry vošiel do obývačky. Smrdelo tu zmesou potu, zvetraného piva, vlhkým popolom a niečím sladkým, čo Harry nevedel identifikovať. Márne hľadal kusy bežného nábytku. Na podlahe ležali štyri matrace rozložené ako okolo vatry. Z jedného trčal oceľový drôt v tvare ypsilonu. Štvoruholník drevenej podlahy medzi matracmi bol špinavý od ohorkov. Uprostred neho stál prázdny popolník.

Harry predpokladal, že jeho obsah vzala polícia.

„Gusto ležal tu pri kuchynskej stene,“ vysvetľovala Beate z prahu medzi obývačkou a kuchyňou.

Harry nevošiel do kuchyne, zastal a obzeral sa okolo seba. Robil to tak vždy. Nie ako technici, ktorí vyšetrujú miesto činu systematicky a postupne sa prepracúvajú k mŕtvemu telu. Ani ako policajt z hliadky, ktorý dorazí na miesto činu prvý a vie, že nesmie znehodnotiť miesto vlastnými stopami.

Beatini ľudia už dávno vykonali, čo treba, a nemusel sa báť. Postupoval ako taktický vyšetrovateľ, ktorý vie, že má len jednu šancu získať prvé dojmy: nechá hovoriť takmer nebadateľné detaily, dovolí im urobiť odtlačok, skôr než betón stuhne. O chvíľu analytická časť mozgu prevezme velenie a bude žiadať suché fakty. Harry zvyčajne definoval intuíciu ako súbor jednoduchých a logických záverov, založených na bežných vnemoch, ktoré mozog nevie alebo nestihne pretlmočiť do bežnej reči.

Toto miesto činu však Harrymu neprezradilo nič o vražde, čo sa tu odohrala.

Videl, počul a zavoňal len miesto, kde sa stretávali viac či menej náhodní obyvatelia, tu drogovali, spali, občas jedli a zasa odchádzali. Do inej partie, do izby v hospici, do parku, do kontajnera, do spacieho vaku z lacnej peny, pod most alebo do rakvy pod náhrobný kameň.

„Museli sme to tu upratať,“ odpovedala Beate na otázku, ktorú nestihol vysloviť. „Všade boli odpadky.“

„Drogy?“ spýtal sa Harry.

„Igelitové vrecká s vatovými tampónmi.“

Harry prikývol. Najbiednejší a najzúfalejší narkomani si odkladali tampóny, ktorými si filtrovali drogu, keď ju vťahovali do striekačky. Keď bolo najhoršie, tampóny vyvárali a do striekačiek si naťahovali odvar.

„A kondóm so stopami semena a heroínu.“

„Prosím?“ Harry zdvihol obočie. „Nejaká dobrá novinka?“

Harry postrehol červeň na lícach hanblivej mladej policajtky, ktorú si pamätal.

„So zvyškami heroínu, aby som bola presná. Predpokladáme, že do kondómu si ukladali drogu, a potom, keď užili obsah, použili ho na jeho pôvodný účel.“

„Hm,“ zamyslel sa Harry. „Narkomani, ktorí myslia na prevenciu. Nie zlé. Zistili ste, koho…“

„DNA na povrchu aj vnútri sa zhoduje s dvoma známymi tvárami. Jedna Švédka a Ivar Torsteinsen.

Kolegovia z drogového ho poznajú pod prezývkou Hivák.“

„Hivák?“

„Útočil na policajtov použitými striekačkami. Tvrdil, že je infikovaný.“

„To vysvetľuje tie kondómy. Má v registri násilné trestné činy?“

„Nie, len pár stovák vlámaní, držbu a predaj drog. A dokonca dovoz drog.“

„No vyhrážal sa striekačkou?“

Beate si vzdychla, prekročila prah a zastala chrbtom k Harrymu. „Harry, je mi ľúto, no nenájdeš tu nič neobjasnené.“

„Beate, Oleg by neublížil ani muche. Prosto to nemá v sebe. Zatiaľ čo ten Hivák…“

„Hivák a tá Švédka sú… takpovediac… mimo podozrenia.“

Harry uprene hľadel na jej chrbát. „Sú mŕtvi?“

„Predávkovali sa. Týždeň pred vraždou. Nekvalitný heroín zmiešaný s fetanylom. Zrejme nemali na violín.“

Harry prechádzal pohľadom po stenách. Väčšina ťažkých narkomanov bez trvalého bydliska máva jedno či dve pevné miesta, kde si ukrýva rezervné dávky. Občas peniaze. Prípadne iné nenahraditeľné časti majetku. Neprichádza do úvahy, aby ich nosili pri sebe. Bezdomovec si musí šľahnúť aj na verejnom priestranstve a v okamihu užitia dávky sa stáva bezmocnou obeťou supov. Preto sú tieto miesta preňho posvätné. Inak je absolútne flegmatický voči okoliu, no vynaloží všetku energiu a fantáziu, aby utajil svoje skrýše aj pred skúsenými vyšetrovateľmi a drogovými psami. Neprezradí ich nikomu, ani najlepšiemu priateľovi. Lebo vlastná skúsenosť mu hovorí, že nijaký priateľ z mäsa a krvi mu nemôže byť bližší ako priatelia kodeín, morfín a heroín.

„Hľadali ste tu skrýšu drog?“

Beate zavrtela hlavou.

„Prečo nie?“ spýtal sa Harry a vedel, že to je hlúpa otázka.

„Lebo by sme museli prekopať celý byt a aj tak by sme nenašli nič významné pre vyšetrovanie,“

trpezlivo odpovedala Beate. „Lebo vzhľadom na obmedzené zdroje musíme hľadať priority. Lebo už máme všetky potrebné dôkazy.“

Harry prikývol. Zaslúžil si takú odpoveď.

„A ktoré sú to?“ spýtal sa potichu.

„Predpokladáme, že vrah strieľal z tohto miesta.“ Technici pri opise činu nikdy nepoužívali mená.

Vystrela ruku. „Z bezprostrednej blízkosti. Necelý meter. V ranách aj okolo nich sme našli pušný prach.“

„Rán bolo viac?“

„Dve.“

Pozrela sa naňho smutným pohľadom, ktorý hovoril, že presne vie, ako rozmýšľa. Druhý výstrel pripravil obhajobu o možnosť tvrdiť, že išlo o nešťastnú náhodu.

„Oba výstrely ho zasiahli do hrude.“ Beate vystrela ukazovák aj prostredník na pravej ruke a priložila si ich k hrudi, akoby sa rozprávala s hluchonemým. „Predpokladáme, že obeť aj vrah stáli vzpriamení, rana, ktorou vyšla prvá guľka, svedčí o tom, že vrah meral meter osemdesiat až meter osemdesiatpäť. Podozrivý má meter osemdesiattri.“

Panebože. Spomenul si na chlapca, ktorého videl stáť na prahu miestnosti pre návštevy. Zdalo sa mu, že len včera mu ledva siahal po hruď, keď sa zo zábavy pasovali.

Vošla do kuchyne. Ukázala na stenu vedľa mastného sporáka.

„Guľky skončili tu a tu. To zodpovedá predpokladu, že druhý výstrel prišiel relatívne krátko po prvom, keď obeť len začala padať. Prvá guľka obeti prederavila pľúca, druhá prešla hornou časťou hrudného koša a zasiahla lopatku. Obeť…“

„Gusto Hanssen,“ opravil ju Harry.

Beate sa zarazila. Pozrela sa naňho. Prikývla. „Gusto Hanssen nezomrel na mieste. V kaluži krvi aj na šatách sme objavili stopy, čo dokazujú, že sa ešte hýbal. No netrvalo to dlho.“

„Chápem. A čo…“ Harry si prešiel rukou po tvári. Musí si pár hodín pospať. „… čo spája s vraždou Olega?“

„Večer, tri minúty pred deviatou volali do operačnej centrály dvaja ľudia, vraj počuli streľbu. Jeden býva na ulici Mollergata za križovatkou, druhý rovno cez ulicu.“

Harry prižmúril oči k špinavému oknu obrátenému do ulice. „Nepovedal by som, že to v centre mesta budú počuť.“

„Nezabúdaj, že je júl. Teplý večer. Všetky okná otvorené dokorán, prázdniny, takmer nulová premávka. Okrem toho sa susedia opakovane pokúšali vyhnať narkomanov, a tak nastavená latka bola relatívne nízko, hneď volali políciu. Policajt v centrále ich vyzval, aby zachovali pokoj a do príchodu hliadok sledovali dom. Dve autá dorazili dvadsať minút po deviatej a zaujali pozície, čakajúc na príchod kavalérie.“

„Delta?“

„Vždy im trvá dlhšie, kým si oblečú prilby a vezmú celú výzbroj. Hliadky následne dostali informáciu, že susedia videli z domu vychádzať chlapca, ktorý kráčal k rieke Aker. Dvaja policajti vyrazili za ním a našli…“

Zaváhala, kým ju Harry takmer nebadateľným gestom nevyzval, aby pokračovala.

„… Olega. Nebránil sa, bol taký zdrogovaný, že ani netušil, čo sa okolo neho deje. Na jeho pravej ruke aj ramene sme našli pušný prach.“

„Vražedná zbraň?“

„Keďže ide o nezvyčajný kaliber, Malakov deväť krát osemnásť milimetrov, nemáme veľa alternatív.“

„Malakov je obľúbená pištoľ mafie v bývalých sovietskych krajinách. A Fort-12, ktorý používa ukrajinská polícia. A ešte zopár ďalších.“

„Súhlasím. Na podlahe sme našli nábojnice so zvyškami pušného prachu. Malakov má v sebe zvláštnu chemickú zmes. A tá sa zhoduje s prachom v nábojnici, v rane a s tým, čo sme našli na Olegovej ruke.“

„Hm. A zbraň?“

„Nenašli sme ju. Naši ľudia aj potápači prehľadali breh aj dno rieky, bez výsledku. Neznamená to, že tam neleží, no bahno na dne… vieš si to predstaviť.“

„Viem.“

„Dvaja z tých, čo tu bývali, nám potvrdili, že Oleg sa chvastal pištoľou, akú používa ruská mafia.

Ani jeden z nich sa nevyzná v zbraniach, no keď sme im ukázali asi stovku pištolí, obaja ukázali na Odessu. A do nej patria… veď to určite vieš…“

Harry prikývol. Deväť krát osemnásť milimetrov. Malakov. Keď prvý raz videl Odessu, predstavil si futuristické zbrane z obalu cédečka Foo Fighters, jedného z mnohých, ktoré skončili u Rachel a Olega.

„A predpokladám, že ide o solídnych svedkov, ktorí majú len drobné problémy s drogami.“

Beate neodpovedala. Nemusela. Harry vedel, že sleduje, ako sa chytá každej slamky.

„A čo ukázali testy Olegovej krvi a moču,“ pokračoval Harry a stiahol si rukávy saka, akoby práve teraz bolo dôležité, aby sa nevytiahli.

„Účinné látky z violínu. Drogové opojenie mu, samozrejme, môže slúžiť ako poľahčujúca okolnosť.“

„Hm. Takže predpokladáš, že si šľahol, skôr než zastrelil Gusta Hanssena. Ale aký mal motív?“

Beate naňho prekvapene pozrela: „Motív?“

Vedel, čo si myslí. Môže narkoman zabiť iného narkomana pre niečo iné než drogy?

„Ak bol Oleg zdrogovaný, prečo by zabíjal?“ spýtal sa. „Takéto vraždy sú spravidla prejavom spontánneho, zúfalého rozhodnutia podmieneného túžbou po droge alebo začínajúcimi abstinenčnými príznakmi.“

„Motív je práca pre vaše oddelenie,“ odvetila Beate. „Som technička.“

Harry zadržal dych. „Rozumiem. Ešte čosi?“

„Predpokladala som, že budeš chcieť vidieť fotografie.“ Beate otvorila tenký kožený fascikel.

Harry vybral zväzok fotografií. Ihneď ho upútala Gustova krása. Nevedel to pomenovať inak.

Nestačilo povedať, že bol pekný alebo fešák. Aj mŕtvy, so zatvorenými očami a v košeli na hrudi zmáčanej krvou, mal v sebe ťažko definovateľnú, no očividnú krásu mladého Elvisa, ktorá priťahuje mužov aj ženy ako androgýnna podoba bohov, akých nájdete vo všetkých náboženstvách. Po prvých záberoch celého tela fotograf prešiel na detaily. Tvár. Strelné rany.

„Čo je toto?“ spýtal sa a ukázal Beate fotografiu Gustovej pravej ruky.

„Pod nechtami mal krv. Vzali sme vzorky, no, žiaľ, zničili sa.“

„Zničili sa?“

„Harry, to sa stáva.“

„Nie na tvojom oddelení.“

„Zničili ich cestou na test DNA. Ani nás to až tak netrápi. Krv bola relatívne čerstvá, no aj tak dosť zaschnutá na to, aby nemala nič spoločné s okamihom vraždy. A vzhľadom na to, že obeť si pichala drogy, s najväčšou pravdepodobnosťou išlo o jej vlastnú krv. Ale…“

„… ale ak nie, vždy je zaujímavé vedieť, s kým sa bila tesne pred smrťou. Pozri si topánky…“

Ukázal jej fotografiu celého tela. „Nie je to Alberto Fasciani?“

„Harry, netušila som, že sa v tom vyznáš.“

„Šije ich jeden z mojich hongkonských klientov.“

„Ty máš klientov v Hongkongu? Okrem toho, pokiaľ viem, pravé Fasciani šijú len v Taliansku.“

Harry mykol plecom. „Nezistila by si rozdiel. No ak sú pravé, nehodia sa k zvyšku oblečenia, čo vyzerá ako dar zo Svetla majáka.“

„Mohol ich ukradnúť,“ mykla plecom Beate. „Gusta Hanssena prezývali Zlodej. Bol známy tým, že kradne všetko, čo mu príde pod ruku, vrátane drog. Vraj raz ukradol aj drogového psa a používal ho pri hľadaní skrýš narkomanov.“

„Možno našiel Olegovu,“ prikývol Harry. „Povedal niečo počas výsluchu?“

„Mlčí ako zarezaný. Spomenul len to, že má úplné okno. Nepamätá si ani len to, že bol v tom byte.“

„Možno nebol.“

„Harry, našli sme jeho DNA. Vlasy, pot.“

„Veď tam predsa býval a spával.“

„Harry, na tele mŕtveho.“

Harry mlčky upieral zrak pred seba.

Beate zdvihla ruku, možno ho chcela objať, no rozmyslela si to. Ruka jej opäť klesla. „Hovoril si s ním?“

Harry zavrtel hlavou. „Vyhodil ma.“

„Hanbí sa.“

„Určite.“

„Myslím to vážne. Si jeho vzor. Musí byť preňho ponižujúce, že ho vidíš v takomto stave.“

„Ponižujúce? Tomu chlapcovi som utieral slzy a fúkal boľačky. Spolu sme odháňali nočné mory.“

„Harry, ten chlapec už neexistuje. Dnešný Oleg nechce tvoju pomoc, chce byť ako ty.“

Harry sa špičkou topánky zaprel do drevenej podlahy, pohľad zaboril do steny. „Beate, ja za to nestojím. To pochopil presne.“

„Harry…“

„Zájdeme k rieke?“

Sergej stál pred zrkadlom s rukami spustenými pozdĺž tela. Odistil a stlačil gombík. Čepeľ vyskočila a zaligotala sa v svetle. Krásny nôž, sibírska vyskakovačka, alebo železo, ako ho volali urkovia – kasta banditov na Sibíri. Najlepšia bodná zbraň na svete. Dlhá štíhla rukoväť s dlhou tenkou čepeľou. Tradične ho chlapci, keď si to zaslúžili, dostávali do daru od iného staršieho banditu v rodine. No tradície boli na ústupe, dnes si ich ľudia kupovali, kradli alebo vyrábali ako falošné kópie. Tento nôž dostal Sergej od svojho strýka. Podľa Andreja mal ataman dovtedy nožík ukrytý pod svojím matracom. Sergej si spomenul na poveru, že keď človek železo položí pod matrac chorého, vsaje do seba jeho bolesti a utrpenie a prenesie ich na človeka, do ktorého sa nôž neskôr zabodne. Bolo to ako s ďalšími legendami urkov, ktoré mali všetci radi – napríklad tú, že človeka, ktorý sa neprávom zmocní tvojho noža, čoskoro postihne nešťastie a smrť. Staré romantické povery boli však na ústupe.

Napriek tomu prijal dar s veľkou a možno prehnanou bázňou. A prečo nie? Strýkovi dlhoval veľa. Veď ho dostal z problémov, vybavil mu papiere, ktoré mu umožnili presťahovať sa do Nórska, dokonca mu vybavil prácu upratovača na letisku v Osle. Bola dobre platená a zároveň jednoduchá. Nóri o také práce nemali záujem, tí radšej žili z podpory. A rozhodnutia ruských súdov nepredstavovali problém, strýko sa postaral, aby mu vymazali celý register trestov. A tak Sergej pri prijímaní daru s úctou pobozkal modrý prsteň svojho dobrodinca. Musel uznať, že nôž je vskutku krásny. Tmavohnedá rukoväť z jelenieho parohu, do nej vložený pravoslávny kríž zo slonoviny.

Sergej vytasil nôž od boku, ako ho to učili, pekne udržal rovnováhu a dvakrát bodol. Dnu a von. Dnu a von. Rýchlo, no nie prirýchlo. Aby dlhá čepeľ prenikla hlboko do tela. Až celkom po rukoväť.

Musí použiť nôž, lebo muž je policajt. Po vražde policajta sa pátranie rozbehne na plné obrátky.

Treba zanechať čo najmenej stôp. Guľku vždy môžu vystopovať, privedie ich k miestu, zbrani či osobám. Rez hladkého čistého noža zaručuje anonymitu. Bodnutie nie je až také bezpečné, veľa prezradí o dĺžke a tvare čepele, preto mu Andrej radil nebodať do srdca, ale prerezať krčnú tepnu.

Sergej ešte nikdy neprerezal krčnú tepnu, ani nikoho nebodol do srdca, len raz zapichol nôž do stehna Gruzíncovi, ktorý sa previnil jedine tým, že bol Gruzínec. Preto mu napadlo, že by si to mal najprv vyskúšať na niečom živom. Jeho pakistanský sused mal tri mačky a každé ráno na schodišti zapáchal mačací moč.

Sergej spustil nôž, stál so sklonenou hlavou. Zdvihol zrak, aby sa videl v zrkadle. Vyzerá dobre: vyšportovaný, hrozivý, nebezpečný, pripravený. Ako z filmového plagátu. Podľa tetovania všetci uvidia, že zabil policajta.

Stojí za policajtom. Urobí krok vpred. Ľavou rukou ho chytí za ofinu, zakloní mu hlavu. Čepeľ priloží na krk, prereže kožu a v poloblúku potiahne cez krk. Takto.

Srdce vystrelí fontánu krvi, tri údery srdca a prúd ustane. Policajt bude v tom čase už dávno mŕtvy.

Zatvorí nôž, strčí si ho do vrecka a vyrazí. Rýchlo, nie prirýchlo. Ak stretne ľudí, nepozrie im do očí. Bude kráčať ako slobodný človek.

Poodstúpil, opäť zaujal postoj, nadýchol sa. Predstavil si útok. Vydýchol. Urobil prvý krok. Čepeľ sa matne zablýskala.

6/

Beate a Harry vyšli na ulicu, odbočili doľava, prešli za roh domu a odtiaľ krížom cez trávnik, kde ešte ležalo zopár začmudených kusov skla a opálených tehál. Za ním chodník prudko klesal k rieke.

Harry si všimol, že dom nemá nijaký zadný východ a jedinú únikovú cestu predstavoval požiarny rebrík.

„Kto býva na poschodí v susednom byte?“ spýtal sa Harry.

„Nikto,“ odvetila Beate. „Sú tam prázdne kancelárie. Patrili časopisu Anarchista, ktorý…“

„Viem. Celkom slušný plátok. Jeho redaktori teraz sedia v kultúrnych redakciách veľkých denníkov.

Kancelárie boli zamknuté?“

„Vylomená zámka. Zrejme už dávnejšie.“

Harry sa zadíval na Beate, ktorá mu nesmelo, no povzbudivo prikývla. Niekto z Olegovho bytu mohol tadiaľ nepozorovane zmiznúť. Záchranná slamka.

Zišli k rieke. Harry konštatoval, že je dosť úzka na to, aby chlapec, ktorý vie čo len trochu hádzať, prehodil pištoľ na druhý breh.

„Kým ste nenašli vražednú zbraň…“ začal Harry.

„Harry, na obžalobu netreba pištoľ.“

Prikývol. Pušný prach na ruke. Svedkovia, čo ho videli chvastať sa zbraňou. DNA na tele mŕtveho.

Zo zelenej lavičky na nich hľadeli dvaja plavovlasí chlapci v sivých bundách. Potom vstali a tackali sa preč.

„Harry, zdá sa, že díleri z teba ešte vždy cítia policajný pach.“

„Hm. Mal som pocit, že hašiš tu predávajú Maročania.“

„Dostali konkurenciu. Kosovskí Albánci, Somálčania, ľudia z východnej Európy. Azylanti predávajúci celý arzenál. Spíd, metamfetamín, extáza, morfín.“

„Heroín.“

„Pochybujem. V Osle už v podstate nedostaneš bežný heroín. Vytlačil ho violín, a aj ten kúpiš len na Placi. Teda, ak sa ti nechce trepať do Göteborgu alebo do Kodane, kam vraj tiež v poslednom čase zavítal.“

„Dokola počúvam o violíne. Čo to je?“

„Nová syntetická droga. Nepoškodzuje dýchacie orgány ako heroín, takže hoci ničí život, zriedkavejšie dochádza k predávkovaniu. Je mimoriadne návykový. Každý, kto ho vyskúšal, chce znova. No je taký drahý, že bedač si ho nemôže dovoliť.“

„A tak si namiesto neho kupuje iné drogy?“

„Darí sa morfínu.“

„Takže jeden za osemnásť a druhý bez dvoch za dvadsať.“

Beate zavrtela hlavou. „Vedieme vojnu proti heroínu. A tú vyhral.“

„Bellman?“

„Takže si už počul?“

„Hagen mi spomínal, že rozbil väčšinu heroínových gangov.“

„Pakistancov. Vietnamcov. Denník Dagbladet ho prirovnal ku generálovi Rommelovi na jeho ťažení v severnej Afrike. Dostal aj motorkárov z Alnabru. Všetci sú za mrežami.“

„Za mojich čias motorkári predávali spíd a heroínu sa vyhýbali ako moru.“

„Volajú sa Los Lobos. Tvária sa ako Hells Angels. Podľa našich informácií tvorili jednu z dvoch sietí obchodu s violínom. Rozbili sme ich pri masovom zatýkaní a následnej razii v Alnabru. Mal si vidieť Bellmanov ksicht v novinách. Na akcii sa zúčastnil osobne.“

„Let’s do some good?“

Beate sa zasmiala. Aj toto mal na nej rád. Bola dosť zbláznená do filmov, aby reagovala aj na náznaky replík z nevydarených scén. Harry jej ponúkol cigaretu, odmietla. Zapálil si.

„Hm. Ako sa, doriti, Bellmanovi podarilo to, o čo sa roky márne usilovalo celé protidrogové oddelenie?“

„Viem, že ho nemáš rád, no je ozaj dobrý líder tímu. V Kripose ho milovali, dodnes sa hnevajú na vedenie, že ho prevelilo k nám.“

„Hm.“ Harry vdýchol dym. Cítil, ako tým tíši hlad po niečom inom. Nikotín. Trojslabičné slovo, ktoré sa tiež končí na - ín. „Takže kto nám zostal?“

„To je nevýhoda ničenia škodnej. Zasiahneš do potravinového reťazca a netušíš, či si len neuvoľnil priestor iným. Ešte horším…“

„Niečo tomu nasvedčuje?“

Beate mykla plecom.

„Zrazu nemáme informácie z ulice. Naše spojky nič nevedia. Alebo držia hubu. Len sa čosi šepká o mužovi z Dubaja. Nikto ho nevidel, nikto netuší, ako sa volá, je ako neviditeľný bábkar, poťahujúci nitky zo zákulisia. Vidíme, že sa obchoduje s violínom, no nedarí sa nám ho vystopovať k prameňu.

Díleri, ktorých dostaneme, tvrdia, že ho kúpili od dílerov na rovnakej úrovni. Nie je bežné, aby niekto takto zahládzal stopy. No svedčí to o tom, že máme do činenia s jednoduchou a mimoriadne profesionálnou organizáciou, ktorá sa stará o import aj distribúciu.“

„Muž z Dubaja. Tajomný génius. Už sme čosi podobné zažili, však? A napokon sa ukáže, že je to celkom obyčajný sviniar.“

„Harry, toto je o niečom inom. Začiatkom roka sme zaznamenali zopár neuveriteľne brutálnych vrážd, za všetkými boli drogy. Nikto nič nehovorí. Dvoch vietnamských dílerov našli zavesených za nohy v byte, z ktorého obchodovali. Utopených. K hlave mali priviazané igelitové tašky plné vody.“

„Toto nie je arabská metóda. Takto to robia Rusi.“

„Prosím?“

„Vešajú ich dole hlavou, na ňu im priviažu igelitovú tašku, do ktorej urobia dieru, aby mali vzduch.

A začnú im liať vodu na chodidlá. Voda steká po tele do igelitovej tašky, čo sa postupne plní. Metódu volajú Man On The Moon.“

„Odkiaľ to vieš?“

Harry pokrčil plecom. „V osemdesiatych rokoch extrémne bohatý kirgizský boss Birajev získal jednu z dvoch originálnych kombinéz austronautov z vesmírnej lode Apollo jedenásť. Na čiernom trhu stojí dva milióny dolárov. Tých, ktorí sa ho pokúšajú oklamať alebo neplatia dlhy, navlečie do kombinézy. Filmuje tvár toho chudáka, keď v skafandri pomaly stúpa voda. Potom film posiela ostatným, ktorí meškajú s platbou.“

Harry vyfúkol dym k oblohe.

Beate sa naňho pozrela a zavrtela hlavou. „Harry, čo si to vlastne robil v Hongkongu?“

„Pýtala si sa ma na to v telefóne.“

„A neodpovedal si mi.“

„Máš pravdu. Hagen spomínal, že ma namiesto tohto prípadu môže nasadiť na iný. Hovoril o vražde nejakého špeha.“

„Áno,“ prikývla Beate. Očividne sa jej uľavilo, že už nehovoria o Gustovi a Olegovi.

„O čo ide?“

„O mladíka, ktorý pre nás pracoval. Vyplavilo ho na breh neďaleko miesta, kde sa šikmá strecha opery dotýka vody. Videli to turisti, deti, kopa ľudí. Bolo z toho veľké haló.“

„Zastrelili ho?“

„Utopili.“

„A odkiaľ viete, že to bola vražda?“

„Nemal nijaké vonkajšie poranenia. Naozaj to vyzeralo tak, že nešťastnou náhodou padol do vody.

Pri opere mal svoj rajón. Potom mu však Bj?rn Holm skontroloval vodu v pľúcach. Sladká voda.

A ako vieš, voda vo fjorde je slaná. Zdá sa, že niekto ho hodil do mora, aby to vyzeralo, že sa utopil tam.“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry. „Ako špeh určite chodil po nábreží rieky Aker. Tam je sladká voda a vlieva sa do fjordu.“

Beate sa usmiala. „Harry, som rada, že si sa vrátil. Bj?rn však myslel aj na to, porovnal baktérie, obsah mikroorganizmov a tak ďalej. Voda v pľúcach bola príliš čistá na to, aby pochádzala z rieky.

Filtrovaná ako pitná voda. Predpokladám, že sa utopil vo vani. Alebo v nádrži pod čističkou. Alebo…“

Harry vyfúkol dym na chodník. „V igelitovej taške.“

„Áno.“

„Čo ten Dubajčan? Viete o ňom niečo?“

„Harry, práve som ti to povedala.“

„Nič si mi nepovedala.“

„Veď práve.“

Zastali pri moste. Harry sa zadíval na hodinky.

„Ponáhľaš sa niekam?“ spýtala sa Beate.

„Nemám kam,“ odvetil Harry. „Urobil som to len preto, aby som ti dal možnosť povedať, že sa niekam ponáhľaš, a nemala si pocit, že si sa na mňa vykašľala.“

Beate sa usmiala. Keď sa usmieva, je v podstate celkom pekná, uvedomil si Harry. Zvláštne, že ešte vždy nikoho nemá. Alebo má. Je jedným z ôsmich kontaktov v jeho mobile, hoci o tom ani nevie.

Bé ako Beate.

Há ako Halvorsen, Harryho niekdajší kolega a otec Beatinho dieťaťa. Zabitý v službe. Doteraz si ho nevymazal zo zoznamu.

„Volal si Rachel?“ spýtala sa Beate.

Er. Harry sa zamyslel nad tým, či jej meno napadlo Beate pri slove vykašľala. Zavrtel hlavou. Beate čakala. No nemal čo dodať.

Začali hovoriť naraz.

„Už budeš…“

„Budem…“

Usmiala sa „… musieť ísť.“

„Samozrejme.“

Sledoval ju, ako kráča po chodníku.

Potom si sadol na lavičku a hľadel na rieku, na kačky hojdajúce sa na vlnkách.

Mladí belosi sa vracali. Kráčali k nemu.

„Si five-o?“

Americké slangové označenie policajta, ukradnuté z takzvaných autentických televíznych seriálov.

Takže zaňuchali Beate, nie jeho.

Harry zavrtel hlavou.

„Chceš…“

„Pokoj,“ odvetil Harry. „Svätý pokoj.“

Z vnútorného vrecka vylovil značkové slnečné okuliare Prada. Daroval mu ich majiteľ obchodíka na Canton Road, ktorý trochu meškal s platbami. Bol to ženský model, Harrymu na tom však nezáležalo. Páčili sa mu.

„Počkajte!“ zakričal za nimi. „Máte violín?“

Jeden z nich len čosi zamrmlal. Druhý sa zvrtol: „Choď do centra.“

„Kam?“

„Pohľadaj van Persieho alebo Fabregasa.“ Ich smiech zanikol kdesi pri džezovom klube Blä.

Harry sa oprel a sledoval kačky, ktoré sa mimoriadne šikovne odrážali na vodnej hladine, akoby to boli rýchlokorčuliari na čiernom ľade.

Oleg držal jazyk za zubami, ako to robievajú vinníci. Je to ich privilégium a jediná rozumná stratégia. Takže – čo ďalej? Ako má vyšetrovať čosi, čo je už dávno odhalené, ako odpovedať na otázky, na ktoré už dávno existuje jasná odpoveď? Čo tým chce dosiahnuť? Zmeniť pravdu tým, že ju bude popierať? Ako vyšetrovateľ neraz počul

príbuzných opakovať ten istý patetický refrén: „Môj syn? Vylúčené!“ Vedel, prečo chce vyšetrovať tento prípad. Lebo nič iné nemôže urobiť. Len takto môže byť prospešný. Je ako matka, ktorá trvá na tom, že na synovom pohrebe bude variť hosťom, ako hudobník, ktorý ide zahrať na pohreb svojho priateľa. Potreboval niečo robiť, aj keby to malo byť len gesto na útechu.

Jedna z kačiek sa kĺzala k nemu, možno v nádeji na kúsok chleba. Nie že by verila, no šťastie je nepredvídateľné. Porovnala spotrebu energie s pravdepodobnosťou odmeny. Nádej. Čierny ľad.

Harry prudko vstal. Z vrecka vytiahol kľúče. Práve si spomenul, prečo si vtedy kúpil visiacu zámku s kľúčom. Nebola preňho, ale pre korčuliara. Pre Olega.

7/

Policajt Truls Berntsen sa chvíľu zhováral s vedúcim hliadky na letisku. Priznal, že si uvedomuje, že letisko leží v policajnom okrsku Romerike, a tak nie je v jeho kompetencii zasahovať do ich práce, no zo svojej pozície už dlhšie sledoval zadržaného, a jeho zdroj mu prezradil, že Torda Schultza práve prichytili pri pašovaní drog. Vytiahol policajný preukaz zamestnanca oddelenia špeciálnych úloh, vyšetrujúceho organizovanú kriminalitu v policajnom okrsku Osla. Vedúci hliadky mykol plecom a bez slova ho odviedol do jednej z troch väzobných ciel.

Keď sa za ním zabuchli dvere, Berntsen sa poobzeral okolo seba, aby sa ubezpečil, že na chodbe ani v zvyšných dvoch celách nikto nie je. Potom si sadol na záchodovú dosku a zadíval sa na pričňu, na muža s tvárou ukrytou v dlaniach.

„Tord Schultz?“

Muž zdvihol hlavu. Vyzliekol si sako a nebyť označenia na košeli, Berntsen by nikdy neuhádol, že pred ním sedí kapitán lietadla. Piloti nemajú vyzerať takto. Nemá z nich sršať živočíšna hrôza, ich tvár nemá byť bledá a čierne zreničky rozšírené od šoku. I keď všetci, ktorých chytia prvý raz, vyzerajú takto. Berntsenovi chvíľu trvalo, kým sa mu podarilo Schultza identifikovať. Zvyšok však bola hračka. Podľa policajných záznamov Schultz nemal zápis v registri trestov, nikdy nemal do činenia s políciou a podľa neoficiálneho trestného registra nebol ani známy kontaktmi s podsvetím.

„Kto ste?“

„Som tu z poverenia ľudí, pre ktorých pracuješ. A nemyslím tým leteckú spoločnosť. Na ostatné sa vyser. Súhlasíš?“

Schultz kývol na legitimáciu, ktorú mal Berntsen zavesenú na krku. „Si fízel. Snažíš sa ma dostať.“

„V tom prípade by si sa mohol tešiť. Za procedurálne chyby by tvoj advokát mohol žiadať prepustenie. No poradíme si aj bez advokáta. Berieš?“

Kapitán naňho ďalej civel veľkými zreničkami, čo priam hltali každý lúč svetla, každý záblesk nádeje. Berntsen si vzdychol. Mohol len dúfať, že jeho ďalšie slová zapôsobia.

„Vieš, kto je zametač?“ spýtal sa a pokračoval, nečakajúc na odpoveď. „Človek, ktorý hádže polícii pod nohy prekážky. Stará sa o ničenie alebo miznutie dôkazov, o rozhodujúce procesné chyby, čo spôsobia, že prípad sa nikdy nedostane pred súd, alebo hľadá všedné prešľapy vo vyšetrovaní, pre ktoré polícia musí zatknutého prepustiť. Chápeš?“

Schultz dvakrát zažmurkal. A pomaly prikývol.

„Fajn,“ pokračoval Berntsen. „Situácia sa má nasledovne. Obaja padáme voľným pádom a máme len jeden padák. Práve som vyskočil z lietadla, aby som ťa zachránil, zatiaľ mi za to neďakuj, lebo odteraz mi musíš stopercentne dôverovať, aby sme obaja neskončili na zemi. Capisce?“

Ďalšie zažmurkanie. Nechápavé.

„Počul som o jednom nemeckom policajtovi, tiež bol zametač. Pracoval pre gang kosovských Albáncov, ktorí balkánskou cestou dovážali heroín. Tovar sa vozí v nákladných autách z Afganistanu do Turecka, ďalej cez bývalú Juhosláviu do Amsterdamu, odkiaľ ho Albánci posielajú do Škandinávie.

Množstvo hraníc, množstvo ľudí, ktorých treba podplatiť. Medzi nimi je aj tento zametač. Jedného dňa mladého kosovského Albánca chytili s benzínovou nádržou plnou surového ópia. Ani sa ho len neunúval zabaliť, uložil ho rovno do benzínu. Posadili ho do väzby. Ešte v ten deň Albánci kontaktovali svojho zametača. Išiel za chlapcom, vysvetlil mu, že si môže vydýchnuť, lebo všetko vybaví zaňho. Sľúbil mu, že za ním príde na druhý deň a presne mu nadiktuje, čo má vypovedať na polícii. Dovtedy stačí, ak bude držať hubu. No chlapec bol zelenáč, nikdy predtým nesedel. Určite však počul množstvo príbehov o tom, aké nebezpečné je zohnúť sa vo väzenskej sprche po mydlo.

Slovom, hneď na prvom výsluchu sa zložil a bonzol všetkých vrátane zametača v nádeji, že tým obmäkčí sudcu. A potom? Aby polícia získala dôkazy proti zametačovi, do cely namontovala mikrofón. No skorumpovaný policajt neprišiel. Našli ho až o šesť mesiacov neskôr. Roztrúseného po tulipánovom záhone. Som síce chlapec z mesta, no počul som, že z ľudí je dobré hnojivo.“

Berntsen zmĺkol. Díval sa na kapitána a čakal zvyčajnú otázku.

Kapitán sa zdvihol na prični, do tváre sa mu vrátila farba, hlas mu spevnel. „Prečo… zam…

zametača? Veď on predsa nebonzoval.“

„Lebo spravodlivosť neexistuje. Sú len nutné riešenia praktických problémov. Zametač, ktorý mal ničiť dôkazy, sa sám stal dôkazom. Bol odhalený, a keby ho polícia chytila, mohol vyšetrovateľov priviesť ku kosovským Albáncom. A keďže nebol kosovský brat, ale len platená štetka, jeho poprava bola logickým riešením. Dobre vedeli, že vyšetrenie tejto vraždy nebude pre políciu prioritou. Prečo by malo? Zametač už vyfasoval svoj trest a polícia nikdy nezačne vyšetrovanie, ktorého jediným výsledkom môže byť fakt, že sa na svetlo sveta dostane korupcia v jej radoch. Súhlasíš?“

Schultz neodpovedal.

Berntsen sa naklonil bližšie. Stíšil hlas, no hovoril o to zreteľnejšie. „Nemám chuť skončiť v tulipánovom záhone. Naša jediná šanca spočíva vo vzájomnej dôvere. Jeden padák pre dvoch.

Chápeš?“

Kapitán si odkašľal. „A čo ten Albánec? Znížili mu trest?“

„Ťažko povedať. Ešte pred otvorením procesu ho našli zaveseného na stene cely. Niekto mu nabodol zátylok na vešiak.“

Kapitán zbledol.

„Dýchaj zhlboka,“ upokojoval ho Berntsen. Toto mal na svojej práci najradšej. Aspoň občas je pánom situácie.

Schultz sa zaklonil a oprel hlavou o stenu. Privrel oči. „A ak hneď teraz odmietnem tvoju pomoc a budeme sa tváriť, že si tu nikdy nebol?“

„To ti nepomôže. Tvoj a môj zamestnávateľ ťa nechce vidieť na lavici svedkov.“

„Takže tvrdíš, že nemám na výber?“

Berntsen sa usmial. Konečne sa dostal k svojej obľúbenej vete: „Možnosť výberu je luxus, o ktorý si prišiel už dávno.“

Štadión Valle Hovin. Malá betónová oáza uprostred zelených lúk, briez, záhrad a veránd plných kvetináčov. V zime ju využívali ako klzisko, v lete na koncerty, zväčša pre dinosaurov typu Rolling Stones, Prince či Bruce Springsteen. Rachel dokonca presvedčila Harryho, aby tam išli spolu na U2, hoci on vždy miloval kluby a nenávidel koncerty na štadióne. Odvtedy si vždy z Harryho uťahovala, že vo svojom vnútri má rád pop.

Väčšinou však Valle Hovin vyzeral ako teraz. Prázdny a spustnutý ako zatvorená fabrika, čo kedysi vyrábala nejaké nepotrebné veci. Harryho najkrajšie spomienky z Valle Hovinu patrili chvíľam, keď sa sem Oleg chodil korčuľovať. Sledoval ho. Jeho boj. Neúspechy. Pády. A napokon slávu. Nič mimoriadne, len druhé miesto na školských pretekoch. No viac než dosť na to, aby sa Harryho úbohé srdce tak nadúvalo od pýchy, že si musel nasadiť masku ľahostajnosti, aby ich oboch nestrápnil.

„Oleg, to nebolo zlé.“

Harry sa poobzeral okolo seba. Nikde ani živej duše. Kľúč vopchal do dverí šatní pod tribúnou.

V miestnostiach sa nič nezmenilo, len všetko ešte väčšmi spustlo.

Vošiel do pánskej šatne. Smeti na zemi, očividne sem nikto nechodí. Človek tu môže byť sám.

Prešiel medzi skrinky. Väčšina bola odomknutá. Napokon však našiel, čo hľadal. Visiacu zámku.

Hrot kľúča priložil k zúbkovanému otvoru. Nepasuje. Doriti!

Otočil sa. Pohľadom prebehol rad obitých železných skriniek. Zastavil sa pri neďalekej s rovnakou visiacou zámkou. A na kruhu vyrytom do zeleného laku. Písmeno O.

Keď otvoril dvierka, ihneď zbadal Olegove korčule. Hrdza na čepeli dlhých a štíhlych nožov vyzerala ako červený ekzém.

Medzi vetracími otvormi na vnútornej strane dverí boli prilepené dve fotografie. Dve rodinné fotografie. Na jednej bolo päť tvárí. Dve deti ani dospelých – zrejme rodičov – nepoznal. Tretie dieťa mu však bolo povedomé. Nedávno ho videl na inej fotografii. Z miesta činu.

Krásne črty. Gusto Hanssen.

Harry uvažoval, či za to môže práve jeho krása, keď priam inštinktívne cíti, že Hanssen na tú fotografiu nepatrí. Lepšie povedané, nepatrí do tej rodiny.

Zvláštne, že sa to isté nedalo povedať o vysokom plavovlasom mužovi, ktorý sedel za tmavou ženou a jej synom na druhej fotografii. Jeseň pred niekoľkými rokmi. Boli na výlete na Holmenkollene, brodili sa v žltom lístí, Rachel položila fotoaparát na kameň a stlačila samospúšť.

Bol to naozaj on? Nikdy by nepovedal, že mal kedysi také jemné črty tváre.

Racheline oči žiarili, zdalo sa mu, že počuje jej smiech, smiech, ktorý zbožňoval, nikdy sa ho nevedel nasýtiť a vždy sa ho snažil si vyvolať. Smiala sa aj s inými, no pri ňom a Olegovi jej smiech nadobúdal iný tón, vyhradený len pre nich dvoch.

Hľadal ďalej.

Našiel biely pulóver s belasým lemom. Nebol to Olegov štýl, on mal radšej krátke bundy a čierne tričká s emblémom Slayera alebo Slipknotu. Harry ho ovoňal. Jemná voňavka, ženská. Na poličke ležala igelitová taška. Keď ju otvoril, zatočila sa mu hlava. Výzbroj narkomana. Dve striekačky, lyžička, gumené škrtidlo, zapaľovač a chumáč vaty. Chýbali len drogy. Už ju chcel odložiť, keď si všimol čosi iné. Tričko hlboko v skrinke. Červeno-biele. Vytiahol ho. Futbalový dres s výzvou na hrudi. Fly Emirates. Arsenal.

Pozrel sa na fotografiu. Na Olega. Aj on sa usmieval. Akoby aspoň vtedy veril, že pred objektívom spolu sedia traja ľudia, ktorí sa zhodujú v tom, že všetko bude dobre, a takto to chcú. Prečo to potom zničil?

„Tak ako si klamal, že vždy budeš s nami.“

Strhol z dverí obe fotografie a vopchal si ich do vrecka.

Keď vychádzal von, nad Ullernäsenom už zapadalo slnko.

8/

Otec, vidíš, ako krvácam? Tečie zo mňa moja zlá krv. Aj tvoja, Oleg. To za teba by mali vyzváňať kostolné zvony. Preklínam ťa. Preklínam deň, keď som ťa stretol. Bol si na koncerte Judas Priest v hale Spektrum. Čakal som ťa vonku a vkĺzol do vychádzajúceho davu.

„Super tričko,“ pochválil som ťa. „Odkiaľ ho máš?“

Zvláštne si na mňa pozrel. „ZAmsterdamu.“

„Ty si bol na Judas Priest v Amsterdame?“

„Prečo nie?“

O Judas Priest som nevedel ani hovno, no zistil som si aspoň to, že je to skupina, nie spevák, a ich líder sa volá Robčosi.

„Super. Priest je fasa.“

Na okamih si zmeravel. Potom si sa na mňa zadíval. Sústredene ako zviera, ktoré čosi zavetrilo.

Nebezpečenstvo, korisť, sparingpartnera. Alebo – ako v tvojom prípade – spriaznenú dušu. Lebo zhrbený, vlečúci sa Oleg si samotu so sebou nosil ako ťažký premočený kabát. Vybral som si ťa práve pre tvoju samotu. Sľúbil som ti, že ťa pozvem na kolu, ak mi povieš, aké to bolo v Amsterdame.

A tak si mi porozprával o koncerte Judas Priest v Heineken Music Hall pred dvoma rokmi. O dvoch kamarátoch, ktorí mali osemnásť a devätnásť rokov, a keď si vypočuli platňu skupiny Priest so skrytým odkazom DO IT, vytiahli na seba pušku. Len jeden z nich prežil. Priest hral heavy metal, občas aj speed metal. A v priebehu dvadsiatich minút si mi povedal toľko o goth a death, že bolo načase do rozhovoru uviesť meth. Pervitín.

„Oleg, poďme si zalietať. Oslávme spolu stretnutie spriaznených duší. Čo povieš?“

„Nerozumiem.“

„Moji známi organizujú trip v parku.“

„No a?“ odvrkol.

„Nič ťažké. Len trochu perníka.“

„Sorry, toto sa ma netýka.“

„Ser na to, ani mňa sa to netýka. Len si párkrát potiahneme. Ty a ja. Skutočné péčko, nijaká špina.

Tak ako Rob.“

Oleg sa zarazil. Potom pomaly prehltol kolu. „Rob?“

„Áno.“

„Rob Halford?“

„Veď jasné. Jeho ľudia kupovali od toho istého chlapíka. Máš prachy?“

Povedal som to medzi rečou, tak samozrejme a prirodzene, že v jeho pohľade sa nezjavil ani náznak nedôvery. „Rob Halford berie pervitin?“

Vytiahol päťstovku, čo som od neho vypýtal. Povedal som mu, aby počkal, vstal som a odišiel.

Smerom k mostu Vaterlands. Keď som mu zmizol z dohľadu, odbočil som doprava, prebehol cestu a prešiel tristo metrov k stanici. Veril som, že Olega Drbnutého Faukeho som vtedy videl naposledy.

Až keď som sedel v podchode pod nástupišťami s fajkou v ústach, pochopil som, že sme ešte neskončili. Ani náhodou. Bez slova sa nado mňa postavil. Oprel sa chrbtom o stenu a skĺzol ku mne.

Vystrel ruku. Podal som mu fajku. Vdýchol. Rozkašľal sa. A načiahol druhú ruku. „Ešte drobné.“

A tak sa z Gusta a Olega stal tím. Každý deň, keď skončil v obchode Clas Ohlson, kde v sklade pracoval na letnej brigáde, chodili sme spolu k Oslo City, do parkov, kúpali sme sa v špinavej jarnej vode a sledovali sme, ako okolo novej opery vyrastá mestská štvrť.

Rozprávali sme sa o životných plánoch, kým chceme byť, o všetkých miestach, čo navštívime, fajčili a fetovali sme všetko, k čomu sme sa dostali za jeho peniaze z brigády.

Povedal som mu o svojom nevlastnom fotrovi, ako ma vyhodil z domu, lebo moja nevlastná matka po mne išla. Oleg, ty si mi rozprával o chlapovi, s ktorým žila tvoja matka, o fízlovi Harrym. Tvrdil si, že je najfasa. Človek, ktorému môžeš dôverovať. No niečo sa posralo. Najprv medzi ním a tvojou matkou. Potom vás vtiahol do prípadu nejakej vraždy, čo vyšetroval. Vtedy si sa s matkou odsťahoval do Amsterdamu. Mykol som plecom, že možno je najfasa, no najfasa je debilné slovo. Povedal si, že drbnutý je ešte debilnejšie, a už je mimo. A že prečo hovorím takou vidieckou nórčinou, veď som z mesta. Odsekol som, že preháňam z princípu, a pointa je v tom, že drbnutý je tak mimo, až to je zase okej. Oleg na mňa pozrel a povedal, že to ja som tak mimo, až som zase okej. A slnko žiarilo a mne docvaklo, že mi ešte nikdy nikto nepovedal nič také pekné.

Zo srandy sme na hlavnej ulici žobrali peniaze, na Radničnom námestí som šľohol skejtbord a o polhodinu som ho na Staničnom námestí vymenil za spíd. Odviezli sme sa loďou na ostrov Hovedoya, kúpali sa a pili pivo. Zopár báb nás zavolalo k sebe na otcovu plachetnicu a ty si skákal zo sťažňa, ledva sme to prežili. Električkou sme sa odviezli na kopec Ekeberg pozerať západ slnka.

Práve sa tam hral mládežnícky futbalový turnaj. Na mňa zízal jeden smutný tréner zo severného Nórska, tak som sa ponúkol, že mu za tisícku vyfajčím. Keď mi dal peniaze, počkal som, kým si nohavice stiahne až k členkom, a utiekol som. Hovoril si, že sa tváril hrozne opustene a pozeral na teba, akoby ťa prosil, aby si urobil prácu za mňa. Bože, ako sme sa smiali!

To leto bolo nekonečné. Napokon sa však predsa skončilo. Za tvoj posledný plat sme si kúpili joint a dym sme fúkali do bledej, prázdnej nočnej oblohy. Hovoril si, že sa vraciaš do školy, budeš mať najlepšie známky a vyštuduješ právo ako tvoja matka. A potom pôjdeš na drbnutú policajnú školu!

Smiali sme sa, až nám slzy tiekli.

Keď sa však začala škola, vídali sme sa málo. A potom ešte menej. Býval si na Holmenkollene u matky, ja som si našiel matrac v skúšobni nejakej kapely, pre ktorú to bolo okej, ak im postrážim nástroje a vypadnem, keď začnú cvičiť. Už som sa ťa vzdal, myslel som si, že si sa vrátil do svojho štréberského života. Asi v tom čase som začal dílovať.

Vlastne to bola náhoda. Šlohol som prachy jednej babe, u ktorej som prespal. Zišiel som k stanici a spýtal sa Tutua, či nemá ice. Tutu mal menší problém s koktaním a patril pod Odina, šéfa Los Lobos.

Prezývku dostal, keď Odin potreboval vyprať kufor plný drogových peňazí a Tutua poslal do stávkovej kancelárie v Taliansku, aby stavil peniaze na vopred dohodnutý zápas, kde domáci mali vyhrať 2:0.

Odin mu vysvetlil, ako sa povie po taliansky dva nula, no Tutu bol taký nervózny a tak koktal, že bookmaker počul dva – dva, a tak to zapísal na kupón. Desať minút pred koncom viedli domáci 2 : 0

a všetko bolo v pohode. Okrem Tutua, ktorý si vtedy prečítal na ústrižku, že všetko stavil na výsledok dva – dva. Vedel, že Odin mu strelí do kolena. Odin rád strieľal ľuďom do kolena. Tu však nastal druhý zlom. Na lavičke hostí sedel nedávno kúpený poľský útočník, ktorý vedel po taliansky tak málo ako Tutu a nepochopil, že zápas je dohodnutý. A keď ho tréner poslal na ihrisko, robil to, za čo si myslel, že je platený. Strelil gól. Dva góly. Tutu bol zachránený. Keď však v ten večer išiel za Odinom, aby mu porozprával o svojom pekelnom šťastí, rýchlo oň prišiel. Začal totiž zlou správou o tom, ako pre koktanie stavil všetko na nesprávny výsledok. A bol taký rozrušený a tak koktal, až Odin stratil trpezlivosť, vytiahol revolver a – tretí zlom – strelil Tutua do kolena oveľa skôr, než sa vo svojom príbehu dostal k Poliakovi.

Jednoducho, Tutu mi v ten deň na stanici odvetil, že k ice sa už ne-ne-nedostanem a musím sa uspokojiť s pr-pr-práškom. Prášok je lacnejší a tiež je to pervitín, no ja ho neznášam. Ice sú krásne biele kryštály, ktoré človeku odpália hlavu, zatiaľ čo žlté zapáchajúce svinstvo, čo človek dostane v Osle, je zmes s práškom do pečiva, práškovým cukrom, aspirínom, vitamínom B-12 a kadejakými inými smeťami. Pre fajnšmekrov sú nasekané tabletky na tíšenie bolesti, čo chutia ako spíd. S drobnou množstvovou zľavou som kúpil to, čo mal, a ešte mi zostali peniaze na trochu amfetamínu. A keďže ten je napriek všetkému v porovnaní s perníkom čistá zdravá výživa, akurát trochu pomalší, strelil som si spíd, pervitín zmiešal s práškom na pečenie a so slušnou maržou ho predal na Placi.

Na druhý deň som sa vrátil za Tutuom a celú akciu som zopakoval, akurát vo väčšom objeme.

Trochu som si dal, zvyšok som zmiešal a predal. A ďalší deň znova. Povedal som mu, že zoberiem viac, ak môžem zaplatiť až na druhý deň, no len sa zasmial. Keď som sa vrátil štvrtý raz, povedal, že šéf navrhuje, aby sme celému obchodu dali sy-sy-sys-tém. Videli ma, ako predávam, a páčil sa im môj štýl.

Keď sa mi podarilo predať denne dve balenia, mal som päťtisíc čistý zisk. A tak som sa stal dílerom Odina a Los Lobos. Dopoludnia mi Tutu doniesol tovar, o piatej som mu prinášal prachy a to, čo sa mi prípadne nepodarilo predať. Vždy som predal všetko.

Tri týždne všetko bežalo ako po masle. Až do istej stredy. Predal som dve balenia, mal som vrecká plné prachov a nos spídu a naraz som nevidel dôvod stretávať sa s Tutuom pri stanici. Napísal som mu esemesku, že si beriem dovolenku, a naskočil som na loď do Dánska. Človek musí rátať so stratou koncentrácie, keď sa mu tak znenazdajky začne dariť.

Keď som sa vrátil, zachytil som reči, že po mne ide Odin. A to ma trochu vydesilo, najmä preto, že som vedel o pôvode Tutuovej prezývky. A tak som sa stránil ľudí a motal sa po iných štvrtiach. Čakal som na súdny deň. Odin mal však vážnejší problém než dílera, čo mu dlhuje pár tisícok. V meste mu vyrástla konkurencia. Dubaj. Nepredával tenisky, ale herák, ktorý bol pre Los Lobos zdrojom obživy.

Niekto tvrdil, že sú za tým Bielorusi, iní, že Litovci, ďalší zasa, že nórski Pakistanci. Všetci sa však zhodovali, že ide o profesionálnu organizáciu, ktorá sa neštíti ničoho, a najlepšie je o nej vedieť čo najmenej.

A potom sa začala odporná jeseň.

Už dávno som minul zarobené peniaze, nemal som robotu a musel som sa skrývať. Na nástroje kapely z ulice Bispegata som našiel kupca, prišiel sa na ne pozrieť v domnení, že sú moje – veď som tam predsa býval! Stačilo si len tľapnúť. Vtedy sa – ako anjel spásy – zjavila Irene. Pehavá, krásna Irene. Bolo októbrové ráno, sedel som s nejakými exotmi v parku Sofienberg, keď rozžiarená zastala pri mne. Spýtal som sa, či má peniaze. Mlčky zamávala kreditkou. Kreditkou otca Rolfa. V najbližšom bankomate sme mu vybielili konto. Irene sa najprv bránila, no keď som jej vysvetlil, že mi ide o život, pochopila, že musí. Tridsaťjeden tisíc. Išli sme do Olympu, jedli sme a pili, kúpili sme si niekoľko gramov spídu a pobrali sa domov. Prezradila mi, že sa pohádala s mamou. Prenocovala u mňa.

Na druhý deň som ju vzal so sebou k stanici. Tutu s dlhou bradou sedel na motorke v koženej bunde s vlčou tlamou na chrbte. Okolo lebky mal obmotanú pirátsku šatku, nad golierom mu vytŕčalo tetovanie. Napriek tomu stále vyzeral iba ako zasraný poskok. Už sa chystal za mnou rozbehnúť, keď pochopil, že práve idem

za ním. Dal som mu dvadsaťtisíc, čo som mu dlhoval, a päťtisíc za úroky. Poďakoval som sa, že ma pred dovolenkou založil. V nádeji, že budeme môcť začať odznova. Tutu s pohľadom upretým na Irene zavolal Odinovi. Videl som, čo chce. Pozrel som sa na ňu. Chuderka krásna, nežná Irene.

„Odin chce ešte p-p-päťtisíc,“ koktal Tutu. „Ak ich nedáš, mám ťa z-z-z…“ zadržal dych.

„Zmlátiť,“ pomohol som mu.

„Na mieste.“

„Fajn, dnes predám dve balenia.“

„Musíš ich za-za-zaplatiť.“

„Prestaň. Prachy tu máš za dve hodiny.“

Tutu na mňa pozrel. Kývol na Irene, ktorá ma čakala na schodoch do stanice. A čo o-o-ona?“

„Pomáha mi.“

„Dievčatám sa ľahko pr-pre-predáva. Berie?“

„Ešte nie.“

„Zl-zlodej,“ usmial sa Tutu svojím bezzubým úsmevom.

Odpočítal som peniaze. Posledné. Vždy boli posledné. Ako krv, čo teraz opúšťa moje telo.

O týždeň neskôr pred kaviarňou Elm Street Rock Café pri mne a Irene zastal chlapec.

„Irene, toto je Oleg,“ povedal som a zoskočil som z múrika. „Oleg, moja sestra Irene.“

Objal som ho. Cítil som, že mi hľadí ponad plece. Na Irene. A aj cez riflovú bundu som cítil, ako sa mu rozbúchalo srdce.

Policajt Berntsen sedel s nohami vyloženými na stole, slúchadlo telefónu si tisol k uchu. Zavolal na policajnú

stanicu do Lillestramu v policajnom okrsku Romerike a predstavil sa ako Roy Lunder, zamestnanec laboratória Kriposu. Policajt mu práve potvrdil, že prijali vrecko z Gardermoenu a predpokladajú, že ide o heroín. Podľa pravidiel všetky takéto vzorky zasielajú na test do laboratória Kriposu v Osle.

Auto z Kriposu raz týždenne obchádza policajné okrsky východného Nórska, aby ich zozbieralo.

Vzdialenejšie okrsky ich zasielajú vlastným kuriérom.

„Výborne,“ povedal Berntsen a poťukal po stole falošnou legitimáciou Kriposu na meno Roy Lunder. „Aj tak sa chystám do Lillestramu, môžem ju hneď vziať. Takéto prípady chceme riešiť obratom. Ďakujem, uvidíme sa zajtra ráno.“

Položil a zadíval sa z okna na novú mestskú časť Bj?rvika, ktorá sa už začínala dvíhať k oblohe.

Premýšľal nad všetkými drobnými detailmi, rozmermi skrutiek, matíc, kvalitou malty, flexibilitou okenných tabúľ, nad všetkým, čo treba, aby celok fungoval. A cítil hlbokú spokojnosť. Lebo to funguje. Toto mesto funguje.

9/

Dlhé štíhle kmene borovíc sa strácali v zelených korunách ako ženské nohy v krátkej sukni a vrhali priesvitné popoludňajšie tiene na parkovisko. Harry zastal na konci výjazdu. Utrel si pot z čela a zadíval sa na tmavý dom. Čierne trámy budili dojem stability, istoty, ochrany pred trolmi aj nevyspytateľnosťou prírody. Napriek tomu sa jeho obyvatelia neubránili. Okolité veľké, neelegantné vily ich majitelia neustále vylepšovali a rozširovali. ?ystein, v Harryho telefónnom zozname zapísaný ako ?, tvrdil, že drevené domy symbolizujú túžbu majetných mešťanov po návrate k zdravej a prirodzenej jednoduchosti. Pre Harryho však boli symbolom chorého, perverzného obliehania rodiny sériovým vrahom. Napriek tomu sa rozhodla dom nepredať.

Harry prešiel k dverám a stlačil zvonček.

Ťažké kroky za dverami. V tej chvíli pochopil, že mal najprv zavolať.

Dvere sa otvorili.

Muž mal plavú ofinu, ktorá mu v mladosti určite prinášala množstvo výhod, a tak si jej redšiu verziu ponechal aj do pokročilého veku v nádeji, že bude účinkovať naďalej. Harry usúdil, že aj vyžehlenú belasú košeľu nosil ešte za mladi.

„Môžem vám nejako pomôcť?“ Priateľský otvorený pohľad. V očiach ani stopa po nedôvere.

Na vrecku košele vyšitý maličký hráč póla.

Harry cítil, ako mu vyschlo v hrdle. Rýchlo skontroloval meno pri zvončeku.

Rachel Faukeová.

Ale pred ním stojí pekný muž s jemnými črtami tváre a drží dvere, akoby boli jeho. Harry vedel, že má na výber niekoľko dobrých úvodných replík, no vybral si túto: „Kto ste?“

Muž vedel urobiť grimasu, o ktorú sa Harry vždy pokúšal márne. Zvraštil čelo a zároveň sa usmial.

Veľkorysé pobavenie človeka nad drzosťou pochybných indivíduí.

„Keďže stojíte pred dverami a ja vo dverách, je zrejme prirodzenejšie, aby ste mi najprv vy prezradili, kto ste. A čo chcete.“

„Bez problémov,“ odvetil Harry a nahlas zazíval. Samozrejme, že sa môže vyhovoriť na časový posun. „Prišiel som sa porozprávať so ženou, ktorej meno je uvedené pri zvončeku.“

„Ste…?“

„Svedkovia Jehovovi,“ odsekol Harry a pozrel sa na hodinky.

Muž podvedome zablúdil pohľadom za Harryho, hľadajúc obligátneho človeka do páru.

„Volám sa Harry a prišiel som z Hongkongu. Kde je?“

Muž zdvihol obočie. „Ten Harry?“

„Keďže v posledných päťdesiatich rokoch ide v Nórsku zrejme o najmenej populárne meno, môžeme z toho vychádzať. Kde je?“

Muž prikývol, pousmial sa, akoby sa mu v mozgu prehrávali informácie, čo dostal o osobe, ktorá teraz stojí pred ním. No nenaznačil, že chce ustúpiť z dverí, alebo aspoň odpovedať na Harryho otázku.

„Takže?“ Harry prešliapol z nohy na nohu.

„Odkážem jej, že ste tu boli.“

Harrymu vyletela noha, iba podvedome zvrtol členok, aby do dverí kopol podrážkou, nie jemnou kožou topánky. Aj takéto veci ho naučila jeho nová práca. Muž sa pozrel na nohu, potom na Harryho.

Povýšenosť a pobavenie zmizli. Chcel niečo povedať. Niečo príkre, čo by uviedlo veci na správnu mieru. No Harry vedel, že si to rozmyslí. Keď z Harryho tváre vyčíta dôvod, pre ktorý si to ľudia zvyčajne rozmyslia.

„Daj…“ Zmĺkol. Zažmurkal. Harry čakal. Na neistotu. Zaváhanie. Ústup. Nové zažmurkanie. Muž si odkašľal. „Nie je doma.“

Harry nechal pôsobiť prenikavé ticho. Lomcovalo dverami. Dve sekundy. Tri sekundy.

„Ja… ach, neviem, kedy sa vráti.“

V Harryho tvári sa nepohol ani sval, zatiaľ čo mužova menila výrazy, akoby hľadala správny, ktorým sa môže zaštítiť. A skončila pri pôvodnom, priateľskom.

„Volám sa Hans Christian. Ja… prepáčte, že som musel byť taký rázny. No v súvislosti s prípadom sa neustále zjavujú nové fakty a Rachel teraz potrebuje najmä pokoj. Som jej advokát.“

„Jej?“

„Ich. Jej a Olega. Pôjdete ďalej?“

Harry prikývol.

Na stole ležali kôpky papierov. Harry pristúpil bližšie. Podklady k prípadu. Policajné správy.

Množstvo materiálov svedčilo o tom, že hľadali veľa a dlho.

„Smiem sa vás spýtať, čo tu robíte?“ spýtal sa Hans Christian.

Harry listoval. Testy DNA. Výpovede svedkov. „A ty?“

„Prosím?“

„Čo tu robíš? Nemáš vlastnú kanceláriu?“

„Rachel chce byť pri príprave obhajoby. Veď sama je právnička. Počúvajte ma, pán Hole. Viem presne, kto ste, že ste mali k Olegovi a Rachel veľmi blízko, ale…“

„A ako blízko máš k nim ty?“

„Ja?“

„Ty. Mám pocit, že sa staráš o jedno aj o druhé.“

Harry zachytil podtón vo svojom hlase a uvedomil si, že sa prezradil. A stratil prevahu. Muž sa naňho prekvapene zadíval.

„S Rachel sme starí kamaráti,“ odvetil Hans Christian. „Vyrastal som kúsok odtiaľto, študovali sme spolu právo a… áno. Keď ľudia najlepšie roky prežijú spolu, vzniká medzi nimi puto.“

Harry prikývol. Vedel, že by mal čušať. Čokoľvek povie, len tým zhorší situáciu.

„Hm. Pri takom silnom pute je čudné, že som o tebe nikdy nepočul, keď som bol s Rachel.“

Hans Christian nestihol odpovedať. Otvorili sa dvere. A stála v nich ona.

Harry cítil, ako mu srdce zovrela päsť a prudko ním zalomcovala. Tá istá štíhla, vzpriamená postava. Tá istá tvár v tvare srdca s tmavohnedými očami a trochu priširokými ústami, čo sa tak rady smiali. Takmer rovnaké vlasy, dlhé, možno len o trochu menej tmavé. Iba jej pohľad sa zmenil. Mala oči štvaného zvieraťa, napätý, nepokojný pohľad. Keď sa však zadívala na Harryho, akoby sa do nej čosi vrátilo. Niečo z toho, čím bola. Čím boli.

„Harry,“ povedala potichu. A pri zvuku jej hlasu sa všetko vrátilo.

Urobil dva kroky a objal ju. Vôňa jej vlasov. Jej dlane na jeho chrbte. Pustila ho prvá. Poodstúpil a pozrel sa na ňu.

„Vyzeráš dobre,“ povedala. »Aj ty.“

„Klamár.“ Letmo sa usmiala. V očiach už mala slzy.

Zostali stáť. Harry jej dovolil, aby si ho premerala, aby si zapísala do pamäti jeho o tri roky staršiu tvár s novou jazvou. „Harry,“ zopakovala a sklonila hlavu, zasmiala sa. Prvá slza sa jej chvíľu chvela na mihalnici, potom sa na hebkej pokožke zjavil vlhký pásik.

Kdesi v miestnosti zakašľal muž s hráčom póla na košeli a zamrmlal čosi o nejakom stretnutí, na ktoré budú meškať.

Potom zostali sami.

Rachel postavila na kávu. Videl, ako skúma jeho meravý kovový prst, no nepovedala ani slovo. Už dávno sa bez slov dohodli, že Snehuliaka nikdy nebudú spomínať. Preto Harry pri kuchynskom stole radšej rozprával o svojom novom živote v Hongkongu. Prezradil toľko, koľko mohol. Toľko, koľko chcel. Že práca debetného poradcu pre nesplatené pohľadávky Hermana Kluita spočíva výlučne v stretnutiach s dlžníkmi a v priateľských upozorneniach. Poradca len radí, že je v ich záujme zaplatiť čím skôr. Harryho prvotnou a v podstate jedinou kvalifikáciou na túto prácu bolo jeho stodeväťdesiattri centimetrov, široké plecia, krvou podliate oči a hlboké jazvy.

„Priateľský profík. Oblek, kravata, nadnárodné spoločnosti v Hongkongu, v Taiwane a v Šanghaji.

Hotelové izby s obsluhou. Krásne kancelárske budovy. Všetko je civilizované, v podstate ide o privátne bankovníctvo, aké poznáš zo Švajčiarska, akurát s čínskym nádychom. Západniarske podávanie rúk a zdvorilostné frázy. Ale ázijské úsmevy. V podstate všetci zaplatia na druhý deň a Herman Kluit je spokojný. Rozumieme si.“

Naliala im kávu a sadla si. Nadýchla sa.

„Dostala som prácu na medzinárodnom súdnom dvore v Haagu s kanceláriou v Amsterdame. Verila som, že keď opustíme tento dom, toto mesto, pozornosť okolia aj…“

Aj mňa, uvedomil si Harry.

„… spomienky, všetko sa zmení. Chvíľu to tak aj vyzeralo. Potom sa to však začalo. Najprv neodôvodnenými výbuchmi hnevu. Oleg ako chlapec predsa nikdy nezvyšoval hlas. Býval mrzutý, to áno, no nikdy… takto. Obviňoval ma, že som mu odchodom z Osla zničila život.

Vedel, že sa nemôžem brániť. Keď som sa rozplakala, aj on plakal. Pýtal sa, prečo som ťa odvrhla, keď si nás zachránil pred… pred…“

Prikývol, aby nemusela vysloviť to meno.

„Po večeroch sa začal túlať. Nechcel, aby som spoznala jeho nových kamarátov. Raz sa mi priznal, že bol v coffee shope na Leidsepleine a fajčil hašiš.“

„V Bulldogu s turistami?“

„Presne tak, aj ja som si hovorila, že to je len súčasť Amsterdam experience. No veľmi som sa bála.

Jeho otec… veď vieš.“

Harry prikývol. Bohatí Rusi. Drogy, hnev, depresie. Krajina Dostojevského.

„Dlhé hodiny sedával zatvorený v izbe a počúval hudbu. Ťažké, temné kapely. Veď ich poznáš…“

Harry opäť prikývol.

„Ale aj tvoje platne. Franka Zappu. Milesa Davisa. Supergrass. Neila Younga. Supersilent.“

Vymenúvala ich s takou istotou, až ju Harry upodozrieval, že ich sama počúva.

„Potom, keď som mu raz vysávala izbu, našla som dve tabletky s usmiatymi očami.“

„Extáza.“

Prikývla. „O dva mesiace som dostala prácu na prokuratúre v Osle a sťahovali sme sa späť.“

„Do bezpečného, nevinného Osla.“

Pokrčila plecami. „Potreboval zmenu prostredia. Nový začiatok. A fungovalo to. Nie je typ, čo má veľa kamarátov, no stretol zopár starých a v škole sa mu darilo, kým…“

Jej hlas sa zrazu triasol v základoch.

Harry čakal. Odpila si z kávy. Zbierala sily.

„Mizol na celé dni. Nevedela som, čo si počať. Robil si, čo chcel. Volala som políciu, psychológov, sociológov. Nebol plnoletý, napriek tomu nemohli konať bez dôkazov, že užíva drogy alebo porušuje zákon. Bola som bezmocná. Ja! Hoci som vždy tvrdila, že za problémy detí môžu ich rodičia, a vždy som mala pripravené riešenie, keď išlo o deti iných. Nebuďte apatickí, netvárte sa, že sa nič nedeje!

Konajte!“

Zadíval sa na jej ruku položenú vedľa jeho. Štíhle prsty. Jemná sieť žiliek pod bledou pokožkou, ktorú mávala koncom leta krásne opálenú. Odolal však impulzu a nepoložil na ňu svoju dlaň. Niečo akoby mu stálo v ceste. Oleg. Vzdychla si:

„A tak som ho chodila hľadať do centra. Večer čo večer. Kým som ho nenašla. Stál na rohu ulice Tollbugata a potešil sa, že ma vidí. Povedal, že je šťastný. Že si našiel prácu a býva v byte s kamarátmi. Že potrebuje slobodu a nemám sa ho veľa vypytovať. Je len na výlete, absolvuje vlastnú verziu roka, aký iní mladí prežijú na ceste okolo sveta. Okolo sveta v centre Osla.“

„Čo mal oblečené?“

„Prečo?“

„Nič. Pokračuj.“

„Tvrdil, že sa už čoskoro vráti domov. A dokončí školu. Dohodli sme sa, že v nedeľu príde na večeru.“

„Prišiel?“

„Áno, prišiel. A po jeho odchode som zistila, že mi zo spálne ukradol nejaké šperky.“ Nadýchla vzduch do roztrasených pľúc. „Aj ten prsteň, čo si mi kúpil na Vestkantorgete.“

„Kde?“

„Už si nepamätáš?“

Rýchlo sa prehrabával v spomienkach. Čiernymi poľami bezvedomia a bielymi fľakmi na mape, ktoré zahmlil či zožral alkohol. Ale aj farebnými a popísanými. Ako deň, keď sa prechádzali po blšom trhu na námestí Vestkanttorget. Bol s nimi aj Oleg? Áno, určite. Fotografia. Samospúšť. Jesenné lístie.

Alebo to bolo inokedy? Behali od stánku k stánku. Staré hračky, porcelán, otlčené humidory, vinylové platne s obalom alebo bez neho, zapaľovače. A zlatý prsteň.

Vyzeral tam veľmi opustene. A tak ho Harry kúpil a navliekol jej ho na prst. Aby mu dal nový domov. Také čosi povedal. Niečo ťažkopádne, no bol si istý, že Rachel to pochopí ako hanblivé, zamaskované vyznanie lásky. A možno to tak aj bolo. Obaja sa smiali. Z toho, čo urobil, z prsteňa, z toho, že obaja vedia, že ten druhý vie. A je to tak fajn. Lebo všetko, čo chcú, a predsa nechcú, sa skrýva v tom ošúchanom lacnom prsteni. Sľub, že budú jeden druhého ľúbiť tak veľmi a tak dlho, ako sa len bude dať, a keď sa nebude dať, každý pôjde svojou cestou. Keď sa tak napokon stalo, mali na to, samozrejme, iné dôvody. Lepšie dôvody. Ale Harry teraz pochopil, že prsteň si odložila a ukryla medzi šperky, ktoré zdedila po svojej rakúskej mame.

„Pôjdeme sa prejsť, kým ešte svieti slnko?“ spýtala sa Rachel.

„Poďme,“ opätoval jej úsmev.

Kráčali po cestičke, čo sa hadila do lesa. Listnaté stromy na východe boli také červené, že vyzerali ako zachvátené požiarom. Svetlo sa vo fjorde odrážalo ako roztavený kov. Harryho však napriek tomu fascinovalo najmä to, čo v meste vybudovali ľudia. Ako mravce. Domy, parky, cesty, žeriavy, lode v prístave, svetlá, čo sa práve zažínali. Autá a vlaky. Sumár všetkého, čo urobili. Položil si otázku, ktorú si môže dovoliť len ten, kto má čas zastaviť sa a zadívať sa na uponáhľané mravce: Prečo?

„Snívam o pokoji,“ povedala Rachel. „Nič iné nechcem. O čom snívaš ty?“

Harry mykol plecom. „Že ma v úzkej chodbe pochová lavína.“

„Bože.“

„Nuž, vieš o mojej klaustrofóbii.“

„Často snívame o tom, čoho sa desíme, a zároveň si to želáme. Chceme zmiznúť, byť pochovaný.

Aj to svojím spôsobom prinesie človeku pokoj, nie?“

Harry si hlbšie vopchal ruky do vreciek. „Povedzme, že vysvetlenie je jednoduché. Pred troma rokmi ma zasypala lavína.“

„Takže prízrakom si neušiel ani v Hongkongu?“

„Ale áno,“ odvetil Harry. „Cesta preriedila ich rady.“

„Naozaj?“

„Áno. Rachel, človek sa naozaj vie oslobodiť. Umenie boja s prízrakmi spočíva v tom, že na ne hľadíš tak dlho, až pochopíš, že naozaj sú to iba prízraky. Mŕtve a bezmocné prízraky.“

„Chápem,“ povedala Rachel tónom, ktorý mu naznačil, že chce zmeniť tému. „A čo ženy?“

Vyslovila to tak ľahostajne, až jej neveril.

„Nuž…“

„Hovor.“

Nasadila si slnečné okuliare. Nevedel odhadnúť, koľko chce počuť naozaj. Harry sa rozhodol, že za to získa informácie o nej. No chce to vôbec počuť?

„Bola Číňanka.“

„Bola? Je mŕtva?“ Koketne sa usmiala. Tvárila sa, že s tým nemá problém. Bol by radšej, keby ju to väčšmi mrzelo.

„Obchodníčka v Šanghaji. Stará sa o svoj guanxi, sieť užitočných kontaktov. A o svojho šialene bohatého čínskeho manžela, starého ako svet. A – keď sa jej to hodí – aj o mňa.“

„Inými slovami, využívaš jej starostlivosť?“

„Bol by som rád, keby to tak bolo.“

„Nerozumiem.“

„Má dosť špecifické požiadavky na čas a miesto. Aj spôsob. Rada…“

„Stačilo!“ vykríkla Rachel.

Harry sa uškrnul. „Ako vieš, vždy som mal slabosť na ženy, ktoré vedia, čo chcú.“

„Povedala som, že stačilo.“

„Počul som.“

Mlčky kráčali ďalej, kým Harry nevyslovil slová, akoby napísané pred nimi vo vzduchu.

„A čo Hans Christian?“

„Hans Christian Simonsen. Olegov advokát.“

„Nikdy som pri vyšetrovaní vrážd nepočul o nijakom Hansovi Christianovi Simonsenovi.“

„Je z našej štvrte. Študovali sme spolu právo. Sám sa mi ponúkol.“

„Hm. Veď práve.“

Rachel sa zasmiala. „Zdá sa mi, že raz alebo dvakrát ma počas štúdií pozval na večeru. A chcel so mnou chodiť na kurz swingu.“

„Bože dobrotivý.“

Zasmiala sa ešte hlasnejšie. Bože, ako túžil po tomto jej smiechu.

Štuchla ho do boku. „Ako vieš, vždy som mala slabosť na mužov, ktorí vedia, čo chcú.“

„No dobre,“ prikývol Harry. „Kedy ti pomohli?“

Neodpovedala. Nemusela. Medzi širokým čiernym obočím sa jej zjavila vráska, ktorú zvyčajne hladkal ukazovákom: „Občas je lepšie mať oddaného právnika než skúseného, ktorý vopred pozná výsledok.“

„Hm. Chceš povedať, že vie, že ide o stratený prípad.“

„Podľa teba som sa mala obrátiť na staré unavené kone?“

„Nuž, tí najlepší sú naozaj oddaní svojej práci.“

„Harry, toto je zanedbateľná vražda medzi narkomanmi. Tí najlepší advokáti sa venujú prestížnym prípadom.“

„Takže čo povedal Oleg tvojmu oddanému právnikovi?“

Rachel si vzdychla. „Že si nič nepamätá. Inak mlčí.“

„A na tom chcete postaviť obhajobu?“

„Počúvaj ma, Hans Christian je v svojom odbore skvelý advokát, uvedomuje si, do čoho sa pustil.

Radí sa s najlepšími. A naozaj pracuje vo dne v noci.“

„Inými slovami, využívaš jeho starostlivosť?“

Tentoraz sa Rachel nezasmiala. „Som matka. Je to jednoduché. Urobila by som čokoľvek.“

Zastali na kraji lesa a sadli si na dva pníky. Na západe na koruny stromov klesalo slnko ako vyfučaný balón.

„Chápem, prečo si prišiel,“ povedala potichu. „Ale čo tým chceš dosiahnuť?“

„Chcem zistiť, či naozaj neexistujú pochybnosti o Olegovej vine.“

„Prečo?“

Harry mykol plecom. „Lebo som vyšetrovateľ. Lebo tak funguje naše mravenisko. Že nikoho nemôžeme súdiť, kým si nie sme stopercentne istí.“

„A ty nie si si istý?“

„Nie, nie som si istý.“

„A len preto si prišiel?“

Padol na nich tieň ihličnatých stromov. Harry sa chúlil v ľanovom saku, jeho telesný termostat sa ešte nestihol prestaviť na 59,9 stupňa severnej zemepisnej šírky.

„Je to zvláštne,“ začal. „No z našich spoločných chvíľ si pamätám len útržky. Ako keď sa dlho dívaš na fotografiu a z celého dňa si zapamätáš iba jediný okamih. Hoci si uvedomuješ, že nie je pravdivý.“

Pozrel sa na ňu. Bradu si podoprela dlaňou. Slnko sa jej odrážalo v prižmúrených očiach.

„Možno preto fotografujeme,“ pokračoval. „Aby sme si zabezpečili falošné dôkazy na podporu falošného tvrdenia, že sme boli šťastní. Lebo predstava, že ani vtedy sme sa stále neusmievali, sa nedá zniesť. Dospelí nútia deti, aby sa na fotografiách usmievali, robia z nich súčasť klamstiev, a tak sa usmievame a predstierame šťastie. No Oleg sa nikdy nevedel usmievať, ak to nemyslel úprimne, nevedel klamať, nemal ten dar.“ Harry sa opäť obrátil k slnku a stihol zazrieť, ako posledné slnečné lúče sťa žlté prsty vbehli do korún stromov. „Našiel som fotografiu nás troch v jeho skrinke v šatni na štadióne. A vieš čo? On sa na nej usmieva.“

Harry žmúril k ihličnatým stromom. Akoby z nich náhle čosi vysalo farby – stáli ako nastúpení vojaci, celí v čiernom. Potom vnímal, ako sa Rachel blíži, ako mu zasúva ruku pod pazuchu, kladie hlavu na rameno, cítil vôňu jej vlasov a teplé líce na ľanovej látke. „Harry, nepotrebujem fotografie, aby som si pamätala, akí sme boli šťastní.“

„Hm.“

„Možno sa naučil klamať. To sa stane každému z nás.“

Harry prikývol. V závane vetra ho striaslo. Kedy sa naučil klamať? Keď sa ho sestra pýtala, či na nich mama dozerá z neba? Naučil sa to už tak skoro? Preto teraz s takou ľahkosťou tvrdí, že netuší, čomu sa Oleg venoval? Olegova stratená nevinnosť nespočívala v tom, že zabudol klamať, ani v tom, že sa naučil pichať si heroín a kradnúť mamine šperky. Ale v tom, že sa naučil bez rizika a efektívne predávať látku, ktorá požiera dušu, ničí telo a človeka posiela do mrazivého, hlbokého pekla závislosti. Ak by aj bol nevinný v prípade Gustovej vraždy, zostane vinný. Posielal svojich zákazníkov do Dubaja.

Fly Emirates.

Dubaj leží v Spojených arabských emirátoch.

V dresoch Arsenalu nechodia Arabi, ale díleri predávajúci violín. Dostávajú ich spolu s inštrukciami, ako správne predávať drogy. Jeden zbiera peniaze, druhý má drogy. Dres, ktorý upúta, no zároveň je dosť bežný. Jasne hovorí, čo predávajú a ku ktorej organizácii patria. Nie k obyčajným, rýchlo zanikajúcim gangom, ktoré zničí vlastná pažravosť, hlúposť, lenivosť a neopatrnosť. Ale k organizácii, čo sa nepúšťa do zbytočného rizika, neodhalí, kto stojí v pozadí a má monopol na nový obľúbený tovar narkomanov. Oleg patril k nej. Harry nevedel veľa o futbale, no bol si istý, že van Persie aj Fabregas hrajú za Arsenal. A nepochyboval o tom, že nijakému fanúšikovi Tottenhamu by ani nenapadlo obliecť si dres Arsenalu, ak by na to nemal zvláštny dôvod. Toľko ho Oleg naučil.

Oleg mal dobrý dôvod nehovoriť s ním ani s políciou. Pracoval pre niekoho alebo niečo, čo nikto nepozná. No všetci držia jazyk za zubami. Tam musí Harry začať.

Rachel sa rozplakala a pritisla mu tvár pod bradu. Jej teplé slzy mu stekali pod košeľu, na hruď, k srdcu.

Tma sadla rýchlo.

Sergej ležal na posteli a civel na strop.

Sekundy tikali, jedna po druhej.

Najpomalší čas. Čas čakania. A ani len nevedel, či sa to naozaj stane. Či to bude nutné. Spal zle.

Mal zlé sny. Potrebuje vedieť. A tak zavolal Andrejovi a spýtal sa, či môže hovoriť so strýkom. No Andrej mu povedal, že ataman je nedostupný. Nič viac.

So strýkom to tak bolo vždy. Lepšie povedané, väčšinu svojho života Sergej ani netušil, že strýko existuje. Až potom, keď sa zjavil jeho arménsky poslík a dal záležitosti do poriadku, sa Sergej začal pýtať. Zvláštne, ako málo vedela rodina o svojom švagrovi. Sergej však pochopil, že strýko prišiel zo západu a v päťdesiatych rokoch sa priženil do rodiny. Niektorí tvrdili, že pochádza z Litvy, z rodiny kulakov, bohatých sedliakov, ktorých Stalin deportoval na Sibír. Potom zasa, že patrí k Svedkom Jehovovým, ktorých deportovali na Sibír z Moldavska v roku 1951. Stará teta mu prezradila, že hoci strýko bol sčítaný a svetaznalý muž a hovoril mnohými jazykmi, ľahko sa prispôsobil jednoduchému životu ich rodiny a staré sibírske tradície urkov prijal za svoje. Možno práve jeho prispôsobivosť a podnikateľský talent spôsobili, že ostatní urkovia ho prijali za vodcu.

Veľmi rýchlo vytvoril jednu z najbohatších pašeráckych bánd na celej južnej Sibíri. V osemdesiatych rokoch jeho obchod nadobudol také rozmery, že už ani úplatky nestačili, aby sa úrady mohli tváriť, že ho nevidia. Keď sa Sovietsky zväz rozpadal a sovietska polícia v poslednom kŕči zasiahla, razia bola taká brutálna a krvavá, že podľa suseda, ktorý si strýka pamätal, väčšmi pripomínala blitzkrieg než presadzovanie zákonov. Strýka vraj strelili do chrbta a polícia v strachu pred následkami hodila jeho mŕtvolu do Leny. Jeden z policajtov ukradol jeho nôž a neodolal túžbe sa s ním pochváliť. O rok neskôr sa však strýko opäť ozval z Francúzska. Vraj sa tam odišiel ukryť a pýtal sa len na to, či je jeho žena tehotná. Nebola. V Tagile potom o strýkovi roky nepočuli. Až do smrti jeho ženy. Prišiel na pohreb. Všetko zaplatil, hoci pohreb v ruskej pravoslávnej cirkvi nie je práve lacný. Dal peniaze aj jej príbuzným, ktorí potrebovali pomoc. Otec nebol chudobný, no pomáhal strýkovi zorientovať sa v spleti príbuzných. A ten vtedy objavil svojho malého synovca Sergeja. Ráno opäť zmizol, rovnako záhadne a nevysvetliteľne, ako sa zjavil. Roky bežali, zo Sergeja sa stal mladík, potom dospelý muž.

Väčšina ľudí si vzhľadom na strýkov pokročilý vek zrejme myslela, že je už dávno pochovaný. Potom však Sergeja chytili pri pašovaní hašiša a zrazu sa vynoril Armén, ktorý sa predstavil ako strýkov posol, postaral sa o Sergeja a v strýkovom mene ho pozval do Nórska.

Sergej sa pozrel na hodinky. Uvedomil si, že odkedy na ne pozeral naposledy, prešlo dvanásť minút.

Privrel oči a pokúšal sa predstaviť si policajtovu tvár. Na strýkovej údajnej smrti bol totiž jeden zaujímavý detail. Policajta, ktorý mu ukradol nôž, neskôr našli v tajge. Teda zvyšky, ktoré nezožral medveď.

Keď zazvonil telefón, za oknami aj v izbe už sadla tma.

Volal Andrej.

10/

Tord Schultz odomkol dvere svojho domu, zadíval sa do tmy a chvíľu načúval hlbokému tichu.

Nerozsvietil, posadil sa na pohovku a čakal na upokojujúci hukot ďalšieho lietadla.

Vrátili mu slobodu.

Muž, ktorý sa predstavil ako hlavný inšpektor, vošiel do jeho cely, čupol si k nemu a spýtal sa, prečo si, dopekla, do kufra ukrýval zemiakový škrob.

„Škrob?“

„Kripos nás informoval, že to potvrdili laboratórne vyšetrenia.“

Tord Schultz zopakoval to isté, čo tvrdil po svojom zatknutí, použil núdzový postup, teda že vôbec netuší, ako sa vrecko dostalo do jeho kufra ani čo v ňom je.

„Klameš,“ zamračil sa hlavný inšpektor. „Budeme ťa sledovať.“

Potom nechal dvere cely otvorené a kývnutím mu naznačil, aby vypadol.

Tord sa strhol na prenikavý zvuk, čo naraz naplnil prázdnu tmavú miestnosť. Vstal a prehmatal sa k telefónu, položenému na stoličke vedľa lavice.

Šéf pilotov. Oznámil mu, že Torda dočasne preložili z medzinárodných letov na domestic.

Tord sa spýtal na dôvod.

Šéf mu odpovedal, že sa tak rozhodlo na porade vedenia.

„Predpokladám, že chápeš, prečo ťa s týmto podozrením nemôžeme obsadzovať na medzinárodné lety.“

„Prečo ma potom nechávate lietať?“

„Preto.“

„Preto?“

„Keby sme ťa suspendovali a prípad by sa prevalil, verejnosť by si určite myslela, že máš čosi za ušami. Hm… no pun intended.“

„A vy si to nemyslíte?“

Chvíľu čakal na odpoveď.

„Nemyslíš si, že by našej leteckej spoločnosti uškodilo, keby sme pripustili podozrenie, že jeden z našich pilotov pašoval drogy?“

Pun intented.

Zvyšok šéfových slov sa utopil v hukote lietadla TU-154.

Tord položil.

Prehmatal sa k pohovke a opäť si sadol. Končekmi prstov prešiel po sklenenej platni na stole. Cítil fľaky zaschnutého hlienu, slín a zvyškov kokaínu. Čo teraz? Drink, alebo lajnu? Drink a lajnu?

Vstal. Tupolev letel nízko nad zemou. Svetlo prichádzalo cez strešné okno, napĺňalo celú izbu a Tord chvíľu civel do vlastného zrkadlového obrazu v okne obývačky.

Potom sa opäť zotmelo. Ale videl to. Vo vlastnom pohľade videl to, čo uvidí aj u kolegov.

Pohŕdanie, odsúdenie a – čo bolo najhoršie – súcit.

Domestic. Budeme ťa sledovať. I see you.

Bez možnosti lietať do cudziny nemá pre nich cenu. Stane sa len zúfalou, zadlženou a na kokaíne závislou hrozbou. Muž pod drobnohľadom polície, muž pod tlakom. Nevedel veľa, no dosť na to, aby mohol zničiť celú štruktúru. A urobia to, čo treba. Tord Schultz si spojil ruky za hlavou a vzdychol.

Nebol zrodený na riadenie stíhačiek.

Jeho stroj začal rotovať, ale on nie je schopný znovu získať nad ním kontrolu, nečinne sleduje blížiacu sa zem. Vedel, že toto prežije, len keď obetuje stíhačku. Musí sa katapultovať. Vystreliť sa.

Ihneď.

Musí ísť za niekým vysoko postaveným v polícii, za niekým, o kom si je istý, že je odolný voči korupcii. Musí ísť na samý vrchol.

Áno, povedal si Tord Schultz. Vydýchol si a cítil, ako sa mu uvoľňujú svaly, o ktorých ani nevedel, že ich má napäté. Pôjde až hore.

Ale najprv si dá drink.

A lajnu.

Na recepcii dostal Harry kľúč od toho istého chlapca. Poďakoval sa mu a dlhými krokmi vybehol po schodoch. Cestou od stanice metra Egertorget do hotela Leons nevidel jediný dres Arsenalu.

Pred izbou číslo tristojeden spomalil. Dve zo žiaroviek na chodbe nesvietili, vďaka čomu videl svetlo spoza dverí svojej izby. V Hongkongu ceny energií donútili Harryho zbaviť sa nórskeho zlozvyku nezhasínať pri odchode z domu svetlo, no tu si nemohol byť istý, či ho nezažala upratovačka. V takom prípade však zabudla aj zamknúť dvere.

Harry vytiahol kľúč, no dvere sa otvorili samy. V svetle jedinej lampy zbadal postavu. Stála chrbtom k nemu, sklonená nad jeho otvoreným koženým kufrom položeným na posteli. Vo chvíli, keď dvere narazili do steny, postava sa pomaly otočila a muž s podlhovastou vráskavou tvárou pozrel na Harryho pohľadom bernardína. Bol vysoký, zhrbený, oblečený v dlhom plášti a vo vlnenom pulóvri so špinavým kňazským golierom. Spod dlhých strapatých vlasov mu vytŕčali najväčšie uši, aké kedy Harry videl. Muž musel mať aspoň sedemdesiat rokov. Nemohli si byť menej podobní, no Harrymu sa zdalo, že hľadí na vlastný obraz v zrkadle.

„Čo tu, doriti, robíš?“ spýtal sa Harry a zostal stáť na prahu. Rutina.

„Čo myslíš?“ Zachrípnutý hlas mal mladší ako tvár. Hovoril po švédsky. „Samozrejme, že som sa ti vlámal do izby, aby som zistil, či nemáš niečo cenné.“ Zdvihol obe ruky. V pravej držal univerzálny adaptér, v ľavej paperbackové vydanie knihy American Pastoral od Philipa Rotha.

„Nemáš nič.“ Hodil veci na posteľ. Fľochol na kožený kufrík a spýtavo sa pozrel na Harryho: „Ani len holiaci strojček?“

„Ty hajz…“ Harry sa vykašľal na rutinu, vošiel do izby a zabuchol kufor.

„Len pokoj, synu,“ povedal muž a nastrčil Harrymu prázdne dlane. „Neber si to osobne. Si tu nový.

Išlo len o to, kto sa sem vláme ako prvý.“

„Tu? Chceš povedať…?“

Starec k nemu vystrel ruku. „Vitaj. Som Cato. Bývam na tristodesiatke.“

Harry sklopil zrak k dlani, ktorá pripomínala obrovskú špinavú panvicu.

„Haló,“ povzbudil ho Cato. „Ruky sú jediná časť môjho tela, ktorej sa ľudia smú dotýkať.“

Harry sa predstavil a prijal ruku. Bola prekvapivo mäkká.

„Ruky kňaza,“ vysvetlil mu chlap. „Harry, máš niečo na pitie?“

Harry kývol na kufor a otvorené dvere skrine. „Veď si to už zistil.“

„Áno, tu nemáš vôbec nič. Ale pri sebe? Napríklad vo vrecku?“

Harry vytiahol gameboy a hodil ho na posteľ k ostatným veciam.

Cato sklonil hlavu nabok a pozrel na Harryho. Ucho mu takmer zakrylo plece. „Vzhľadom na tvoj oblek by som hádal, že si tu ako dočasný hosť, nie stály obyvateľ. Čo tu vlastne robíš?“

„To isté sa pýtam ja teba.“

Cato položil Harrymu ruku na plece a pozrel sa mu do očí. „Synu,“ povedal zahlieneným hlasom a dvoma prstami pohladkal látku saka. „Máš krásny oblek. Koľko si zaň zaplatil?“

Harry chcel niečo povedať. Malo to znieť ako zdvorilostná fráza, odmietnutie aj hrozba. No pochopil, že ani to mu nepomôže. Vzdal to. A usmial sa.

Cato mu úsmev opätoval.

Ako v zrkadle.

„No, dosť bolo rečí. Musím bežať do práce.“

„Čo znamená…?“

„Pozrime sa, napokon aj teba zaujímajú tvoji blížni. Šírim slovo Pána medzi nešťastníkmi.“

„Teraz?“

„Moje poslanie nepozná pevný pracovný čas. Zbohom.“

Galantne sa uklonil, zvrtol sa na opätku a odišiel. Keď prekračoval prah, Harry si všimol, že z vrecka mu trčí jedna z jeho neotvorených škatuliek kameliek. Zatvoril za ním dvere. V izbe zostal starecký pach. Harry prešiel k oknu a otvoril ho. Zvuky mesta ihneď zaplnili miestnosť: neustávajúci hukot premávky v diaľke, džezová hudba v otvorenom okne, vzdialená policajná siréna, nešťastník, ktorý sa snažil krikom prehlušiť svoju bolesť medzi fasádami domov, rinčanie skla, vietor navievajúci do okna suché lístie, klopkanie ženských opätkov. Zvuky Osla.

Drobný pohyb ho prinútil pozrieť sa dolu. Svetlo osamelej lampy na stene vo dvore dopadalo na kontajner pod oknom. Odrážalo sa na hnedej kožušine. Na kraji kontajnera sedel potkan a s vystrčeným ňufákom civel na Harryho. Harry si spomenul na slová svojho hriešneho zamestnávateľa Hermana Kluita. Možno pritom nehovoril o Harryho povolaní: „Potkan nie je ani dobrý, ani zlý, robí len to, čo potkan musí robiť.“

Najhoršia časť zimy v Osle. Fjord ešte nepokryl ľad a ulicami mesta sa preháňal mrazivý slaný vietor. Ako zvyčajne som stál na ulici Dronningens gate a predával spíd, Stesolid a Rohypnol.

Zahrieval som sa podupkávaním. V prstoch na nohách som stratil cit a premýšľal som, či dnešný zárobok neinvestujem do čižiem značky Freelance, ktoré som videl vo výklade obchodného domu Steen & Strom. Alebo si radšej kúpim ice, čo sa údajné zjavil na Placi. Mohol by som aj šlohnúť trochu spídu – Tutu si to nevšimne – a kúpiť si čižmy. Keď som sa však zamyslel, povedal som si, že bezpečnejšie bude ukradnúť čižmy a postarať sa o to, aby Odin dostal, čo chce. Napriek všetkému sa mi vodilo lepšie ako Olegovi, ktorý musel začínať celkom zdola a predávať hašiš v pekelnej zime pri rieke. Tutu mu pridelil miesto pod mostom Nybrua, kde mu konkurovali ľudia zo všetkých drbnutých kútov sveta. Zrejme ako jediný tam hovoril plynule po nórsky.

Vyššie na ulici som zbadal chlapíka v drese Arsenalu. Kedysi tam stával Rexo, vyďobanec z juhu so psím obojkom na krku. Teraz ho nahradil nový chlap, no postup sa nemenil, zbieral ľudí do tlupy.

Doteraz sa pri ňom zišli traja zákazníci. Len bohovia vedia, čoho sa tak boja. Fízli túto štvrť už dávno obetovali, a ak zatýkali dílerov na tejto ulici, bolo to len naoko, lebo nejaký politik si zasa otvoril hubu.

Tlupu obišiel chlap, ktorý vyzeral, akoby sa chystal na konfirmáciu. Postrehol som, ako si s mužom v drese Arsenalu takmer nebadateľne kývol. Chlap zastal pri mne. Plášť od Fernera Jacobsena, oblek od Ermenegilda Zegnu a účes od najlepších kaderníkov mesta. Bol obrovský.

„Somebody wants to meetyou.“Hovoril výraznou ruskou angličtinou.

Predpokladal som, že chcú, čo vždy. Videl moju tvár, myslel si, že som na predaj, a chce vyfajčiť alebo sa mi odbaviť do nepoškvrneného análu. Musím priznať, že počas takýchto dní som aj zvažoval zmenu povolania. Vyhrievané sedadlá a štvornásobná hodinová mzda.

„No, thanks,“ odvetil som.

„Right answer is yes, thanks,“ trval na svojom chlap, vzal ma pod pazuchu a skôr ma niesol, než ťahal do čiernej limuzíny, čo v tej chvíli nehlučne odbočila ku krajnici. Zadné dvere sa otvorili, a keďže odpor bol márny, začal som uvažovať nad tým, koľko si mám vypýtať. Platené znásilnenie je predsa len lepšie ako neplatené.

Natlačili ma na zadné sedadlo. Dvere sa zatvorili s mäkkým a šialene drahým kliknutím. Oknami, čo zvonka vyzerali tmavo a nepriehľadne, som videl, že smerujeme na západ. Za volantom sedel nízky chlapík s hlavou primalou na všetky veci, čo na ňu potreboval umiestniť: obrovský nos, bielu žraločiu papuľu, vypúlené oči pod obočím, čo vyzeralo, akoby mu ho nalepili zlým lepidlom. Aj on mal na sebe pohrebný oblek a účes chlapca z kostolného zboru. Pozrel sa na mňa v spiatočnom zrkadle: „Sales good, eh?“

„What sales, fuckhead?“

Priateľsky sa usmial a prikývol. Premknutý hnevom som sa rozhodol, že im nedám množstvovú zľavu, ani keď si ju vypýtajú, no z jeho pohľadu som pochopil, že nemajú chuť na mňa. Že ide o niečo iné, čo ešte neviem pomenovať. Zjavila sa radnica, vzápätí zmizla. Americká ambasáda. Zámocký park.

Ďalej na západ. Ulica Kirkeveien. Budova televízie. Potom vily boháčov.

Zastali sme pred veľkou drevenou vilou postavenou na kopci a pohrební agenti ma previedli bránou.

Kráčal som po štrkovom chodníčku k dubovým dverám, stihol som sa však poobzerať. Pozemok bol veľký ako futbalové ihrisko, plný jabloní a hrušiek, s betónovou vežou pripomínajúcou bunker alebo zásobníky vody v tropických krajinách, s garážou pre dve autá so železnou roletou, čo dávala človeku pocit, že sa za ňou skrývajú autá pripravené kedykoľvek vyraziť. Niekoľkometrový plot obklopoval sídlo zo všetkých strán. Už som tušil, kam smerujeme. Limuzína, ruská angličtina, sales good?, opevnená vila.

V predizbe ma prehliadol najväčší z chlapov, potom sa aj s nízkym stiahli do kúta miestnosti s množstvom starých ikon a krucifixov na stenách k malému stolu s červeným obrusom. Spoza opaska vytiahli búchačky, položili ich na stôl a na ne kríž. Potom nízky otvoril dvere do ďalšej izby.

„Ataman,“ povedal a kývol mi, aby som vošiel.

Starec za dverami musel byť aspoň taký starý ako kožené kreslo, v ktorom sedel. Neveriacky som naňho civel. Skrivené prsty držali čiernu cigaretu.

V obrovskom kozube praskalo čerstvé drevo. Náročky som sa postavil tak, aby mi jeho teplo hrialo chrbát. Svetlo plameňov behalo starcovi po bielej hodvábnej košeli a zvráskavenej tvári. Odložil cigaretu a zdvihol ruku s dlaňou obrátenou nadol, akoby čakal, že pobozkám veľký modrý kameň na jeho prstenníku.

„Barmský zafír,“ povedal. „Šesť celých šesť karáta, štyritisícpäťsto dolárov za karát.“

Mal prízvuk. Takmer nečujný, no mal. Poliak? Rus? Určite pochádzal z východu.

„Koľko?“ spýtal sa a oprel sa bradou o prsteň.

Chvíľu mi trvalo, kým som pochopil, kam mieri.

„Čosi pod tridsaťtisíc.“

„O koľko menej?“

Zamyslel som sa. „Dvadsaťdeväťtisícsedemsto je pretty close.“

„Kurz dolára je päť osemdesiattri.“

„Okolo stosedemdesiattisíc.“

Starec prikývol. „Hovoria, že si dobrý.“ Starcove oči boli modrejšie ako ten drbnutý zafír.

„Nečudujem sa im.“

„Sledoval som ťa pri akcii. Máš sa ešte čo učiť, no vidím na tebe, že si inteligentnejší než tí imbecili. Máš cit pre to, koľko je zákazník ochotný zaplatiť.“

Mykol som plecom. Uvažoval som nad tým, koľko je on ochotný zaplatiť.

„Ale vraj aj kradneš.“

„Len keď sa to oplatí.“

Starec sa zasmial. Lepšie povedané, keďže som ho vtedy videl prvý raz, myslel som si, že je to záchvat kašľa človeka chorého na rakovinu pľúc. Bublanie niekde hlboko v hrdle znelo hrozivo. Potom do mňa zavŕtal svoje chladné modré židovské oči a tónom, akoby ma informoval o druhom Newtonovom zákone, povedal:

„Tak potom by si mal pochopiť aj toto. Ak niečo ukradneš mne, zabijem ťa.“

Po chrbte mi stekali kvapky potu. Prinútil som sa opätovať jeho pohľad. Akoby som hľadel do srdca Antarktídy. Nič. Prekliata mrazivá pustatina. Ale aspoň som pochopil, o ktoré dve veci mu ide.

Po prvé: peniaze.

„Tí motorkári ti dovolia predávať desať gramov do tvojho vrecka za každých päťdesiat, čo predáš pre nich. Sedemnásť percent. U mňa predávaš len môj tovar a vyplácam ťa v hotovosti. Pätnásť percent. Budeš mať vlastný roh ulice. Ste traja. Jeden má peniaze, druhý tovar, tretí dáva pozor.

Sedem percent ide tomu, kto má tovar, tri percentá strážcovi. Každý večer o polnoci sa vyrovnáš s Andrejom.“ Kývol najmenšiemu z chlapov.

Roh ulice. Strážca. The Wire.

„Dohodnuté,“ prikývol som. „Hoďte mi dres.“

Starec sa usmial spôsobom, ktorý ti jasne prezradí, kde sa nachádzaš v jeho hierarchii hodnôt.

„Andrej to zariadi.“

Ešte chvíľu sme sa zhovárali. Pýtal sa ma na rodičov, na priateľov, či mám kde bývať. Povedal som, že bývam s nevlastnou sestrou, a neklamal som viac, než bolo nutné, lebo som mal pocit, že aj tak pozná odpovede. Zaváhal som len vtedy, keď sa ma spýtal, prečo rozprávam dialektom ako sedliak, keď som vyrastal v akademickej rodine v dobrej štvrti mesta. Povedal som mu, že môj skutočný otec pochádza z robotníckej štvrte. Netuším prečo, no otca som si vždy predstavoval ako robotníka, ktorý sa túla Oslom bez peňazí, bez práce, presne som videl jeho malý studený byt, kde by človek nemal vychovávať deti. Možno som tým len chcel dráždiť Rolfa a spolužiakov z dobrých rodín. Pochopil som, že mi to dáva istú prevahu, asi ako tetovanie na ruke, ľudí to trochu desí, stiahnu sa, nechajú mi viac miesta. Zatiaľ čo som mlel o svojom živote, starec na mňa celý čas civel a klopkal zafírom o operadlo stoličky – pravidelne a neúprosne, akoby odpočítaval čosi celkom iné. Pri prestávke vo výsluchu, keď sa miestnosťou ozývalo len klopkanie, som nadobudol pocit, že ak nepreruším ticho, všetci vybuchneme.

„Super barak,“ povedal som.

Znelo to tak nahlúplo, až som sa začervenal.

V rokoch 1942 až 1945 tu býval šéf gestapa Hellmuth Reinhard.“

„Susedia vás zrejme nerušia.“

„Patria mi aj susedné pozemky. Vo vedľajšom dome býval aj Reinhardov dôstojník. Alebo naopak.“

„Naopak?“

„Nie všetko sa dá pochopiť ľahko,“ konštatoval starec. Uškrnul sa. Ako komodský varan.

Vedel som, že musím byť opatrný, no neodolal som: „Jednému však nerozumiem. Odin mi platí sedemnásť percent, čo je všeobecný štandard. No vy chcete mať trojčlenný tím a vzdať sa až dvadsiatich piatich percent. Prečo?“

Starec upieral pohľad na časť mojej tváre. „Gusto, lebo s tromi ľuďmi je to bezpečnejšie ako s jedným. Riziko mojich predajcov je mojím rizikom. Ak stratíš všetkých pešiakov, je len otázkou času, kedy dostaneš mat, Gusto.“Moje meno akoby zopakoval len preto, že chcel počuť, ako znie.

„Ale zárobok…“

„O to sa ty nestaraj,“ odsekol. Potom sa usmial a hlas mu opäť znežnel. „Gusto, náš tovar prichádza priamo zo zdroja. Gusto, je šesťkrát čistejší ako tá omietka, čo sa najprv riedi v Istanbule, potom v Belehrade a nakoniec v Amsterdame. Napriek tomu platíme za gram menej. Chápeš?“

Prikývol som. „Môžete tak tovar zriediť sedem až osemkrát viac než ostatní.“

„Riedime ho, no menej ako ostatní. To, čo predávaš, môžeš smelo nazývať heroínom. Sám si to uvedomuješ, inak by si tak rýchlo neprijal aj nižšiu províziu.“ Svetlo plameňov sa mu odrazilo na bielych zuboch. „Dobre vieš, že budeš predávať najlepší tovar v meste, že budeš mať tri-až štyrikrát väčší obrat ako s tou múkou, čo ti dáva Odin. Vieš to, lebo to vídaš každý deň. Kupcov, ktorí ignorujú ponuky dílerov, lebo majú namierené k…“

„… k dresu Arsenalu.“

„Gusto, od prvého dňa budú všetci vedieť, že máš najlepší tovar.“

Potom ma odprevadil von.

Keďže po celý čas sedel s dekou prehodenou cez nohy, predpokladal som, že je chromý, no pohyboval sa až prekvapivo čulo. V dverách zastal, očividne sa nechcel ukazovať vonku. Chytil ma za ruku, kúsok nad lakťom. Zľahka stlačil triceps.

„Gusto, čoskoro sa uvidíme.“

Prikývol som. Vedel som, čo je druhá vec, po ktorej túži. „Sledoval som ťa pri akcii.“ z limuzíny s čiernymi sklami na mňa hľadel, akoby som bol Rembrandtov obraz. Preto som vedel, že mi vyhovie.

„Nech ma stráži moja nevlastná sestra. A tovar nosí chalan, čo sa volá Oleg.“

„To znie fajn. Ešte niečo?“

„A chcem dres s číslom 23.“

„Aršavin,“ zamrmlal spokojne jeden z chlapov. „Rus.“ Zrejme nikdy nepočul o Michaelovi Jordanovi.

„Uvidíme,“ zamrmlal starec. Pozrel sa k oblohe. „Teraz ti Andrej čosi ukáže a môžeš začať.“ Rukou ma neustále tľapkal, úsmev mu neschádzal z pier. Bál som sa. Bol som vzrušený. Ustráchaný a vzrušený ako lovec varanov.

Chlapi ma odviezli do opusteného prístavu na Frognerkilene. Mali kľúče od brány doku, prechádzali sme pomedzi zazimované lode. Na konci móla sme zastali a vystúpili. Civel som do čiernej vody, Andrej otvoril kufor.

„Come here, Aršavin.“

Prešiel som k nemu a nazrel do kufra.

Na krku mal psí obojok a oblečený dres Arsenalu. Rexo bol vždy škaredý, no teraz sa mi pri pohľade naňho zdvihol žalúdok. Diery na jeho vyďobanom ksichte boli plné zaschnutej krvi, jedno ucho mal roztrhnuté na dva kusy, v očnej jamke mal namiesto oka kašu. Keď sa mi konečne podarilo odvrátiť zrak, objavil som malú dierku v drese nad písmenom em v Emirates. Ako po výstrele.

„What happened?“ dostal som zo seba.

„He talked to the cop in sixpence.“

Vedel som, čo tým myslí. Po štvrti chodil fízel. Polišov poznali všetci, no jednému sa podarilo ukryť.

Aspoň tomu veril.

Andrej čakal, nechal obraz pôsobiť, potom sa ma spýtal: „Got the message?“

Prikývol som. Uprene som civel na zničené oko. Čo to s ním, dopekla, urobili?

„Peter,“ povedal Andrej. Spoločne vyniesli mŕtvolu z kufra, vyzliekli z nej dres Arsenalu a prehodili ju z móla do čiernej vody, ktorá ju prijala, nehlučne zhltla a zatvorila tlamu. Bola preč.

Andrej mi hodil tričko. „This is yours now.“

Strčil som prst do dierky. Obrátil som ho a pozrel na číslo.

52. Bendtner.

11/

Bolo 6.30 ráno, podľa ranného vydania denníka Aftenposten zostávala do východu slnka štvrťhodina. Tord Schultz zložil noviny a položil ich vedľa seba na stoličku. Pohľadom opäť skontroloval ľudoprázdne átrium.

„Zvyčajne chodí do práce zavčasu,“ prezradil mu strážnik z vrátnice.

Tord Schultz sa odviezol brutálne skorým ranným vlakom do Osla a kráčajúc zo stanice do štvrte Granland sledoval, ako sa mesto budí. Obišiel smetiarske auto. Muži zaobchádzali s kontajnermi so surovosťou, ktorá skôr vypovedala o ich vzťahu k práci než o snahe o efektivitu. Piloti F-16.

Pakistanský majiteľ potravín rozkladal na ulici svoj tovar, potom zastal, ruky si utrel do zástery a s úsmevom Schultza pozdravil. Pilot Herculesa. Za kostolom odbočil doľava. Pred ním sa týčila veľká sklenená fasáda, postavená v sedemdesiatych rokoch. Policajná stanica.

O 6.37 sa dvere otvorili. Recepčný si odkašľal a Tord zdvihol hlavu. Odpoveďou mu bolo pritakanie, preto vstal. Muž bol od neho nižší.

Kráčal rýchlym svižným krokom a mal dlhšie vlasy, ako by Tord čakal od šéfa najväčšieho protidrogového oddelenia v Nórsku. Keď sa priblížil, Tord si všimol biele škvrny na jeho takmer dievčenskej opálenej tvári. Spomenul si na jednu letušku s podobnou pigmentovou chybou. Biely pás prechádzal krížom cez jej pokožku hnedú zo solária. Od krku pomedzi prsia až k vyholenému lonu.

Zvyšok pokožky tak pôsobil ako obtiahnutá nylonová kombinéza.

„Mikael Bellman?“

„Áno. Ako vám pomôžem?“ spýtal sa s úsmevom, nespomaliac krok.

„Prosím vás o rozhovor medzi štyrmi očami.“

„Obávam sa, že sa potrebujem pripraviť na raňajšiu poradu, no ak mi zavoláte…“

„Ja však s vami musím hovoriť teraz.“ Torda prekvapila vlastná rozhodnosť.

„Naozaj?“ Šéf sekcie Orgkrimu už strčil kartu do skenera, no nevytiahol ju a zadíval sa naňho.

Tord Schultz pristúpil bližšie. Stíšil hlas, hoci okrem strážnika boli v átriu naďalej sami. „Volám sa Tord Schultz, som kapitán najväčšej leteckej spoločnosti v Škandinávii a disponujem informáciami o pašovaní narkotík do Nórska cez letisko v Osle.“

„Chápem. O akých množstvách hovoríme?“

„Osem kilogramov týždenne.“

Tord takmer fyzicky cítil, ako si ho policajt skúmavo premeriava. Vedel, že práve zbiera a spracúva všetky dostupné informácie: reč tela, oblečenie, postoj, výraz tváre, snubný prsteň, čo z nejakých dôvodov ešte nosil, náušnicu, čo nemal v uchu, vyleštené topánky, slovník, pevný pohľad.

„Tak sa zapíšte,“ rozhodol sa Bellman a kývol k recepčnému.

Tord Schultz opatrne zavrtel hlavou. „Bol by som radšej, keby sa o našom stretnutí nikto nedozvedel.“

„Predpisy sú jednoznačné, no ubezpečujem vás, že informácia zostane na policajnej stanici.“

Bellman kývol strážnikovi.

Vo výťahu prstom pretieral meno, čo strážnik vytlačil na vizitku. Vyzval ho, aby si ju pripol na hruď.

„Niečo nie je v poriadku?“ spýtal sa Bellman.

„Ale nie,“ odvetil Tord. No šúchal ďalej, akoby veril, že sa mu podarí zmazať meno.

Bellmanova kancelária bola prekvapujúco malá.

„Nezáleží na veľkosti,“ konštatoval Bellman tónom, ktorý hovoril, že je zvyknutý na reakcie hostí.

„Vyriešili sme tu veľké veci.“ Ukázal na obraz na stene. „Lars Axelsen, riaditeľ niekdajšieho oddelenia boja proti lúpežnej trestnej činnosťi. Prispel k rozbitiu gangu Tveita v deväťdesiatych rokoch.“

Kývol Tordovi, aby si sadol. Vytiahol zápisník, všimol si Tordov pohľad a opäť ho odložil.

„Takže?“

Tord sa nadýchol. A hovoril. Začal rozvodom. Nemal inú možnosť. Musel mu najprv vysvetliť dôvod. Potom prešiel ku kedy a kde. Potom ku kto a ako. A napokon sa dostal k zametačovi.

Počas celého jeho rozprávania ho Bellman pozorne počúval v predklone. Až keď sa Tord dostal k zametačovi, stratil svoj sústredený, no profesionálny výraz. Po prvom prekvapení sa mu medzi fľakmi zjavila červeň. Bol to zvláštny pohľad, akoby mu niekto pod pokožkou zapálil oheň. Schultz stratil očný kontakt s Bellmanom, ktorý s prekvapeným výrazom v tvári hľadel na stenu zaňho, možno na portrét Larsa Axelsena.

Keď Tord skončil, Bellman si vzdychol a sklonil hlavu.

Keď ju opäť zdvihol, Tord si všimol, že v pohľade sa mu zjavilo čosi nové. Niečo tvrdé a vzdorovité.

„Je mi to ľúto,“ povedal šéf sekcie. „V mojom mene, v mene môjho poslania a celého zboru mi je ľúto, že sa nevieme zbaviť takýchto vší.“

Tordovi napadlo, že Bellman tieto slová adresoval sebe, nie pilotovi, ktorý týždenne do Nórska prepašoval osem kilogramov heroínu.

„Chápem váš strach,“ pokračoval Bellman. „Rád by som vám povedal, že sa nemáte čoho obávať, no moja draho získaná skúsenosť hovorí, že vo chvíli, keď sa odhalí tento typ korupcie, už prerástla hranice jedného človeka.“

„Rozumiem.“

„Povedali ste to ešte niekomu?“

„Nie.“

„Vie niekto, že ste išli za mnou?“

„Nie, nikto.“

„Naozaj?“

Tord sa naňho pozrel. Uškrnul sa, nevysloviac, na čo myslí. Komu by to tak asi vešal na nos?

„Fajn,“ prikývol Bellman. „Ako iste chápete, ide o významný a mimoriadne delikátny prípad.

Musím postupovať neskutočne opatrne, aby som nevyplašil toho, koho nesmiem vystrašiť. Potrebujem s tým ísť ešte o úroveň vyššie. V princípe by som vás mal teraz zadržať, no takýto postup by nás oboch prezradil. Preto teraz choďte domov. Pochopili ste? Nikomu o tomto stretnutí nehovorte, nevychádzajte von, neotvárajte dvere ľuďom, ktorých nepoznáte, a neodpovedajte na telefonáty z neznámych čísel.“

Tord pomaly prikývol. „Ako dlho to potrvá?“

„Maximálne tri dni.“

„Roger that.“

Bellman akoby chcel niečo povedať, potom sa zarazil. Po chvíli ticha pokračoval: „Jedno asi nikdy neprijmem,“ povedal potichu. „Že niektorí ľudia sú schopní zničiť životy iných ľudí, len aby zarobili peniaze. Mám určité pochopenie pre afganských sedliakov, chudobných ako kostolná myš, no Nór s platom leteckého kapitána…“

Tord Schultz zdvihol zrak. Bol na to pripravený. Keď to konečne prišlo, takmer sa mu uľavilo.

„Aj tak si zaslúžite rešpekt za to, že ste sem prišli dobrovoľne a vyložili karty na stôl. Uvedomujem si, koľko riskujete. Od tejto chvíle to nebudete mať jednoduché.“

S týmito slovami sa zdvihol a podal Schultzovi ruku. A Tord si spomenul, čo mu napadlo, keď Bellmana videl prvý raz. Má dokonalú výšku na pilota stíhačky.

Vo chvíli, keď Schultz vychádzal z policajnej stanice, Harry zazvonil Rachel pri dverách. Otvorila mu v župane, s rozospatým pohľadom. Zívla.

„Za bieleho dňa vyzerám trochu lepšie.“

„Aspoň jeden z nás,“ prikývol Harry a vošiel.

„Držím palce,“ zamrmlala, keď zastali pri stole ukrytom pod kopami papierov. „Máš tam všetko.

Správy vyšetrovateľov. Fotografie. Výstrižky z novín. Výpovede svedkov. Advokát je dôsledný.

Musím bežať do práce.“

Keď sa dvere za ňou zabuchli, Harry dopíjal prvú šálku kávy.

Po trojhodinovom čítaní si musel dať prestávku, aby nepodľahol beznádeji. Vzal si šálku a postavil sa ku kuchynskému oknu. Presviedčal sám seba, že prišiel hľadať pochybnosti o vine, nie presvedčenie o nevine. Pochybnosti by mu stačili. No dokumenty hovorili jasnou rečou. Dlhoročná skúsenosť vyšetrovateľa ho naučila, že až prekvapivo často bývali okolnosti presne také, ako vyzerali na začiatku.

Ani po ďalších troch hodinách čítania sa na tom nič nezmenilo. V podkladoch nič ani len nenaznačovalo iné možné vysvetlenie. Neznamenalo to, že ho niet, no nenájde ho tu. To si aspoň opakoval v duchu.

Odišiel, skôr než prišla Rachel. Presviedčal sa, že za to môže časový posun, že sa potrebuje vyspať.

No poznal skutočný dôvod. Nie je schopný povedať jej, že po všetkom, čo si prečítal, len ťažko v sebe živí nádej na pravdu, východisko a záchranu Olega.

Radšej sa obliekol a odišiel. Pešo prešiel celú cestu z Holmenkollenu cez Ris, Sogn aj Ulleväl a Boltokku až k reštaurácii Schroder. Zvažoval, že vojde, no namiesto toho pokračoval na východ cez rieku do Toyenu.

A keď otvoril dvere Svetla majáka, za oknami sa pomaly začalo stmievať. Všetko bolo tak, ako si to pamätal. Svetlé steny, jasný interiér kaviarne, veľké okná, čo vpúšťajú čo najviac slnka. Pri stoloch s kávou a obloženými chlebíkmi sedela štandardná popoludňajšia klientela. Niektorí so zvesenými hlavami, akoby práve prebehli cieľom maratónu, iní zahĺbení do zmätených rozhovorov v nezrozumiteľnom jazyku narkomanov, no aj ďalší, ktorí by pokojne zapadli aj do najdrahších kaviarní v bohatých štvrtiach mesta.

Niektorí dostali oblečenie, mali ho v igelitových taškách, alebo už na sebe. Vyzerali ako poisťovací agenti či učiteľky z malého mesta.

Harry sa predral k pultu a usmiate bucľaté dievča v pulóvri s kapucňou mu zadarmo ponúklo prekvapkávanú kávu a krajec chleba s hnedým kozím syrom.

„Dnes nebudem, ďakujem. Je Martine v práci?“

„Celý deň má službu na klinike.“

Dievča namierilo ukazovák k stropu. Na prvom poschodí Armáda spásy poskytovala bezplatnú lekársku starostlivosť.

„No mala by skon…“

„Harry!“

Obrátil sa za hlasom.

Martine Eckhoffová zostala presne taká drobná, ako bývala kedysi. Usmiata mačacia tvárička mala tie isté nadrozmerné ústa, nos, ktorý tvoril len vlnku na jej drobnej tvári. Jej zreničky vyzerali, akoby pretiekli až na kraj hnedých dúhoviek a tvorili kľúčovú dierku. Kedysi mu vysvetlila, že je to vrodená chyba a volá sa iris coloboma.

Drobné dievča sa postavilo na končeky prstov a objalo ho. Keď sa konečne trochu odtiahlo, nechcelo ho pustiť a držalo ho okolo krku, nespúšťajúc z neho zrak. Všimol si hrôzu v jeho očiach, keď zbadalo jazvu.

„Tak… si schudol.“

Harry sa zasmial. „Ďakujem. No neschudol som, to…“

„Viem,“ prerušila ho Martine. „Ja som pribrala. Harry, veď všetci pribrali. Všetci okrem teba.

Navyše mám ospravedlnenie, prečo som tučná…“

Pohladkala sa po bruchu, čo jej nadúvalo čierny pulóver z ovčej vlny.

„Hm. Rikard?“

Nahlas sa zasmiala a rýchlo prikývla. Začervenala sa. Vyžarovalo z nej teplo.

Prešli k jedinému voľnému stolu. Harry sa posadil a zadíval sa na čiernu pologuľu brucha, čo sa usilovala zmestiť medzi operadlá stoličky. V spoločnosti stroskotaných životov a apatickej beznádeje pôsobila absurdne.

„Gusto,“ začal. „Počula si o tom?“

Vzdychla si. „Samozrejme. Všetci tu o tom počuli. Bol jedným z nás. Nechodil sem často, no občas sme ho vídali. Všetky dievčatá, čo tu pracujú, boli doňho zaľúbené. Taký krásavec!“

„A čo Oleg, ktorý ho údajne zabil?“

„Tiež sem občas chodil. Spolu s dievčaťom.“ Zvraštila čelo. „Hovoríš údajne? Niekto o tom pochybuje?“

„To sa práve pokúšam zistiť. Čo to bolo za dievča?“

„Milé, bledé, drobné žieňa. Ingunn? Iriam?“ Obrátila sa k pultu a zakričala. „Počúvajte! Ako sa volala Gustova nevlastná sestra?“ A stihla si odpovedať, skôr než sa dočkala reakcie. „Irene!“

„Mala červené vlasy a pehy?“

„Bola taká bledá, že nebyť jej vlasov, nikto by si ju nevšimol. Myslím to vážne, ku koncu už skrz ňu presvitali slnečné lúče.“

„Ku koncu?“

„Áno, práve sme sa nedávno o tom bavili, že tu už dlho nebola. Pýtala som sa tých, čo sem chodia, či sa neodsťahovala z mesta, no nezdá sa, že by niekto o nej počul.“

„Zapamätala si si niečo, čo sa dialo v čase tej vraždy?“

„Z toho večera nič zvláštne. Počula som policajné sirény a hneď mi napadlo, že ide o jedného z našich. Vtedy tvojmu kolegovi zazvonil telefón a vybehol z kaviarne.“

„Myslel som si, že podľa nepísaného pravidla tu naši špehovia nepracujú.“

„Harry, nemyslím si, že tu pracoval. Sedel pri tamtom stole a tváril sa, že číta noviny Triedny boj.

Možno si to namýšľam, no mám pocit, že sa chodil pozerať na mňa.“ Koketne si rukou zakryla hruď.

„Priťahuješ osamelých policajtov.“

Zasmiala sa. „Zabudol si, že to ja som zbalila teba?“

„Dievča s kresťanskou výchovou?“

„Jeho pohľady mi začínali byť nepríjemné, no keď na mne začalo byť vidieť, že čakám dieťa, prestal sem chodiť. Slovom, ten večer za sebou zabuchol dvere, videla som ho utekať ulicou Hausmanns gate. Miesto činu je niekoľko blokov odtiaľto. Krátko nato sa začal šíriť chýr, že zastrelili Gusta. A že polícia zatkla Olega.“

„Čo vieš o Gustovi okrem toho, že sa páčil ženám a mal nevlastných rodičov?“

„Volali ho Zlodej. Predával violín.“

„Pre koho?“

„Kedysi s Olegom pracovali pre motorkárov hore na Alnabru. Los Lobos. Potom ho oslovil Dubaj.

Každý, kto takú ponuku dostal, ihneď ju prijal. Mali najčistejší heroín, a keď sa zjavil violín, zohnal si ho len u nich. A tak to zrejme aj zostalo.“

„Dubaj. Čo o ňom vieš? Kto to je?“

Zavrtela hlavou. „Ani len netuším, či je to niekto alebo niečo.“

„Taký vplyvný v uliciach, a predsa neviditeľný. Naozaj nikto nič nevie?“

„Jasné, že niektorí vedia. Ale nič nepovedia.“

Niekto zakričal Martinino meno.

„Zostaň sedieť,“ povedala a s námahou začala vstávať zo stoličky. „Hneď som späť.“

„Len choď, už musím bežať,“ vstal aj Harry.

„Kam?“

Na okamih zavládlo ticho, kým obaja nepochopili, že nepozná zmysluplnú odpoveď.

Tord Schultz sedel za kuchynským stolom pri okne. Slnko bolo už nízko, no ešte vždy vyžarovalo dosť svetla, aby dobre videl ľudí medzi domami. Nehľadel však na nich, siahol po ďalšom krajci chleba s klobáskou.

Nad strechou domu hučali lietadlá. Pristávali a vzlietali. Zasa pristávali a opäť vzlietali.

Tord Schultz sa započúval do rozdielneho hukotu motorov. Dali by sa zaradiť na časovú os. Staré motory hučali, ako treba, mäkko mrmlali, vyvolávali príjemné spomienky ako soundtrack z obdobia, keď práca, presnosť, rodina, ženina láska a uznanie kolegov ešte čosi znamenali. Nová generácia motorov znela hektickejšie, ich úlohou bolo napredovať rýchlejšie s menšou spotrebou paliva, efektivita nedávala priestor na zbytočnosti. Ani na dôležité zbytočnosti. Opäť sa pozrel na veľké hodiny na chladničke. Tikali rýchlo ako ustráchané srdiečko. Sedem. Ešte dvanásť hodín čakania.

Čoskoro sa zotmie. Počul Boeing 747. Typ Classic. Najlepší zo všetkých. Zvuk stále silnel, napokon roztriasol okenné tabule, pohár zaštrngal o poloprázdnu flašku na stole. Schultz privrel oči. Zvuk optimistickej budúcnosti, surovej sily, oprávnenej arogancie. Zvuk neprekonateľnosti muža v najlepších rokoch.

Keď motor stíchol, v dome naraz zavládlo ticho. Všimol si však, že znie inak. Akoby vzduch zmenil hustotu.

Akoby v tom vzduchu niekto stál.

Obrátil sa k obývačke. Cez dvere videl tréningovú lavicu a koniec stola. Pozrel sa na parkety, na tiene, čo dopadali z tej časti miestnosti, kam nedovidel. Zadržal dych a načúval. Nič. Len tikot hodín na chladničke. Potom si vzal ďalší krajec, odpil si z pohára a oprel sa o operadlo stoličky. Blíži sa veľké lietadlo. Počul ho spoza domu. Pohltilo zvuky plynúceho času. Predstavil si, že asi letí medzi slnkom a domom. Vtom na stôl dopadol tieň.

Harry prešiel ulicou Urtegata. Autopilot ho viedol k policajnej stanici. Zastal pred parkom. Zadíval sa na pevné, sivé kamenné múry väznice.

„Kam?“ pýtala sa ho Martine.

Naozaj pochybuje o tom, kto zabil Gusta Hanssena?

Každý deň krátko pred polnocou odlieta priamy let Škandinávskych aeroliniek do Bangkoku. Odtiaľ má päťkrát denne spojenie do Hongkongu. Mohol by zájsť do hotela. Zabaliť kufor a vrátiť kľúč netrvá viac než päť minút. Vlak na letisko Gardermoen. Letenka. Noviny a večera v upokojujúcej neutrálnej atmosfére tranzitnej zóny letiska.

Harry sa otočil. Všimol si, že včerajší červený plagát propagujúci koncert zmizol.

Pokračoval na Oslo gate, k parku pri cintoríne, keď z tieňa pri plote zachytil hlas.

„Nemáš zbytočné dve stovky?“

Harry spomalil, z tieňa vystúpil žobrák. Mal dlhý deravý kabát a svetlo pouličných lámp mu vrhalo do tváre tieň jeho vlastných veľkých uší.

„Predpokladám, že si chceš len požičať,“ konštatoval Harry a vylovil peňaženku.

„Robím zbierku,“ odvetil Cato a nastrčil ruku. „Nikto ti ich nevráti.“ V dychu starca necítil pálenku ani pivo, len tabak a čosi, čo mu pripomenulo detstvo, keď sa u dedka hrali na skrývačku a on sa ukryl do šatníka spálne, vdychujúc zatuchnutú, sladkastú vôňu šiat. Viseli tam už roky, museli byť aspoň také staré ako dom.

Harry našiel len päťstovku, no podal ju Catovi.

„Tu máš.“

Cato sa zadíval na bankovku. Pohladkal ju palcom. „Všeličo som počul,“ povedal. „Vraj si poliš.“

„A čo?“

„A vraj chlasceš. Ako sa volá tvoj jed?“

„Jim Beam.“

„Ach, Jim. Kamarát môjho Johnnyho. A vraj poznáš toho chlapca. Olega.“

„Ty ho poznáš?“

„Harry, väzenie je horšie ako smrť. Smrť je jednoduchá, očisťuje dušu. No väzenie ti ju zožerie, kým v tebe nezostane ani stopa po človeku. Kým sa nezmeníš na vlastný prízrak.“

„Kto ti povedal o Olegovi?“

„Môj zbor je veľký a božích dietok požehnane, Harry. Len počúvam. Vraj poľuješ na toho chlapa.

Na Dubaja.“

Harry sa pozrel na hodinky. V tomto ročnom období lietadlá zvyčajne nelietajú plné. Z Bangkoku by mohol pokračovať aj do Šanghaja. Žan-Jin mu esemeskovala, že má celý týždeň voľno. A mohli by ísť spolu na vidiek.

„Harry, dúfam, že ho nenájdeš.“

„Nepovedal som, že…“

„Tí, ktorým sa to podarí, zomierajú.“

„Cato, dnes večer od…“

„Počul si o chrobákovi?“

„Nie, ale…“

„Šesť nožičiek chrobáka ti prevŕta tvár.“

„Cato, musím ísť.“

„Videl som to na vlastné oči.“ Cato sklonil bradu ku kňazskému golieru. „Pod mostom v göteborskom prístave. Policajt odhalil stopu k obchodníkom s heroínom. Do tváre mu vrazili tehlu s klincami.“

Vtedy Harry pochopil, o čom hovorí. Žuk. Chrobák.

Metódu vymysleli Rusi a používali ju na udavačov. Najprv mu ucho priklincovali k podlahe. Potom šesť veľkých klincov natĺkli do bežnej tehly, priviazali ju na lano, ktoré prehodili cez stropnú hradu nad udavačovou hlavou. Prikázali mu, aby sa doň zahryzol. Pointa – a symbolika – spočívala v tom, že kým udavač vydržal držať ústa zatvorené, zostal nažive. Harry videl výsledok pôsobenia žuka na chudákovi, ktorý v zadnej uličke v meste Tanšui skončil v rukách Triády. Použili klince s veľkou hlavičkou. Keď prišli záchranári a tehlu vytiahli, strhli s ňou aj celú tvár.

Cato si jednou rukou pchal päťstovku do nohavíc, druhou sa dotkol Harryho pleca.

„Chápem, že si chceš chrániť syna. Ale čo ak toho druhého chlapca naozaj zabil? Aj ten chlapec mal otca, Harry. Keď sa rodič bije za svoje dieťa, volajú to sebaobetovanie, no v skutočnosti tým chráni len sám seba, svoj klon. A na to netreba morálnu odvahu, je to iba prejav egoizmu génov. Keď mi ako dieťaťu otec čítal Bibliu, Abrahám mi pripadal zbabelý, keď poslúchol Boha a išiel obetovať svojho syna. Až ako dospelý som pochopil, že skutočne nesebecký otec obetuje svoje dieťa, ak tým poslúži vyššiemu cieľu, než je vzťah otca a syna. Lebo aj taký cieľ existuje.“

Harry zahodil cigaretu na chodník. „Mýliš sa. Oleg nie je môj syn.“

„Nie je? Tak prečo si prišiel?“

„Som policajt.“

Cato sa zasmial. „Šieste prikázanie, Harry. Nepatrí sa klamať.“

„Nie je to náhodou ôsme?“ Harry zašliapol dymiacu cigaretu. „A pokiaľ si spomínam, prikázanie hovorí, že nesmieš hovoriť nepravdu o svojom blížnom, čo znamená, že je okej, ak trochu klameš o sebe. Zrejme si nestihol dokončiť štúdium teológie, však?“

Cato mykol plecom. „Ja ani Ježiš nemáme formálnu kvalifikáciu. Sme muži slova. A ako všetci šamani, veštci a šarlatáni občas vieme poskytnúť falošnú nádej a skutočnú útechu.“

„Ty nie si ani len veriaci?“

„Povedzme to tak, že mi nikdy neprospela viera, skôr pochybnosti. Preto sa stali mojím učením.“

„Pochybnosti.“

„Presne tak.“ Catove žlté zuby sa zablýskali v tme. „Pýtam sa: je naozaj isté, že neexistuje Boh a že nemá plán?“

Harry sa potichu zasmial.

„Harry, my dvaja sa veľmi nelíšime. Ja nosím falošný kolár, ty falošnú šerifskú hviezdu. Aká neochvejná je vlastne tvoja viera? Chrániš úspešných a zúfalých trestáš za ich hriechy? Naozaj nevieš, čo je pochybnosť?“

Harry vyklopal zo škatuľky ďalšiu cigaretu. „Žiaľ, v tomto prípade neexistujú pochybnosti.

Vraciam sa domov.“

„Tak šťastnú cestu. Nesmiem meškať na svoju bohoslužbu.“

Zatrúbilo auto, Harry sa automaticky zvrtol. Oslepili ho reflektory, potom zmizlo za zákrutou.

Zadné brzdové svetlá vyzerali ako uhlíky v tme, keď auto spomalilo pred garážami policajnej stanice.

A keď sa Harry vrátil pohľadom ku Catovi, už tam nebol. Akoby starý kňaz splynul s tmou, Harry počul len kroky vzďaľujúce sa k cintorínu.

Zabalenie kufra a odovzdanie kľúča mu naozaj trvalo len päť minút.

„Hosťom, ktorí platia v hotovosti, poskytujeme drobnú zľavu,“ povedal chlapec za pultom. Nič sa nezmenilo.

Harry otvoril peňaženku. Hongkonské doláre, čínske juany, americké doláre, eurá. Zazvonil mu telefón. Harry si ho priložil k uchu, peňaženku nastrčil k recepčnému a naznačil mu, aby si vybral.

„Speak.“

„To som ja. Čo robíš?“

Doriti. Chcel jej zavolať až z letiska. Urobiť to tak jednoducho a surovo, ako sa len dá. Jedným ťahom roztrhnúť všetky putá.

„Práve vraciam kľúč. Môžem ti zavolať o chvíľu?“

„Len som ti chcela povedať, že Oleg kontaktoval svojho advokáta. Teda… Hansa Christiana.“

„Nórske koruny,“ povedal recepčný.

„Harry, Oleg sa chce s tebou stretnúť.“

„Doriti!“

„Prosím? Harry, si tam?“

„Beriete kartu?“

„Lacnejšie bude vybrať si peniaze v bankomate.“

„Chce sa stretnúť so mnou?“

„Povedal to. Čím skôr.“

„Rachel, to nejde.“

„Prečo nie?“

„Lebo…“

„Bankomat je sto metrov odtiaľto na ulici Tollbugata.“

„Lebo?“

„Vezmite si kartu, okej?“

„Harry?“

„Rachel, po prvé, nejde to. Má zakázané návštevy a po druhý raz sa mi nepodarí obísť predpis.“

„A po druhé?“

„Nevidím v tom zmysel, Rachel. Prečítal som si všetky papiere. Ja…“

„Čo ty?“

„Myslím si, že Gusta Hanssena zastrelil.“

„Neberieme VISU. Máte inú kartu? MasterCard, American Express?“

„Nie! Rachel?“

„Tak, povedzme, doláre a eurá. Výmenný kurz nebude dvakrát výhodný, no je to lepšie ako karta.“

„Rachel? Rachel? Doriti!“

„Niečo sa stalo, pán Hole?“

„Položila. Bude stačiť toľko?“

12/

Stál som na ulici Skippergata a sledoval lejak. Zima nie a nie prísť do mesta, každým dňom len viac pršalo. Na dopyte sa to však neodzrkadľovalo. Oleg, Irene a ja sme za deň predali viac ako u Odina a Tutua za týždeň. Denne som zarábal nejakých šesť litrov. Keď som spočítal ďalšie dresy Arsenalu v meste, starec musí mať týždenný obrat viac než dva milióny, a to bol ešte skromný odhad.

S Olegom sme každý večer pred stretnutím s Andrejom spočítali peniaze a zvyšný tovar. Nikdy nechýbala ani koruna. Neoplatilo by sa nám to.

Na Olega som sa mohol stopercentne spoľahnúť. Buď nemal dosť fantázie, alebo jednoducho nerozumel konceptu kradnutia. Alebo mal mozog aj srdce plné Irene. Bolo takmer komické sledovať, ako v jej prítomnosti mäkne. A aká bola ona nevšímavá k jeho zbožňovaniu. Lebo Irene mala oči iba pre jedného.

Pre mňa.

Netrápilo ma to, ani netešilo, tak to proste bolo vždy.

Poznal som ju dobre, presne som vedel, ako rozbúšiť jej super čisté srdiečko, ako vyvolať úsmev na jej sladkých perách a – ak som to chcel – ako zaplaviť jej modré oči obrovskými slzami. Mohol som ju nechať odísť, otvoriť dvere a povedať zbohom. No som zlodej a zlodeji sa nikdy nevzdávajú vecí, o ktorých veria, že ich jedného dňa speňažia. Irene bola moja, no dva milióny týždenne patrili starcovi.

Je zvláštne, ako rýchlo sa šesťtisíc denne vyparí, ak si človek rád dožičí perník ako ľad do drinku a šaty nechce kupovať v lacných obchodoch. Preto som s Irene naďalej spával v skúšobni na matraci za bicími. No zvládala to, ničoho sa nedotýkala, jedla len vegetariánske sračky a otvorila si účet v banke. Oleg býval u matky, kúpal sa v peniazoch. Okrem toho ďalej budoval kariéru, občas chodil do školy, a dokonca začal trénovať v posilňovni vo Valle Hovin.

Stál som teda v lejaku na ulici, keď som zbadal, že sa ku mne blíži akási postava. Zahmlené okuliare, riedke vlasy prilepené k lebke, bunda, akú tučná škaredá frajerka kupuje na Vianoce sebe aj frajerovi, lebo sa jej to vidí rozkošné. Inými slovami, buď mal tento chlap škaredú frajerku, alebo nemal nijakú. Usúdil som tak podľa jeho chôdze. Kríval. Ľudia už určite vynašli slovo, ktoré to lepšie maskuje, no ja tomu hovorím kripel. No dobre, veď používam aj slová cigán a neger.

Zastal pri mne.

Už som sa prestal čudovať, akí rozmanití ľudia kupujú háčko, no tento muž určite nepatril k bežným narkomanom.

„Koľko…“

„Tristopäťdesiat za štvrťku.“

„… platíte za gram heroínu?“

„Platíme?My predávame, ty debil.“

„Viem. Robím len menší prieskum.“

Pozrel som naňho. Novinár? Sociálny pracovník? Alebo azda politik? Keď som pracoval pre Odina s Tutuom, občas sa pri mne pristavil takýto typ a tvrdil, že pracuje pre mestských papalášov alebo nejakú komisiu, a slušne sa ma spýtal, či by som nebol ochotný prísť na zasadanie komisie na tému Narkotiká a mládež. Chceli počuť hlasy z ulice. Zo srandy som tam zašiel a vypočul si diskusiu o združení ECAD a veľkom medzinárodnom pláne na Európu bez drog. Dali mi malinovku, koláče, dobre som sa nasmial. Stretnutie viedla nymfomanka, vulgárna blondína s mužskými črtami, obrovskými kozami a panovačným hlasom. Na okamih mi napadlo, že si nedala operovať len prsia.

Po stretnutí prišla za mnou, predstavila sa ako asistentka členky mestského zastupiteľstva zodpovednej za sociálnu starostlivosť a boj s návykovými látkami a povedala mi, že by sa rada porozprávala o týchto témach podrobnejšie. Keď si nájdem čas, mám prísť za ňou. Ukázalo sa, že je to skutočná nymfomanka. Bývala sama vo veľkom dome, čakala ma v obtiahnutých jazdeckých nohaviciach, a len čo otvorila dvere, navrhla, aby som jej to urobil v stajni. Vôbec ma netrápilo, či si naozaj nedala odoperovat vtáka. Pekne jej to tam upratali a na jeho miesto pridali odsávač, ktorý fungoval dokonale.

Na preťahovaní ženy, ktorá zavýja ako lietadlo len dva metre od obrovských prežúvajúcich koní, čo na vás letargický hľadia, je čosi zvláštne. Potom som si z riti vytiahol steblá slamy a spýtal sa, či mi nemá požičať tisícku. Stretávali sme sa, až kým som nezačal zarábať šesť litrov denne. Medzi súložami mi stihla porozprávať, že jej práca nespočíva vo vypisovaní listov kolegom, ale v praktickej politike.

Že hoci je v súčasnosti na bezvýznamnej pozícii, v skutočnosti dáva veci do pohybu. A keď to ostatní pochopia, dostane sa na čelo mestského zastupiteľstva. Od nej viem, že všetkým politikom – malým aj veľkým – ide o to isté, o moc a sex. V tomto poradí. Keď som jej pri obrábaní zašepkal do ucha slová pani ministerka, jej orgazmus takmer strhol strechu. Nežartujem. A v tvári tohto chlapa som teraz videl tú istú chorú, intenzívnu žiadostivosť.

„Fuck off.“

„Kto je tvoj šéf? Chcem s ním hovoriť.“

Take me to your leader? Ten chlap je buď blázon, alebo totálny idiot.

„Zmizni.“

Chlap sa nehýbal, len tam stál čudne skrčený, potom čosi vytiahol z vrecka bundy. Vrecko s bielym práškom, mohlo v ňom byť asi pol gramu.

„Toto je na ukážku. Zober ju šéfovi. Cena je osemsto korún za gram. Dávajte pozor na dávkovanie, rozdeľte to na desať častí. Vrátim sa pozajtra v tomto istom čase.“

Muž mi podal vrecko, zvrtol sa a odkríval ulicou.

Za normálnych okolností by som vrecko zahodil do najbližšieho smetného koša. Jeho obsah som nemohol predať ani pre vlastný zisk, musel som dbať o svoju povesť. No ten blázon mal v pohľade čosi zvláštne. Akoby niečo vedel. Keď sme sa večer vyrovnali s Andrejom, vzal som Olega a Irene na Strelnicu. Spýtali sme sa, či niekto má záujem stať sa skúšobným králikom. Už som raz čosi testoval pre Tutua. Keď sa do mesta dostane nový tovar, ide sa za najzúfalejšími narkomanmi, ochotnými vyskúšať čokoľvek, keď to je zadarmo, a je im jedno, či ich to zabije. Vedia, že smrť aj tak číha za rohom.

Prihlásili sa štyria chlapi, no ako bonus chceli jednu riadnu dávku. Povedal som, že to neprichádza do úvahy, a zostali mi traja. Pripravil som im to.

„To je málo!“ zakričal jeden z nich zúfalo ako muž pri infarkte. Povedal som, aby držal hubu.

S Irene a Olegom sme ich potom sledovali, ako si medzi krvavými chrastami hľadajú kúsok žily a prekvapivo šikovne do nej pichajú.

„Aaaa, doriti,“ zastonal jeden z nich.

„Kur…“ zavyl druhý.

Potom zavládlo ticho. Absolútne ticho. Ako keď vystrelíte raketu do vesmíru a stratíte s ňou akýkoľvek kontakt. No hneď som vedel, videl som to na extáze v ich očiach: Houston, we have no problem. Kým opäť pristáli na zemi, už sa zotmelo. Let trval päť hodín, dvakrát dlhšie než bežný heroínový trip. Skúšobná komisia dospela jednohlasne k záveru. Ešte nikdy nezažili nič také účinné.

Chceli viac, zvyšok vrecka, prosím, daj mi ho, tackali sa k nám ako zombies v Jacksonovom klipe Thriller. So smiechom sme im utiekli.

Keď sme o pol hodiny neskôr sedeli na matraci v mojej skúšobni, potreboval som premýšľať.

Skúsený narkoman si v jednej dávke strelí štvrť gramu bežného heroínu, v tomto prípade sa však najostrieľanejší štofári mesta odpálili na zlomku toho množstva. Ten chlap mi dal čistú látku. Ale čo to je? Vyzeralo to, voňalo aj zložením pripomínalo heroín. Ale päťhodinový flash z takého malého množstva? Slovom, pochopil som, že som narazil na zlatú žilu. Osemsto korún za gram, ktorý sa dá trikrát riediť a predať za tisícštyristo. Päťdesiat gramov za deň. Tridsaťtisíc do vrecka. Do môjho vrecka. Aj Olegovho a Ireninho.

Predniesol som im podnikateľský plán. A vysvetlil čísla.

Hľadeli na seba. Neboli takí nadšení, ako som čakal.

„Ale Dubaj…“ povedal Oleg.

Zaklamal som, že kým nebudeme starca klamať, nič nám nehrozí. Najprv pôjdeme za ním, že chceme skončiť, že sme našli Ježiša, alebo podobnú blbosť. Potom chvíľu počkáme a pomaličky začneme.

Opäť na seba pozreli. A vtedy som pochopil, že ide o niečo iné, čo som si doteraz nevšimol.

„Ide o to,“ začal Oleg, hľadajúc pohľadom nejaký pevný bod, „že Irene a ja, my…“

„Čo vy?“

Vrtel sa ako na ihlách, napokon pohľadom poprosil o pomoc Irene.

„Budeme spolu bývať,“ pomohla mu. „Šetríme si na spoločný byt v Boleri. Chceme pracovať do leta a potom…“

A potom čo?“

„Dokončíme gymnázium,“ pokračoval Oleg. „A začneme študovať.“

„Právo,“ nadviazala Irene. „Oleg má výborné známky.“ Zasmiala sa, ako zvyčajne, keď mala pocit, že vyšplechla nejakú hlúposť, no inokedy bledé líca jej teraz horeli radosťou.

Oni sa mi za chrbtom do seba buchli! Ako som si to mohol nevšimnúť?

„Právo,“ zopakoval som a otvoril vrecko, v ktorom zostal viac než gram prášku. „Nie je to pre ľudí, ktorí chcú šéfovať fízlom?“

Neodpovedali.

Vytiahol som lyžičku, s ktorou som jedával kukuričné vločky, a otrel si ju o nohavice.

„Čo robíš?“ spýtal sa Oleg.

„Toto treba osláviť,“ odvetil som a nasypal prášok na lyžičku. „Okrem toho musíme tovar vyskúšať, skôr ako ho odporučíme starcovi.“

„Takže súhlasíš?“ potešila sa Irene. „Budeme pokračovať ako doteraz?“

„Jasná vec, drahá.“ Priložil som zapaľovač k lyžičke. „Táto je pre teba, Irene.“

„Pre mňa? Ale ja…“

„Urob to pre mňa, sestrička.“ Pozrel som sa jej do očí a usmial sa. Usmial som sa tým úsmevom, o ktorom vedela, že ja viem, že sa mu neubráni. „Lietať osamote je nuda. Človek sa cíti veľmi opustený.“

Nahriaty prášok bublal na lyžičke. Nemal som vatu, uvažoval som, že na čistenie použijem cigaretový filter. No prášok vyzeral celkom čisto. Bol biely a mal pravidelnú konzistenciu. A tak som ho chvíľu nechal chladnúť a natiahol som ho do striekačky.

„Gusto…“ začal Oleg.

„Musíme si dávať pozor, aby sme sa nepredávkovali, je to dosť aj pre troch. A ty, kamarát môj, si vítaný. Alebo sa chceš radšej pozerať?“

Nemusel som ani zdvihnúť zrak. Pridobre som ho poznal. Čistý srdcom, slepý láskou a vyzbrojený odvahou, ktorá mu dovolila skákať z pätnásťmetrového sťažňa do fjordu.

„Fajn,“ prikývol a začal si vyhŕňať rukáv. „Idem aj ja.“

Rovnaká odvaha ho dostane na dno, raz zhnije ako potkan.

Zobudil som sa na búchanie na dvere. Pripadal som si, akoby som mal v hlave baňu, desil som sa chvíle, keď budem musieť otvoriť oči. Ranné svetlo prenikalo škárami medzi drevenými platňami, ktorými boli zatlčené okná. Irene ležala na matraci, Olegova teniska Puma Speed Cat trčala spomedzi zosilňovačov. Zvuky pri dverách mi prezradili, že dotyčný prešiel od búchania ku kopaniu.

Vstal som a pretackal som sa k dverám, pokúšajúc sa spomenúť si na termíny skúšok kapely alebo prebratia nástrojov. Pootvoril som dvere, zo zvyku som sa o ne zaprel nohou. To nepomohlo. Náraz ma odhodil do miestnosti, spadol som na bicie. Otrasný hluk. Keď som sa pozbieral zo stojanov a bubnov, hľ‘adel som do ksichtu môjmu drahému nevlastnému bratovi Steinovi.

Drahého škrtnite.

Zmužnel, no účes v štýle výsadkárov a nenávistný pohľad mu zostali. Videl som, že otvára ústa a čosi hovorí, no ušné kanáliky som mal plné treskotu z bicích. Keď pristúpil bližšie, automaticky som si rukami zakryl tvár.

Kráčal však ďalej, prekročil bicie a zastal pri Irene na matraci. Zatriasol ňou, vykríkla.

Pevne ju držal, druhou rukou nakladal jej neveľký majetok do plecniaka. Keď ju ťahal k dverám, už sa nebránila.

„Stein…“ skúsil som.

Zastal vo dverách a spýtavo sa na mňa pozrel, no nevedel som, ako mám pokračovať.

„Už si našej rodine ublížil dosť,“ povedal.

Keď nohou za sebou zabuchoval železné dvere, vyzeral ako nejaký Bruce Lee. Vzduch sa triasol.

Za zosilňovačom sa zjavila Olegova tvár, čosi povedal, no už som bol opäť hluchý.

Chrbtom som sa opieral o piecku, cítil som jej teplo. Miestnosť osvetľovali len plamene a jedna starožitná lampa. V koženom kresle sedel starec a hľadel na muža, ktorého sme doviezli limuzínou zo Skippergata. Stále mal oblečenú tú istú bundu. Andrej pristúpil k nemu a zložil mu šatku z očí.

„Takže,“ začal starec. Vy ste dodávateľ produktu, o ktorom som tak veľa počul.“

„Áno,“ prikývol muž, nasadil si okuliare a poobzeral sa po miestnosti.

„Odkiaľ pochádza?“

„Ja ho predávam, nie som informačná kancelária.“

Starec si dvoma prstami prešiel po brade. V tom prípade nemám záujem. Keď človek v našej brandži preberá kradnutý tovar, vždy to vedie k zbytočným úmrtiam. A mŕtvi ľudia kazia obchod a spôsobujú zbytočné problémy.“

„Nie je to kradnutý tovar.“

„Dovolím si tvrdiť, že mám slušný prehľad o trhu, ale o tomto produkte ešte nikto nepočul. Takže opakujem: nekúpim nič, kým nezískam istotu, že na nás za to nikto nezaútočí.“

„Pristal som, aby ma sem doviedli so zaviazanými očami, lebo chápem, čo je diskrétnosť. Verím, že mi preukážete rovnakú dôveru.“

V teple sa mu zarosili okuliare, no nesňal si ich. Andrej a Peter ho v aute prehľadali, ja som sledoval jeho pohľad, reč tela, hlas, ruky. Našiel som len samotu. Nemá nijakú škaredú tučnú frajerku, je len on a jeho fantastická droga.

„Pokojne môžete byť aj policajt,“ pokračoval starec.

„S týmto?“ kývol k svojej nohe.

„Ak pracujete s dovozom, prečo som o vás doteraz nepočul?“

„Lebo som nový. Nemám zápis v registri trestov a nikto ma nepozná ani v polícii, ani v brandži.

Mám takzvané slušné zamestnanie a doteraz som žil normálnym životom.“ Opatrne sa uškrnul, zrejme to mal byť úsmev. „Niekto by určite povedal, že nenormálne normálnym životom.“

„Hm.“ Starec si ďalej hladkal bradu. Potom ma chytil za ruku a pritiahol si ma ku kreslu, aby som stál vedľa neho. Spoločne sme hľadeli na muža.

„Gusto, vieš, čo si myslím? Myslím si, že to vyrába sám. Čo povieš?“

Zamyslel som sa. „Možno.“

„Gusto, dobre vieš, že človek na to nepotrebuje byť Einstein. Na internete je presný návod, ako premeniť ópium na morfín a ten na heroín. Povedzme, že si sa dostal k desiatim kilogramom surového ópia. Zabezpečíš si náradie a trošku metanolu. To, čo vyrobíš, rozriediš a na ulici môžeš predávať jedna celá dva kilogramu heroínu.“

Muž v bunde si odkašľal:„Zrejme to nestačí.“

„Otázka teda znie,“ nepočúval ho starec, „odkiaľ máte ópium?“

Muž zavrtel hlavou.

„Aha,“ starec pokýval hlavou. „Takže syntetický opioid.“

Muž neodpovedal.

„Gusto, počul si, čo povedal?“ Starec naňho ukázal prstom. „Vyrába stopercentne syntetickú drogu. Nepotrebuje pomoc prírody ani Afgancov, využíva čistú chémiu a všetko robí na kuchynskom stole. Všetko má pod kontrolou a nič nemusí pašovať. A výsledok je minimálne rovnako účinný ako heroín. Gusto, zavítal medzi nás bystrý človek. Takú podnikavosť si treba vážiť.“

„Rešpekt,“ zamrmlal som.

„Koľko ste schopný vyrobiť?“

„Možno dva kilogramy za týždeň. To závisí od rôznych okolností.“

„Zoberiem všetko,“ rozhodol starec.

„Všetko?“ spýtal sa muž. Celkom nevýrazne. V jeho hlase vôbec nebolo počuť prekvapenie.

„Áno, všetko, čo vyrobíte. Smiem vám navrhnúť obchodné podmienky, pán…“

„Ibsen.“

„Ibsen?“

„Ak teda nemáte nič proti tomu.“

„Vôbec nie, Henrik Ibsen bol veľký umelec. Pán Ibsen, navrhujem vám spoluprácu v podobe vertikálnej integrácie. Máme pod kontrolou trh a môžeme určovať cenu. To znamená vyššiu maržu pre obe strany. Čo poviete?“

Ibsen zavrtel hlavou.

Starec sklonil hlavu a na ústach bez pier sa mu zjavil úsmev. „Prečo nie, pán Ibsen?“

Videl som, ako sa nevysoký chlap vystrel, akoby v najtrápnejšej bunde na svete o kúsok podrástol.

Ak získate monopol, pán…“

Starec spojil končeky prstov. „Volajte ma, ako chcete, pán Ibsen.“

„Nechcem sa stať závislým od jedného kupca, pán Dubaj. Je to príliš riskantné. Môžete tak stlačiť moje ceny. Na druhej strane nechcem mať priveľa kupcov, zvyšuje sa tým riziko, že ma polícia odhalí.

Prišiel som za vami, lebo o vás je známe, že ste neviditeľný, no chcem ešte jedného kupca. Bol som už v kontakte s Los Lobos. Verím, že to pochopíte.“

Starec sa veselo zasmial: „Pán Ibsen, ste mi naozaj sympatický. Nielenže sa vyznáte vo farmácii, ešte ste aj obchodník. Dobre, pán Ibsen, dohodnuté.“

„Cena…“

„Zaplatím, koľko ste si vypýtali. Pán Ibsen, časom sa naučíte, že v našej brandži nemárnime čas zjednávaním. Život je prikrátky a smrť priblízko. Dohodneme sa na prvej dodávke budúci utorok?“

Cestou k dverám sa starec tváril, že sa o mňa musí opierať. Jeho nechty sa mi zaryli do kože.

„Pán Ibsen, premýšľali ste aj nad vývozom? Kontrola vývozu narkotík z Nórska v podstate neexistuje.“

Ibsen neodpovedal. No ja som už pochopil, o čo mu ide. Videl som to, keď ten kripel stál pri mne prvý raz. V lesku na jeho spotenom hladkom čele pod riedkymi vlasmi. Okuliare sa mu odhmlili a v očiach mal tú istú žiaru ako na ulici Skippergata. Odplatu, otec. Chcel odplatu. Za všetko, čo sa mu nedostalo: rešpekt, láska, obdiv, akceptovanie, všetko to, čo sa vraj nedá kúpiť. Jasné, že aj to sa dá. Za peniaze, nie za prekliaty súcit. Mýlim sa, otec? Život ti dlhuje veľa, a ak to nedostaneš, musíš si to žiadať, musíš sa stať svojou vlastnou gorilou. Ak sa za to budeme smažiť v pekle, na nebi bude dosť pusto. Mýlim sa, otec?

Harry sedel pri odletovej bráne a hľadel von. Sledoval lietadlá rolujúce na pristávacej dráhe.

O osemnásť hodín pristane v Šanghaji.

To mal mesto rád. Chutila mu miestna kuchyňa, rád sa prechádzal po Bunde, po nábreží rieky Chuangpu až k hotelu Peace, rád sedával v bare Old Jazz a počúval, ako sa prastarí hudobníci trápia so štandardným repertoárom, rád si predstavoval, že tam takto sedia a hrajú od revolúcie v štyridsiatom deviatom. Šanghaj mal rád. Mal rád to, čo tam majú, čo nemajú a čo ignorujú.

Ignorovanie. Úžasná schopnosť, ktorú nedostal do vienka, no v posledných troch rokoch na nej intenzívne pracoval. Keď nemusíš, nechoď hlavou proti múru.

Aká neochvejná je vlastne tvoja viera? Naozaj nevieš, čo je pochybnosť?

O osemnásť hodín bude v Šanghaji.

O osemnásť hodín mohol byť v Šanghaji.

Doriti.

Odpovedala na druhé zvonenie.

„Čo chceš?“

„Nepolož, okej?“

„Počúvam.“

„Počúvaj pozorne. Ako dobre máš pod kontrolou Nilsa Christiana?“

„Hansa Christiana.“

„Je dosť zaľúbený, aby pristal na pochybný plán?“

13/

Pršalo celú noc, a keď Harry zastal pred mestskou väznicou, videl, že park zakryla nová žltá a mokrá vrstva lístia. Od chvíle, keď sa z letiska vrátil k Rachel, takmer nespal. Hans Christian prišiel, v podstate nič nenamietal a zasa odišiel. Potom Harry s Rachel pili čaj a zhovárali sa o Olegovi.

O minulosti. O tom, aké to bolo. O tom, aké to mohlo byť. Pri brieždení Rachel povedala, že Harry môže prespať v Olegovej izbe. Kým si ľahol, na Olegovom počítači vyhľadal článok o policajtovi, ktorého našli zavraždeného pod mostom v Göteborgu. Článok potvrdil Catove slová. V švédskej bulvárnej tlači Harry našiel ešte čosi. Noviny pustili informáciu, že zavraždený bol zametač, ktorého zločinci využívali na ničenie dôkazov. Pred dvoma hodinami ho Rachel zobudila s horúcou šálkou kávy a zašepkala dobré ráno. Ráno vždy šepkala, akoby Harrymu aj Olegovi chcela umožniť plynulý prechod zo sna do skutočnosti.

Harry sa zadíval do kamery, začul bzučanie a dvere sa otvorili. Rýchlo vošiel. Aktovku držal viditeľne pred sebou, na pult položil služobný preukaz. Policajtke nastrčil svoje krajšie líce.

„Hans Christian Simonsen…“ zamrmlala s pohľadom upretým do zoznamu, ktorý mala pred sebou.

„Aha, tu. K Olegovi Faukemu.“

„Presne tak,“ prikývol Harry.

Policajt ho viedol chodbami a otvorenou aulou v strede väznice. Ustavične hovoril o teplej jeseni a pri otváraní každých ďalších dverí zarachotil kľúčmi. Prešli aj spoločenskou miestnosťou. Harry si všimol pingpongový stôl s dvoma raketami, otvorenú knihu a kuchynský stôl s pripravenou nátierkou, krajcami chleba a nožíkom. Nijakí väzni.

Zastali pred bielymi dverami, policajt ich odomkol.

„Myslel som si, že dvere ciel bývajú v tomto čase otvorené,“ poznamenal Harry.

„Ostatné sú, no tento väzeň je stosedemdesiatjednička,“ odvetil policajt. „Má len hodinu vychádzky denne.“

„A kde sú ostatní?“

„Bohvie. Možno im v televízii opäť zapojili Hustler Channel.“

Dvere sa za Harrym zatvorili. Počúval vzďaľujúce sa kroky. Bežná cela. Desať štvorcových metrov.

Posteľ, skriňa, písací stôl so stoličkou, knižná polica, televízor. Oleg naňho prekvapene hľadel od písacieho stola.

„Chcel si sa so mnou stretnúť,“ povedal Harry.

„Myslel som si, že mám zákaz návštev.“

„Toto nie je návšteva, ale konzultácia s obhajcom.“

„S obhajcom?“

Harry prikývol. Vtedy Oleg pochopil. Bystrý chlapec. „Ako…“

„Druh vraždy, z ktorej si podozrivý, ťa nekvalifikuje na maximálnu formu ochrany, nebolo to až také zložité.“ Harry otvoril kufrík, vytiahol biely gameboy a podal ho Olegovi. „Je pre teba.“

Oleg prstami pohladkal displej. „Odkiaľ ho máš?“

Harry zachytil náznak úsmevu na chlapcovej vážnej tvári. „Retromodel na baterku. Kúpil som ho v Hongkongu. Plánoval som, že pri našom ďalšom stretnutí ťa rozdrvím v tetrise.“

„Nemáš šancu!“ zasmial sa Oleg. „Ani v plávaní pod vodou.“

„Už si zabudol na tú potupu vo Frogneri? Mám pocit, že som doplával o meter ďalej než ty.“

„O meter kratšie! Mama mi je svedkom.“

Harry sedel ticho, aby to nezničil. Opájal sa radosťou z radosti v chlapcovej tvári.

„Oleg, o čom si chcel so mnou hovoriť?“

Chlapcova tvár sa opäť zachmúrila. Prsty nervózne behali po konzole, obracal ju, akoby hľadal, kde sa zapína.

„Oleg, máš čas, no väčšinou je najlepšie začať od začiatku.“

Chlapec zdvihol zrak a pozrel sa na Harryho: „Môžem ti veriť? Nech ti poviem čokoľvek?“

Harry chcel čosi povedať, no zarazil sa. Mlčky prikývol.

„Musíš mi niečo zohnať…“

Akoby mu niekto vrazil nôž do srdca. Už poznal pokračovanie.

„Tu majú len boy a spíd. Potrebujem violín. Pomôžeš mi, Harry?“

„Preto si ma zavolal?“

„Si jediný človek, komu sa podarilo obísť zákaz návštev.“ Oleg civel na Harryho temným, vážnym pohľadom. Len drobné tiky tenkej pokožky pod okom svedčili o jeho zúfalstve.

„Oleg, vieš, že nemôžem.“

„Jasné, že môžeš!“ Ľadový, akoby plechový hlas sa odrážal od stien.

„A čo tí, pre ktorých si robil? Oni sa o teba nepostarajú?“

„Čo som robil?“

„Doriti, neklam mi!“ Harry buchol päsťou po aktovke. „V tvojej skrinke vo Valle Hovine som našiel dres Arsenalu.“

„Ty si sa vlám…“

„Našiel som aj toto.“ Harry pred neho hodil fotografiu päťčlennej rodiny. „Vieš, kde je to dievča na fotografii?“

„Kto…“

„Irene Hanssenová. Boli ste frajeri.“

„Odkiaľ…“

„Videli vás spolu v Svetle majáka. V skrinke si mal pulóver, ktorý voňal kvetinovým parfumom, a narkomanský výstroj pre dvoch. Deliť sa o dávky je ešte intímnejšie, ako používať jednu posteľ, však? Okrem toho mi tvoja mama prezradila, že keď ťa našla v meste, vyzeral si ako šťastný idiot.

Moja diagnóza: čerstvo zaľúbený.“

Olegov ohryzok niekoľkokrát poskočil.

„Takže?“ pokračoval Harry.

„Neviem, kde je! Stačí? Prosto zmizla. Možno po ňu opäť prišiel jej starší brat. Možno je zatvorená v nejakom protidrogovom ústave. Možno sadla do lietadla a jednoducho vypadla.“

„Alebo skončila horšie,“ podotkol Harry. „Kedy si ju videl naposledy?“

„Nepamätám sa.“

„Pamätáš si to presne.“

Oleg zavrel oči. „Pred stodvadsiatimi dvoma dňami. Dávno pred tým, ako sa to stalo s Gustom. Čo to má spoločné s prípadom?“

„Oleg, veľmi veľa. Vražda je ako biela veľryba. Človek, ktorý len tak zmizne, je biela veľryba. Ak si bielu veľrybu videl dvakrát, bola to tá istá. Všetko spolu súvisí. Čo mi vieš povedať o Dubajovi?“

„O Dubaji. Najväčšie, no nie hlavné mesto Spojených arabských emir…“

„Prečo ich chrániš? Čo mi nesmieš povedať?“

Oleg našiel gombík na konzole a niekoľkokrát ho stlačil. Potom otvoril kryt batérií, zdvihol vrchnák smetného koša, vysypal doň baterky a hračku vrátil Harrymu.

„Je mŕtvy.“

Harry sa pozrel na gameboy a vopchal si ho do vrecka.

„Ak mi nezoženieš violín, strelím si tú najhnusnejšiu zmesku, k akej sa tu dostanem. Už si počul o fentanyle a heroíne?“

„Oleg, fentanyl je zaručená cesta k predávkovaniu.“

„Presne tak. Potom môžeš mame povedať, že to bola tvoja vina.“

Harry neodpovedal. Olegov patetický pokus manipulovať ním ho nerozčúlil, o to väčšmi túžil zovrieť ho v náručí. Lebo nepotreboval ani len vidieť slzy v jeho očiach, aby vedel, aký boj sa mu odohráva v tele aj v mysli. Priam fyzicky cítil chlapcovu túžbu. V takej chvíli človek nepozná nič, neberie ohľad na morálku ani lásku. Mozog produkuje iba neodbytnú myšlienku o opojení, dávke, pokoji. Harry raz takmer prijal pozvanie na dávku heroínu, no náhle a náhodné osvietenie ho prinútilo odmietnuť. Možno to bolo vedomie, že heroín zvládne to, čo sa alkoholu zatiaľ nepodarilo – siahne mu na život. Možno to bolo dievča, ktoré mu raz povedalo, ako heroínu prepadlo hneď po prvej dávke.

Lebo nikto a nič, čo v živote zažila, alebo si aspoň vedela predstaviť, neprekoná tú extázu. Možno to bol kamarát z Oppsalu, ktorý sa dobrovoľne prihlásil na protidrogové liečenie, lebo dúfal, že prvá dávka po ňom sa aspoň trochu vyrovná tej celkom prvej. A keď videl injekčnú striekačku v stehne svojho trojmesačného syna pri očkovaní, srdcervúco sa rozplakal, lebo túžba po droge ho tak premohla, že bol ochotný vzdať sa všetkého a z ústavu zamieriť rovno na Plac.

„Uzatvorme dohodu,“ navrhol Harry zastretým hlasom. „Donesiem ti to, no povieš mi všetko, čo vieš.“

„Super!“ vykríkol Oleg a Harry videl, ako sa mu rozšírili zreničky. Kdesi čítal, že časti mozgu ťažkých narkomanov reagujú už pri predstave dávky. Že začínajú lietať už vo chvíli, keď sa prášok topí a pripravujú si žilu. Vedel, že teraz komunikuje práve s tými časťami Olegovho mozgu, a tie nemohli odpovedať nič iné než Super! Či už to mysleli úprimne, alebo nie.

„Nechcem však kupovať na ulici,“ pokračoval Harry. „Máš niečo v byte?“

Oleg na okamih zaváhal. „Veď si tam bol.“

Harry si spomenul, že aj pre narkomana je čosi posvätné. Miesto, kde si ukrýva drogy.

„Oleg, prestaň. Neskrýval by si si drogy na miestach, kam majú prístup iní. Kde máš svoju skrýšu?“

„Mám len tú jednu.“

„Nič ti neukradnem.“

„Hovorím ti, že inú nemám!“

Harry vedel, že klame, no to nebolo dôležité. Znamenalo to len jedno – že tam nemá violín.

„Zajtra prídem,“ povedal Harry, vstal, zaklopal na dvere a čakal. No nikto nechodil. Napokon stlačil kľučku. Dvere neboli zamknuté. Chlapec naozaj nemá najvyššiu ochranu.

Harry sa vrátil tou istou cestou, ktorou prišiel. Chodba aj spoločenská miestnosť boli prázdne.

Harry si všimol, že nátierka aj chlieb zostali nedotknuté, len nôž zmizol.

Kráčal k dverám, čo viedli z oddelenia do auly, a na svoje prekvapenie zistil, že aj tie sú otvorené.

Až pri recepcii natrafil na zamknuté dvere. Spomenul to recepčnej, tá prekvapene zdvihla zrak a skontrolovala monitory. „No nič, cezo mňa sa nikto nedostane.“

„Verím, že ja áno.“

„Prosím?“

„Nič.“

Harry prešiel takmer sto metrov po parku, keď pochopil. Prázdne chodby, otvorené dvere, nôž.

Zmeravel. Srdce sa mu rozbúchalo tak mocne, až sa mu zatmelo pred očami. Počul spev nejakého vtáka. Cítil vôňu trávy. Zvrtol sa a rozbehol sa k väzeniu. Od hrôzy a adrenalínu, ktorý srdce pumpovalo do žíl, mu vyschlo v ústach.

14/

Violín zasiahol Oslo ako prekliaty asteroid. Oleg mi vysvetlil rozdiel medzi meteoridom a meteoritom a ďalšími nezmyslami, čo nás kedykoľvek môžu trafiť do hlavy, ale toto bol asteroid, obrovská príšera, ktorá by vedela zničiť Zem… Doriti, otec, vieš, čo tým chcem povedať, nesmej sa.

Od rána do večera sme predávali dávky, štvrťky, celé gramy, päťgramy. Centrum mesta bolo hore nohami. Potom sme zvýšili ceny. No rady sa neskrátili. Potom znova. A vtedy vypuklo peklo.

Gang kosovských Albáncov prepadol náš tím za Burzou. Dvaja estónski bratia pracovali bez strážnika a kosovskí Albánci zaútočili bejzbalovými palicami a boxermi. Vzali im peniaze aj drogy, rozmlátili ich na kašu. O dva večery neskôr, desať minút predtým, ako si Andrej a Peter mali vyzdvihnúť dennú tržbu, na ulici Prinsens gate zaútočili Vietnamci. Chytili chalana s drogou, ale pokladník ani strážnik si to nevšimli. Začali sme si klásť otázku, čo ďalej.

Odpoveď sme dostali už o dva dni.

Osločania, ktorí chodia do práce zavčasu, stihli ešte pred príchodom fízlov zazrieť, ako sa z mosta Sannerbrua dole hlavou hojdá šikmooký. Urobili z neho blázna, navliekli ho do zvieracej kazajky a do huby mu napchali kus handry. Lano okolo členkov bolo akurát dosť dlhé, aby neudržal hlavu nad hladinou. Aspoň nie dlho, brušné svaly to nevydržali.

V ten istý večer sme s Olegom dostali od Andreja búchačky. Ruské. Andrej veril len ruským veciam.

Fajčil čierne ruské cigarety, volal z ruského mobilu (otec, nežartujem. Gresso, luxusná vecička z afrického čierneho dreva, vodotesná a po vypnutí nevysiela signály. Fízli ho nemohli vystopovať) a prisahal vernosť ruským pištoliam. Andrej mi vysvetlil, že Odessa je lacná alternatíva Stečina, akoby niekto z nás tušil, čo je čo. Skrátka, na Odesse bolo super, že strieľala neskutočné salvy. Do zásobníka sa zmestilo dvadsať nábojov kalibru, aký používali vo svojich zbraniach aj Andrej a Peter. Dostali sme jednu škatuľku nábojov a ukázal nám, ako sa nabíja, odisťuje a strieľa z tej zvláštnej ťažkopádnej pištole. Vysvetlil nám, že musíme mieriť trochu pod terč. Netreba trafiť obeti tekvicu, stačí zasiahnuť akékoľvek miesto na trupe. Po prepnutí spínača na písmeno C strieľame salvy, po jedinom stlačení spúšte vyletia tri či štyri guľky. No ubezpečil nás, že v deviatich prípadoch z desiatich nám postačí pištoľ ukázať. Keď odišiel, Oleg konštatoval, že vyzerá ako búchačka z nejakej platne Foo Fighters, vraj neplánuje nikoho zabíjať a najradšej by ju hodil do prvého kontajnera. A tak som si ju od neho zobral.

Noviny šaleli. Písali o vojne gangov, o amerických pomeroch s blood in the streets. Politici tých strán, ktoré nesedeli v mestskom zastupiteľstve, vykrikovali o hrubých chybách v boji so zločinnosťou, s drogami, o neschopnom primátorovi aj vláde. Nejaký blázon zo Strany stredu označil Oslo za hanbu Nórska a navrhol ho vymazať z mapy. Najťažšie obdobie prežíval policajný prezident. Ako je známe, hovno padá nadol, a keď nejaký Somálčan na Placi za bieleho dňa zabil dvoch krajanov a nikto nebol zatknutý, prezidentov priamy podriadený – šéf Orgkrimu – podal výpoveď. Členka mestského zastupiteľstva zodpovedná za sociálne otázky – a zároveň vedúca policajného výboru – vyhlásila, že za úroveň kriminality, drogy a stav polície v prvom rade zodpovedá vláda, no aj tak pokladá za svoju úlohu postarať sa, aby sa obyvatelia Osla cítili v uliciach bezpečne. Uverejnili jej fotografiu, za ňou stála jej asistentka. Moja stará známa nymfomanka. Tvárila sa seriózne, all business. Napriek tomu som v nej videl iba nadržanú dračicu v jazdeckých nohaviciach stiahnutých na kolená.

Raz večer prišiel Andrej skôr, povedal, že dnes sme skončili, a zavolal ma na Blindern.

Keď prechádzal okolo starcovej vily, napadalo mi kadečo, našťastie, odbočil k susednému domu, ktorý takisto patril starcovi. Andrej doň vošiel so mnou. Dom nebol taký prázdny, ako to vyzeralo zvonku. Za múrmi s opadanou omietkou a popraskanými okennými tabuľami bol zariadený nábytkom a príjemne vykúrený. Starec sedel v miestnosti plnej kníh, z podlahových reproduktorov znela klasika.

Sadol som si do jediného voľného kresla, Andrej vyšiel von a zatvoril za sebou dvere.

„Gusto, chcem ťa o niečo požiadať,“ povedal starec a položil mi ruku na koleno.

Zagánil som smerom k zatvoreným dverám.

„Vedieme vojnu,“ konštatoval a vstal. Prešiel k poličke a vytiahol hrubú knihu v hnedom fľakatom obale. „Tento text napísali šesťsto rokov pred narodením Krista. Neviem po čínsky, mám iba jeho francúzsky preklad, ktorý je dielom jezuitu Jeana Josepha Marie Amiota spred dvesto rokov. Kúpil som ho na dražbe, zaplatil som zaň stodeväťdesiattisíc korún. Píše sa tu, ako vlákať nepriateľa do vojny. Je to najcitovanejšie dielo v tejto oblasti. Stalin, Hitler aj Bruce Lee ho pokladali za svoju Bibliu. A vieš čo?“ Knihu vrátil na miesto a vytiahol druhú. „Mám radšej túto.“ Podal mi ju.

Tenká knižka s bledomodrou obálkou, očividne celkom nová. Prečítal som si názov: Šach pre začiatočníkov.

„Šesťdesiat korún vo výpredaji,“ pokračoval. „Urobíme rošádu.“

„Rošádu?“

„Kráľovi zastane po boku ochranná veža. Vstúpime do aliancie.“

„S vežou?“

„Mysli na radničnú vežu.“

Myslel som.

„Mestské zastupiteľstvo,“ vysvetlil mi starec. „Protidrogovú politiku mesta v skutočnosti riadi asistentka Isabelle Skoyenová. Môj zdroj overil, že je skvelá. Inteligentná, výkonná a mimoriadne ambiciózna. Dôvod, pre ktorý sa podľa môjho zdroja nedostala vyššie, je jej spôsob života – ako stvorený na škandálne titulky. Žúruje, hovorí si, čo chce, a v každom kúte krajiny má milencov.“

„To znie hrozne,“ podotkol som.

Starec na mňa varovne zagánil, potom pokračoval: „Jej otec stál v Osle na čele Strany stredu, no vyhodili ho, keď sa chcel zapojiť do štátnej politiky. Môj zdroj tvrdí, že Isabelle si osvojila otcov sen, a keďže najväčšie šance má v Strane pracujúcich, opustila otcovu malú sedliacku stranu. Inými slovami, Isabelle Skoyenová je flexibilná a prispôsobila sa vlastným ambíciám. Okrem toho žije sama a jej rodičovský dom je poriadne zadlžený.“

„Takže čo urobíme?“ spýtal som sa, akoby som naozaj mohol o niečom rozhodovať.

Starec sa usmial. Zrejme to pokladal za šarmantné. „Prinútime ju zasadnúť k rokovaciemu stolu a vlákame ju do aliancie. Gusto, ty budeš zodpovedný za prvú časť. Preto som ťa sem zavolal.“

„Ja? Mám sa vyhrážať političke?“

„Presne tak. Veď si s ňou trtkal. Asistentka využila svoju pozíciu a postavenie na sexuálne zneužitie neplnoletého chlapca s veľkými sociálnymi problémami.“

Najprv som neveril vlastným ušiam. Kým z vrecka nevytiahol fotografiu a nepoložil ju predo mňa na stôl. Akoby ju robili cez špinavé okno. Na ulici Tollbugata nastupuje mladý chlapec do Land Roveru s jasne viditeľnou ešpézetkou. Chlapec som ja. Auto patrí Isabelle Skoyenovej.

Po chrbte mi prebehli zimomriavky. Ako vie…“

„Gusto môj zlatý, veď som ti hovoril, že som ťa istý čas sledoval. Chcem, aby si čím skôr kontaktoval Isabelle Skoyenovú na jej súkromnom telefónnom čísle – som si istý, že ho máš – a vysvetlil jej, akú verziu vášho románika máme pripravenú pre tlač. A požiadaš ju o mimoriadne privátne stretnutie medzi šiestimi očami.“

Prešiel k oknu a civel na bezútešné počasie.

„Uvidíš, že si nájde čas.“

15/

Za posledné tri roky v Hongkongu Harry nabehal viac ako za celý svoj dovtedajší život. Napriek tomu mu v priebehu trinástich sekúnd, čo potreboval na zdolanie sto metrov k vchodu väznice, srdce našepkalo rôzne scenáre, ktoré mali jedno spoločné: že prichádza neskoro.

Zazvonil, odolal pokušeniu zalomcovať dverami, čakal na bzučanie zámky. Keď sa dvere konečne otvorili, bežal k recepcii.

„Zabudli ste niečo?“ spýtala sa policajtka.

„Áno,“ odvetil Harry a počkal, kým otvorí zamknuté dvere. „Vyhláste poplach!“ zakričal, pustil aktovku a bežal ďalej. „Cela Olega Faukeho!“

Jeho kroky sa ozývali v prázdnej aule, na prázdnych chodbách a v podozrivo prázdnej spoločenskej miestnosti. Nezadychčal sa, no v hlave akoby mu vrela krv.

Už na konci chodby začul Olegov krik.

Dvere jeho cely boli pootvorené. V posledných sekundách, skôr než do nej dorazil, si pripadal ako v nočnej more, keď sa nohy nehýbu z miesta.

Odrazu bol tam a mapoval situáciu.

Stôl bol prevrátený, papiere aj knihy rozhádzané po zemi. Na konci miestnosti, chrbtom ku skrini stál Oleg. Čierne tričko s logom Slayeru mal zmáčané krvou. Pred sebou držal kovový vrchnák zo smetného koša. Ústa mal otvorené, neprestával kričať. Pred ním Harry videl chrbát v tričku bez rukávov, široký spotený krk, nad ním vyholenú lebku a zdvihnutú ruku s nožom na chlieb. Čepeľ noža zasiahla kovový kryt. Kov narazil na kov. Muž si musel všimnúť zmenu svetla v miestnosti, lebo sa prudko zvrtol. Sklonil hlavu a nôž namieril na Harryho.

„Von!“ zasyčal.

Harry sa nedal zmiasť, nehľadel na nôž, všímal si nohy. Postrehol, že Oleg za mužom klesol na zem. V porovnaní s človekom, ktorý sa venuje bojovému umeniu, Harry ovládal žalostne málo útočných techník. Vlastne len dve. A dve pravidlá. Prvé: neexistujú pravidlá. Druhé: zaútoč prvý.

A keď sa Harry zohol, pohyboval sa automaticky ako človek, ktorý sa učil, trénoval a používal iba dva spôsoby útoku. Harry vykročil priamo proti nožu, muž pred ním musel ustúpiť, aby sa mohol rozohnať. A keď pohol rukou, Harry zdvihol pravú nohu a vykopol nabok. V okamihu, keď sa nôž dvíhal, Harryho noha klesala. Zasiahla muža tesne nad jabĺčkom. A keďže pred útokom z tohto uhla človeka nič nechráni, kvadriceps sa ihneď roztrhol, nasledovali ho väzy kolenného kíbu, a chvíľu nato aj patelárny väz.

Muž s revom klesol na zem. Nôž cinkol o podlahu, lebo rukami si podvedome zovrel koleno. Keď ho našiel na celkom novom mieste, rozšírili sa mu zreničky.

Harry odkopol nôž a zdvihol nohu, aby útok dokončil, ako ho to naučili. Dupnutím priklincovať stehenný sval protivníka o podlahu a spôsobiť mu také rozsiahle krvácanie, že už nevstane. No keď pochopil, že dosiahol, čo chcel, nohu stiahol.

Z chodby počul rýchle kroky a štrngot kľúčov.

„Sem!“ zakričal Harry a prekročil kričiaceho muža, aby sa dostal k Olegovi.

Od dverí začul dychčanie.

„Vyneste toho chlapa a zožeňte lekára!“ Harry musel kričať, aby prehlušil mužove náreky.

„Doriti, čo sa…“

„Na to teraz serte, zožeňte lekára!“ Harry roztrhol čierne tričko a prstami ohmatával zakrvavené telo, kým nenašiel ranu. „A nech najprv príde sem! Ten chlap má len dochrámané koleno.“

Harry držal Olegovu tvár v dlaniach. Počul, že chlapa vynášajú von.

„Oleg! Počuješ ma? Oleg!“

Chlapec zažmurkal a čosi zašepkal. Harry ho ledva počul. Cítil, ako mu od smútku puká srdce.

„Oleg, bude to v poriadku. Neporanil nijaký životne dôležitý orgán.“

„Harry…“

„A čoskoro budeš mať Vianoce, dajú ti morfín.“

„Harry, drž zobák.“

Harry zmĺkol. Oleg otvoril oči. Mali horúčkovitý, zúfalý lesk. Hovoril zachrípnutým hlasom, no celkom zreteľne:

„Harry, mal si ho nechať, aby dokončil svoju prácu.“

„Čo to rozprávaš?“

„Musíš ma nechať, aby som to urobil.“

„Čo chceš urobiť?“

Ticho.

„Čo chceš urobiť, Oleg?“

Oleg ho chytil za zátylok, pritiahol si ho bližšie a zašepkal: „Harry, toto nezastavíš. Už je rozhodnuté, musí sa to len stať. Ak sa im postavíš do cesty, zomrie viac ľudí.“

„Kto zomrie?“

„Harry, je to priveľké. Pohltí ťa to, pohltí to nás všetkých.“

„Kto zomrie? Oleg, koho chrániš? Irene?“

Oleg zatvoril oči. Pery sa mu trochu hýbali, no nič nehovoril. Harry si uvedomil, že vyzerá ako jedenásťročný

chlapec, keď kedysi zaspával po náročnom dni. Vtom predsa len čosi povedal: „Harry, teba. Zabijú teba.“

Keď Harry vychádzal z väznice, dorazili sanitky. Myslel na to, ako to bolo kedysi. Na mesto, ako vyzeralo kedysi. Na svoj niekdajší život. Keď včera večer surfoval na Olegovom počítači, hľadal aj Sardines a Russian Armcar Club. Nenašiel nič, čo by nasvedčovalo, že vstali z mŕtvych.

Zmŕtvychvstanie je aj tak nepravdepodobné. Život nenaučí človeka veľa, no niečo predsa – niet cesty späť.

Harry si zapálil cigaretu, a kým si prvý raz potiahol, vo chvíli, keď mozog už oslavoval príchod nikotínu, opäť mu v hlave zaznel ten zvuk. Slovo, ktoré mu bude znieť v mozgu do noci. Takmer nečujné, ktoré sa v cele vydralo z Olegových pier prvé: „Tato.“

DRUHÁ ČASŤ

16/

Potkania matka oblízala slaný kov. Strhla sa, keď sa chladnička prebudila k životu a začala vrčať.

Zvony vyzváňali. Ešte jednu cestu k hniezdu nevyskúšala. Neodvážila sa, lebo muž, ktorý jej bránil prejsť, stále dýchal. Zúfalé pišťanie mláďat ju však privádzalo do šialenstva. A tak sa rozhodla.

Vliezla do rukáva toho človeka. Smrdel dymom. Nie dymom z cigariet ani z táboráka, iným dymom.

Látka nasiakla akýmsi plynom, a hoci ju vyprali, v najvnútornejších nitkách zostalo zopár molekúl.

Pri lakti sa zasekla. Rukáv bol priúzky. Načúvala. V diaľke sa ozvala policajná siréna.

Otec, všetky tie krátke okamihy a náhodné voľby. Dlho ich pokladáš za bezvýznamné, myslíš si, že ako prišli, tak odídu. No začnú sa ti hromadiť. Ani si neuvedomíš a zmenia sa na rieku, ktorej prúd ťa sťahuje dolu, kamsi vlečie. Ako mňa. V tom drbnutom júli. Nie, nemal som sa dať stiahnuť! Otec, mal som ísť celkom inam. Keď sme zastali pred statkom, Isabelle Skoyenová nás už čakala rozkročená, v obtiahnutých jazdeckých nohaviciach.

„Andrej, počkáš tu,“ rozhodol starec. „Peter, skontroluj terén.“

Z limuzíny sme vystúpili do dedinského pachu, bzučania múch a vzdialeného zvonenia kravských zvoncov.

Isabelle podala ruku starcovi, mne nevenovala ani pohľad a pozvala nás na malú šálku kávy, s dôrazom na malú.

Na chodbe viseli obrazy koní s najlepším rodokmeňom, zväčša ovenčených mne neznámymi vencami.

Starec sa pri pohľade na ne spýtal, či ide o anglické plnokrvníky, chválil ich štíhle nohy a úctyhodné predné partie, kým ja som uvažoval, či hovorí o koňoch alebo o nej. Jeho slová určite urobili dojem, pohľad jej zmäkol, odpovede prestali byť úsečné.

„Poďme sa porozprávať do obývačky,“ navrhol.

„Sadneme si do kuchyne,“ odsekla a hlas opäť mrazil ako ľad.

Sadli sme si, doprostred stola postavila kávu.

„Gusto, nalej nám,“ prikázal starec a pohľadom prešiel po miestnosti. „Pekný dom, pani Skoyenová.“

„Nijakú paniu tu nevidím.“

„Tam, kde som vyrastal, sme všetky dámy, schopné starať sa o dom, oslovovali pani – bez ohľadu na to, či boli vdovy, rozvedené alebo slobodné. Prejavovali sme im tak úctu.“

Obrátil sa na ňu so širokým úsmevom. Opätovala mu pohľad. Niekoľko sekúnd vládlo hrobové ticho, ktoré prerušovala len debilná mucha narážajúca na okennú tabuľu v úsilí dostať sa von.

„Ďakujem,“ prikývla.

„Fajn. Pani Skoyenová, na tie fotografie predbežne zabudnime.“

Zmeravela. Keď som s ňou telefonoval, najprv sa pokúsila so smiechom odbiť informáciu, že máme fotografie, na ktorých je so mnou, a hodláme ich poslať do novín. Odvetila, že je sexuálne aktívna žena, nemá partnera, a keď si raz niekoho našla, prečo sa má za to hanbiť? Je len obyčajná asistentka, okrem toho žijeme v Nórsku, dvojitá morálka má rozhodujúci vplyv len na americké prezidentské voľby. A tak som jej v skratke, no dosť výstižne zhrnul, čo jej hrozí. Zaplatila si ma, viem to dokázať.

Stala sa klientkou gigola, hoci práve boj s prostitúciou a s drogami tak vehementne obhajuje pred médiami.

O dve minúty neskôr sme už mali dohodnutý čas aj miesto stretnutia.

„O súkromnom živote politikov sa dosť veľa píše v médiách,“ konštatoval starec. „Preto radšej hovorme o našom obchodnom návrhu, pani Skoyenová. Na rozdiel od vydierania musí byť takáto ponuka výhodná pre obe strany. Súhlasíte?“

Zvraštila čelo. Starec sa naširoko usmial. „Samozrejme, to neznamená, že vám ponúkame peniaze.

Hoci si viem predstaviť, že peniaze na starostlivosť o takýto dom nerastú na stromoch. Korupciu však odmietam. Ponúkam vám čisto politickú dohodu. Nekomunikujem s vami síce verejne, no to v dnešnej politike nie je nič nezvyčajné. A je to v záujme obyvateľov mesta.“

Skoyenová opatrne prikývla.

„Tento obchod musí zostať medzi nami, pani Skoyenová. V prvom rade z neho bude profitovať mesto a vašu jedinú prípadnú výhodu vidím len za predpokladu, že by ste mali politické ambície. Mohla by vám skrátiť cestu na radničný trón. Dokonca do celoštátnej politiky.“

Šálka s kávou sa zastavila na polceste do úst.

„Pani Skoyenová, ani by mi len nenapadlo žiadať vás o niečo neetické. Chcel som vám len ozrejmiť, kde sa naše záujmy stretávajú, a nechať na vás, aby ste urobili to, čo pokladám za správne.“

„Mám urobiť, čo vy pokladáte za správne?“

„Mestské zastupiteľstvo je pod tlakom. Už pred sériou nešťastných udalostí v posledných mesiacoch malo za cieľ zbaviť Oslo biľagu najhoršieho heroinistického mesta Európy. Chceli ste znížiť obrat v obchode s heroínom, podiel mladistvých medzi užívateľmi a v neposlednom rade počet obetí predávkovania. V súčasnosti ste od cieľa ďalej ako kedykoľvek predtým, alebo sa mýlim, pani Skoyenová?“

Neodpovedala.

„Táto chvíľa potrebuje hrdinu alebo hrdinku, ktorá by burinu vytrhala aj s koreňmi.“

Pomaly pohla hlavou.

A dotyčný alebo dotyčná musí začať s gangmi priekupníkov.“

Vyprskla. „Ďakujem, no toto už skúšali v každom väčšom európskom meste. Nové gangy vyrastajú ako pýr. Tam, kde je dopyt, vždy vznikne nová ponuka.“

„Presne tak,“ usmial sa. Ako pýr. Vidím, že za oknami máte jahodnisko. Používate krycí porast?“

„Áno. Ďatelinu.“

„Ja vám takú ďatelinu ponúkam,“ pokračoval. „Ďatelinu v dresoch Arsenalu.“

Pozrela sa naňho. Videl som, ako jej nenásytný mozog pracuje na plné obrátky. Starec vyzeral spokojne.

„Krycí porast, drahý môj Gusto,“ odpil si z kávy, „je burina, ktorú človek zasadí a nechá voľne rásť, aby zabránila rásť iným burinám. Lebo je menej nebezpečná než ostatné. Chápeš?“

„Myslím si, že áno,“ odvetil som. „Keď nemáte na výber, je lepšie nechať rásť burinu, čo nebude ničiť jahody.“

„Presne tak. V tejto našej malej analógii je mestské zastupiteľstvo jahodniskom a všetky gangy predávajúce heroín a šíriace anarchiu do ulíc Osla sú burina. A my s violínom sme krycí porast.“

„Takže?“ prerušila ho Isabelle.

„Takže musíte vytrhať všetku burinu okrem ďateliny. A nechať ďatelinu voľne rásť.“

„A prečo mám uveriť, že ďatelina je o toľko lepšia?“

„Nikoho nestrieľame. Operujeme v absolútnej diskrétnosti. Predávame látku, pri ktorej sú úmrtia z predávkovania takmer vylúčené. Vďaka monopolu na jahodnisku budeme môcť zvýšiť ceny, čím ubudne narkomanov aj mladistvých prvoužívateľov. Uznávam, že sprievodným javom bude fakt, že nám tým neklesnú zisky. Málo užívateľov, málo predávajúcich, v našich parkoch aj v uliciach centra ubudnú narkomani. Skrátka: Oslo sa opäť stane potešením pre oko turistu, politika aj voliča.“

„Nesedím v mestskom zastupiteľstve.“

„Ešte nie, pani. Veď trhanie buriny ani nie je úlohou politikov. Na to majú svoje asistentky.

Na prijímanie malých, každodenných rozhodnutí, čo spolu vytvárajú veľkolepé dielo. Samozrejme, riadite sa základným plánom, načrtnutým vašou nadriadenou, no práve vy, a nie ona sa každodenne stýkate s políciou, vy sa zúčastňujete na diskusiách o aktivitách a plánovaných zásahoch v centre mesta. Samozrejme, že sa budete musieť ďalej profilovať, no mám pocit, že na to máte talent. Tu krátke interview na tému starostlivosť o závislých v Osle, tam vyjadrenie k úmrtiu narkomana. Aby vo chvíli, keď sa úspech stane skutočnosťou, tlač ani kolegovia nepochybovali, kto je mozgom aj rukou…“

Usmial sa svojím varanským úsmevom. „… víťazom súťaže o najväčšiu jahodu.“

Sedeli sme mlčky. Aj mucha sa vzdala pokusov o útek, keď objavila misku s cukrom.

„Tento rozhovor sa, pochopiteľne, nikdy nekonal,“ povedala Isabelle.

„Samozrejme, že nie.“

„Nikdy sme sa nevideli.“

„Je mi to ľúto, ale skutočne nie, pani Skoyenová.“

A ako si predstavujete… trhanie tej buriny?“

„Samozrejme, že vám môžeme trochu pomôcť. Udávanie s cieľom zbaviť sa konkurentov má v našej brandži dlhú tradíciu. Disponujeme určitými informáciami. Vy, samozrejme, informujete vašu nadriadenú a podávate návrhy, no potrebujete spriaznenú dušu v polícii. Možno takisto človeka, ktorému by takýto úspech mohol pomôcť… ako by som ho nazval?“

„Ambiciózny človek, ktorý vie konať pragmaticky, kým je to v prospech mesta?“ Isabelle Skoyenová zdvihla šálku, akoby si chcela pripiť. „Neprejdeme do obývačky?“

Sergej ležal na lavici na chrbte, muž mlčky skúmal kresby. Keď v dohodnutom čase prišiel do tetovacieho štúdia, muž práve dokončoval veľkého draka na chrbte chlapca, ktorý zatínal zuby.

Utešovala ho žena, očividne jeho matka. Neustále sa vypytovala, či tetovanie skutočne musí byť až také veľké, potom zaplatila a ešte pri pokladnici sa spýtala chlapca, či nie je rád, že má tetovanie väčšie než Preben a Kristoffer.

„Tento sa viac hodí na chrbát,“ povedal muž a ukázal na kresbu.

„Tupoj,“ povedal Sergej potichu. Hlupák.

„Čo?“

„Všetko musí byť presne ako na kresbe. Musím ti to zakaždým vysvetľovať?“

„Dobre, dobre, no dnes to nedokončím.“

„Dokončíš. Zaplatím ti dvojnásobok.“

„Takže to súri?“

Sergej krátko prikývol. Andrej mu volal každý deň, informoval ho o všetkom. Keď mu zavolal dnes, Sergej nebol pripravený. Na to, čo mu Andrej povie.

Že nutné sa stalo nevyhnutným.

A keď sa spojenie prerušilo, Sergej si hneď uvedomil, že sa tomu už nevyhne.

Zarazil sa. Vyhnúť sa? Čomu sa chce vyhnúť?

Možno mu to napadlo preto, že Andrej ho varoval. Povedal, že policajtovi sa podarilo odzbrojiť ich človeka, povereného zabitím Olega Faukeho. Bol to síce len Nór a ešte nikdy predtým nikoho nezabil nožom, no aj tak to znamená, že to nebude také ľahké ako naposledy, keď zabil toho chlapca, čo pre nich díloval. To bola jednoduchá poprava. K tomuto policajtovi sa musí priblížiť potichu, počkať, kým ho dostane tam, kam chce, a zložiť, keď to bude najmenej čakať.

„Nechcem ti kaziť náladu, no tieto staré tetovania sú dosť odfláknuté. Rozmazané línie, zlý atrament. Nechceš ich radšej prekresliť?“

Sergej neodpovedal. Čo ten chlap vie o kvalitnej robote? Línie boli rozmazané, lebo tetovač vo väzení musel použiť zahrotenú strunu gitary pripevnenú k holiacemu strojčeku a atrament vyrobili z roztavenej podrážky zmiešanej s močom.

„Makaj,“ vybuchol Sergej. „Ihneď!“

„A si si istý, že chceš pištoľ? Rozhodnutie je na tebe, no podľa mojich skúseností ľudí odpudzujú násilné symboly. Chcem ťa len varovať.“

Chlap očividne nič netušil o tetovaní ruských kriminálnikov. Nevedel, že mačka znamená odsúdenie za krádež, kostol s dvomi kupolami dva rozsudky. Ani to, že popálenina na hrudi je pamiatkou na tetovanie, ktoré si zničil priložením práškového horčíka priamo na hruď. Bol na ňom ženský pohlavný orgán a počas odpykávania druhého trestu mu ho vytetoval gang Gruzíncov v presvedčení, že im dlhuje peniaze za prehru v kartách.

Muž nemal potuchy, že pištoľ Makarov, služobná zbraň ruskej polície symbolizuje, že on – Sergej Ivanov – zabil policajta.

Nič netušil, a to bolo len dobre. Mohol byť rád, že tetuje svoje motýliky, čínske haky-baky a farebné draky na telá nórskej zazobanej mládeže, ktorá svoje tetovania pokladá za prejav skutočného vzdoru.

„Tak začneme?“ spýtal sa muž.

Sergej zaváhal. Muž mal pravdu, ponáhľa sa. Sergej sa v duchu sám seba pýtal, prečo nemôže počkať do chvíle, keď policajt bude mŕtvy. A sám si dal odpoveď, ktorú chcel počuť: keď ho po vražde zatknú a posadia do nórskeho väzenia, kde medzi väzňami nenájde tetovača, aspoň bude mať tetovanie hotové.

No Sergej vedel, že existuje ešte jedna odpoveď.

Dáva sa tetovať preto, že vo svojom vnútri sa bojí? Až tak, že pochybuje, či to zvládne? Preto to robí už teraz, aby spálil za sebou všetky mosty, odstránil možnosti ústupu, aby tú vraždu jednoducho musel spáchať? Je predsa samozrejmé, že nijaký sibírsky urka nevydrží chodiť po svete so lžou vrytou do kože. Pritom si ešte pamätá, ako sa na ten deň tešil. Čo teda majú tieto myšlienky znamenať?

Odkiaľ sa berú?

Vedel odkiaľ.

Díler. Chlapec v drese Arsenalu.

Začal sa mu zjavovať v snoch.

„Začni,“ povedal Sergej.

17/

„Podľa lekára bude Oleg o pár dní v poriadku,“ Rachel sa opierala o chladničku, v ruke držala šálku s kávou.

„Potom ho musia presťahovať niekam, kde sa k nemu nedostane ani živá duša,“ prikývol Harry.

Stál pri jej kuchynskom okne a hľadel na mesto. Popoludňajšia premávka upchávala hlavné cesty.

„Polícia určite vie ochrániť svojich svedkov.“

Rachel nereagovala hystericky, informáciu o pokuse zabiť jej syna prijala rezignovane. Akoby to v podstate očakávala. No Harry si v jej tvári všimol rozhodnosť. Tvár bojovníčky.

„Musí zostať vo väzení, no porozprávam sa s prokurátorom o jeho premiestnení,“ prisľúbil Hans Christian Simonsen. Prišiel, len čo mu Rachel zavolala, sedel pri kuchynskom okne, pod oboma pazuchami sa mu šírili fľaky potu.

„Skús nevyužiť oficiálne kanály,“ navrhol Harry.

„Ako to myslíš?“

„Dvere neboli zamknuté, minimálne jeden zo zamestnancov väznice musel spolupracovať. Kým nevieme kto, musíme vychádzať z toho, že vinní sú všetci.“

„Nie si trošku paranoidný?“

„Paranoja môže zachrániť život,“ odvetil Harry. „Vybavíš to?“

„Uvidím, čo sa bude dať zariadiť. A čo s miestom, kde je teraz?“

„Leží v nemocnici Ulleväl, postaral som sa, aby ho strážili dvaja policajti, ktorým dôverujem. Ešte jedna vec: ten, čo naňho zaútočil, tiež leží v nemocnici, no postihnú ho mimoriadne reštrikčné opatrenia.“

„Zákaz návštev a písania listov?“

„Presne tak. Vedel by si zistiť, čo povedal polícii a svojmu advokátovi?“

„To bude ťažšie.“ Simonsen sa poškrabal po zátylku.

„Zrejme z neho nedostali ani slovo, no aj tak to skús,“ pokračoval Harry a zapol si plášť.

„Kam ideš?“ spýtala sa Rachel. Položila mu ruku na plece.

„Za svojím zdrojom.“

O ôsmej večer premávka v hlavnom meste krajiny s najkratším pracovným dňom na svete dávno stíchla. Chlapec na rohu ulice Tollbugata mal číslo dvadsaťtri. Aršavin. Kapucňu mikiny si vytiahol na hlavu, na nohách mu svietili priveľké tenisky Air Jordan. Značkové džínsy Girbaud mal čerstvo vyžehlené, no boli také tvrdé, že by stáli aj samy. Gangsterský vzhľad ako vystrihnutý z posledného videa Ricka Rossa. Harry tušil, že keby mu padli nohavice, odhalili by správnu značku spodkov, nijaké jazvy po bodnutí nožom či streľbe, no aspoň jedno tetovanie oslavujúce násilie.

Harry sa neobzeral napravo ani naľavo a zamieril priamo k nemu.

„Violín, štvrťku.“

Chlapec sa pozrel na Harryho a bez toho, aby si vytiahol ruky z vreciek, prikývol.

„Takže?“ spýtal sa Harry.

„Musíš počkať, boraz. “ Chlapec hovoril pakistanským prízvukom, ktorý určite nepoužíval, keď sa doma u nórskej mamy napchával typickými nórskymi jedlami.

„Nemám čas čakať, kým zoženieš ďalších.“

„Chillax, hneď to bude.“

„Zaplatím ti stovku navyše.“

Chalan naňho zagánil. Harry tušil, čo si asi myslí pri pohľade naňho: škaredý chlap v čudnom obleku, drogy má zatiaľ pod kontrolou, iba sa trasie od hrôzy, že ho tu náhodou uvidia kolegovia alebo niekto z rodiny. Doslova si koleduje o to, aby ho oblafol.

„Šesťsto,“ povedal chlapec.

Harry si vzdychol a prikývol.

„Jdra,“ kývol naňho chalan a vykročil.

Harry predpokladal, že mu tým chce povedať, aby ho nasledoval.

Zašli za roh, v najbližšom dome vošli do dvora. Drogy mal pri sebe černoch, zrejme zo severnej Afriky, ktorý sa opieral o kopu drevených prepraviek. Hlava sa mu knísala do taktu hudby z iPodu.

Jedno slúchadlo mu voľne viselo na hrudi.

„Štvrťku,“ povedal Rick Ross v drese Arsenalu.

Černoch čosi vylovil z hlbokého vrecka bundy a podal to Harrymu s dlaňou obrátenou k zemi, aby nič nevidel. Harry sa zadíval na vrecko. Prášok bol biely s malými tmavými hrudkami.

„Chcem sa vás niečo spýtať,“ nadýchol sa a vopchal ruku do vrecka.

Obaja chlapci zmeraveli. Harry si všimol, ako sa černochova ruka pohla za chrbát. Predpokladal, že za opaskom má zastrčený ľahký kaliber.

„Videl niekto z vás toto dievča?“ Ukázal im fotografiu rodiny Hanssenovcov.

Zadívali sa na fotografiu a zavrteli hlavou.

„Mám päťtisíc korún pre toho, kto by mi naznačil, prezradil, čo počul, čokoľvek.“

Pozreli sa na seba. Harry čakal. Potom iba rozhodili rukami a zízali na Harryho. Možno mu dovolili vypytovať sa len preto, lebo čosi podobné už zažili, keď nejaký otec v drogovom podsvetí Osla hľadal svoju dcéru. V každom prípade im však chýbala fantázia, aby si vymysleli čosi, čo by im umožnilo zinkasovať odmenu.

„Tak nie,“ mykol plecom Harry. „Odkážte však Dubajovi, že mám informáciu, ktorá by ho mohla zaujímať. Ide o Olega. Nech príde do Leonsu a pýta sa na Harryho.“

Harry sa nemýlil, vzápätí sa zjavila. Vyzerala ako Beretta Cheetah, deväťmilimetrová. Krátka hlaveň, odporná vecička.

„Si fízloš?“

Kebabová nórčina. Fízel.

„Nie,“ odvetil Harry a pokúsil sa premôcť pocit, čo ho zaplavil, vždy keď hľadel do ústia zbrane.

„Klameš. Nepicháš si violín, si špeh.“

„Neklamem.“

Černoch kývol Rickovi Rossovi, ktorý podišiel k Harrymu a vytiahol mu rukáv. Harry sa usiloval nehľadieť na pištoľ. Tiché zahvízdanie. „Asi si predsa len pichá.“

Harry použil bežnú ihlu, ktorú priložil k zapaľovaču. Zopárkrát si ju zapichol hlboko do kože a potočil, potom ranky natrel salmiakovým mydlom, aby sčervenali. Napokon si niekoľkokrát prepichol žilu, aby pod kožu vytiekla krv a vytvorila pár pôsobivých modrín.

„Aj tak klame,“ mračil sa černoch, prešliapol na druhú nohu a zovrel pištoľ oboma rukami.

„Prečo? Pozri, má striekačku aj alobal.“

„Nebojí sa.“

„Šibe ti? Len sa naňho pozri!“

„Málo. Počúvaj, fízloš, streľ si.“

„Zbláznil si sa, Rage?“

„Drž papuľu!“

„ Chillax. Čo ťa tak štve?“

„Podľa mňa sa Ragemu nepáčilo, že si spomenul jeho meno,“ podotkol Harry.

„Aj ty drž hubu! Tak do toho! A z vlastného vrecka.“

Harry si nikdy predtým netopil ani nepichal, určite nie za triezva, no užíval ópium a vedel, čo treba robiť. Látku musí dostať do tekutej podoby, aby ju mohol natiahnuť do striekačky. Nemôže to byť zložité. Čupol si, prášok nasypal na alobal, a keď pár zrniek skončilo na zemi, navlhčil si prst, nabral ich a votrel si ich do ďasien. Usiloval sa tváriť nedočkavo. Chutili horko ako prášok, čo raz skúšal ako policajt. No zacítil aj akúsi pachuť. Takmer nebadateľnú príchuť čpavku. Nie, nie čpavku. Teraz to odhalil. Chutilo to ako prezretá papaja. Vybral zapaľovač a nádejal sa, že jeho neohrabanosť pripíšu pištoli pri hlave.

O dve minúty mal pripravenú plnú striekačku.

Rickovi Rossovi sa vrátila jeho gangsterská uvoľnenosť. Vykasal si rukávy až po lakeť, doširoka sa rozkročil a mierne zaklonil hlavu.

„Tak do toho, shoot!“ rozkázal. Potom sa zarazil a zamával rukou. „Rage, nemyslel som teba!“

Harry zdvihol zrak. Rick Ross mal čisté predlaktia, Rage zasa pôsobil príliš bystro. Harry si pripravil žilu na ľavom predlaktí a priložil ihlu v predpísanom tridsaťstupňovom uhle. Veril, že pre človeka, ktorý si sám nepichá, to vyzerá dosť skúsene.

Harry zastonal.

Zrejme dosť dôveryhodne, aby nepochybovali, či si naozaj pichá do žily, nie len do svalu.

Zagúľal očami, podlomili sa mu kolená.

Dosť dôveryhodne, aby naleteli na predstieraný orgazmus.

„Nezabudnite odkázať Dubajovi,“ zašepkal.

Potom sa odtackal na ulicu a vykročil ku Kráľovskému zámku.

Až na ulici Drottningens gate sa opäť vystrel.

Na Prinsens gate ho dobehol účinok tých čiastočiek, čo sa mu dostali do krvi a okľukou do mozgu.

Prišlo to ako vzdialená ozvena injekcie priamo do žily. Napriek tomu cítil, ako mu oči zaplavujú slzy.

Ako pri stretnutí s dávnou láskou, o ktorej už neveril, že ju niekedy stretne. Uši sa mu naplnili nebeskou hudbou a v tej chvíli pochopil, prečo túto drogu volajú violín.

O desiatej večer sa v kanceláriách Orgkrimu nesvietilo, chodby boli prázdne. Len monitor v kancelárii Trulsa Berntsena osvetľoval policajta s nohami vyloženými na stole. Stavil tisícpäťsto korún na City a práve prehrával. Kopú však priamy kop. Z osemnástich metrov. Tévez.

Počul, ako sa otvorili dvere, pravý ukazovák sa dotkol tlačidla Escape. Neskoro.

„Verím, že ti tento stream neplatím zo svojej kasy.“

Mikael Bellman sa usadil na jedinú voľnú stoličku. Truls postrehol, že súbežne s kariérnym rastom sa zbavuje dialektu z detstva. Len keď boli sami, z času na čas sa v ňom ozval Manglerud.

„Čítal si noviny?“

Truls prikývol. Keďže nemal na čítanie nič iné, listoval si v nich aj po prejdení kriminálnych a športových rubrík. Dlho obdivoval fotografie tajomníčky Isabelle Skoyenovej.

Keď s ňou bulvárny denník VG v lete uverejnil interview s titulkom Čistič ulíc, kde ju prezentoval ako architektku systému, ktorý skoncoval s drogovými gangmi a heroinistami v uliciach Osla, a sľuboval jej budúcnosť poslankyne parlamentu, začali si ju všímať na premiérach a spoločenských podujatiach. Dosiahla úspech. Truls postrehol, že jej výstrihy sa zväčšujú priamo úmerne s percentami opozície a jej úsmev na fotografii začína byť širší než jej boky.

„Mám za sebou veľmi neoficiálny rozhovor s riaditeľkou polície,“ povedal Bellman. „Navrhne ma ministrovi na post policajného prezidenta.“

„Doriti!“ vybuchol Truls. Tévez napálil priamy kop do brvna.

Bellman vstal. „Myslel som si, že ťa to bude zaujímať. V sobotu k nám s Ullou pozývame pár ľudí na menšiu párty.“

Truls cítil, ako ho pri počutí jej mena opäť bodlo pri srdci.

„Nový dom, nová práca, chápeš. A ty si sa podieľal na stavbe terasy.“

Podieľal? Veď som ju celú postavil!

„Ak teda nemáš priveľa inej práce…“ Bellman kývol k monitoru, „… si pozvaný.“

Truls prijal pozvanie. Tak ako prijímal všetko, odkedy sa poznali, aj úlohu piateho kolesa na voze, aj pozorovateľa samozrejmého šťastia Mikaela Bellmana a Ully. Aj pozvanie na ďalší večer, keď bude tajiť, kto je a čo cíti.

„Ešte niečo,“ pokračoval Bellman. „Pamätáš si ešte, že som ťa prosil, aby si na recepcii niekoho vymazal z knihy návštev?“

Truls mlčky prikývol. Bellman mu zavolal, že ho práve navštívil Tord Schultz, aby mu poskytol informácie o pašovaní drog a o zametačovi z radov polície. Vraj sa bojí o jeho bezpečnosť a navrhuje, aby jeho meno vymazali z knihy návštev pre prípad, že zametač pracuje v ich budove a má k nej prístup.

„Niekoľkokrát som sa mu pokúšal dovolať, no neodpovedá. Trochu sa oňho bojím. Si si istý, že jeho meno vymazali a nikto sa o ňom nedozvedel?“

„Som si celkom istý, pán prezident,“ odvetil Truls. Tím City sa bránil, len odkopli loptu spred šestnástky. „Inak, počul si čosi nové od toho odporného inšpektora z letiska?“

„Nie,“ odvetil Bellman. „Zdá sa, že sa uspokojil s tým, že išlo o škrob. Prečo?“

„Len tak, pán prezident. Pozdravuj doma dračicu.“

„Prosím, nehovor to.“

Truls mykol plecom. „Veď ty ju tak voláš.“

„Myslím toho prezidenta. Oficiálne to bude až o niekoľko týždňov.“

Šéf letovej prevádzky si vzdychol. Práve mu volal dispečer, že lietadlo do Bergenu bude meškať, lebo kapitán bez ohlásenia neprišiel do práce a na poslednú chvíľu museli hľadať náhradu.

„Schultz prežíva zložité obdobie,“ prikývol.

„Ani nezdvíha telefón,“ podotkol dispečer.

„Toho som sa bál. Občas si vo voľnom čase zvyčajne zalieta sám.“

„Počul som. No toto nie je jeho voľný čas. Takmer sme museli zrušiť let.“

„Hovorím, že sa práve trochu dostal do turbulencie. Porozprávam sa s ním.“

„Každý z nás vie, čo je turbulencia, Georg. Budem žiadať vysvetlenie, rozumel si?“

Šéf letovej prevádzky zaváhal. No vzdal sa. „Samozrejme.“

Keď položil, v spomienkach sa mu zjavil obraz. Letné popoludnie, grilovačka v záhrade. Campari.

Budweiser a obrovské stejky priamo z Texasu, ktoré im doviezol zaškoľujúci sa kolega. S Else v spálni, kam sa potajomky uchýlili. Vzdychala tak potichu, že jej stony prekričali hrajúce sa deti, pristávajúce lietadlá a bezstarostný smiech za otvoreným oknom. Lietadlá, čo neustále pristávali.

Tordov burácajúci smiech po ďalšom starom pilotskom vtipe. A stony Elsy, Tordovej ženy.

18/

„Ty si kupoval violín?“

Beate L?nnová neveriacky hľadela na Harryho, ktorý sedel v rohu jej kancelárie. Z ostrého raňajšieho svetla si odtiahol stoličku do tieňa, kde teraz v dlaniach zvieral kávovú šálku. Tvár mu ako tenučký igelit zakrývala vrstva potu, sako mal prevesené cez operadlo.

,Zač…?“

„Zbláznila si sa?“ prerušil ju Harry. „Alkoholici to predsa nerobia.“

„Dobre, lebo inak by som si myslela, že si si netrafil žilu.“

Harry sa zadíval na predlaktie. Okrem obleku mal so sebou len troje treniek, dva páry ponožiek a dve košele s krátkymi rukávmi. Všetko potrebné si chcel dokúpiť v Osle, no zatiaľ si nenašiel čas.

A dnes ráno sa zobudil s pocitom, ktorý mu tak pripomenul opicu, že sa zo zvyku takmer vyvracal do záchodovej misy. Výsledkom vpichu

do svalu bola podliatina tvaru a farby politickej mapy USA v roku, keď znovu zvolili Reagana.

„Chcem, aby si mi urobila rozbor.“

„Prečo?“

„Pre fotografie vrecka z miesta činu, čo ste našli u Olega.“

„Prosím?“

„Máte dokonalé fotoaparáty. Ten prášok bol snehobiely. V tomto sú hnedé hrudky. Chcem vedieť, čo je to.“

Beate vytiahla zo zásuvky lupu a naklonila sa nad prášok, ktorý Harry rozsypal na jej Forensic Magazine.

„Máš pravdu,“ prikývla. „Naše vzorky boli biele, no za posledné mesiace sme prakticky nič nezhabali, takže toto je zaujímavé. Najmä vzhľadom na nedávny telefonát inšpektora z letiska, ktorý spomínal čosi podobné.“

„Čo?“

„V príručnej batožine pilota našli vrecko s práškom. Pýtal sa, ako sme prišli na to, že ide o čistý škrob, keď na vlastné oči videl v prášku hnedé hrudky.“

„Tvrdil, že pilot pašoval violín?“

„Na hraniciach zatiaľ nijaký violín nezhabali, takže ho predtým nevidel. Biely heroín je čosi výnimočné, väčšinou býva hnedý. Preto predpokladal, že ide o nejakú zmes. Okrem toho sa pilot nevracal do Nórska, ale odlietal.“

„Kam?“

„Do Bangkoku.“

„On pašoval do Bangkoku škrob?“

„Zrejme nejakému krajanovi, ktorý chcel variť bielu omáčku k rybím guľkám.“ Usmiala sa, hneď sa však začervenala pri vlastnom pokuse o vtip.

„Hm. Načriem do iného súdka. Čítal som o policajnom špehovi, ktorého nedávno našli zabitého v Göteborgu.

Údajne fungoval ako zametač. Kolovali podobné fámy aj o tom zabitom špehovi v Osle?“

Beate rozhodne zavrtela hlavou. „Nie. Naopak. Skôr ho poznali ako prehnane aktívneho pri zatýkaní. Krátko predtým, než ho zabili, tvrdil, že má na háčiku veľkú rybu a chce ju na breh vytiahnuť celkom sám.“

„Sám, veru.“

„Nechcel o tom hovoriť, neveril nikomu, len sebe. Harry, nezdá sa ti to povedomé?“

Usmial sa, vstal a obliekol si sako.

„Kam ideš?“

„Za starým kamarátom.“

„Netušila som, že máš nejakého.“

„To sa len tak hovorí. Volal som šéfovi Kriposu.“

„Heimenovi?“

„Áno. Pýtal som si od neho zoznam telefónnych čísel, ktoré Gusto krátko pred smrťou využíval.

Vraj prípad je taký jednoznačný, že si takýto zoznam vôbec nevyžiadal. A navyše, aj keby ho mali, za nijakých okolností by ho neposkytli… počkaj,“ Harry privrel oči a vypočítaval na prstoch, „…

prepustenému fízlovi, alkoholikovi a zradcovi, ako som ja.“

„Hovorila som, že netuším, o akých kamarátoch hovoríš.“

„Takže to musím skúsiť inak.“

„Okej. Zatiaľ urobím rozbor tohto prášku.“

Harry zastal vo dverách. „Naposledy si mi spomínala, že violín sa zjavil už aj v Göteborgu a Kodani. Chceš tým povedať, že Oslo bolo prvé?“

„Áno.“

„Nebýva to zvyčajne naopak, že nová droga príde do Kodane a až následne sa šíri na sever?“

„Možno máš pravdu. Prečo?“

„Zatiaľ neviem. Čo si povedala, ako sa volal ten pilot?“

„Nepovedala som to. Tord Schultz. Ešte čosi?“

„Áno. Rozmýšľala si nad tým, že ten špeh mohol mať pravdu?“

„V čom?“

„Keď držal hubu a nikomu nič nepovedal. Možno pochopil, že v polícii pracuje zametač.“

Harry sa poobzeral po rozľahlom vestibule hlavného sídla Telenoru v Osle. Desať metrov od neho stáli pri recepcii dvaja ľudia a čakali na vybavenie. Všimol si, že dostali návštevnícke kartičky.

Pri výťahoch ich už ktosi čakal. Telenor očividne sprísnil bezpečnostné predpisy a Harryho plán – neohlásene vtrhnúť do Torkildsenovej kancelárie – sa skomplikoval.

Harry zvažoval možnosti.

Torkildsen by jeho návštevu určite neocenil. Z jednoduchého dôvodu. Mal na krku starý trest za odhaľovanie na verejnosti, ktorý sa mu podarilo zatajiť pred zamestnávateľom, čo Harry už niekoľko rokov využíval na získavanie informácií, často nad rámec legálnych právomocí telekomunikačnej spoločnosti. Nečudo, že Torkildsen by Harryho bez policajnej legitimácie ani neprijal.

Napravo od štyroch turniketov vedúcich k výťahom sa pred skupinou návštevníkov otvorila väčšia brána. Harry sa rýchlo rozhodol. Niekoľkými rýchlymi krokmi sa k nim pridal a prekĺzol doprostred skupiny pomaly postupujúcej k zamestnancovi Telenoru, ktorý im držal dvere. Harry sa obrátil na muža po svojom boku, drobného chlapíka s čínskymi črtami: „Nín hao.“

„Excuse me?“

Harry si prečítal jeho menovku. Juki Nakazava.

„Oh, Japanese,“ zasmial sa Harry a niekoľkokrát tľapol muža po pleci, akoby boli starí kamaráti.

Juki Nakazava mu úsmev neisto opätoval.

„Nice day,“ pokračoval Harry, nesnímajúc ruku z jeho ramena.

„Yes,“ zareagoval Juki. „Which company are you?“

„Telia Sonera,“ odvetil Harry.

„Yes, very good.“

Keď obchádzali zamestnanca Telenoru, Harry kútikom oka zbadal, že vykročil za nimi. Hneď vedel, čo povie. A nemýlil sa:

„Sorry, sir I can’t let you in without a tag.“ Bez menovky sa dnu nedostane.

Juki Nakazava prekvapene vypúlil oči.

Torkildsen vymenil kanceláriu. Najprv Harry dlho blúdil po rozľahlej miestnosti, potom konečne zbadal známe objemné telo za sklenou stenou.

Ihneď zamieril k nemu.

Muž sedel chrbtom k nemu, pri uchu držal slúchadlo. Harry si na skle všimol spŕšku slín. „Doriti, server SW2 musí ihneď začať fungovať!“

Harry si odkašľal.

Stolička sa otočila. Klaus Torkildsen znova pribral. V prekvapivo elegantnom obleku ušitom na mieru sa mu sčasti darilo zamaskovať tukové vankúše, no nič nemohlo zakryť čistú hrôzu, šíriacu sa jeho nezvyčajnou tvárou. Jej nezvyčajnosť spôsobovala obrovská plocha tváre, čo ponúkala očiam, nosu aj ústam priestor, no tie sa rozhodli zoskupiť na malom ostrovčeku uprostred širokého mora.

Torkildsenov pohľad skĺzol k Harryho menovke.

„Juki… Nakazava?“

„Klaus.“ Harry sa naširoko usmial a rozpažil, akoby ho chcel objať.

„Čo tu, doriti, robíš?“ zašepkal Torkildsen.

Harry spustil ruky. „Aj ja ťa rád vidím.“

Sadol si na kraj písacieho stola, kde vždy sedával. Takto ľahšie získal prevahu. Jednoduchá a účinná technika. Torkildsen prehltol a Harry videl, ako mu na čelo vystúpili veľké lesklé kvapky potu.

„Mobilná sieť v Trondheime,“ zamrmlal Torkildsen a kývol k telefónu. „Server tam mal fungovať už minulý týždeň. Nikomu sa nedá veriť. Mám málo času, čo chceš?“

„Prehľad volaných a prijatých hovorov na mobilnom telefóne Gusta Hanssena od mája tohto roku.“

Harry si zobral pero a meno napísal na žltý papierik.

„Som operačný riaditeľ, nepracujem v prevádzke.“

„Chápem, no tie čísla ešte vieš zohnať.“

„Máš autorizáciu?“

„To by som tu nestál.“

„Prečo ti ju nedali?“

Bývalý Torkildsen by si nedovolil položiť takúto otázku. Zmužnel. Nadobudol sebadôveru. Že by vďaka vyššiemu postaveniu? Alebo čomusi inému? Harry si všimol fotografiu v ráme, akú si ľudia kladú na stôl, aby nezabudli, že niekoho majú. Ak to nie je zvierací maznáčik, musí to byť žena.

Možno dokonca dieťa. Kto by to povedal? Starý úchyl si našiel partnerku.

„Už nepracujem v polícii,“ povedal potichu.

Torkildsen sa usmial. „Napriek tomu chceš dôverné informácie?“

„Nepotrebujem veľa, len o jednom telefóne.“

„Prečo by som ti mal vyhovieť? Ak zistia, že som takéto informácie odovzdal súkromnej osobe, na mieste ma vyhodia. A ľahko zistia, že som to bol ja.“

Harry neodpovedal.

Torkildsen sa smutne zasmial. „Chápem. Starý zbabelý spôsob vydierania. Ak neporuším predpisy, postaráš sa o to, aby sa kolegovia dozvedeli o tom rozsudku.“

„Nie,“ odvetil Harry. „Nepoviem to nikomu. Klaus, prosím ťa len o túto jednu službu. Je to osobná vec. Chlapcovi mojej bývalej priateľky hrozí, že ho nevinne odsúdia na doživotie.“

Harry si všimol, ako Torkildsenovi poskočila dvojitá brada a vytvorila vlnu, čo pokračovala dolu krkom, kým ju nepohltila hora mäsa. Harry sa mu ešte nikdy neprihovoril krstným menom. Torkildsen sa naňho zadíval. Zažmurkal. Sústreďoval sa. Na jeho čele sa perlili kvapky potu a Harry videl, ako mu mozog pracuje, počíta a – napokon – dospieva k výsledku. Torkildsen rozhodil rukami a oprel sa o operadlo stoličky, ktorá bolestivo zastonala:

„Je mi ľúto, Harry. Rád by som ti pomohol, no v súčasnosti nemám priestor na toľkú empatiu.

Verím, že ma chápeš.“

„Samozrejme,“ prikývol Harry a pošúchal si bradu. „Je to absolútne pochopiteľné.“

„Ďakujem.“ Torkildsenovi sa očividne uľavilo a odrazil sa od operadla, aby vstal, vyprevadil Harryho z kancelárie a zo svojho života.

„Takže,“ nadýchol sa Harry. „Ak mi tie čísla nezoženieš, o tom rozsudku sa nedozvedia len tvoji kolegovia, ale aj žena. Máte už deti? Jedno, dve?“

Torkildsen opäť klesol do stoličky. Neveriacky hľadel na Harryho. Starý, roztrasený Klaus Torkildsen. „Ty… ty si povedal, že ne…“

Harry mykol plecom. „Prepáč. Ale v súčasnosti nemám priestor na toľkú empatiu.“

Desať minút po deviatej večer v reštaurácii Schr?der nebolo veľa ľudí.

„Nechcela som, aby si za mnou chodil do práce,“ vyčítavo naňho hľadela Beate. „Volal mi Heimen, vraj si sa ho pýtal na zoznamy hovorov. Počul, že si bol u mňa. Varoval ma, aby som sa ani len neskúsila priblížiť k prípadu Gusto.“

„Nuž,“ začal Harry. „Ďakujem, že si prišla.“ Pohľadom vyhľadal Ninu, ktorá roznášala pollitre na druhom konci podniku. Vztýčil dva prsty. Prikývla. Už tri roky tu nebol, no ešte si pamätala znakovú reč svojho starého štamgasta: pivo pre spolusediaceho, kávu pre alkoholika.

„Bol tvoj kamarát ochotný poskytnúť ti tie zoznamy?“

„Veľmi ochotný.“

„A na čo si prišiel?“

„Že na sklonku života musel byť Gusto na mizine. Číslo mu niekoľko ráz zablokovali. Nevolával veľa, no s Olegom párkrát krátko telefonovali. Často bol v kontakte so svojou nevlastnou sestrou Irene, ale niekoľko týždňov pred smrťou rozhovory náhle ustali. Inak ho najväčšmi zaujímal PizzaXpress. Keď skončíme, idem k Rachel a ostatné mená pohľadám na googli. Čo mi vieš povedať o analýze tej látky?“

„To, čo si kúpil, je takmer identické s našimi vzorkami violínu. No v chemickom zložení je drobná odchýlka. A potom tie hnedé hrudky.“

„Čo s nimi?“

„Nie je to aktívny prvok, iba glazúra, aká sa používa na tabletky. Aby sa ľahšie prehĺtali alebo lepšie chutili.“

„Je šanca vystopovať ju k výrobcovi?“

„Teoreticky áno. No už som to kontrolovala. Každý výrobca liekov si vyrába vlastnú glazúru, na svete sú ich tisíce.“

„Takže tadiaľ cesta nevedie?“

„Glazúra na to nestačí,“ odvetila Beate. „No našli sme na nej zvyšky tabletiek. Išlo o metadón.“

Nina im doniesla kávu a pivo. Harry sa poďakoval.

„Myslel som si, že metadón je tekutý a predáva sa vo fľaškách.“

„Metadón používaný pri liečení závislosti je tekutý. Preto som zavolala do Nemocnice svätého Olava. Skúmajú opiody a opiáty. Prezradili mi, že metadónové tabletky sa používajú na tíšenie bolesti.“

„A na čo slúži vo violíne?“

„Je vraj dosť možné, že použili modifikovaný metadón.“

„To znamená len toľko, že violín nie je vyrobený zo vzduchu, no ako nám to pomôže?“

„Dosť,“ povedala Beate a zdvihla pohár. „Metadónové tabletky sa vyrábajú len v pár mestách na svete. A jedno z takých miest sa volá Oslo.“

„AB? Nycomed?“

„Nemocnica Radium. Onkológia. Majú vlastné výskumné oddelenie, kde sa im podarilo vyrobiť metadónovú tabletku proti extrémnym bolestiam.“

„Pri ťažkej rakovine.“

Beate prikývla. Jednou rukou si priložila pohár k ústam, druhou čosi položila pred Harryho.

„Priamo z nemocnice?“

Opäť prikývla.

Harry siahol po tabletke. Bola okrúhla, malá a v hnedej glazúre mala vytlačené písmeno R.

„Vieš, čo si myslím?“

„Nie.“

„Že Nórsko nedávno získalo nový vývozný artikel.“

„Chceš povedať, že violín sa vyrába v Nórsku a odtiaľto sa vyváža von?“ neveriacky zopakovala Rachel. S rukami skríženými na hrudi sa opierala o zárubňu dverí Olegovej izby.

„Zopár vecí tomu nasvedčuje,“ odvetil Harry a naťukal do počítača ďalšie číslo z Torkildsenovho zoznamu. „Po prvé, kruhy vychádzajú z Osla a postupne sa zväčšujú. Nikto v Interpole o violíne nepočul, kým sa nezjavil v Osle. Na uliciach švédskych a dánskych miest ho začali predávať len nedávno. Okrem toho obsahuje rozdrobené metadónové tabletky a dám krk na to, že ich vyrobili v Nórsku.“ Harry stlačil Hľadaj. „A do tretice, nedávno na letisku v Osle zadržali pilota s látkou, ktorá mohla byť violín, ibaže ju neskôr vymenili.“

„Ako ju vymenili?“

„V polícii pracuje zametač. Pointa je v tom, že tento pilot smeroval von z krajiny, do Bangkoku.“

Harry zacítil jej voňavku a pochopil, že sa pohla od dverí a skláňa sa mu za chrbtom. Chlapčenskú izbu osvetľoval len monitor počítača.

„Odvážna fotografia. Kto to je?“ Takmer sa mu dotýkala ucha.

„Isabelle Skoyenová. Asistentka členky mestského zastupiteľstva. Gusto volal aj jej. Alebo lepšie povedané, ona volala jemu.“

„To tričko darcu krvi jej je trochu malé, nemyslíš si?“

„K práci političky patrí aj propagácia darcovstva krvi.“

„Jej funkcia sa ráta medzi politické?“

„Pani v každom prípade tvrdí, že má krv AB Rh negatív, a s takou krvnou skupinou je to tvoja nepísaná povinnosť.“

„Veru, zriedkavá skupina. To preto na ňu tak dlho hľadíš?“

Harry sa usmial. „Má tu veľa fotografií. Venovala sa drezúre koní.“

„Ospevujú ju za to, že všetky drogové gangy dostala za mreže.“

„Očividne nie všetky. Chcel by som vedieť, o čom asi sa s Gustom rozprávali.“

„Vedie výbor boja proti drogám, možno od neho získavala informácie.“

„O pol druhej v noci?“

„No toto!“

„Spýtam sa jej na to osobne.“

„Určite ju rád uvidíš.“

Pozrel sa na ňu. Jej tvár bola tak blízko, že na ňu nevedel zaostriť.

„Zlato, počujem dobre?“

Ticho sa zasmiala. „Vôbec nie. Vyzerá dosť lacno.“

Harry sa pomaly nadýchol. Nepohla sa.

„A prečo si myslíš, že sa mi nepáčia lacné ženy?“

„A prečo šepkáš?“ Jej pery boli tak blízko, že pri ich pohybe cítil závan vzduchu.

Dve dlhé sekundy počuli len ventilátor počítača. Potom sa prudko vystrela. Neprítomným pohľadom sa zadívala na Harryho a priložila si ruky k lícam, akoby si ich chcela schladiť. Zvrtla sa a rýchlymi krokmi vyšla z izby.

Harry zaklonil hlavu, privrel oči a ticho zanadával. Počul ju chodiť po kuchyni. Niekoľkokrát sa zhlboka nadýchol a rozhodol sa uveriť tomu, že sa nič nestalo. Prinútil sa sústrediť, až potom pokračoval.

Vygúglil zvyšné mená. Pri niektorých sa mu ukázali desať rokov staré výsledky z lyžiarskych pretekov alebo fotografie z nejakého rodinného stretnutia, pri iných ani to nie. Pri ľuďoch, ktorí už dávno nežijú a ušli tak všeosvetľujúcim reflektorom modernej spoločnosti, alebo pri tých, ktorí si našli tmavé kúty, kde zúfalo čakajú na ďalšiu dávku, a inak na nič.

Harry sa zadíval na stenu, na plagát chlapa s čelenkou na hlave. Jonsi. Harrymu sa zdalo, že má niečo spoločné s islandskou skupinou Sigur Ros. Éterické zvuky a nezameniteľný falzet. Čosi celkom iné ako Megadeath a Slayer. Samozrejme, Olegovi sa mohol zmeniť vkus. Alebo ho niekto ovplyvnil.

Harry sa zamyslel.

Irene Hanssenová.

Uvedomil si, že na zozname telefonátov ho niečo zarazilo. Gusto s Irene spolu telefonovali takmer denne. Až do ich posledného rozhovoru. Odvtedy sa jej ani len nepokúšal dovolať. Akoby sa pohádali.

Alebo vedel, že sa jej už nedovolá. Až potom, v deň, keď ho zastrelili, jej volal domov na pevnú linku.

A dočkal sa odpovede. Rozhovor trval minútu a dvanásť sekúnd. Prečo sa mu to zdá čudné? Pokúšal sa vrátiť k tomu okamihu. No musel sa vzdať. Vyťukal číslo pevnej linky. Bez odpovede. Skúsil Irenin mobil. Hlas ho informoval, že číslo je dočasne blokované. Neuhradené faktúry.

Peniaze.

Všetko sa začína a končí peniazmi. Najmä drogy. Harry sa zamyslel. Beate mu spomínala meno pilota, ktorého zadržali s práškom v príručnej batožine. Policajná pamäť mu ešte funguje. Tord Schultz.

V telefónnom zozname na internete našiel číslo na jeho mobil.

Hľadal pero a otvoril zásuvku v Olegovom stole. Nadvihol časopis Masterful a pohľad mu padol na novinový výstrižok v priesvitnom obale. Ihneď spoznal vlastnú mladšiu tvár. Vybral obal a prezeral výstrižky. Prípady, na ktorých Harry pracoval a kde ho spomínali. Staré interview v psychologickom časopise, kde odpovedal na otázky o sériových vrahoch. Dodnes si spomínal, ako sa pri tom cítil nepríjemne. Zatvoril zásuvku. Poobzeral sa okolo seba. Najradšej by niečo rozbil. Potom vypol počítač, zbalil malý kufrík, vyšiel na chodbu a obliekol si ľanové sako. Rachel vyšla z kuchyne.

Zo saka mu odfúkla neviditeľnú smietku.

„Je to zvláštne,“ povedala. „Tak dlho som ťa nevidela, už sa mi darilo na teba zabudnúť, a zrazu si zasa tu.“

„Áno,“ prikývol. „A to je dobré?“

Rýchlo sa usmiala. „Neviem. Je to dobré, ale bolí to. Chápeš?“

Prikývol a pritiahol si ju bližšie.

„Nikdy som nezažila nič horšie,“ pokračovala. „A nič lepšie. Aj teraz pri tebe zabúdam na všetko ostatné. Nie, neviem, či je to dobré.“

„Ja však viem.“

„Čo znamená ten kufrík?“

„Vraciam sa do Leonsu.“

„Ale…“

„Zajtra sa uvidíme. Dobrú noc, Rachel.“

Harry ju pobozkal na čelo, otvoril dvere a vyšiel do teplého jesenného večera.

Chlapec na recepcii v Leonse mu oznámil, že nemusí vypĺňať nový registračný formulár, a ponúkol mu tú istú izbu, čo mal naposledy. Tristojeden. Harry povedal, že by bol rád, keby mu opravil zlomenú garnižu.

„Zasa je zničená?“ spýtal sa chlapec. „To ten predchádzajúci nájomník. Chudáka občas chytali záchvaty zúrivosti.“ Podal Harrymu kľúč. „Aj on bol policajt.“

„Nájomník?“

„Áno, patril k tým, čo tu zostávajú dlhšie. Špeh. Vy to, tuším, voláte under cover.“

„Skôr to vyzerá na over cover, keď si o tom vedel aj ty.“

Chlapec sa usmial. „Pôjdem pohľadať novú garnižu.“ Chlapec zmizol.

„Sixpence ti bol veľmi podobný,“ ozval sa hlboký hlas. Harry sa zvrtol.

Cato sedel v kresle v rohu miestnosti, ktorú s veľkou dávkou veľkorysosti mohli nazývať lobby.

Vyzeral unavene. Pomaly zavrtel hlavou. „Harry, veľmi podobný. Veľmi vášnivý. Veľmi trpezlivý.

Veľmi tvrdohlavý. Bohužiaľ. Samozrejme, nebol taký vysoký ako ty a mal sivé oči. No mal ten istý policajtský pohľad a bol rovnaký samotár. Harry, mal si odísť. Mal si nastúpiť do toho lietadla.“ Čosi nezrozumiteľne naznačoval prstami. Mal taký smutný pohľad, že Harry chvíľu uvažoval, či sa nerozplače. Keď sa začal zviechať na nohy, Harry sa obrátil k chlapcovi.

„Hovorí pravdu?“

„Kto?“ spýtal sa chlapec.

„On,“ odvetil Harry a obrátil sa, aby ukázal na Cata. No už bol preč. Musel zmiznúť v tme pod schodmi.

„Ten špeh zomrel v mojej izbe?“

Chlapec dlho hľadel na Harryho. „Nie, zmizol. Vyplavilo ho na pevninu pri opere. Nenašiel som garnižu, no čo poviete na tento nylon? Môžete ním priviazať záclonu nad okno.“

Harry pomaly prikývol.

O druhej v noci Harry ešte vždy nespal a fajčil poslednú cigaretu. Na zemi ležali záclony aj tenký nylon. Pozoroval ženu na druhom konci dvora, ktorá bez hudby a partnera tancovala valčík. Počúval zvuky mesta a sledoval dym hadiaci sa k stropu. Sledoval jeho kľukaté cestičky, zdanlivo náhodné tvary a hľadal v nich vzor.

19/

Dva mesiace po stretnutí starca s Isabelle sa začali čistky.

V novinách písali, že fízli zaútočili na deviatich miestach naraz, našli päť skladov heroínu a zatkli tridsaťšesť Vietnamcov. Týždeň nato prišli na rad kosovskí Albánci. Fízli nasadili Deltu na raziu v cigánskom byte, o ktorom si šéf bandy myslel, že o ňom nikto nevie. Potom prišlo na Severoafričanov a Litovčanov. Manekýn s dlhými mihalnicami, ktorý sa postavil na čelo Orgkrimu, informoval verejnosť, že konajú na základe anonymných udaní.

V priebehu nasledujúcich týždňov skončili v base pouliční díleri od Somálčanov čiernych ako uhoľ až po kriedovobielych Severanov. No ani jeden z našich v drese Arsenalu. Rýchlo sme si všimli, že sa nám uvoľnil priestor a predĺžili rady záujemcov. Starec zamestnal zopár zrazu nezamestnaných dílerov, no dodržal svoju časť dohody, obchod s heroínom sa z ulíc Osla takmer vytratil. Obmedzili sme jeho dovoz, lebo sme oveľa viac zarábali na violíne. Bol drahý, občas sa ho niekto pokúšal nahradiť morfínom, no napokon sa vždy vrátil k nám.

Predávali sme rýchlejšie, než Ibsen stihol vyrábať.

Raz v utorok sme už o pol jednej zostali s prázdnymi rukami, a keďže sme mali prísne zakázané používať mobilné telefóny – starec si mýlil Oslo s drbnutým Baltimorom –, išiel som na železničnú stanicu a na ten ruský telefón značky Gresso som zavolal z telefónnej búdky. Andrej povedal, že má veľa práce, no uvidí, čo sa dá robiť. S Olegom a Irene sme si sadli na schody, gestami sme odháňali kupcov a oddychovali sme. O hodinu neskôr sa k nám pridal krívajúci chlap. Sám Ibsen. Bol nasratý.

Hromžil a sypal zo seba nadávky. Až kým mu zrak nepadol na Irene. Tlaková níž náhle zmizla, odrazu bol oveľa priateľskejší. Odprevadil nás do dvora, kde nám odovzdal igelitku so sto vrecúškami.

„Dvadsaťtisíc,“ oznámil nám a nastrčil dlaň. Náš obchod stojí na platbách v hotovosti. Odtiahol som ho nabok a vysvetlil som mu, že nabudúce radšej my prídeme za ním.

„Neželám si návštevy,“ odsekol.

„Zaplatím vám viac než dve stovky za vrecko,“ prisľúbil som mu.

Nedôverčivo na mňa zagánil. „Rozbiehaš vlastný biznis? Čo na to povie tvoj šéf?“

„Zostane to medzi nami,“ odvetil som. „Hovorím o drobných. Desať-dvadsať vrecúšok pre kamarátov a známych.“

Nahlas sa zasmial.

„Vezmem so sebou aj dievča,“ naliehal som. „Inak, volá sa Irene.“

Prestal sa smiať. Civel na mňa. Opäť sa pokúsil zasmiať, no už sa mu to nepodarilo. Kripel. V tej chvíli som mu z tváre jasne vyčítal jeho samotu, chamtivosť, nenávisť. A žiadostivosť. Prekliatu žiadostivosť.

V piatok,“ povedal. „O ôsmej večer. Piješ džin?“

Prikývol som. Práve som začal.

Nadiktoval mi adresu.

O dva dni neskôr ma starec pozval na večeru. Na okamih som sa zľakol, že ma Ibsen bonzol, potom som si spomenul na výraz jeho tváre. Obsluhoval nás Peter, sedeli sme pri dlhom stole v studenej jedálni a starec mi prezradil, že zrušil pozemný dovoz heroínu z Amsterdamu, lebo všetok heroín preňho zabezpečuje hŕstka pilotov z Bangkoku. Objasnil mi čísla, overil si, či som všetko pochopil, a zopakoval zvyčajnú otázku, či naďalej odolávam violínu. V prítmí na mňa hľadel, no keď čas pokročil, zakričal na Petra, aby ma odviezol domov. V aute som chvíľu rozmýšľal, že sa Petra opýtam, či starec nie je impotentný.

Ibsen býval v typickom staromládeneckom byte na Ekebergu. Veľký plazmový televízor, malá chladnička, holé steny. Podával silný drink s odstátym tonikom a bez plátku citróna, no s tromi kúskami ľadu. Skvelá Irene sa ujala réžie, usmievala sa a rozprávanie nechala na mňa. Ibsen sa idiotsky uškŕňal a civel na Irene, našťastie, vždy stihol zavrieť papuľu, skôr než mu z nej vytiekla slina.

Púšťal nejakú odpornú klasiku. Prevzal som si tovar a dohodli sme sa, že sa opäť uvidíme o štrnásť dní. Aj s Irene.

Potom prišla prvá oficiálna správa o znížení počtu úmrtí z predávkovania. Nepísali však o tom, že užívatelia violínu sa už po prvej dávke stavajú do radu s očividnou triaškou a očami vypúlenými od abstinenčných príznakov.

A plačú, keď prepočítavajú dokrčené bankovky a nestačia im, lebo cena dávky sa opäť zvýšila.

Po tretej návšteve ma Ibsen odtiahol nabok a oznámil mi, že chce, aby nabudúce prišla Irene sama.

Povedal som mu, že s tým nemám problém, no dostanem päťdesiat vrecúšok a každé za stovku.

Súhlasil.

Potreboval som ju chvíľu prehovárať, výnimočne mi nestačili staré triky, musel som jej tvrdo dohovoriť a vysvetliť jej, že toto je moja životná šanca. Naša šanca. Pýtal som sa, či chce, aby som do smrti spával na matraci v skúšobnej miestnosti idiotskej kapely. Naveľa s plačom zašepkala, že to naozaj nechce. No ani… Upokojil som ju, že nemusí, stačí, keď bude na toho chudáka chvíľu milá, s tou labou si v živote určite neužil veľa zábavy. Prikývla. Musel som jej sľúbiť, že nič nepoviem Olegovi.

Keď odišla, chytila ma taká depresia, že som vysypal vrecko violinu, a to, čo v ňom zostalo, som si zapálil ako cigaretu. Prebral som sa, ako ma niekto z celej sily trasie. Stála nad mojím matracom a plakala tak, že ma jej slzy pálili na ksichte a svrbeli v očiach. Ibsen to skúšal, no podarilo sa jej uniknúť.

„Máš tovar?“

Očividne to nebola najvhodnejšia otázka. Irene sa takmer zložila. Povedal som, že mám pre ňu niečo, čo ju postaví na nohy. Naplnil som striekačku. Veľkými vlhkými očami sledovala, ako nachádzam modrú žilu na jej jemnej bielej pokožke a prepichávam ju ihlou. Keď som zatlačil, cítil som, ako kŕče z jej tela prechádzajú do môjho. Ústa sa jej otvorili ako pri nehlučnom orgazme. Potom jej opojenie ako ligotavá záclona zastrelo zrak.

Ibsen bol možno úchylný, no v chémii sa vyznal.

Vedel som však aj to, že som ju tým stratil. Videl som to na jej pohľade, keď som sa spýtal na tovar.

To už nikdy nezmením. V ten večer sa mi začala vzďaľovať spolu s mojou šancou zarobiť milióny.

No starec zarábal ďalej. Napriek tomu žiadal stále viac a rýchlejšie. Akoby potreboval niečo stihnúť, akoby splácal dlh. Lebo som nepostrehol, že by míňal peniaze. Naďalej býval v starom dome, jeho limuzínu síce leštili, no nemenil ju za novú a drahšiu, jeho štáb naďalej tvorili len Andrej a Peter.

Konkurovali nám už len Los Lobos. Aj tí však rozšírili počet dílerov. Najímali Vietnamcov a Maročanov, ktorých fízli nestihli zobrať. Violín nepredávali len v centre Osla, ale aj v Kongsvingeri, v Tromso, v Trondheime a – aspoň sa tak povrávalo – aj v Helsinkách. Je možné, že Odin s Los Lobos zarábali viac než starec, no pekne si podelili trh, rešpektovali cudzie teritórium a neskutočne bohatli.

Inteligentný a úspešný obchodník sa rád uspokojí s takýmto status quo.

Na dokonale modrej oblohe sa zjavili len dva malé mráčiky.

Špeh s čudnou čiapkou. Vedeli sme, že polícia dostala pokyn, aby dresy Arsenalu dočasne neboli jej prioritou, no Sixpence sa napriek tomu obšmietal okolo nás. A Los Lobos začali predávať violín v neďalekom Lillestrome a v Drammene lacnejšie než v Osle, takže časť našich zákazníkov začala za nimi dochádzať vlakom.

Jedného dňa ma k sebe zavolal starec a prikázal mi, aby som odovzdal prísne tajný odkaz policajtovi Trulsovi Berntsenovi. Spýtal som sa, prečo to neurobí Andrej alebo Peter, no starec mi vysvetlil, že sa s Berntsenom dohodli, že obmedzia akýkoľvek kontakt, ktorý by políciu mohol priviesť k starcovi. A hoci disponujem informáciami, ktoré by ho mohli odhaliť, som jediný, komu okrem Petra a Andreja dôveruje. Dokonca mi verí ešte väčšmi než im. Drogový barón dôveruje svojmu Zlodejovi.

Berntsenovi odkazoval, že si s Odinom dohodol stretnutie na predebatovanie situácie v Drammene a Lillestrome. Stretnú sa v McDonalde na ulici Kirkeveien v štvrti Majorstua vo štvrtok o siedmej večer. Celé poschodie si objednali na detskú oslavu, nikto iný sa tam nedostane. Predstavoval som si balóny, konfety, papierové čiapky a odporného amerického klauna, ktorý stuhne, keď zbadá účastníkov oslavy: vypasení agresívni motorkári s cvokmi a skobami, dvaapolmetrový kozácky kolos, Odin a starec. A všetci sa navzájom pokúšajú ponad stôl zabiť pohľadom.

Truls Berntsen býval sám v radovom dome v štvrti Manglerud, no keď som v nedeľu ráno zazvonil pri jeho dverách, nikto neotváral. Sused, ktorý očividne počul zvonček, sa vyklonil z okna a zakričal, že Truls pomáha Mikaelovi stavať terasu. A kým som sa viezol na adresu, čo mi nadiktoval, napadlo mi, že Manglerud je zrejme poriadna diera. Pozná sa tu každý s každým.

V Hoyenhallene som nebol prvý raz. Beverly Hills Manglerudu. Obrovské byty s výhľadom do údolia, na centrum aj Holmenkollen. Zastal som na ceste a hľadel na nedostavanú kostru domu.

Postávalo tu zopár polovyzlečených chlapov s plechovkami piva, smiali sa a ukazovali na obrysy toho, čo sa čoskoro zmení na terasu. Jedného z nich som ihneď spoznal. Manekýn s dlhými mihalnicami.

Nový šéf Orgkrimu. Len čo si ma muži všimli, rozhovor ustal ako švihnutím biča. Pochopil som dôvod.

Všetci boli policajti a zavetrili zloducha. Situácia bola mimoriadne nepríjemná. Nepýtal som sa starca, no domyslel som si, že Truls Berntsen je jeho spojka v radoch polície, ktorú mu poradila osloviť Isabelle Skoyenovú.

„Áno?“ spýtal sa muž s dlhými mihalnicami. Mal dokonalú postavu. Brušné svaly ako z kameňa.

Ešte vždy som mal možnosť vycúvať a Berntsena pohľadať inokedy. Vôbec netuším, prečo som to neurobil.

„Mám odkaz pre Trulsa Berntsena,“ povedal som nahlas a zreteľne.

Ostatní sa obrátili na muža, ktorý odložil plechovku a knísavým krokom vykročil ku mne. Zastal blízko, aby nás ostatní nepočuli. Mal svetlé vlasy, silný predhryz a dolnú čeľusť ovisnutú ako vytiahnutá zásuvka. Z malých prasacích očiek mu sálala nenávistná nedôvera. Keby bol domácim zvieraťom, z estetických dôvodov by ho usmrtili.

„Netuším, kto si,“ zašepkal. „No nemusím dlho hádať, preto si neželám, aby si za mnou takto chodil.

Rozumel si tomu?“

„Rozumel.“

„Tak rýchlo, hovor.“

Povedal som miesto a čas. A to, že Odin chce prísť s celým gangom.

„Sám by sa zrejme neodvážil,“ zakrochkal Berntsen.

„Máme informáciu, že práve dostali veľkú zásielku,“ pokračoval som. Chlapi pri terase sa vrátili k pivu, no všimol som si, že šéf Orgkrimu nás pozoruje. Hovoril som potichu, sústredene, aby som na nič nezabudol. „Je v ich klubovni v Alnabru, o niekoľko dní ju chcú vyviezť.“

„To vyzerá na nejaké zatýkanie a menšiu raziu.“ Berntsen opäť zakrochkal a až teraz som si uvedomil, že to má byť smiech.

„To je všetko,“ zvrtol som sa na odchod.

Prešiel som len niekoľko metrov, keď som začul čísi hlas. Nemusel som sa ani obzrieť, aby som vedel, kto na mňa zavolal. Všimol som si to na jeho pohľade. Som v tom predsa len dobrý. Dobehol ma, zastal som.

„Kto si?“ spýtal sa.

Gusto.“ Odhrnul som si z očí vlasy, aby ich lepšie videl.

„A ty?

Chvíľu na mňa hľadel, akoby som položil nejakú drzú otázku. Potom sa pousmial: „Mikael.“

„Teší ma, Mikael. Kam chodíš trénovať?“

Odkašľal si. „Čo tu robíš?“

„Veď som to povedal. Mal som odkaz pre Trulsa. Dáš mi odpiť z piva?“

Tie zvláštne biele fľaky na jeho tvári akoby sa zapálili. Hlas mu oťažel hnevom: „Keď si vybavil, po čo si prišiel, radšej vypadni!“

Pohľady sa nám stretli. Zúrivý pohľad zelených očí. Mikael Bellman bol taký dokonale krásny, že som mal chuť pohladkať ho po hrudi. Cítiť jeho slnkom zohriatu, spotenú pokožku na končekoch prstov. Cítiť, ako sa mu sťahujú svaly od toľkej bezočivosti. Vidieť, ako sa mu vztýčia bradavky, keď ich stisnem palcom a ukazovákom. Vnímať úžasnú bolesť, keď ma udrie, aby si zachránil dobré meno a povesť. Mikael Bellman. Cítil som žiadostivosť. Svoju vlastnú odpornú nadržanosť „Uvidíme sa nabudúce,“ povedal som.

V ten večer som pochopil, ako sa mi podarí dosiahnuť to, čo sa tebe nikdy nepodarilo. Veď keby si bol úspešný, nikdy by si ma neodvrhol, však? Pochopil som, ako sa zo mňa stane celý človek. Človek.

Milionár.

20/

Slnko sa vo fjorde odrážalo tak intenzívne, že Harry musel v dámskych slnečných okuliaroch žmúriť.

Oslo si nevylepšovalo len tvár botoxom v podobe novej štvrte v Bjorvike, dostalo aj silikónové poprsie – novú mestskú časť, prečnievajúcu do fjordu na mieste, ktoré bolo ešte nedávno ploché a nudné. Silikónový zázrak sa volal Tjuvholmen a vyzeral draho. Drahé byty s drahým výhľadom na fjord, drahé móla pre drahé lode, malé, drahé módne butiky s jediným exemplárom z každého kusa oblečenia, galérie s parketami z dreva z džungle, o ktorej bežný človek nikdy nepočul, ale pútali pozornosť väčšmi než umenie na stenách. Bradavka dolu pri fjorde sa volala Námorník. Bola to exkluzívna reštaurácia s cenami, čo sa postarali o to, aby Oslo v rebríčku najdrahších miest sveta opäť predbehlo Tokio.

Keď Harry vstúpil, privítal ho priateľský hlavný.

„Hľadám Isabelle Skoyenovú,“ vysvetlil mu Harry a nazrel do podniku obsadeného do posledného miesta.

„Viete, na aké meno má rezervovaný stôl?“ spýtal sa hlavný s úsmevom, ktorý Harrymu prezradil, že všetky stoly sú dávno rezervované.

Sekretárka, ktorá zdvihla telefón, bola Harrymu najprv ochotná prezradiť len to, že Isabelle Skoyenová pred chvíľou odišla na obed. No keď jej vysvetlil, že práve preto volá, lebo ju čaká pred hotelom Continental, vydesenej sekretárke vykĺzlo, že obed je predsa v Námorníkovi!

„Nie,“ odvetil Harry hlavnému. „Môžem ju pohľadať?“

Čašník zaváhal. Fľochol na Harryho oblek.

„Netreba,“ usmial sa Harry. „Už ju vidím.“

Dlhými krokmi obišiel hlavného, skôr než ten dospel k definitívnemu rozhodnutiu.

Jej tvár aj postavu spoznal podľa fotografií na internete. Lakťami sa opierala o barový pult, tvárou obrátená k stolom. Pravdepodobne čakala na ľudí, s ktorými mala dohodnutý obed, no tvárila sa ako herečka na pódiu. Keď si Harry všimol mužov pri stoloch, pochopil, že to robí celkom oprávnene.

Hrubým, takmer mužským črtám jej tváre dominoval obrovský nos. Napriek tomu z nej vyžaroval istý druh konvenčnej krásy, podľa ktorej by ju ženy označili za sympatickú. Čierne linky obkolesovali modré oči a dodávali jej pohľadu výraz hladného vlka. Vlasy tvorili takmer komický protiklad – bábika s plavým závojom okolo mužatkovskej tváre. No pohľady priťahovalo najmä jej telo.

Jej vysoká atletická postava so širokými ramenami a ešte širšími bokmi. Obtiahnuté čierne nohavice zdôrazňujúce pevné a svalnaté stehná. Harry si uvedomil, že prsia má buď kúpené, ešte zvýraznené šikovnou podprsenkou, alebo jednoducho impozantné. Google mu prezradil, že sa venuje chovu koní na statku v Rygge, dva razy sa rozviedla, naposledy s finančníkom, ktorý štyrikrát zbohatol a trikrát zbankrotoval, zúčastnila sa na majstrovstvách Nórska v streľbe, je darkyňou krvi, vyrobila si problém, keď kopla do zadku kolegu, lebo bol ľavý, a veľmi rada pózuje fotografom na divadelných a filmových premiérach. Skrátka, človek pri nej dostáva za svoje peniaze poriadny kus ženy.

Ihneď sa dostal do jej zorného poľa. Už bol v strede reštaurácie, ale naďalej naňho upierala pohľad.

Ako človek, ktorý pokladá za svoje prirodzené právo sledovať ľudí. Harry podišiel bližšie a cítil, že mu chrbát prebodáva mnoho párov očí.

„Ste Isabelle Skoyenová,“ konštatoval.

Zdalo sa, že chce niečo odvrknúť, no rozhodla sa inak a sklonila hlavu nabok. „Práve preto sú v Osle drahé reštaurácie, však? Každý je ktosi. Takže…“ Vyčkávala a ešte raz si Harryho premerala pohľadom. „Kto ste vy?“

„Som Harry Hole.“

„Odniekiaľ vás poznám. Mohla som vás vidieť v televízii?“

„Pred mnohými rokmi. Pred týmto.“ Ďobol si prstom do jazvy na tvári.

„Ach áno, vy ste ten policajt, čo dolapil sériového vraha, však?“

Ocitol sa na rázcestí. Vybral si menej schodnú cestu.

„Bol som.“

„A čo robíte teraz?“ spýtala sa bez záujmu a pohľadom sa vrátila k vchodovým dverám. Pritisla k sebe narúžované pery a niekoľkokrát zdvihla obočie. Zahrieva sa. Asi ide o dôležitý obed.

„Konfekcia a topánky,“ odvetil Harry.

„Vidím. Super oblek.“

„Super topánky. Rick Owens?“

Pozrela sa naňho, akoby ho znovu objavila. Chcela niečo povedať, no zaregistrovala pohyb za jeho chrbtom. „Prišiel môj spolustolovník. Možno sa ešte uvidíme, Harry.“

„Hm. Chcel som sa s vami chvíľu rozprávať.“

Usmiala sa a naklonila sa k nemu. „Harry, mám rada mužov s ťahom na bránku. No je poludnie, som úplne triezva a už mám spoločnosť. Želám pekný deň.“

Klopla opätkami a vydala sa na odchod.

„Bol Gusto Hanssen vaším milencom?“

Harry to povedal potichu a Isabelle Skoyenovú delili od neho asi tri metre. Napriek tomu zmeravela, akoby utrafil frekvenciu, čo vedela preniknúť priamo do jej bubienkov cez klopkanie opätkov, hlasy aj spev Diany Krallovej.

Zvrtla sa.

„Jediný večer ste mu volali štyrikrát, naposledy štyri minúty po pol druhej.“ Harry si sadol na barovú stoličku. Isabelle Skoyenová sa k nemu vrátila. Sklonila sa k nemu s hrozivým pohľadom.

Harry si spomenul na rozprávku o vlkovi a Červenej čiapočke. V tomto prípade však Červená čiapočka nebola žena.

„Čo chceš, Harrynko?“ spýtala sa.

„Počuť všetko, čo vieš o Gustovi Hanssenovi.“

Nosové dierky sa jej rozšírili, majestátne prsia sa vyduli. Harry videl, že na pokožke má veľké čierne póry.

„Keďže v tomto meste patrím k hŕstke ľudí, ktorí sa usilujú udržať narkomanov pri živote, ako jedna z mála si pamätám Gusta Hanssena. Prišli sme oňho, je mi to ľúto. Tie telefonáty súvisia s tým, že jeho číslo som mala uložené v telefóne. Raz sme ho predvolali na zasadanie výboru. Má podobné meno ako istý môj dobrý priateľ. Občas vidím zle. Také veci sa stávajú.“

„Kedy si ho videla naposledy?“

„Počúvaj ma, Harry Hole,“ zasyčala potichu s dôrazom na Harryho priezvisko. Ich tváre sa takmer dotýkali. „Ak som ťa rozumela správne, nie si policajt, ale venuješ sa konfekcii a topánkam. Nevidím dôvod, prečo by som sa mala s tebou baviť.“

„Dôvod je ten,“ Harry sa oprel o pult, „že ja mám zasa až neskutočnú chuť s niekým sa baviť. A ak to nebudeš ty, oslovím novinárov. A tí milujú škandály celebrít.“

„Celebrít?“ spýtala sa a vystrúhala dokonalý úsmev. Nepatril však Harrymu, ale mužovi v obleku, ktorý stál pri čašníkovi, opätoval jej úsmev a zamával. „Som len obyčajná asistentka. Harry, jedna či dve fotografie v novinách z človeka ešte nerobia celebritu. Len si pozri, ako rýchlo zabudli na teba.“

„Mám pocit, že médiá v tebe vidia vychádzajúcu hviezdu.“

„Naozaj? Možno, no aj ten najhorší bulvár potrebuje niečo konkrétne, a ty nemáš nič. Omylom vytočené číslo…“

„… to sa stáva. Ale nestáva sa, aby…“ Harry sa nadýchol. Nemýlila sa, nemá nič. A preto nemá čo hľadať na úzkom chodníčku. „… sa krv skupiny AB Rh negatív náhodou dvakrát ocitla v jednom prípade vraždy. Má ju jeden človek z dvesto. A keď nám analýza súdnych lekárov ukazuje, že Gusto ju má pod nechtami, a v novinách sa dočítam, že rovnaká krv koluje v tvojich žilách, starý policajt neodolá a spočíta si dve a dve. Stačí len vyžiadať si analýzu DNA a vieme so stopercentnou istotou, do koho Gusto tesne pred smrťou zaryl svoje pazúry. Nezdá sa ti to ako relatívne zaujímavý titulok?“

Tajomníčka zažmurkala, potom ešte raz a znova, akoby sa viečkami pokúšala rozhýbať hlasivky.

„Pomôž mi, ten chlap, ktorý ťa čaká… nie je náhodou korunný princ Strany pracujúcich?“ spýtal sa Harry a zaostril zrak. „Ako sa to len volá?“

„Porozprávame sa,“ povedala Skoyenová. „Neskôr. No musíš mi sľúbiť, že si to necháš pre seba.“

„Kedy a kde?“

„Daj mi svoje číslo, zavolám ti po práci.“

Za oknom sa zúrivo trblietal fjord. Harry si nasadil slnečné okuliare a na oslavu vydareného blufu si zapálil. Sadol si na kraj móla a vychutnával každý dúšok nikotínu. Odmietal uznať, že sa jeho telu prihovára droga, a sústredil sa na nezmyselne drahé hračky najbohatšej robotníckej triedy na svete, kotviace pri móle. Potom zahasil cigaretu, odpľul si do fjordu a začal sa pripravovať na ďalšiu návštevu osoby zo zoznamu.

Recepčnej v nemocnici potvrdil, že má dohodnuté stretnutie. Podala mu formulár. Napísal svoje meno a telefónne číslo, no políčko zamestnávateľ nechal voľné.

„Súkromná návšteva?“

Harry zavrtel hlavou. Vedel, že je to choroba z povolania dobrých recepčných. Potrebujú mať prehľad, zbierať informácie o prichádzajúcich, odchádzajúcich aj o tých, ktorí tam pracujú. Keď ešte ako vyšetrovateľ zháňal dôverné informácie o ľuďoch z pracoviska, vždy sa obracal priamo na recepciu.

Harryho poslala na koniec chodby. Prechádzal okolo zatvorených dverí, no cez presklené steny videl do veľkých miestností a na mužov v bielych plášťoch, pulty so sklenenými skúmavkami, röntgeny a veľké visiace zámky na oceľových skriniach, ktoré by boli eldorádom pre každého narkomana.

Na konci chodby sa zastavil pred zatvorenými dverami s menovkou a pre istotu si ju ešte raz prečítal. Potom zaklopal. Stig Nybakk. Hneď po prvom ťuknutí sa spoza dverí ozvalo hromové: „Ďalej!“

Nybakk stál za písacím stolom s telefónom pri uchu, kývol Harrymu, aby vošiel, a ukázal na stoličku. Po troch áno, dvoch nie, jednom ach doriti a krátkom srdečnom smiechu položil a pohľad živých očiek zabodol do Harryho, ktorý sa zo zvyku zaboril do kresla a nohy vystrel ďaleko pred seba.

„Harry Hole. Určite si ma nepamätáš, no ja teba áno.“

„Zatkol som veľa ľudí,“ priznal Harry.

Opäť srdečný smiech.

„Chodili sme spolu do školy v Oppsale, bol som o niekoľko ročníkov nižšie.“

„Mladí si skôr pamätajú starších.“

„To je asi pravda. No ak mám byť úprimný, nepamätám si ťa zo školy. Keď si vystupoval v televízii, ktosi mi prezradil, že si z Oppsalu a kamarátil si sa s Treskom.“

„Hm.“ Harry sa zadíval na špičky topánok, aby dal najavo, že nemá záujem rýpať sa vo svojom súkromí.

„Takže si skončil ako vyšetrovateľ? Akú vraždu vyšetruješ teraz?“

Harry sa nadýchol, hľadajúc slová čo najbližšie pravde. „Práve vyšetrujem vraždu narkomana. Mali ste čas analyzovať látku, čo som vám poslal?“

„Áno.“ Nybakk opäť zdvihol slúchadlo, vyťukal číslo a čakajúc na odpoveď, zúrivo si šúchal zátylok. „Martin, prídeš na chvíľu? Áno, ide o ten rozbor.“

Nybakk položil, nasledovali tri sekundy ticha. Nybakk sa usmieval, no Harry vedel, že sa zúfalo pokúša nájsť tému na preklenutie času. Harry mu nepomohol. Nybakk si odkašľal. „Býval si v tom žltom dome dole pri ihrisku. Ja som vyrastal v červenom, hore na kopci. Nybakkovci ti nič nehovoria?“

„Ale áno,“ zaklamal Harry, opäť si uvedomujúc, ako málo si pamätá z detstva.

„Stále máte ten dom?“

Harry si prehodil nohu cez nohu. Vedel, že do príchodu nejakého Martina musí bojovať. „Otec zomrel pred tromi rokmi. Chvíľu mi trvalo, kým som našiel kupca, ale…“

„Za to môžu prízraky.“

„Prosím?“

„Vždy si musia chvíľu zavyvádzať, kým človeku dovolia predať dom. Moja mama zomrela minulý rok, no dom mám naďalej prázdny. Si ženatý, máš deti?“

Harry zavrtel hlavou. Rýchlo prehodil loptičku na druhú stranu kurtu: „Ale vidím, že ty si ženatý.“

„Prosím?“

„Máš prsteň.“ Harry mu ukázal na ruku. „Mal som veľmi podobný.“

Nybakk sa s úsmevom zadíval na prsteň. „Mal? Takže si rozvedený?“

Harry v duchu zanadával. Prečo sa ľudia neustále musia spolu rozprávať? Rozvedený. Jasné, že je rozvedený. Osud ho rozviedol s človekom, ktorého miloval. S ľuďmi, ktorých miloval. Odkašľal si.

„Tu si,“ povedal Nybakk.

Harry sa zvrtol. Od dverí naňho škúlila zhrbená postava v modrom laborantskom plášti. Dlhá čierna ofina jej padala na vysoké biele čelo. Muž mal hlboko zasadené oči. Harry ho ani nepočul prichádzať.

„Toto je Martin Pran, jeden z našich najlepších vedcov,“ predstavil ho Nybakk.

Toto je, pomyslel si Harry, zvonár z Notre Dame.

„Takže, Martin?“

„To, čo voláte violín, nie je heroín, ale látka podobajúca sa na levorfanol.“

Harry si zapísal názov. „A to je čo?“

„Atómová bomba medzi opioidmi,“ odvetil Nybakk. „Mimoriadne účinne tlmí bolesť. Je šesť– až osemkrát silnejšia než morfín. Trikrát silnejšia ako heroín.“

„Naozaj?“

„Naozaj,“ odsekol Nybakk. „A účinkuje dvakrát dlhšie než morfín. Osem až štrnásť hodín.

Na celkovú narkózu stačí zjesť tri miligramy. A pri injekčnom podaní polovicu.“

„Hm, to znie nebezpečne.“

„Nie je to až také nebezpečné. Správne dávky čistého opioidu, ako je napríklad heroín, neničia telo priamo. Až závislosť od nich ti rozvráti život.“

„Naozaj? Veď heroinisti nám v meste umierajú ako muchy.“

„Áno, ale najmä z dvoch dôvodov. Heroín sa mieša s látkami, čo z neho robia čistý jed na potkany.

Ak napríklad zmiešaš heroín s kokaínom…“

„Speedball,“ prerušil ho Harry. „John Belushi.“

„Nech odpočíva v pokoji. Druhou bežnou príčinou smrti je to, že človek pod vplyvom heroínu pri predávkovaní prestane dýchať. Narkoman si pichá čoraz väčšie dávky, lebo stúpa jeho tolerancia na látku. No zaujímavé je, že levorfanol nemá vplyv na dýchanie človeka. Mýlim sa, Martin?“

Zvonár bez slova prikývol.

„Hm,“ zamyslel sa Harry a pozrel na Prana. „Silnejšie než heroín, dlhší účinok a nižšie riziko predávkovania. Sen každého narkomana.“

„Ale rýchlo získaná závislosť,“ zamrmlal Zvonár. „A vysoká cena.“

„Prosím?“

„Vidíme to na našich pacientoch,“ nadviazal Nybakk. „Stávajú sa závislými, kým napočítaš do troch.“ Luskol prstami. „No pri ľuďoch chorých na rakovinu sa nebavíme o závislosti. Postupne im zvyšujeme dávky liekov tíšiacich bolesť. Naším cieľom je predchádzať bolestiam, nie ich odstraňovať. A levorfanol sa ťažko vyrába aj dováža. To je možno dôvod, prečo ho nezoženieš na ulici.“

„Ale toto nie je čistý levorfanol.“

Harry a Nybakk sa obrátili na Martina Prana.

„Je upravený.“ Pran zdvihol zrak. A Harry si uvedomil, že jeho pohľad žiari, akoby mu ktosi v hlave zapálil svetlo.

„Ako?“ spýtal sa Nybakk.

„Chvíľu potrvá, kým na to prídem, no zdá sa, že molekulu chlóru nahradili molekulou fluóru.

Možno to napokon ani nie je také drahé.“

„Bože,“ neveriacky vzdychol Nybakk. „Niečo ako výtvor Dresera?“

„Možno,“ odvetil Pran s takmer nebadateľným úsmevom.

„Bože na nebi!“ vybuchol Nybakk a s nadšením sa oboma rukami pošúchal po zátylku. „Potom ide o génia. Alebo o človeka, ktorý mal z pekla šťastie.“

„Páni, obávam sa, že vám prestávam rozumieť,“ poznamenal Harry.

„Ach prepáč,“ usmial sa Nybakk. „Heiner Dreser v roku 1897 vynašiel aspirín. Ďalšie dni sa ho usiloval modifikovať. Na to nepotrebuješ veľa, tu jednu molekulu odoberieš, tam pridáš a – bingo! – začne sa viazať s inými receptormi v tvojom tele. Už po jedenástich dňoch mal k dispozícii novú látku. Až do roku 1913 sa predávala ako liek proti kašľu.“

„Čo to bolo?“

„Názov sa stal nositeľom hrdinského odkazu.“

„Heroine,“ povedal potichu Harry.

„Presne tak.“

„A čo tá glazúra?“ obrátil sa Harry na Prana.

„Volá sa to poťah,“ s nevôľou ho opravil Pran. „Čo s ňou?“ Tvár mal obrátenú k Harrymu, no pohľad zabodnutý do steny. Ako zviera hľadajúce únikovú cestu, pomyslel si Harry. Alebo člen svorky, ktorý nechce čeliť výzve na súperenie o pozíciu v stáde. Alebo človek s trochu nadpriemernými spoločenskými zábranami. No Harryho pozornosť upútalo čosi iné. Pran sa nejako krivil.

„Nuž,“ nadýchol sa Harry. „Na technike mi tvrdili, že hnedé hrudky vo violíne sú nadrobno nasekaná glazúra z tabletiek. A tú istú… hm, ten istý poťah používate na povrchovú úpravu metadónu, ktorý vyrábate v tejto nemocnici.“

„Naozaj?“ rýchlo sa spýtal Pran.

„Viete si predstaviť, že by violín vyrábal tu v Nórsku niekto, kto má voľný prístup k vašim metadónovým tabletkám?“

Stig Nybakk a Martin Pran sa na seba zadívali.

„Dodávame ho aj do iných nemocníc, prístup k nim má mnoho ľudí,“ odvetil Nybakk. „No pri výrobe violínu ide o chémiu na veľmi vysokej úrovni.“ Našpúlil pery a hlasno zafučal. „Čo povieš, Martin? Máme medzi nórskymi vedcami kapacitu, ktorá by to zvládla?“

Pran zavrtel hlavou.

„Ani s veľkou dávkou šťastia?“

Pran mykol plecom. „Samozrejme, nemôžeme vylúčiť, že aj Brahms svoje Ein deutsches Requiem napísal len so šťastím.“

V miestnosti zavládlo ticho. Ani Nybakk očividne nemal čo dodať.

„Takže to je asi všetko,“ prikývol Harry a vstal.

„Verím, že sme ti pomohli,“ rozlúčil sa Nybakk a podal Harrymu ruku. „Pozdravuj Treska. Ešte vždy pracuje ako nočný strážnik a dozerá, aby sme v meste mali elektrinu?“

„Čosi také.“

„Nemá rád denné svetlo?“

„Nemá rád stres.“

Nybakk sa neisto usmial.

Cestou sa Harry dvakrát zastavil. Raz, aby nazrel do prázdneho laboratória, v ktorom sa už nesvietilo. Druhý raz pred dverami s menovkou Martina Prana. Tam sa svietilo.

Harry opatrne stlačil kľučku. Dvere boli zamknuté.

Len čo nasadol do prenajatého auta, skontroloval si mobil. Volala mu Beate L?nnová, no Isabelle Skoyenová sa ešte neozvala. Už pri štadióne Ulleväl si uvedomil, ako nevhodne si naplánoval cestu z mesta. Národ s najkratším pracovným časom na svete sa vracia do svojich domovov. Na cestu do Karihaugenu potreboval päťdesiat minút.

Sergej sedel v aute a klopkal na volant. Rady vozidiel sa ku Karihaugenu vliekli ako vlažná láva.

Meno policajta si našiel v googli. Prečítal všetky staré novinové články o vraždách. Vraj aj v Austrálii chytil sériového vraha. Sergej si to zapamätal, lebo dnes predpoludním na kanáli Animal Planet vysielali prírodopisný film o Austrálii. Dozvedel sa o inteligencii krokodílov a ich schopnosti využiť zvyky svojich obetí. Človek stanujúci v buši ráno zvyčajne chodí po vodu. Na chodníčku je v bezpečí, krokodíl ho len pozoruje z rieky. Na druhý deň ráno sa všetko zopakuje. Keď sa to stane tretí raz, zistí, že z chodníčka už nevidieť nijaké krokodíly. Vtom v kríkoch, trochu ďalej od rieky, čosi zapraská a krokodíl sa vrhá do vody už aj s korisťou.

Policajt sa na záberoch tváril, akoby nechcel, aby ho fotografovali. Alebo naňho hľadeli.

Zazvonil telefón. Andrej. Prešiel priamo k veci.

„Býva v hoteli Leons.“

Andrejov juhosibírsky dialekt sa prejavoval trhaným staccatom, no Andrejovi to znelo mäkko a plynule. Adresu však zopakoval dvakrát pomaly a zreteľne. Sergej si ju zapamätal.

„Fajn,“ povedal Sergej a usiloval sa hovoriť nadšene. „Spýtam sa, v ktorej izbe býva. Počkám na konci chodby, aby mi pri vychádzaní z nej stál obrátený chrbtom.“

„Nie, Sergej.“

„Nie?“

„V hoteli nie. Ráta s tým, že za ním prídeme do Leonsu.“

Sergej sa strhol. „Ráta s tým?“

Prešiel do druhého jazdného pruhu a zaradil sa za auto z požičovne. Andrej mu vysvetlil, že policajt kontaktoval dvoch dílerov a pozval atamana do Leonsu. Na hony to smrdí nejakou pascou. Ataman dal jasný pokyn, aby sa to udialo mimo hotela.

„Kde?“ spýtal sa Sergej.

„Počkaj ho na ulici pred hotelom,“ rozkázal Andrej.

„Ale kde to mám urobiť?“

„Rozhodni sa sám,“ odvetil Andrej. „No ja mám najradšej pascu.“

„Pascu?“

„Sergej, vždy pascu. A ešte niečo…“

„Áno?“

„Začína sa motať na miestach, kde nemá čo hľadať. Slovom, už to súri.“

„Čo… presne to znamená?“

„Ataman ti odkazuje, aby si si doprial čas, aký potrebuješ, ale ani o sekundu viac. Lepšie deň ako dva. A tie zasa lepšie ako tri. Pochopil si?“

„Pochopil,“ odvetil Sergej v nádeji, že Andrej nepočul, ako naprázdno prehltol.

Keď sa rozlúčili, Sergej ešte vždy trčal v zápche. Nikdy predtým sa necítil taký opustený.

Popoludňajšia špička vrcholila a zápcha sa uvoľnila až tesne pred Bergerom. Harry vtedy už hodinu v aute ladil stanice, aby napokon z číreho protestu naladil stanicu s klasickou hudbou. O dvadsať minút neskôr zbadal tabuľu s odbočkou na letisko. Už ani nepočítal, koľkokrát sa márne pokúšal dovolať Tordovi Schultzovi. Schultzov kolega, ku ktorému sa napokon prepracoval cez spojovateľku v aerolinkách, odvetil, že vôbec netuší, kde môže byť Tord.

Keď práve nelieta, zvyčajne sa pohybuje po letisku. Harrymu potvrdil Schultzovu adresu z internetu.

Už sa začínalo stmievať, keď Harry podľa tabule zistil, že je na mieste. Pomaly jazdil medzi identickými domami pripomínajúcimi škatule topánok, čo stáli po oboch stranách čerstvo vyasfaltovanej cesty. Schultzovu adresu našiel podľa toho, že vo všetkých ostatných domoch sa svietilo. V jeho dome bola tma ako vo vreci.

Zaparkoval. Zdvihol zrak. V tme nad ním sa ako dravec zjavilo strieborné lietadlo. Jeho reflektory osvetľovali strechy domov. Zakrátko zmizlo, no zanechalo za sebou hučanie motorov.

Harry vyšiel k vchodovým dverám, priložil ucho k sklenej výplni a zazvonil. Čakal. Opäť zazvonil.

Čakal minútu.

Potom rozkopol sklo.

Vopchal ruku dovnútra, nahmatal kľučku a otvoril.

Topánkami rozdrvil črepy na podlahe a vošiel do obývačky.

Ihneď ho upútala tma. Bola hustejšia, než býva v dome, kde sa len nesvieti. Uvedomil si, že sú zatiahnuté závesy. Hrubé závesy, aké používali na vojenských cvičeniach v severnom Nórsku, keď počas bielych nocí chceli spať.

Vzápätí zacítil, že v dome nie je sám. Skúsenosť ho naučila, že pocity sa vždy opierajú o reálne vnemy, preto vedel, že musí zistiť, čo vníma. Potlačil prirodzenú reakciu tela, zrýchlený pulz a nutkanie vycúvať tou istou cestou, ako prišiel. Načúval, no počul len tikot hodín, zrejme z vedľajšej izby. Zhlboka sa nadýchol. Prehriaty radiátor a vydýchaný vzduch. A ešte čosi vzdialené, no známe.

Privrel oči. Zvyčajne ich zaregistroval, skôr ako prišli. Roky ho naučili držať si od nich odstup. No teraz sa naňho vrhli a nestihol zabuchnúť dvere. Prízraky. Smrdí to tu ako na mieste činu.

Otvoril oči, čosi ho oslepilo. Svetlo prichádzalo zo stropného okna. Lúče preleteli po podlahe.

Potom sa ozval zvuk lietadla a chvíľu opäť všetko zahalila tma. Ale už videl. No nemal najmenšiu šancu spomaliť svoj pulz a potlačiť túžbu utiecť.

Chrobák. Žuk. Kýval sa mu priamo pred očami.

21/

Tvár mal na nepoznanie. Harry rozsvietil. Hľadel na mŕtveho muža.

Pravé ucho mu pribili klincom k parketám, na tvári mal šesť čiernych krvavých kráterov. Harry nepotreboval hľadať vražednú zbraň, visela vo výške jeho hlavy priamo pred ním. Na konci lana preveseného cez drevený trám bola pripevnená tehla, z ktorej trčalo šesť krvavých klincov.

Harry si čupol a zdvihol nevládnu ruku. Muž bol studený, napriek teplu v miestnosti už spozoroval rigor mortis. Aj livor mortis. Nahromadená krv mu sfarbila rameno do bledočervena. Muž bol mŕtvy najmenej dvanásť hodín. Bielu, čerstvo vyžehlenú košeľu mal vyhrnutú, odhalila kožu na bruchu.

Zatiaľ nebola zelená, ešte ho nezačali žrať baktérie. Veľká žranica sa začína v bruchu po štyridsiatich ôsmich hodinách.

Mal uvoľnenú kravatu, na sebe čierne oblekové nohavice a vyleštené topánky. Akoby sa práve vracal z pohrebu alebo z práce, kde musí nosiť oblek, uvedomil si Harry.

Chytil telefón. Uvažoval, či zavolá do operačnej centrály, alebo priamo na svoje bývalé oddelenie.

Rozhodol sa pre centrálu. Pohľadom skontroloval izbu. Nevidel nijaké stopy vlámania ani fyzického zápasu. Okrem opadanej omietky a mŕtvoly neobjavil nijaké stopy a vedel, že ani vyšetrovatelia na mieste činu nenájdu nič. Nijaké odtlačky prstov, topánok ani DNA. Susedia nič nevideli, nič nezachytili ani bezpečnostné kamery okolitých benzínových púmp, nijaké usvedčujúce telefonáty na Schultzovom čísle. Nič. Prešiel do kuchyne. Našľapoval opatrne, ničoho sa nedotýkal.

Na kuchynskom stole ležal tanierik s nedojedeným krajcom chleba s klobásou. Na operadle stoličky viselo prehodené sako patriace k nohaviciam, čo mala mŕtvola oblečené. Harry prehľadal vrecká a našiel štyristo korún, návštevnú kartičku, lístok na vlak a služobný preukaz leteckej spoločnosti.

Tord Schultz. Tvár s profesionálnym úsmevom sa podobala na zvyšky tváre, čo videl v obývačke.

„Operačná centrála.“

„Mám tu mŕtvolu. Adresa…“

Harryho pohľad spočinul na kartičke.

„Áno?“

Niečo mu na nej bolo povedomé.

„Haló?“

Hore bolo napísané POLICAJNÝ OKRSOK OSLO. Pod tým TORD SCHULTZ a dátum. Pred troma dňami navštívil policajnú stanicu. A teraz je mŕtvy.

„Haló?“

Harry položil.

Sadol si.

Premýšľal.

Hodinu a pol prehľadával dom. Potom otrel všetky miesta, ktorých sa mohol dotknúť, a stiahol si z hlavy igelitové vrecko so šnúrkou, čo si uviazal, aby v dome nenechal ani vlas. Všetci vyšetrovatelia a policajti, ktorí sa ocitli na mieste činu, povinne registrovali svoje odtlačky prstov a DNA. Ak tu nechá akúkoľvek stopu, polícia za päť minút zistí, že tu bol. Výsledkom jeho hľadania boli tri vrecká kokaínu a štyri fľašky tekutiny, ktorú odhadol na pašovanú pálenku. Inak presne ako predpokladal – nič.

Vyšiel von, nasadol do auta a vyrazil.

Policajný okrsok Oslo.

Doriti.

V centre zaparkoval, ale zostal sedieť s pohľadom upretým kamsi do neznáma. Potom vyťukal Beatino číslo.

„Ahoj, Harry.“

„Dve veci. Chcem ťa o niečo poprosiť. A dať ti anonymný tip, že v prípade máte ďalšiu obeť.“

„Práve som sa to dozvedela.“

„Takže to viete?“ prekvapene sa spýtal Harry. „Metóda sa volá žuk. Po rusky to znamená chrobák.“

„O čom to hovoríš?“

„O tehle.“

„O akej tehle?“

Harry zadržal dych. „O čom hovoríš ty?“

„O Gojkovi Tošičovi.“

„To je kto?“

„Chlap, ktorý napadol Olega.“

„Čo je s ním?“

„Našli ho mŕtveho v cele.“

Harry sa zadíval na blížiace sa reflektory auta. „Ako…?“

„Obesil sa.“

„Sám? Ťažko. Zabili aj toho pilota.“

„Čo?“

„Tord Schultz leží v obývačke svojho domu pri letisku.“ Na dve sekundy zavládlo ticho. „Budem informovať operačnú centrálu.“

„Dobre.“

„Čo bolo to druhé?“

„Nerozumiem.“

„Chcel si ma o niečo poprosiť.“

„Ach áno.“ Harry vylovil z vrecka kartičku. „Skontroluj, prosím, knihu návštev na policajnej stanici. Chcem vedieť, koho pred troma dňami navštívil Tord Schultz.“ Opäť ticho. „Beate.“

„Som tu. Si si istý, že sa chcem do tohto zapliesť?“

„Som si istý, že sa do toho nechceš zapliesť.“

„Choď do pekla.“ Harry položil.

Auto odstavil v parkovacom dome v centre a vykročil k Leonsu. Keď prechádzal okolo baru, spomenul si na prvý večer v Osle. Vábivé tóny Nirvany. Come as you are. Neuvedomil si, kedy prekročil prah, no zrazu stál pri dlhom barovom pulte.

Na barových stoličkách sa chúlili traja hostia. Vyzeralo to tu ako v mesiac starom hrobe. Smrdelo tu mŕtvolami a zhnitým mäsom. Barman zagánil na Harryho pohľadom objednaj-si-alebo-páľ-do-riti a pomaly uvoľňoval korok z vývrtky. Na hrubom krku mal vytetované tri veľké písmená. EAT.

„Čo to bude?“ zakričal barman, no takmer neprehlušil Kurta Cobaina, ktorý prosil Harryho, aby prišiel ako priateľ, ako priateľ. Ako starý nepriateľ.

Harry si navlhčil pery, ktoré mu v okamihu vyschli. Zadíval sa na barmanove prsty. Držali vývrtku starého typu, ktorá si vyžaduje pevnú a trénovanú ruku. Tento korok bol naskrz prevŕtaný. Takže nie je vo vinárni. Čo tu teda podávajú? V zrkadle za barmanom videl svoju vlastnú znetvorenú tvár.

Zjazvenú. No nebola tam sama, sprevádzali ju tváre všetkých ostatných, tváre prízrakov. A práve sa k nim pridal Tord Schultz. Harry pohľadom skenoval fľašky na poličkách a cieľ našiel ako raketa navádzaná teplom. Starý nepriateľ. Jim Beam.

Kurt Cobain zakričal, že nemá pištoľ.

Harry si odkašľal. Len jedného panáka.

Príď taký, aký si. A nie, nemám pištoľ.

Objednal si.

„Čo?“ naklonil sa k nemu barman.

„Jim Beam.“

Nemá pištoľ.

„Džin čo?“

Harry prehltol. Cobain medzitým niekoľkokrát zopakoval slovo memoria. Harry tú pesničku počul aspoň stokrát, no až teraz pochopil, že Cobain nespieva čosi-more-yeah.

Memoria. In memoriam. Kde to videl? Na náhrobnom kameni?

Zachytil pohyb v zrkadle. V tej chvíli mu vo vrecku zavibroval telefón.

„Džin čo?“ zopakoval barman a vývrtku položil na pult.

Harry vybral telefón a pozrel sa na displej. R. Ohlásil sa.

„Ahoj, Rachel.“

„Harry?“

Ďalší pohyb za chrbtom.

„Harry, strašne ti to tam hučí. Kde si?“

Harry vstal a rýchlymi krokmi prešiel k východu. Nadýchol sa vzduchu plného výfukových plynov, napriek tomu však čistejšieho než v bare.

„Čo robíš?“ spýtala sa Rachel.

„Rozmýšľam, či sa vydám doľava alebo doprava. A ty?“

„Idem si ľahnúť. Si triezvy?“

„Čo?“

„Počul si ma. A ja počujem teba. Poznám tvoj hlas, keď si v strese. A ten hluk bol z baru.“

Harry si vytiahol škatuľku kameliek. Vyklopal z nej cigaretu. Uvedomil si, že sa mu trasú prsty.

„Rachel, ďakujem, že si zavolala.“

„Harry?“

Zapálil si. „Áno?“

„Hans Christian sa postaral, aby Olega premiestnili do väzobnej cely na utajené miesto. Je to niekde vo východnom Nórsku, no nikto sa nesmie dozvedieť, kde presne.“

„Nie zle.“

„Harry, je to dobrý chlap.“

„Nepochybne.“

„Harry?“

„Som tu.“

„Keby sme vyrobili dôkazy… Keby som vinu za vraždu vzala na seba… Pomohol by si mi?“

Harry vdýchol nikotín. „Nie.“

„Prečo nie?“

Za Harrym sa otvorili dvere, no neozvali sa kroky.

„Zavolám ti z hotela, okej?“

„Fajn.“

Harry položil a vykročil, ani sa neobrátil.

Sergej sledoval muža, ktorý prebehol cez cestu. Videl, ako mizne v Leonse.

Bol blízko. Celkom blízko. Najprv v bare, potom na ulici. Ešte stále vo vrecku zvieral nôž s rukoväťou z parohu korunného jeleňa. Čepeľ vyskočila, prerezala látku bundy. Dva razy sa pripravil, aby muža ľavou rukou chytil za vlasy a pravou mu podrezal krk. Bol síce vyšší, než očakával, no to nebude problém.

Nič nebude problém. So spomaleným pulzom sa mu vracal pokoj, ktorého ho na chvíľu zbavil strach. Už zasa cítil radosť z toho, čo sa blíži, z naplnenia vopred vyrozprávaného príbehu.

Lebo toto bolo to miesto a pasca, o ktorej rozprával Andrej. Všimol si totiž policajtov pohľad, ktorým skúmal fľaše. Rovnako sa díval aj jeho otec po návrate z väzenia. Sergej sa cítil ako austrálsky krokodíl v rieke, ktorý vie, že muž opäť pôjde po tej istej cestičke, aby sa napil. Uvedomoval si, že stačí len počkať.

Harry ležal na posteli v izbe číslo tristojeden, vyfukoval dym k stropu a počúval jej hlas v telefóne.

„Viem, že si urobil aj horšie veci, ako je výroba dôkazov,“ naliehala. „Tak prečo nie? Prečo to neurobíš pre človeka, ktorého máš rád?“

„Piješ biele víno.“

„Odkiaľ vieš, že nepijem červené?“

„Počujem to.“

„Tak mi vysvetli, prečo mi nepomôžeš?“

„Musím?“

„Áno, Harry.“

Harry zahasil cigaretu v prázdnej kávovej šálke na nočnom stolíku. „Hoci sám porušujem zákony a hoci som prepustený policajt, verím, že zákony majú svoj význam. Znie to choro?“

„Pokračuj.“

„Zákony sú ako plot, ktorý sme postavili na okraji priepasti. Vždy keď niekto poruší zákon, poškodí tým kúsok plota. A my ho musíme opravovať. Vinník musí pykať.“

„Nie, niekto musí pykať. Niekto musí prevziať zodpovednosť, aby ukázal spoločnosti, že vražda je neakceptovateľná. Akýkoľvek obetný baránok opraví plot.“

„Prekrúcaš zákony, ako sa ti to hodí. Ako právnička si to určite uvedomuješ.“

„Som matka, ktorá pracuje ako právnička. A čo ty, Harry? Si policajt? Takto si dopadol? Si len robot? Otrok systému a cudzích myšlienok? Ešte ma počúvaš?“

„Hm.“

„Chceš mi niečo povedať?“

„Prečo si myslíš, že som prišiel do Osla?“

Ticho.

„Harry?“

„Áno?

„Prepáč.“

„Neplač.“

„Rozumiem ti. Prepáč.“

„Nepros ma.“

„Dobrú noc, Harry. Ja…“

„Dobrú noc.“

Harry sa prebudil. Čosi začul. Prehlušilo to jeho vlastné rýchle kroky v chodbe a snehovú lavínu.

Pozrel sa na hodinky. 01.34. Odtrhnutá garniža bola opretá o okenný rám a vyzerala ako tulipán. Vstal, podišiel k oknu a vyzrel do dvora. Smetný kôš ležal na asfalte a ešte sa hýbal. Harry si oprel čelo o studené sklo.

22/

Bolo skoro ráno, do štvrte Granland už pomaly prenikala raňajšia premávka. Truls kráčal k vchodu policajnej stanice. Červený plagát pribitý k lipe si všimol krátko predtým, ako pristúpil k dverám.

A tak sa otočil a pomaly vykročil späť. Obišiel rad stojacich áut na ulici Oslo gate a zastal pred cintorínom.

Otvoril bránku. Ako zvyčajne v tomto čase na cintoríne nikto nebol. Aspoň nikto živý. Zastal pred náhrobným kameňom A. C. Ruda. Neboli na ňom nijaké odkazy. To značilo, že je výplatný deň.

Čupol si a zahrabol do hliny pri kameni. Nahmatal hnedú obálku. Odolal pokušeniu ihneď ju otvoriť a prerátať peniaze a rýchlo si ju vopchal do vrecka. Chcel sa vystrieť, no náhly pocit, že ho niekto pozoruje, ho prinútil zostať čupieť, akoby spomínal na A. C. Ruda, meditoval nad pominuteľnosťou života alebo iným nezmyslom.

„Nehýb sa, Berntsen.“

Dopadal naňho tieň. Ovial ho chlad, akoby sa slnko skrylo za mrak. Truls Berntsen cítil, že padá voľným pádom, stislo mu žalúdok. Takže takto sa to stane. Takto ho odhalia.

„Teraz máme pre teba inú úlohu.“

Truls zacítil pod nohami pevnú zem. Hlas. Jemný prízvuk. Je to on. Truls sa obzrel. O dva náhrobné kamene ďalej sa ktosi skláňal v modlitbe.

„Musíš zistiť, kam ukryli Olega Faukeho! Neobracaj sa!“

Truls zavŕtal pohľad do kameňa.

„Pokúšal som sa,“ odvetil potichu. „No jeho presťahovanie nie je nikde zapísané. Rozhodne nie na miestach, kam mám prístup. A tí, s ktorými som sa rozprával, o chlapcovi vôbec nepočuli, predpokladám, že dostal falošné meno.“

„Musíš sa porozprávať s tými, ktorí vedia. S jeho obhajcom Simonsenom.“

„Prečo nie s mamou? Ona predsa…“

„Baby do toho nepleť!“ Tieto slová zneli ako výstrel zo samopalu. Ak sú na cintoríne ďalší ľudia, museli ich počuť. Muž pokračoval pokojnejšie: „Skús to s obhajcom. A ak to nepôjde…“

V tichu, čo nasledovalo, zachytil šum v korunách stromov. Prudko sa ochladilo. Zrejme to spôsobil vietor

„Je tu ešte jeden chlapík. Chris Reddy,“ pokračoval hlas. „Na ulici ho volajú Adidas. Díluje…“

„Spíd. Adidas znamená amfet…“

„Drž hubu, Berntsen. Radšej ma počúvaj.“

Truls teda čušal. A počúval. Tak ako čušal vždy, keď ho o to požiadal rozhodný hlas. Počúvol, keď od neho chceli, aby si namiesto iných špinil ruky. Aby…

Hlas mu nadiktoval adresu.

„Zachytil si nejaké reči, že Adidas sa na ulici chvastá, ako zabil Gusta Hanssena. Preto ho zbalíš na výsluch. Ku všetkému sa prizná. Detaily nechám na vás, no musí to znieť absolútne dôveryhodne.

Najprv však skús presvedčiť Simonsena. Rozumel si?“

„Áno, ale prečo by Adidas…“

„Prečo nie je tvoj problém, Berntsen. Teba nech zaujíma len jedno: za koľko.“

Truls Berntsen prehltol. Zatlačil guču v hrdle. Prehrabávať sa v hnoji. Žrať ho. „Za koľko?“

„Tak sa mi to páči. Šesťdesiattisíc.“

„Stotisíc.“

Ticho.

„Haló?“

No odpoveďou mu bolo už len bzučanie rannej premávky.

Berntsen čupel, len sa pozrel nabok. Nikto tam nebol. Slnko opäť začínalo hriať. Veď aj šesťdesiattisíc je fajn.

Keď Harry o desiatej predpoludním zastal pred hlavnou budovou statku Isabelle Skoyenovej, na kopci sa ešte prevaľovala hmla. Usmiata ho čakala na schodoch. Krátkym bičíkom sa udierala po stehne v obtiahnutých jazdeckých nohaviciach. Keď vystupoval z auta, na cestičke mu pod opätkami zaškrípali kamienky.

„Dobré ráno, Harry. Koľko toho vieš o koňoch?“

Harry zabuchol dvere. „Pri stávkovaní som dosť prehral. Chceš tým niečo povedať?“

„Takže si navyše aj gambler?“

„Prečo navyše?“

„Aj ja som si ťa trochu preverovala. Tvoje prednosti vyvažujú tvoje chyby. To si aspoň myslia kolegovia. Stávkoval si v Hongkongu?“

„Na dostihovej dráhe v Happy Valley. Stalo sa to raz.“

Vykročila k nízkej červenej budove. Musel natiahnuť krok, aby jej stačil. „Už si niekedy sedel na koni?“

„Môj dedo v Ändalsnese mal veľkého ťažného koňa.“

„Takže si skúsený jazdec.“

„Tiež sa to stalo len raz. Dedo tvrdil, že kone nie sú na hranie a jazda pre zábavu je prejavom dešpektu voči pracujúcemu tvorovi.“

Zastala pred dreveným stojanom s dvoma koženými sedlami. „Ani jeden z mojich koní sa ani len nepriblížil k vozu alebo pluhu. Kým ich osedlám, navrhujem, aby si sa išiel pozrieť do šatníka…“

Kývla na obytný dom. „Určite tam pre seba nájdeš vhodný odev po mojom manželovi. Musíme predsa chrániť tvoj pekný oblek, čo povieš?“

V skrini našiel pulóver a rifle, ktoré mu napodiv boli dosť dlhé. Manžel však musel mať malé nohy, lebo všetky čižmy ho tlačili. Napokon našiel veľké, modré, zošliapané vojenské tenisky.

Keď opäť vyšiel na priedomie, Isabelle ho už čakala s dvoma osedlanými koňmi. Harry otvoril dvere auta a sadol si, aby sa prezul. Z tenisiek vytiahol vložky a položil ich pod sedadlo, zo skrinky spolujazdca vybral slnečné okuliare. „Môžeme.“

„Toto je Medúza,“ predstavila mu Isabelle kobylu a potľapkala ju po nozdrách. „Je to Oldenburger z Dánska, dokonalá rasa na cval. Desaťročná šéfka stáda. A toto päťročný valach Balder. Bude ju nasledovať.“

Podala mu uzdu menšieho valacha a vyskočila na Medúzu.

Harry ju nasledoval, ľavú nohu vložil do strmeňa a vyšvihol sa do sedla. Kôň nečakal na povel a vykročil za Medúzou.

Harry preháňal, keď tvrdil, že jazdil iba raz v živote, no toto bolo predsa len celkom iné ako jazdiť na mohutnom koni, ktorého dedo choval na prácu. Harry s námahou udržiaval v sedle rovnováhu, a keď stisol kolená, cítil svaly a rebrá štíhleho zvieraťa. Na poľnej ceste Medúza pridala do kroku a Balder ihneď reagoval. Už malé zrýchlenie vyvolalo v Harrym pocit, že sedí vo Formule 1. Z poľa odbočili na chodníček, ktorý mizol v lese. Keď sa uprostred cestičky zjavil strom, Harry sa pokúsil koňa naviesť doľava, no ten ho ignoroval a kráčal za Medúzou vpravo.

„Myslel som si, že na čele stáda stojí žrebec,“ poznamenal Harry.

„Zväčša to platí,“ odvetila Isabelle. „No všetko závisí od charakteru. Silná, cieľavedomá a bystrá kobyla ovládne každého, kto sa jej zapáči.“

„Si na tom podobne?“

Isabelle Skoyenová sa zasmiala. „Samozrejme. Ak máš niečo dosiahnuť, musíš to chcieť. Politika je o rozširovaní moci a každý politik musí byť ochotný zápasiť s konkurenciou.“

„Rada zápasíš?“

Mykla plecami. „Konkurencia je zdravá. Vďaka nej rozhodujú najlepší a najsilnejší. A to prospieva celému stádu.“

„A víťaz sa potom môže páriť, s kým chce?“

Neodpovedala. Harry hľadel na jej vzpriamený chrbát. Zadkom akoby masírovala koňa, ladnými pohybmi bokov mu určovala smer. Vyšli na otvorenú čistinku. Slnko svietilo, dole pod nimi sa prevaľovali chumáče hmly.

„Necháme ich oddýchnuť,“ rozhodla Isabelle Skoyenová a zoskočila z koňa.

Kone priviazali k stromu. Ľahla si do trávy a gestom privolala Harryho. Prisadol si a vytiahol slnečné okuliare.

„Oprav ma, ak sa mýlim. No toto nie sú pánske okuliare,“ podpichla ho.

„Chránia ma pred slnkom,“ odvetil Harry a vytiahol cigarety.

„Páči sa mi to.“

„Čo sa ti páči?“

„Keď sú si muži istí svojou mužnosťou.“

Pozrel sa na ňu. Opierala sa o lakte, rozopla si horný gombík blúzky. Dúfal, že jeho okuliare majú dosť tmavé sklá. Usmiala sa.

„Tak čo mi povieš o Gustovi?“ spýtal sa.

„Mám rada, keď sú muži skutoční.“ Usmievala sa čoraz širšie.

Na svojom poslednom jesennom výlete okolo nich prebzučala hnedá vážka. Páčilo sa mu, čo vidí v Isabelliných očiach. Všímal si to, odkedy prišiel. Radosť plnú očakávania. Nijaký nepokoj či trápenie človeka, ktorému hrozí zničujúci škandál.

„Nepáči sa mi faloš,“ pokračovala. „Napríklad, keď človek blufuje.“

Z jej modrých očí skrášlených maskarou sálal triumf.

„Vieš, zavolala som svojmu kontaktu v polícii. A okrem toho, že mi čosi prezradil o legendárnom vyšetrovateľovi Harrym Holem, potvrdil, že v prípade Gusta Hanssena nijakú krv neanalyzovali.

Vzorka sa zničila. Neexistujú nijaké nechty s mojou krvnou skupinou. Harry, blufuješ.“

Harry si zapálil cigaretu. Nezačervenal sa. Uvažoval, či na hanblivosť nezačína byť pristarý.

„Hm. Ak tvojím jediným kontaktom s Gustom bolo zopár nevinných rozhovorov, prečo si sa tak bála, že tú krv pošlem na analýzu DNA?“

Potichu sa zasmiala. „Kto hovorí, že som sa bála? Možno som len chcela ísť s tebou na výlet.

A kochať sa prírodou.“

Harry okamžite pochopil, že na pýrenie sa predsa len nie je pristarý. Ľahol si na chrbát a vyfúkol dym do gýčovito modrej oblohy. Zavrel oči a pokúšal sa nájsť dobrý dôvod, aby ju nepretiahol. Mal ich niekoľko.

„Urobila som chybu?“ spýtala sa. „Chcem ti len vysvetliť, že som dospelá slobodná žena s prirodzenými potrebami. Nikdy by som sa nespustila s niekým, koho nepokladám za rovnocenného, napríklad s Gustom.“ Počul, ako sa jej hlas priblížil. „No s dospelým zrelým mužom…“ Položila mu na brucho teplú ruku.

„Ležala si tu aj s Gustom?“ spýtal sa potichu.

„Čo?“

Zdvihol sa na lakti a kývol k modrým teniskám. „Máš plnú skriňu exkluzívnych pánskych topánok s veľkosťou štyridsaťdva. Tieto tenisky sú jediné štyridsaťštvorky.“

„A čo? Netvrdila som, že som nemala na návšteve pánov s veľkosťou topánok štyridsaťštyri.“ Jej ruka zamierila nižšie.

„Takéto tenisky vyrábali istý čas pre armádu. Keď vojaci zmenili typ obuvi, prebytky si vzali charitatívne organizácie a rozdali ich chudákom. V polícii ich voláme narkomanky, lebo ich rozdávala Armáda spásy v Svetle majáka. Samozrejme, vyvstáva ešte otázka, prečo by si náhodná návšteva nechávala u teba topánky. Jediná logická odpoveď znie, že namiesto nich dostala iné.“

Ruka sa prestala hýbať. Harry pokračoval:

„Kolegyňa mi ukázala fotografiu z miesta činu. Keď Gusto zomrel, mal oblečené lacné nohavice, no obuté veľmi drahé topánky. Ak sa nemýlim, značky Alberto Fasciani. Veľkorysý dar. Koľko si za ne zaplatila? Päťtisíc?“

„Netuším, o čom hovoríš.“ Odtiahla ruku.

Harry s opovrhnutím pozrel na svoju erekciu, ktorú prezradili požičané nohavice. Skrčil nohy.

„Vložky z tých topánok som nechal v aute. Tušila si, že pot nôh slúži ako dokonalý zdroj DNA?

Určite na nich nájdeme aj zvyšky kože. A stavím sa, že v Osle nie je veľa obchodov, kde sa predáva Alberto Fasciani. Jeden, dva? Slovom, nájsť platbu tvojou kreditkou bude hračka.“

Isabelle Skoyenová sa posadila. Zadívala sa kamsi do diaľky.

„Však sú tie domy krásne?“ spýtala sa. „Milujem skultivovanú krajinu. Nenávidím les. S výnimkou toho, čo vysadili ľudia. Neznášam chaos.“

Harry skúmal jej profil. Nos vyzeral hrozivo.

„Povedz mi o Gustovi Hanssenovi.“

Mykla plecom. „Prečo? Už si zrejme takmer všetko pochopil.“

„Môžeš si vybrať, komu odpovieš na otázky. Mne, alebo bulváru.“

Zasmiala sa. „Gusto bol mladý a krásny. Žrebec, na ktorého je radosť hľadieť, hoci má pochybné gény. Biologický otec je zločinec, mama narkomanka, aspoň podľa jeho nevlastného otca. Nedáš si ho do stajne, no rád si na ňom zajazdíš, ak…“ Nadýchla sa. „Prišiel sem, mali sme spolu sex. Občas som mu dávala peniaze. Spával aj s inými. Nebolo na tom nič zvláštne.“

„Žiarlila si?“

„Či som žiarlila?“ Isabelle zavrtela hlavou. „Pre sex nikdy. Aj ja som spávala s inými. A postupne s jedným konkrétnym. A tak som Gusta odstrihla. Alebo možno ešte predtým on odstrihol mňa. Akoby naraz nepotreboval odo mňa vreckové. Napokon mi však predsa zavolal. Dobiedzal. Zrejme mal problémy s peniazmi. A s drogami.“

„Aký bol?“

„Načo sa pýtaš? Egoista, nespoľahlivý, šarmantný. Sebaistý sviniar.“

„A čo od teba chcel?“

„Harry, vyzerám ako psychológ?“

„Nie.“

„Správne. O ľudí sa zaujímam len do istej miery.“

„Naozaj?“

Skoyenová prikývla. V očiach sa jej zjavili slzy.

„Gusto nemal nikoho.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Viem, čo je to samota. A strašne pohŕdal sám sebou.“

„Sebaistý, a zároveň pohŕdajúci sám sebou?“

„To nie je protiklad. Človek vie, v čom je dobrý, no to ešte neznamená, že v sebe vidí osobu, ktorú môže niekto ľúbiť.“

„A čomu to pripisuješ?“

„Počúvaj, naozaj nie som psychológ.“

„Asi nie.“

Harry čakal.

Odkašľala si.

„Rodičia ho odvrhli. Čo si myslíš, že to urobí s chlapcom? Za tvrdou maskou sa skrýval človek, ktorý sa cítil dokonale bezcenný. Ani pre svojich rodičov nemal nijakú hodnotu. Nie je to logické, pán kvázipolicajt?“

Harry sa na ňu zadíval. Prikývol. Postrehol, že sa pri jeho pohľade cíti nepríjemne. No nevyslovil otázku, ktorú od neho určite čakala. Aký je jej vlastný príbeh? Aké veľké sebapohŕdanie skrýva za tvrdou maskou?

„A Oleg? Poznala si ho?“

„Toho, čo ho zatkli za vraždu? Nikdy som ho ani len nevidela. Gusto však párkrát spomínal, že to je jeho najlepší priateľ. Podľa mňa jediný.“

„A Irene?“

„Aj o nej mi hovoril. Ľúbil ju ako vlastnú sestru.“

„Veď bola jeho sestra.“

„Nevlastná, Harry. To nemôžeš porovnávať.“

„Naozaj nie?“

„Ľudia vo svojej naivite veria, že sme schopní milovať nesebecky. No celý náš život je úsilím šíriť gény, čo sa najväčšmi podobajú našim. Ver mi, vidím to každý deň na koňoch. Ľudia sú ako kone, pre nás je dôležité stádo. Otec bude brániť svojho biologického syna, brat biologickú sestru.

V konflikte sa inštinktívne postavíme na stranu toho, kto sa na nás väčšmi podobá. Predstav si, že si v džungli, a za zákrutou narazíš na belocha oblečeného ako ty, ktorý sa bije s polonahým černochom pomaľovaným bojovými farbami. Majú nože, zápasia na život a na smrť. Ty máš pištoľ. Aká bude tvoja prvá inštinktívna reakcia? Zabiješ belocha, aby si zachránil černocha? Však nie?“

„Hm. A čo to dokazuje?“

„Fakt, že naša lojalita je biologicky podmienená. Je ako sústredné kruhy, čo sa šíria od centra, ktoré predstavuješ ty sám a tvoje gény.“

„Takže ty by si jedného z nich zabila, aby si ochránila svoje gény?“

„Bez váhania.“

„A čo tak zabiť oboch, aby si mala istotu?“

Pozrela sa naňho. „Kam tým mieriš?“

„Čo si robila v ten večer, keď zabili Gusta?“

„Prosím?“ Prižmúrila oči pred slnkom a usmiala sa na Harryho širokým úsmevom. „Harry, ty ma upodozrievaš z Gustovej vraždy? A z toho, že idem po tom… Olegovi?“

„Len mi odpovedz.“

„Pamätám si to presne, lebo som nad tým premýšľala, keď som sa o vražde dočítala v novinách.

Sedela som na stretnutí so zástupcami drogového oddelenia polície. Tých by si mohol pokladať za spoľahlivých svedkov. Potrebuješ ich mená?“

Harry zavrtel hlavou.

„Ešte niečo?“

„Čo vieš o Dubajovi?“

„Rovnako málo ako všetci ostatní. Veľa sa o ňom hovorí, no polícia sa nevie pohnúť ďalej. Tí, ktorí poťahujú nitky, vždy uniknú.“ Harry pátral po rozšírených zreničkách, zmene farby líc. No ak Isabelle Skoyenová klamala, robila to dobre.

„Pýtam sa preto, lebo si ulice vyčistila od všetkých dílerov. Okrem Dubaja a niekoľkých menších gangov.“

„Harry, nie ja. Som len asistentka, ktorá sa riadi pokynmi svojich nadriadených. A to, čo nazývaš čistením, si zobrala na starosť polícia.“

„Hm. Nórsko je krajina ako z rozprávky. No posledných pár rokov som prežil v skutočnom svete.

A ten riadia dva typy ľudí. Tí, ktorí chcú moc, a tí, ktorí chcú peniaze. Prví túžia po vlastnej soche, druhí po pôžitku zo života. A valuta, v ktorej medzi sebou obchodujú, sa volá korupcia.“

„Počúvaj, dnes mám ešte aj inú prácu. Čo tým chceš povedať?“

„To, na čo iní nenašli odvahu či fantáziu. Ak človek dlho býva v jednom meste, začne ho vnímať ako mozaiku známych detailov. No ten, kto sa vráti do mesta po čase a nepozná detaily, vidí len obrázok. Ten mi hovorí, že súčasná situácia vyhovuje obom stranám. Díleri majú celý trh pre seba, politici zasa zožali slávu za nastolenie poriadku.“

„Obviňuješ ma z korupcie?“

„Mám?“

Videl, ako sa jej v očiach mihol hnev. Nepochybne úprimný. Nevedel však povedať, či ide o spravodlivý hnev, alebo hnev človeka, ktorého pristihli pri čine. Potom sa zrazu zasmiala.

Zvonivým, prekvapivo dievčenským smiechom.

„Páčiš sa mi, Harry.“ Vstala. „Poznám veľa chlapov. Keď príde na lámanie chleba, poserú sa. Mám však pocit, že ty si výnimka.“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry. „Aspoň vieš, na čom si.“

„Drahý môj, realita volá!“

Pobral sa za ňou. Vyliezol na Baldera, nohy si vsunul do strmeňov. Pohľady sa im stretli. V tvrdej, pekne formovanej tvári zachytil takmer nebadateľný vyzývavý úsmev. Vyšpúlila pery ako na bozk.

Vyzývavo mľaskla a pätami popchla Medúzu. Keď sa veľké zviera pohlo, jej chrbát sa elegantne zaknísal.

Balder reagoval bez varovania, no Harrymu sa v poslednej chvíli podarilo zachytiť uzdu.

Spod Medúziných kopýt odskakovali vlhké hrudy hliny, no dobehli ju. Potom však pretekársky kôň opäť zrýchlil a Harry videl, ako jeho chvost mizne za zákrutou. Jemne pritiahol uzdu, ako ho to učil dedo. Chodníček bol úzky, konáre ho bičovali po stehnách. Schúlil sa v sedle a kolená pritlačil k bokom koňa. Vedel, že sa mu ho nepodarí zastaviť, a preto sa sústredil len na to, aby udržal nohy v strmeňoch a sklonil hlavu. Na okraji zorného poľa sa mu v žltočervených pásoch mihali stromy.

Automaticky sa nadvihol v sedle a zaťažil kolená a strmene. Pod ním pracovali svaly koňa. Mal pocit, že sedí na kolotoči. Konečne však našli spoločný rytmus, sprevádzaný dunivým dupotom kopýt.

Strach sa v ňom miešal s pocitom opojenia z ovládnutia zvieraťa. Prebehli zákruty a päťdesiat metrov pred Harrym sa zjavila Isabelle na Medúze. Na okamih akoby celý výjav zamrzol, akoby prestali cválať, len sa vznášali nad zemou. Potom sa opäť dala do pohybu. Harry potreboval ešte jednu sekundu, aby pochopil, čo sa stalo. Bola to drahocenná sekunda.

V policajnej škole sa naučil, že ľudský mozog sa v katastrofických situáciách za krátky čas pokúša spracovať enormné množstvo informácií. U niektorých policajtov to vedie k neschopnosti konať, u iných k pocitu, že sa spomalil čas, život sa odohráva v spomalenom zábere a oni sú schopní dospieť k neuveriteľnému množstvu pozorovaní a analýz. Napríklad k takej, že rýchlosťou takmer sedemdesiat kilometrov za hodinu precválali dvadsať metrov a jemu zostáva len tridsať metrov a jeden a pol sekundy, aby sa dostal k trhline, ktorú Medúza práve preskočila.

Lenže on nemá šancu odhadnúť, aká je široká.

Medúza je trénovaný skokanský kôň so skúsenou jazdkyňou. Balder je menší, mladší a na chrbte má deväťdesiatkilogramového začiatočníka.

Balder je člen stáda a Isabelle Skoyenová si to, samozrejme, veľmi dobre uvedomuje.

Takže už nestihne zastaviť.

Harry uvoľnil uzdu a pätami z celej sily stisol Balderovi boky. Zacítil posledné zrýchlenie. Potom sa rozhostilo náhle ticho. Dupot ustal. Vznášali sa. Hlboko pod nimi sa vo vetre knísali koruny stromov, žblnkal potok. Potom sa prevalil dopredu a hlavou narazil do krku koňa. Padali.

23/

Otec, aj ty si bol zlodej? Lebo ja som po celý čas vedel, ako sa stanem milionárom. Kradni, len keď sa ti to oplatí – to bolo moje heslo, a tak som trpezlivo čakal. A čakal. Tak dlho, že keď šanca konečne prišla, povedal som si, doriti, veď som si ju zaslúžil.

Plán bol jednoduchý, a preto geniálny. S Olegom sme sa rozhodli, že kým Odinovi motorkári budú sedieť v McDonalde so starcom, vykradneme sklad heroínu v Alnabru. Nikto tam nebude, Odin každého aspoň trochu použiteľného chlapa privedie na stretnutie. Okrem toho sa Odin nikdy nedozvie, že ho okradli, lebo ho v McDonalde zbalia. Na lavici obžalovaných nám bude ešte ďakovať, že sme zredukovali množstvo kilogramov, čo polícia našla pri razii. Problém bol len fízel a starec. Ak fízel pochopí, že ho niekto predbehol a odhryzol mu z koláča, a dozvie sa to starec, máme problém. Vyriešil som problém, tak ako ma to naučil starec. Rošáda, strategická aliancia. Jednoducho som zamieril rovno do Manglerudu a tentoraz som našiel Trulsa Berntsena doma.

Podozrievavo si ma premeriaval, no nebál som sa. Lebo tú vlastnosť som mu objavil v pohľade.

Chamtivosť. Ďalší z ľudí, ktorí si myslia, že za peniaze si kúpia liek proti zúfalstvu, samote a zatrpknutosti. Nielenže spravodlivosť existuje, ale dá sa aj kúpiť. Vysvetlil som mu, že potrebujeme jeho odborný názor, aby sme nezanechali stopy, ktoré by polícia našla, a pozametali tie, ktoré tam necháme. Prípadne by sme mohli podozrenie obrátiť na iných. Keď som mu prezradil, že plánujeme zobrať päť kilogramov z dvadsiatich, rozžiarili sa mu oči. On dostane dva, ja dva, Oleg jeden. Videl som, ako v duchu počíta. Jedna celá dva milióna krát dva – má na dosah dve celé štyri milióna.

„A s nikým okrem Olega si o tom nehovoril?“ spýtal sa.

„Prisahám, že nie.“

„Máte zbrane?“

„Spoločnú Odessu.“

„Čo to je?“

„Lacná napodobnenina Stetčina.“

„Fajn. Polícia sa zrejme nebude zamýšľať nad množstvom tovaru, ak nenájde stopy po vlámaní, no bojíš sa, že Odin vie, koľko tam malo byť, a pôjde po tebe.“

„Nie,“ odvetil som. „Seriem na Odina. Bojím sa svojho šéfa. Netuším ako, no viem, že vie na gram presne, koľko heroínu je v tej zásielke.“

„Vezmem si polovicu,“ povedal. „S Borisom sa podeľte o zvyšok.“

„S Olegom.“

„Môžeš byť rád, že mám takú zlú pamäť. A to nech platí aj pre vás. Inak vás za pol dňa nájdem a za pár korún dám zabiť.“

Oleg dostal nápad, ako zamaskovať lúpež. Bolo to také jednoduché, že nechápem, prečo som na to neprišiel sám.

„Ukradnutý tovar nahradíme zemiakovým škrobom. Polícia informuje len o množstve zhabaného tovaru, nie o jeho kvalite, alebo sa mýlim?“

Spomenul som, že plán bol rovnako geniálny ako jednoduchý.

Večer, keď Odin so starcom na narodeninovej oslave v McDonalde diskutovali o cene violinu v Drammene a Lillestrome, Berntsen, Oleg a ja sme sa krčili v tme pri plote sídla motorkárskeho klubu v Alnabru. Velenie prevzal Berntsen. Mali sme natiahnuté nylonové pančuchy, čierne bundy a rukavice. V plecniakoch sme si priniesli zbrane, vŕtačku, skrutkovače, sochor a šesť kilogramov zemiakovej múčky v priesvitných vreckách. S Olegom sme mu vysvetlili, kde majú Los Lobos bezpečnostné kamery, a keď sme preliezli plot a prebehli k ľavej stene, držali sme sa neustále v slepom uhle. Vedeli sme, že hluk nie je problém, kamióny z diaľnice pod nami prehlušia všetko. Berntsen vybral vŕtačku a pustil sa do práce, Oleg striehol, ja som si nôtil Been Caught Stealing zo soundtracku k Steinovej hre GTA. Vraj ju spieva kapela Jane’s Addiction. Jej názov mi pripadal lepší ako samotná pieseň. S Olegom sme sa vrátili na známe miesta. Vedeli sme, že sídlo tvorí len jedna veľká klubovňa.

No keďže všetky okná boli predvídavo zatlčené drevenými doskami, rozhodli sme sa do jednej steny vyvŕtať dieru, aby sme si overili, že vnútri skutočne nie je nikto. Berntsen na tom trval. Neveril, že by Odin nechal dvadsať kilogramov heroínu v hodnote dvadsaťpäť miliónov bez dozoru. Poznali sme Odina oveľa lepšie, no nehádali sme sa. Safety first.

„Hotovo,“ skonštatoval Berntsen a vypol vŕtačku.

Priložil som oko k dierke. Nevidel som ani hovno. Buď zhasli svetlo, alebo sa Berntsen neprevŕtal na druhú stranu. Obrátil som sa k nemu. Práve utieral vrták. „Čo je toto za debilnú izoláciu?“ Ukázal mi prst pokrytý čímsi, čo vyzeralo ako zmes vaječného bielka a mastných vlasov.

O niekoľko metrov sme sa presunuli a vyvŕtali sme novú dierku. Nazrel som dnu. Stará dobrá klubovňa. Ten istý kožený nábytok, barový pult, fotografia Karen McDougalovej – Playmate of The Year – rozvalenej na jednej nenormálnej motorke. Nevedel by som povedať, z čoho boli všetci nadržanejší – či zo ženy alebo z motorky.

„Čistý vzduch,“ povedal som.

Zadné dvere zdobilo niekoľko zámok.

„Nehovoril si, že majú len jednu?“ zasyčal Berntsen.

„Predtým mali,“ odsekol som. V Odinovi očividne mocnie paranoja.“

Plánovali sme, že opatrne otvoríme zámku a vrátime ju na miesto, aby polícia nenašla stopy po vlámaní. Pôjde to. Len potrebujeme viac času. Pustili sme sa do práce.

Po dvadsiatich minútach sa Oleg pozrel na hodinky a konštatoval, že sa musíme poponáhľať.

Nevedeli sme, kedy dôjde k razii, len že to bude niekedy po zatýkaní, do ktorého sa polícia pustí krátko po siedmej. Odin určite nebude dlho vysedávať pri hamburgeri, keď pochopí, že starec nepríde.

Na otvorenie zámok sme potrebovali pol hodiny, trikrát viac, než sme plánovali. Vytiahli sme zbrane, na tváre sme si natiahli nylonové pančuchy a vošli sme do klubovne. Berntsen kráčal prvý.

Ešte sme boli len na prahu, keď klesol na kolená a oboma rukami zovrel búchačku ako v idiotskom americkom seriáli.

Na stoličke pri stene sedel chlap. Odin nechal v klubovni Tutua ako strážneho psa. V lone mal položenú pušku so spílenou hlavňou. Strážny pes mal však zatvorené oči, rozďavené ústa a hlavu opretú o stenu. Povrávalo sa, že Tutu koktá aj zo spánku, no teraz spal tichučko ako batoľa.

Berntsen sa opäť vystrel a opatrne sa prikradol k Tutuovi. S Olegom sme ho nasledovali.

V stene je len jedna dierka,“ zašepkal Oleg.

„Čo?“ nechápal som.

Až potom som to zbadal.

Podľa polohy druhej dierky po vrtáku som vypočítal, kde približne by mohla byť prvá.

„Doriti,“ zašepkal som, hoci som pochopil, že nemusím.

Berntsen pristúpil k Tutuovi a postrčil ho. Tutu sa prevalil nabok a spadol zo stoličky. Zostal ležať čelom na betóne a odhalil tak okrúhlu dierku na zátylku.

„Je prevŕtaný,“ konštatoval Berntsen. Vopchal prst do diery v stene.

„Chápeš to?“ zašepkal som Olegovi. „Aká je pravdepodobnosť, že sa stane toto?“

Neodpovedal. Mlčky civel na mŕtvolu s výrazom, akoby nevedel, či má vracať alebo sa smiať.

„Gusto,“ zašepkal. „Čo sme to urobili?“

Neviem, čo to do mňa vošlo, no vybuchol som do smiechu. Nemohol som sa ovládnuť. Dostalo ma to – strašne nebezpečný fízel s predkusom veľkým ako rameno bagra, Olegovo zúfalstvo v tvári sploštenej nylonovou pančuchou a Tutuov otvorený zobák. Napokon predsa svetu dokázal, že má mozog. Zavýjal som od smiechu. Až kým sa mi nezatmelo pred očami.

„Sklapni, lebo dostaneš ešte jednu,“ zavrčal Berntsen a pošúchal si dlaň.

„Ďakujem,“ prikývol som a myslel som to vážne. „Poďme nájsť tovar.“

„Najprv sa musíme rozhodnúť, čo urobíme s týmto prevŕtaným,“ zamračil sa Berntsen.

„Neskoro,“ odvetil som. „Teraz už aj tak neutajíme vlámanie.“

„Utajíme. Tutua naložme do auta a zámky vráťme na miesto,“ povedal potichu Oleg, potláčajúc vzlyky. „„Ak zistia, že čosi chýba, budú si myslieť, že s tým zdrhol Tutu.“

Berntsen sa pozrel na Olega a prikývol. „Dusto, máš bystrého kumpána. Poďme na to.“

„Najprv tovar,“ povedal som.

„Najprv chlap,“ odsekol Berntsen.

„Tovar,“ zopakoval som.

„Chlap.“

„Ty sprostý idiot, dnes večer sa zo mňa stane milionár.“

Berntsen zdvihol ruku. „Chlap.“

„Držte huby!“ Obaja sme pozreli na Olega.

„Jednoduchá logika. Ak Tutu v čase príchodu polície nebude v aute, prídeme o tovar aj slobodu. No ak tam bude Tutu a nebude tovar, strácame len prachy.“

Berntsen sa otočil na mňa: „Dusto, mám pocit, že Boris je na mojej strane. Dvaja na jedného.“

„Okej,“ mykol som plecom. „Odneste mŕtvolu, zatiaľ pohľadám tovar.“

„Omyl,“ zavrtel hlavou Berntsen. „My odnesieme mŕtvolu, ty zatiaľ po nás upraceš.“ Kývol k umývadlu pri bare.

Naplnil som vedro vodou, Oleg s Berntsenom chytili Tutua za nohy a ťahali ho k dverám, zanechávajúc tenučkú stopu krvi. Sprevádzaný povzbudivým pohľadom Karen McDougalovej som zo steny aj z dlážky utieral mozog a krv. Práve som skončil a chystal sa pustiť do hľadania, keď som v otvorených dverách začul zvuky. Pokúšal som sa presvedčiť sám seba, že sa ma netýkajú.

A pocit, že sú čoraz silnejšie, si len namýšľam. Policajné sirény.

Prebehol som bar, kanceláriu aj záchod. Dom nemal povalu, pivnicu, tu nebolo kde ukryť dvadsať kilogramov háčka. Potom som si všimol skriňu na náradie. S visiacou zámkou. Predtým tam nebola.

Oleg čosi zakričal od dverí.

„Daj mi sochor,“ zakričal som naňho.

„Musíme padať! Už sú tu!“

„Sochor!“

„Gusto, poď!“

Vedel som, že je tam. Dvadsaťpäť miliónov nórskych korún v obyčajnej drevenej skrini. Začal som kopať do zámky.

„Gusto, strieľam!“

Obrátil som sa naňho. Mieril na mňa tou odpornou ruskou pištoľou. Neveril som, že by ma trafil, delilo nás aspoň desať metrov, no stačilo, že na mňa mieri.

„Ak chytia teba, dostanú aj nás!“ vzlykal. „Poď!“

Opäť som sa pustil do zámky. Zvuk sirén silnel. No sirény vždy znejú bližšie, ako sú v skutočnosti.

Na stenu nad mojou hlavou švihol bič. Opäť som sa zvrtol k dverám a zmeravel som. Z Berntsenovej policajnej búchačky sa ešte dymilo.

„Nabudúce neminiem,“ povedal pokojným hlasom.

Posledný raz som do nej kopol. Potom som sa rozbehol.

Práve sme cez plot preliezli na cestu a stiahli si z hláv pančuchy, keď nás osvietili reflektory policajných áut. Pokojne sme im kráčali v ústrety.

Prefrčali okolo nás a odbočili ku klubovni.

Vyšli sme na kopček, kde Berntsen zaparkoval. Pokojne sme nastúpili a vyrazili. Keď sme míňali klubovňu, obzrel som sa na Olega. Modrý maják mu osvetľoval tvár červenú od sĺz a tesnej pančuchy.

Vyzeral hrozne opustene, len civel do tmy, akoby sa pripravoval na smrť.

Nikto nepovedal ani slovo, kým Berntsen nezastal na zastávke v Sinsene.

„Dusto, zlyhal si.“

„O tých zámkach som nemohol vedieť,“ bránil som sa.

„Presne na to je príprava,“ odvetil. „Rekognoskácia terénu. Hovorí ti to niečo? Teraz nás tam čakali otvorené dvere s odpílenou zámkou.“

Pochopil som, že tým myslí nás – políciu. Čudný chlap.

„Zámky som vzal so sebou,“ vzlykol Oleg. „Bude to vyzerať, že Tutu zdrhol, keď začul policajné sirény, a nestihol ani zamknúť. A stopy po páčení môžu pochádzať z nejakého vlámania v minulosti.“

Berntsen sa naňho zadíval v spätnom zrkadle. „Dusto, uč sa od svojho kamaráta. Alebo lepšie povedané, neuč sa. Oslo nepotrebuje viac bystrých zlodejov.“

„No dobre,“ odvetil som. „No bystré nie je ani stáť na zákaze zastavenia na autobusovej zastávke s mŕtvolou v kufri.“

„Súhlasím,“ prikývol Berntsen. „Takže vypadnite.“

„Mŕtvola…“

„O tú sa postarám.“

„Kde…“

„Na to serte! Von!“

Vystúpili sme. Berntsenov saab po chvíli zmizol v tme.

„Od tejto chvíle si naňho dávame pozor,“ rozhodol som.

„Prečo?“

„Oleg, zabil človeka. Musí odstrániť všetky fyzické dôkazy. Najprv musí nájsť miesto, kde ukryje

mŕtvolu. No potom…“

„… sa musí zbaviť svedkov.“

Prikývol som. Bolo mi na riť. A tak som sa pokúsil myslieť na niečo pozitívne: „Zdalo sa mi, že pre Tutua má vymyslenú dobrú skrýšu, čo povieš?“

„Za tie peniaze by sme sa s Irene presťahovali do Bergenu,“ nepočúval ma Oleg.

Pozrel som sa naňho.

„Zobrali ma tam na právo. Irene je so Steinom v Trondheime. Chcel som ju ísť prehovoriť.“

Autobusom sme sa odviezli do mesta. Už som nezvládal jeho smútok. Musel som ho niečím potešiť.

„Poď.“

Kým som mu v skúšobni chystal dávku, všimol som si jeho netrpezlivý pohľad, akoby chcel zasiahnuť, lebo to robím zle. Keď si vytiahol rukáv, pochopil som. Chlapec mal dopichanú celú ruku.

„Len kým sa vráti Irene,“ povedal.

„Máš vlastné poklady?“

Zavrtel hlavou. „Ukradli mi ich.“

V ten večer som ho naučil, kde a ako si človek ukrýva to najvzácnejšie, čo má.

Truls Berntsen čakal v parkovacom dome viac než hodinu, kým auto konečne zabočilo na posledné voľné miesto, podľa tabuľky vyhradené pre advokátsku kanceláriu Bach & Simonsen. Rozhodol sa, že toto miesto je preňho najvyhovujúcejšie. Za hodinu, čo trčal na parkovisku, prešli iba dve autá.

Nemali tu ani bezpečnostné kamery. Skontroloval, že ešpézetka prichádzajúceho auta sa zhoduje.

Hans Christian Simonsen si zrejme ráno dlhšie pospal. No možno nespal, ale súložil s nejakou babou.

Z auta vystúpil chlap so svetlou chlapčenskou ofinou.

Berntsen si nasadil slnečné okuliare, ruku vopchal do vrecka kabáta a zovrel pištoľ, rakúsky poloautomat Steyr. Nevzal si služobnú zbraň, aby advokát Simonsen náhodou niečo nevytušil.

Vykročil, chcel mu skrížiť cestu, kým stál medzi autami. Hrozba je najúčinnejšia, ak je rýchla a agresívna. Ak obeť nemá čas na iné myšlienky než strach o život, dá ti všetko, čo si vypýtaš.

Akoby mal v krvi šumienku, cítil ju v ušiach, v slabinách aj v hrdle. Predstavoval si, čo sa stane.

Pištoľ rovno do Simonsenovej tváre, aby si nepamätal nič iné. „Kde je Oleg Fauke? Odpovedz rýchlo a zreteľne, inak ťa zabijem.“ Odpoveď. Potom: „Ak niekoho varuješ alebo niekomu prezradíš, že sa tento rozhovor udial, vrátime sa a zabijeme ťa, rozumel si?“ Áno. Alebo len krátke kývnutie hlavou.

Možno mimovoľné pomočenie. Pri tejto predstave sa Truls usmial. Pridal do kroku. Šumenie sa presunulo do žalúdka.

„Simonsen!“

Advokát zdvihol zrak. A tvár sa mu rozžiarila: „Ale nazdar! Berntsen. Truls Berntsen, však?“

Pravá ruka mu zmeravela vo vrecku. Musel sa zatváriť šokovane, lebo Simonsen sa srdečne zasmial: „Mám dobrú pamäť na tváre. S tvojím šéfom Bellmanom ste vyšetrovali spreneveru v múzeu v Heideri. Bol som tam ako obhajca. Žiaľ, marí sa mi, že ste vyhrali.“

Simonsen sa opäť zasmial. Žoviálnym dobrosrdečným smiechom človeka z dobrej rodiny. Človeka, ktorý vyrastal vo viere, že ľudia si navzájom pomáhajú a majú dosť na to, aby dopriali aj iným. Truls neznášal takýchto ľudí.

„Pomôžem ti s niečím?“

„Ja…“ Berntsen premýšľal. To však nebola jeho silná stránka. Čo má povedať tvárou v tvár človeku, ktorý… ktorý čo? Ktorý uvažuje rýchlejšie než on? V Alnabru sa to dalo, tam boli len dve chlapčiská, ľahko prevzal velenie. No Simonsen mal oblek, vzdelanie, iný prízvuk, prevahu, mal… doriti!

„Chcel som ťa len pozdraviť.“

„Pozdraviť?“ neveriacky sa spýtal Simonsen.

„Zdravím,“ povedal Berntsen a prinútil sa do úsmevu. „Škoda toho prípadu. Nabudúce nás dostaneš.“

Potom rýchlo vykročil k východu. Advokátov pohľad cítil na chrbte. Premŕvať sa v hnoji, žrať hnoj.

Nech idú všetci do horúcich pekiel.

Skús to s obhajcom. A ak to nepôjde, je tu ešte jeden chlapík. Chris Reddy. Na ulici ho volajú Adidas.

Predavač spídu. Truls veril, že pri zatýkaní bude mať zámienku udrieť si.

Harry plával k svetlu, ktoré bolo čoraz silnejšie. Potom prerazil hladinu. Otvoril oči. A díval sa priamo do oblohy. Ľahol si na chrbát. Niečo sa mu zjavilo v zornom poli. Hlava koňa. Ešte jedna.

Zakryl si oči. Na jednom koni niekto sedel, no oslepovalo ho svetlo.

Hlas prichádzal z veľkej diaľky:

„Harry, nechválil si sa, že si už jazdil?“

Harry si vzdychol a postavil sa. Usiloval sa pochopiť, čo sa vlastne stalo. Balder preplachtil ponad trhlinu a prednými nohami sa na druhej strane dotkol zeme. Harry preletel dopredu, narazil do Balderovej šije, nohy mu vykĺzli zo strmeňov, vyletel zo sedla, ale zúfalo sa držal uzdy.

Matne si spomínal, že Baldera strhol so sebou, no keď sa naňho rútil poltonový kôň, podarilo sa mu uskočiť.

Chrbát ho bolel, akoby mu po ňom prešiel parný valec, inak bol relatívne v poriadku.

„Dedov kôň neskákal cez priepasti,“ zamrmlal.

„Priepasť?“ usmiala sa a podala mu Balderovu uzdu. „Niekoľkometrová trhlina. Aj bez koňa doskočím ďalej. Netušila som, že si taký strachopud. Kto bude prvý doma?“

„Balder!“ prihovoril sa Harry koňovi a potľapkal ho po nozdrách, keď spoločne sledovali, ako Skoyenová s Medúzou miznú v poli. „Vieš aj trochu klusať?“

Harry zastal na benzínovej pumpe pri diaľnici E6, aby si kúpil kávu. Posadil sa do auta a zadíval sa do zrkadla. Isabelle mu prelepila oškreté čelo, pozvala ho na premiéru Dona Giovanniho v opere (…

nemám šancu nájsť si partnera, ktorý by mi nesiahal pod bradu, keď si dám vysoké opätky.

Na fotografiách to zle vyzerá…) a na rozlúčku ho mocne objala. Harry vytiahol telefón a zavolal späť na zmeškaný hovor.

„Kde si bol?“ spýtala sa Beate.

„Na zemi.“

„Na mieste činu v Gardermoene sme toho veľa nenašli. Moji ľudia to tam prečesali. Nič. Zistili sme len to, že klince sú celkom obyčajné, až na šestnásťmilimetrovú hliníkovú hlavičku, a tehla pravdepodobne pochádza z domu, čo v Osle postavili koncom devätnásteho storočia.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Našli sme v nej prasaciu krv a konskú srsť. Do malty ich miešal jeden známy murár, v centre mesta je veľa takých domov. Mohli ju zobrať z hociktorého.“

„Hm.“

„Skrátka, ani tu nijaké stopy.“

„Ani tu?“

„Presne tak. Tá návšteva, ktorú si spomínal, nemohla byť na policajnej stanici, nijakého Torda Schultza nemajú v databáze. Veď na lístku je len Policajný okrsok Oslo, podobné majú aj na iných policajných staniciach.“

„Rozumiem. Ďakujem.“

Harry sa hrabal vo vreckách, kým nenašiel, čo hľadal. Návštevný lístok Torda Schultza. A svoj vlastný, keď po príchode do Osla navštívil Gunnara Hagena. Položil ich vedľa seba na palubnú dosku.

Pozorne si ich prezrel, a keď dospel k istému záveru, opäť ich odložil do vrecka. Otočil kľúčik v zapaľovaní, nadýchol sa nosom, skonštatoval, že ešte vždy smrdí koňmi, a rozhodol sa, že navštívi svojho starého rivala v H?yenhallene.

24/

Okolo piatej začalo pršať. Keď Harry o šiestej zvonil pri dverách veľkej vily, v Hoyenhallene bola tma ako na Štedrý večer. Dom javil všetky znaky novoty, vedľa garáže ešte vždy ležali zvyšky stavebného materiálu, pod schodmi vedrá s farbou a izolačný materiál.

Za matným sklom Harry videl obrysy postavy. Oblial ho studený pot.

Potom sa dvere otvorili, rýchlo a dokorán, ako to robí človek, ktorý sa nemá čoho báť. Muž však pri pohľade na Harryho napriek tomu zmeravel.

„Dobrý večer, Bellman,“ pozdravil Harry.

„Harry Hole. Pozrime sa.“

„Pozrime sa na čo?“

Bellman sa zasmial. „Na to, čo mi ťa tak nečakane privádza pred dvere. Odkiaľ vieš, kde bývam?“

„Každý pozná sídlo kráľa. Vedel si, že vo väčšine iných krajín by šéfovi boja proti organizovanej trestnej činnosti pridelili osobného strážcu? Vyrušil som ťa?“

„Vôbec nie,“ odvetil Bellman a pošúchal sa po brade. „Len rozmýšľam, či ťa pozvem ďalej alebo nie.“

„Nuž,“ zdvihol Harry obočie. „Vonku je dosť vlhko. A prichádzam v mieri.“

„Netušíš, čo to slovo znamená,“ povedal Bellman a ustúpil dozadu. „Ošúchaj si topánky.“

Bellman odviedol Harryho chodbou okolo kôp papierových škatúľ a zatiaľ nezariadenej kuchyne do obývačky. Harry musel uznať, že dom je pekný. Nie luxusný v štýle západného Osla, no solídny a s dostatkom miesta pre rodinu. Výhľad na štvrť Kv rnerdumpa, hlavnú stanicu a centrum bol priam neskutočný. Harry ho nahlas pochválil.

„Pozemok bol takmer drahší než dom,“ prikývol Bellman. „Prepáč mi neporiadok, práve sme sa nasťahovali. Budúci týždeň organizujem kolaudáciu.“

„A ty si ma zabudol pozvať?“ Harry si vyzliekol mokré sako.

Bellman sa usmial. „Môžem ťa teraz pozvať na drink. Čo…“

„Nepijem,“ Harry mu opätoval úsmev.

„Ach, do pekla,“ tľapol sa Bellman po čele. „Ako rýchlo človek zabúda! Nájdi si niekde stoličku, zatiaľ pohľadám kávové šálky.“

O desať minút neskôr sa z okna pri terase kochali výhľadom. Harry prešiel priamo k veci. Bellman ho neprerušoval, hoci sa chvíľami tváril zarazene. Keď Harry skončil, Bellman zhrnul jeho slová: „Takže tvrdíš, že pilot Tord Schultz sa pokúšal z Nórska vyviezť violín. Chytili ho, no ušiel trestu, keď zametač s policajnou legitimáciou vymenil violín za zemiakový škrob. Po prepustení Schultza popravili v jeho dome zrejme po tom, ako jeho zamestnávateľ zistil, že Schultz bol na polícii. Bál sa, že nám povie, čo vie.“

„Hm.“

„A jeho návštevu polície opieraš o navštívenku s nápisom Policajný okrsok Oslo.“

„Porovnal som ju so svojou, čo som dostal pri návšteve Hagena. Obe majú jemne rozmazané písmeno ká v slove okrsok. Určite pochádzajú z rovnakej tlačiarne.“

„Nebudem sa ťa pýtať, ako si sa dostal k Schultzovmu návštevnému lístku, no odkiaľ berieš istotu, že nešlo o obyčajnú návštevu? Možno chcel vysvetliť ten škrob. Chcel, aby sme mu verili.“

„Lebo jeho meno vymazali z registra návštev. Bolo dôležité, aby sa o jeho návšteve nikto nedozvedel.“

Bellman si vzdychol. „Harry, preto som vždy tvrdil, že my dvaja sme mali spolupracovať, nie súperiť. V Kripose by sa ti páčilo.“

„O čom to hovoríš?“

„Kým sa k tomu dostanem, chcem ťa o niečo poprosiť. To, čo ti dnes večer poviem, si necháš pre seba.“

„Okej.“

„Tento prípad ma už aj tak dostal do zložitej situácie. Schultz totiž prišiel za mnou. Naozaj chcel povedať všetko, čo vie. Napríklad potvrdil moju predtuchu, že v našich radoch máme zametača.

Myslím si, že pracuje u nás v Orgkrime. Požiadal som Schultza, aby počkal doma, kým sa neporozprávam s vedením. Musel som postupovať opatrne, aby som nevyplašil zametača. No prílišná opatrnosť občas spôsobí, že veci napredujú pomaly. Hovoril som s odchádzajúcim policajným prezidentom, no nechal na mňa, ako sa zachovám.“

„Prečo?“

„Odchádza. Na rozlúčku nepotrebuje darček v podobe skorumpovaného policajta.“

„Takže to chcel držať v tajnosti, kým neodíde?“

Bellman sa zadíval do šálky. „Harry, je dosť možné, že nastúpim na jeho miesto.“

„Ty?“

„Tvrdil, že tak budem môcť začať vo veľkom štýle. Problém je však v tom, že som stláčal spúšť pomaly. Priveľa som uvažoval. Vďaka Schultzovi sme mohli odhaliť zametača okamžite. No všetci ostatní by sa hneď poskrývali. Premýšľal som nad možnosťou, že by nás priviedol k ďalším zločincom. Možno aj k hlave celej mafie.“

„K Dubajovi.“

Bellman prikývol. „Žiaľ, netušil som, komu v budove môžem dôverovať. Mal som pripravenú skupinku štyroch dokonale prelustrovaných kolegov, keď sme dostali anonymný tip…“

„Torda Schultza našli zavraždeného,“ prerušil ho Harry.

Bellman naňho prísne zagánil.

„A teraz máš iný problém,“ pokračoval Harry. „Keď sa prevalí, že si váhal, môže ti to podraziť nohy na ceste za vytúženou pozíciou.“

„Aj to,“ prikývol Bellman. „No väčšmi ma trápi čosi iné. Nič z toho, čo mi Schultz stihol povedať, nevieme použiť.

Trčíme stále na začiatku. Ten údajný policajt, ktorý ho navštívil v cele a vymenil drogu…“

„Áno?“

„Predstavil sa ako policajt. Inšpektor na letisku má pocit, že sa krstným menom volal Thomas.

V policajnej stanici pracuje päť Thomasov. Ani jeden z nich v Orgkrime. Poslal som mu fotografie, nespoznal ho. Takže zametač ani nemusí pracovať v polícii.“

„Hm. Mohol mať falošnú legitimáciu. Alebo – čo je ešte pravdepodobnejšie – mohol byť bývalý policajt ako ja.“

„Prečo?“

Harry mykol plecom. „Na to, aby si oklamal policajta, musíš ním byť.“

Buchli vchodové dvere.

„Láska!“ zakričal Bellman. „Tu sme!“

Dvere obývačky sa otvorili a zjavila sa v nich opálená tvár pôvabnej tridsiatničky. Plavé vlasy mala zviazané do vrkoča. Harry si pri pohľade na ňu spomenul na bývalú manželku Tigera Woodsa.

„Deti som nechala u mamy. Prídeš, cukríček?“

Bellman si odkašľal. „Máme návštevu.“

Sklonila hlavu nabok. „Vidím, cukríček.“

Bellman sa odovzdane uškrnul na Harryho.

„Dobrý večer,“ žmurkla na Harryho. „Priviezli sme ďalšie veci. Nemali by ste chuť…?“

„Problémy s chrbticou a náhla túžba po domove,“ zamrmlal Harry, dopil kávu a vstal.

„Ešte čosi,“ povedal Bellmanovi, keď stáli v predizbe. „Tá návšteva v nemocnici, ktorú som ti spomínal.“

„Áno?“

„Pracuje tam jeden čudák. Martin Pran. Je to len pocit, no mohol by si mi ho preveriť?“

„Tebe?“

„Prepáč, starý zvyk. Polícii. Krajine. Ľudstvu.“

„Pocit v žalúdku?“

„V tomto prípade nemám nič iné. Keby si mi mohol načrtnúť, čo ste naš…“

„Porozmýšľam.“

„Mikael, ďakujem.“ Harry cítil, ako čudne mu na jazyku znie Bellmanovo krstné meno. Zažil to už niekedy predtým? Mikael otvoril dvere. Ovanul ich dážď a studený vzduch.

„To s tým chlapcom mi je ľúto,“ povedal potichu.

„S ktorým?“

„S oboma.“

„Hm.“

„Vieš čo? Raz som sa s Gustom Hanssenom stretol. Prišiel sem za mnou.“

„Sem?“

„Áno. Neuveriteľne pekný chlapec. Taký…“ Bellman hľadal slová. „Aj ty si bol ako chlapec zaľúbený do Elvisa? Američania to volajú man crash.“

„Nuž,“ zamyslel sa Harry a vytiahol škatuľku cigariet. „Nie.“

Dal by krk na to, že Bellman sa červená.

„Ten chlapec tak vyzeral. A to z neho vyžarovalo.“

„Čo tu chcel?“

„Chcel hovoriť s jedným policajtom. Pomáhali mi totiž kolegovia. S obyčajným policajtským platom si musíš urobiť sám, čo sa dá.“

„S kým hovoril?“

„S kým?“ Bellman sa zadíval na Harryho. Lepšie povedané, upieral pohľad na Harryho, no v skutočnosti hľadel kamsi ďaleko, na čosi, čo si práve vtedy uvedomil. „Už si nepamätám. Tieto zdrogované mozgy udajú hocikoho.

Len aby z človeka vytiahli tisícku na ďalšiu dávku. Dobrú noc, Harry.“

Harry kráčal tmavým mestom. Pri jednej z čiernych prostitútok zastal karavan. Dvere sa otvorili a na ulicu vyskákali traja chlapci. Nemohli mať viac ako dvadsať rokov. Jeden filmoval, druhý sa prihováral žene. Zavrtela hlavou. Zrejme nechcela vystupovať vo filme, ktorý by potom zavesili na YouPorn. Aj v jej vlasti funguje internet. Má tam rodinu, príbuzných. Možno ešte vždy veria, že peniaze, čo posiela domov, si zarába ako čašníčka. Alebo možno neveria, ale ani sa nevypytujú. Keď sa priblížil Harry, jeden z chlapcov si odpľul na asfalt k jej nohám a opitým, nervóznym hlasom zasyčal: „Cheap nigger ass.“

Harry zachytil jej unavený pohľad. Kývli si, akoby sa poznali. Chlapci si všimli Harryho a obrátili sa k nemu. Veľkí, urastení chlapci. Okrúhle líca, bicepsy z posilňovne, možno rok trénovania kickboxu alebo karate.

„Dobrý večer, ľudia dobrí,“ usmial sa Harry, ale nespomalil.

Potom počul, ako sa zabuchli dvere karavanu a zahučal motor.

Z dverí baru znela tá istá pieseň. Come As You Are. Pozvanie.

Harry spomalil. Na okamih.

Potom opäť pridal do kroku a kráčal ďalej, neobzerajúc sa napravo ani naľavo.

Na druhý deň sa zobudil na zvonenie telefónu. Posadil sa v posteli, prižmúril oči do svetla z okna bez závesov, načiahol sa za sakom preveseným cez stoličku a z vrecka vytiahol mobil. „Hovor.“

„Tu je Rachel.“ Zajakávala sa od vzrušenia. „Pustili Olega. Harry, je voľný!“

25/

Harry stál v raňajšom svetle uprostred hotelovej izby. Okrem telefónu, ktorý mu zakrýval pravé ucho, bol celkom nahý. Z izby oproti nemu ho cez dvor pozorovala rozospatá žena. S hlavou sklonenou nabok prežúvala chlebík.

„Hans Christian sa o tom dozvedel, keď pred štvrťhodinou prišiel do práce,“ počúval Rachelin hlas.

„Prepustili ho včera popoludní. K vražde Gusta sa priznal niekto iný. Harry, nie je to fantastické?“

Ale áno. Je to fantastické. Až ťažko uveriť.

„Kto sa priznal?“

„Nejaký Chris Reddy, alias Adidas. Je z prostredia narkomanov. Zastrelil ho, lebo mu dlhoval peniaze za amfetamín.“

„Kde je Oleg?“

„Neviem. Len teraz sme sa to dozvedeli.“

„Rachel, rozmýšľaj! Kde môže byť?“ Harryho hlas znel prísnejšie, než chcel.

„O čo… o čo ti ide?“

„Priznanie. Ide mi o priznanie!“

„Čo?“

„Nechápeš? To priznanie je vymyslené!“

„Nie, nie. Podľa Hansa Christiana je detailné a veľmi dôveryhodné. Veď preto Olega prepustili.“

„Tento Adidas tvrdí, že zastrelil Gusta, lebo mu dlhoval peniaze. Takže je to chladnokrvný, cynický vrah. Ale zrazu dostal výčitky svedomia a utekal sa priznať?“

„Keď videl, že sa chystajú odsúdiť nevinného…“

„Zabudni! Zúfalý narkoman má v hlave jedine drogy. Niet v nej priestor na výčitky svedomia, ver mi. Tento Adidas je skrachovaný narkoman, ktorý sa za slušné odškodné bez váhania prizná k vražde, a keď hlavnú postavu prepustia, stiahne priznanie. Ty naozaj nevidíš, o čo tu ide? Keď kocúr pochopil, že sa k vtáčikovi v klietke nedostane…“

„Prestaň!“ zakričala Rachel a zúfalo sa rozplakala.

No Harry neprestal: „… musí vtáčika dostať z klietky von.“

Počul jej plač. Vedel, že len pomenoval čosi, čo sama tušila, no neodvážila sa domyslieť do konca.

„Povedz mi, že sa nemám čoho báť, Harry.“

Neodpovedal.

„Už sa nechcem báť,“ zašepkala.

Harry zadržal dych. „Rachel, zvládli sme to predtým a zvládneme to aj teraz.“

Položil. A opäť si to uvedomil. Stal sa z neho skvelý klamár.

Žena v okne mu unavene zamávala troma prstami.

Harry si pretrel tvár.

Teraz ide len o to, kto nájde Olega skôr. On, alebo oni.

Premýšľaj.

Olega prepustili včera popoludní niekde vo východnom Nórsku. Oleg je narkoman a túži po violíne.

Okamžite zamieril do Osla, na Plac – ak nemal niekde svoju skrýšu. Na ulici Hausmanns gate nepochodil, miesto činu zostávalo zapečatené. Kde bude spať, bez peňazí a bez priateľov?

Na Urtegata? Nie, tam by ho našli. Chýr sa šíri rýchlo.

Existuje iba jediné miesto.

Pozrel sa na hodinky. Musí tam byť, skôr než vtáčik uletí.

Na štadióne Valle Hovin bolo rovnako pusto ako naposledy. Keď Harry zašiel za roh na ceste k šatniam, hneď si všimol rozbité okno. Nazrel dnu. Črepy boli vnútri. Rýchlo prešiel k dverám a odomkol si kľúčom. Vošiel do šatní.

V tej chvíli akoby ho zvalcoval nákladný vlak.

Lapal po vzduchu, ležal na zemi, čosi ho dusilo. Niečo smradľavé, mokré a zúfalé. Podarilo sa mu uvoľniť zo zovretia, odolal pokušeniu udrieť, schmatol ho za ruku a zasekol ju predlaktím. Kľakol si a chlapcovu tvár pritlačil k zemi.

„Au! Bolí! Pusť ma!“

„To som ja! Oleg, ja som Harry!“

Pustil ho, pomohol mu vstať a usadil ho na lavičku.

Chlapec vyzeral hrozne. Bol bledý, vychudnutý. Oči mal vypúlené. Smrdel neurčitou zmesou pachov zubnej ordinácie a exkrementov. No bol triezvy.

„Myslel som si…“ nadýchol sa Oleg.

„Že sú to oni.“

Oleg si zakryl tvár.

„Poď,“ povedal Harry. „Vyjdeme von.“

Sadli si na tribúnu. Bledé dopoludňajšie slnko osvetľovalo popukaný betón. Harry si spomenul na všetky tie chvíle, keď odtiaľto sledoval Olega a počúval, ako jeho korčule svištia po ľade, pozoroval, ako sa svetlá reflektorov odrážajú na modrozelenej a neskôr bielej ľadovej ploche.

Sedeli tesne vedľa seba, akoby tribúna bola plná ľudí.

Harry chvíľu počúval Olegovo dychčanie, potom začal:

„Kto sú oni? Od tejto chvíle mi musíš veriť. Keď som ťa našiel ja, nájdu ťa aj iní.“

„A ako si ma našiel?“

„Volá sa to dedukcia.“

„Viem, čo je to. Vylúčiš nemožné a všímaš si len to, čo ti zostalo.“

„Kedy si sem prišiel?“

Oleg mykol plecom. „Niekedy včera večer. Okolo deviatej.“

„Prečo si nezavolal mame, keď ťa pustili? Vieš, že teraz ti ide o život.“

„Určite by sa ma usilovala niekam ukryť. Ona, alebo ten Nils Christian.“

„Hans Christian. Vieš, že ťa nájdu.“

Oleg sklopil zrak.

„Myslel som si, že si sa vrátil do Osla kvôli drogám,“ priznal Harry. „No si čistý.“

„Už týždeň.“

„Prečo?“

Oleg neodpovedal.

„Kvôli nej? Kvôli Irene?“

Oleg sa díval na betón, akoby tam videl svoj odraz. Pomaly prikývol. „Iba ja sa ju usilujem nájsť.

Nemá nikoho iného.“

Harry nereagoval.

„Tie šperky, čo som ukradol mame…“

„Áno?“

„Predal som ich, aby som si kúpil drogy. Okrem prsteňa, čo mala od teba.“

„Prečo si nepredal aj ten?“

Oleg sa usmial. „Po prvé, nemá veľkú hodnotu.“

„Čo?“ Harry sa zatváril vydesene. „Oklamali ma?“

Oleg sa zasmial. „Zlatý prsteň s čiernym povlakom? To sa volá medenka. Pridajú doň len trochu olova kvôli hmotnosti.“

„Prečo si jej ho potom nenechal?“

„Mama ho už nenosila. Chcel som ho dať Irene.“

„Meď a olovo, natreté zlatou farbou.“

Oleg mykol plecom. „Pripadalo mi to tak správne. Ešte si pamätám, aká bola mama šťastná, keď si jej ho natiahol na prst.“

„Čo si ešte pamätáš?“

„Bola nedeľa. Námestie Vestkanttorget. Slnko pomaly zapadalo, brodili sme sa jesenným lístím.

S mamou ste sa na niečom smiali. Mal som chuť chytiť ťa za ruku. No už som nebol malý. Kúpil si ho v stánku, kde rozpredávali pozostalosť po nejakom mŕtvom.“

„To všetko si pamätáš?“

„Áno. A predstavoval som si, že Irene bude aspoň spolovice taká šťastná…“

„Bola?“

Oleg sa pozrel na Harryho. Zavrel oči. „Nepamätám si. Asi sme práve lietali.“

Harry prehltol naprázdno.

„Má ju,“ povedal Oleg.

„Kto?“

„Dubaj. Má Irene. Drží ju ako rukojemníčku, aby som niečo nevytáral.“

Harry civel na Olega, ktorý sklonil hlavu.

„Preto som nič nepovedal.“

„Ty toto všetko vieš? A vyhrážali sa ti, že ublížia Irene, keď prehovoríš?“

„Nemusia. Vedia, že nie som hlúpy. Aj ju musia umlčať. Harry, majú ju.“

Harry sa k nemu prisunul. Uvedomil si, že presne takto sedávali pred dôležitými pretekmi. Mlčky, so sklonenou hlavou, v spoločnom sústredení. Oleg nechcel, aby mu niekto radil. Harry ani nevedel radiť. Oleg však rád takto sedával.

Harry si odkašlal. Toto neboli Olegove preteky.

„Ak máme mať aspoň nádej, že ju zachránime, musíš mi pomôcť nájsť Dubaja.“

Oleg sa naňho pozrel. Dlane si ukryl pod stehná a podupal nohami, ako to robieval. Potom prikývol.

„Začni vraždou,“ vyzval ho Harry. „Máš čas.“

Oleg na chvíľu zavrel oči. Potom ich opäť otvoril.

„Bol som mimo. Za naším bytom pri rieke som si práve strelil violín. Bolo to tam bezpečnejšie.

Keď som si pichal v byte, občas sa na mňa nejaký zúfalec vrhol a pokúšal sa mi ho ukradnúť.“

Harry prikývol.

„Keď som sa vracal, už na schodoch som si všimol, že dvere oproti sú vylomené. Zasa.

Nerozmýšľal som prečo, vošiel som do obývačky a zbadal Gusta. Stál pred ním zamaskovaný chlap.

Mieril naňho pištoľou. Neviem, či to bolo tou drogou, ale hneď som vedel, že nejde o lúpež, že Gusta zabijú. A tak som reagoval inštinktívne. Vrhol som sa na pištoľ, no neskoro. Stihol vystreliť. Spadol som na dlážku, a keď som zdvihol zrak, ležal som vedľa Gusta s pištoľou priloženou na čelo. Muž nič nehovoril, bol som si istý, že zomriem.“ Oleg sa odmlčal. Zhlboka dýchal. „Akoby sa však nevedel rozhodnúť. Potom rukou naznačil otváranie zobka a prstom si prešiel po hrdle.“

Harry prikývol. Drž hubu, inak skapeš.

„Keď opakoval ten pohyb, prikývol som, že rozumiem. Potom odišiel. Gusto krvácal ako sviňa, pochopil som, že potrebuje pomoc. No neodvážil som sa vstať, bol som si istý, že muž s pištoľou tam niekde stojí. Nepočul som ho schádzať po schodoch. A bál som sa, že keď ma uvidí, možno si to rozmyslí, a predsa ma zastrelí.“

Oleg pomaly hýbal nohami.

„Pokúšal som sa Gustovi nahmatať pulz, prihováral som sa mu, sľuboval, že čoskoro príde pomoc.

No už neodpovedal. A potom som prestal cítiť pulz. Vtedy som to už nevydržal. Vybehol som von.“

Oleg sa vystrel, akoby ho bolel chrbát, spojil dlane za hlavou. Pokračoval zachrípnutým hlasom: „Violín účinkoval, nevládal som premýšľať normálne. Zišiel som k rieke. Chcel som plávať. Možno budem mať šťastie a utopím sa. Potom som začul policajné sirény. Dorazili… A ja som neprestával myslieť na ten zobák a prst na krku. Že musím držať hubu. Lebo viem, akí sú. Počul som, ako to robia.“

„A ako to robia?“

„Zasiahnu ťa tam, kde to najviac bolí. Najprv som sa bál o mamu.“

„No jednoduchšie bolo dostať Irene,“ prikývol Harry. „Keď sa stratí dievča z ulice, nikomu nebude chýbať.“

Oleg sa zadíval na Harryho. „Takže mi veríš?“

Harry mykol plecom. „Oleg, pri tebe som vždy naivný. Vieš, to tak chodí, keď… keď človek… veď vieš.“

V Olegových očiach sa zjavili slzy. „Ale… ale veď tomu sa nedá veriť… všetky dôkazy…“

„Kamienky mozaiky zapadajú do seba,“ prerušil ho Harry. „Pušný prach na tvojej ruke, keď si sa vrhol na pištoľ. Gustova krv, keď si mu nahmatával pulz. A vtedy si na ňom zanechal odtlačky prstov.

Nikoho okrem teba nevideli, lebo vrah sa ukryl v kancelárii, vyliezol oknom a odišiel po únikovom schodišti obrátenom k rieke. Preto si nepočul kroky na schodoch.“

Oleg sa zamyslene zadíval na Harryho hruď. „Ale prečo zabili Gusta? A kto?“

„Neviem. No myslím si, že Gustovho vraha poznáš.“

„Ja?“

„Áno. Preto nič nehovoril, len gestikuloval. Aby si nespoznal jeho hlas. A maska svedčí o tom, že sa bál, že by ho spoznali aj iní. Možno ho videla väčšina z vás, čo ste tam bývali.“

„Ale prečo ma ušetril?“

„To neviem ani ja.“

„Nechápem. Veď neskôr sa ma pokúšali zabiť vo väzení. Hoci som nič nepovedal.“

„Možno vrah nedostal detailné pokyny, ako má zaobchádzať s prípadnými svedkami. Zaváhal.

Mohol by si ho odhaliť podľa postavy, reči tela, chôdze, ale veril, že si mimo a nič si nebudeš pamätať.“

„Drogy mi zachránili život?“ opatrne sa usmial Oleg.

„Áno. No vrahov šéf dospel k inému záveru. Aby si bol istý, že nebudeš rozprávať, dal uniesť Irene.“

„Vedia, že budem čušať, kým ju nepustia. Prečo ma potom chcú zabiť?“

„Lebo som sa tu zjavil.“

„Ty?“

„Áno. Vedia o mne od chvíle, keď som pristál v Osle. Uvedomujú si, že ťa môžem presvedčiť, a Irene im už nepostačí. A tak Dubaj vydal príkaz, aby ťa vo väzení umlčali.“

Oleg pomaly prikývol.

„Povedz mi o Dubajovi,“ pokračoval Harry.

„Nikdy som ho nevidel. No raz som zrejme bol v jeho dome.“

„Kde to je?

„Neviem. Jeho ľudia nás s Gustom vyzdvihli v meste, musel som mať zaviazané oči.“

„Vieš, že to je Dubajov dom?“

„Pochopil som to podľa Gustovho správania. A mal som pocit, že je obývaný. Znelo to tam ako v dome, kde je nábytok, koberce a závesy, ak teda…“

„Rozumiem. Pokračuj.“

„Rýchlo nás odviedli do pivnice, až tam mi sňali šatku z očí. Na dlážke ležal mŕtvy muž. Povedali, že takto dopadne každý, kto sa ich pokúsi oklamať. Že si ho máme dobre obzrieť. A potom vyklopiť všetko, čo sa stalo v Alnabru. Prečo neboli dvere zamknuté, keď prišla polícia. A prečo Tutu zmizol.“

„Čo sa stalo v Alnabru?“

„Dostanem sa k tomu.“

„Okej. Ten chlap… ako ho zabili?“

„Ako?“

„Mal v tvári bodné rany? Alebo ho zastrelili?“

„Nepovedal som to? Netušil som, čo ho zabilo, kým mu ktosi nestúpil na brucho. Z kútikov úst mu začala tiecť voda.“

Harry si navlhčil pery. „Vieš, kto to bol?“

„Áno, špeh, ktorý sa dlhší čas motal okolo nás. Volali sme ho Sixpence. Nosil takú smiešnu čiapku.“

„Hm.“

„Harry?“

„Áno?“

Oleg niekoľkokrát zúfalo zadupal o betón. „O Dubajovi toho neviem veľa. Ani Gusto o ňom nechcel hovoriť. No viem, že keď sa ho pokúsiš chytiť, zomrieš.“

TRETIA ČASŤ

26/

Potkan nervózne pobehoval po dlážke. Ľudské srdce ešte bilo, no čoraz pomalšie. Zastal pri topánke. Zahryzol sa do nej. Mäkká, ale hrubá a pevná koža. Opäť prebehol po ľudskom tele. Šaty smrdeli viac než topánky – potom, jedlom, krvou. Muž – podľa pachu cítil, že to je muž – ležal v rovnakej polohe, ani sa nepohol, zakrýval vchod. Potkan mu zaťal pazúry do brucha. Vedel, že to je najkratšia cesta. Slabé údery srdca. O chvíľu môže začať.

Otec, netrápi ma, že človek tu nie je navždy, ale že musí zomrieť, aby sa dostal z týchto sračiek.

Súhlasíš, že by mal existovať lepší spôsob? Bezbolestný prechod do svetla namiesto tejto odpornej mrazivej tmy, čo ťa náhle pohltí. Niekto mal do nábojov vložiť štipku nejakej drogy, darovať mi jednosmerný lístok do Eufórie, zaželať mi šťastnú cestu! Do pekla! No všetko, čo je v tomto zasratom svete dobré, je buď na recept, buď vypredané, alebo také drahé, že musíš zapredať vlastnú dušu, aby si to ochutnal. Život je ako reštaurácia, čo presahuje tvoj rozpočet. Smrť je zasa účtom za jedlo, čo si ani nestihol zjesť. A tak si objednáš to najdrahšie z jedálneho lístka. Žiť totiž treba naplno, možno stihneš ochutnať aspoň pár hltov.

Okej, prestanem nariekať, otec, ešte nechoď, nepočul si všetko. Koniec je fajn. Kde sme prestali? Už viem. Len niekoľko dní po fiasku v Alnabru prišli po nás Peter s Andrejom. Olegovi zaviazali oči, odviezli nás k starcovmu domu a odvliekli do pivnice. Nikdy predtým som tam nebol. Vošli sme do dlhej tesnej chodby, museli sme skloniť hlavy. Postupne som pochopil, že nie sme v pivnici, ale v podzemnom tuneli. Možno to je úniková cesta. Sixpencovi však nepomohla. Vyzeral ako utopený potkan. Možno aj bol.

Potom Olegovi opäť zaviazali oči a vyviedli ho do auta. Mňa si však starec zavolal k sebe. Sedel v kresle oproti mne, neoddeľoval nás ani len stôl.

„Boli ste tam?“ spýtal sa.

Odvážne som naňho pozrel. „Ak sa pýtate na Alnabru, odpoveď znie nie.“

Mlčky ma skúmal.

„Si ako ja,“ povedal napokon. „Si ako ja. Nikto nevie, kedy klameš.“

Nedal by som za to ruku do ohňa, no zdalo sa mi, že sa pri tom usmial.

„Takže, Gusto. Pochopil si, čo bolo v pivnici?“

„Špeh. Sixpence.“

„Správne. A prečo?“

„Neviem.“

„Skús hádať.“

Starec musel byť v predchádzajúcom živote učiteľ. A tak som teda odpovedal: „Niečo dosral.“

Starec zavrtel hlavou. „Odhalil, že tu bývam. Vedel, že nemá dosť dôkazov, aby získal povolenie na prehliadku. Po zatknutí Los Lobos a zhabaní ich tovaru zrejme pochopil systém. Že také povolenie nikdy nedostane, aj keby sa pretrhol…“ Starec sa uškrnul. „Dali sme mu výstrahu. Verili sme, že ho zastaví.“

„Ako?“

„Špehovia veria falošným identitám. Nádejajú sa, že nikto netuší, kto sú. Ani ich rodina. No stačí poznať heslá v policajnej databáze. Ktoré majú napríklad zamestnanci Orgkrimu. A ako sme ho varovali?“

Odpovedal som bez rozmýšľania: „Zabili ste mu deti?“

Starec sa zachmúril: „Gusto, my nie sme zver.“

„Prepáčte.“

„Veď ani nemal deti.“ zachrípnutý smiech. „Iba sestru. Alebo to možno bola jeho nevlastná sestra.“

Prikývol som. Nemal som šancu uhádnuť, či klame.

„Pohrozili sme mu, že ju znásilníme a zabijeme. No mýlil som sa v ňom. Namiesto toho, aby sa začal báť, prešiel do protiútoku. Do osamelého a zúfalého protiútoku. V noci sa mu sem podarilo preniknúť.

Nečakali sme to. Musel mať tú sestru veľmi rád. Bol ozbrojený. Zišiel za mnou do pivnice. A potom zomrel.“ Sklonil hlavu nabok. „Ako?“

„Z úst mu tiekla voda. Utopil sa?“

„Správne. Kde sa utopil?“

„Doniesli ste ho sem z nejakého jazera?“

„Nie. Vošiel sem a utopil sa. Ako?“

„Potom neviem…“

„Rozmýšľaj!“ Znelo to ako švihnutie bičom. „Ak máš prežiť, musíš vedieť rozmýšľať, vyvodzovať závery na základe toho, čo vidíš. O tom je skutočný život.“

„Dobre, dobre.“ pokúšal som sa rozmýšľať. „Tá pivnica nie je pivnica, ale tunel.“

Starec si skrížil ruky na hrudi. „A čo to znamená?“

„Je dlhší ako dom. Samozrejme, môže ústiť niekde pri vode.“

„Ale?“

„Ale hovorili ste, že aj susedný dom patrí vám, takže zrejme vedie tam.“

Starec sa spokojne usmial. „Hádaj, aký je starý?“

„Veľmi. Steny obrástli machom.“

„Riasami. Tunel si dal postaviť šéf gestapa potom, čo naňho partizáni štyri razy neúspešne spáchali atentát. Podarilo sa mu ho utajiť. Keď sa Reinhard popoludní vracal domov, vošiel hlavným vchodom do domu, aby ho každý videl. Rozsvietil, tunelom prešiel do svojho skutočného domu a nemeckého poručíka, o ktorom si všetci mysleli, že býva tu, poslal do prvej budovy. Poručík sa potom náročky prechádzal za oknami v uniforme šéfa gestapa.

„Slúžil ako volavka.“

„Presne tak.“

„Prečo mi to hovoríte?“

„Lebo chcem, aby si vedel, čo je skutočný život. Gusto, väčšina tvojich krajanov o tom nemá potuchy a nevie, koľko úsilia stojí prežitie v skutočnom živote. No hovorím ti to aj preto, lebo chcem, aby si vedel, že ti verím.“

Pozrel sa na mňa, akoby mu na tých slovách skutočne záležalo. Tváril som sa, že mu rozumiem, chcel som ísť domov. Možno si to všimol.

„Gusto, ďakujem, môžeš ísť. Andrej ťa odvezie.“

Išli sme okolo univerzity. V internátoch za ňou sa konala veľká párty. Počuli sme gitary nejakej rockovej kapely. Ulice boli plné mladých ľudí. Mladé tváre plné očakávania, akoby im niekto niečo sľúbil – budúcnosť alebo nejakú inú hlúposť.

„Čo tam vidíš?“ spýtal sa Oleg, ktorý mal stále zaviazané oči.

„Život,“ pozrel som sa z okna. „Ten neskutočný život.“

„A netušíš, ako sa utopil?“ spýtal sa Harry.

„Nie,“ odvetil Oleg. Podupkával čoraz silnejšie, celé telo sa mu triaslo.

„Chápem, že si mal zaviazané oči, no povedz mi všetko, čo si o tej ceste pamätáš. Všetky zvuky.

Keď ste vystúpili z auta, nepočul si vlak alebo električku?“

„Nie. Lialo ako z krhly, počul som len dážď.“

„Dobre. Dážď narobí taký hluk, keď padá na lístie.“

„Možno.“

„Po akom povrchu si kráčal k dverám? Po asfalte? Po kamennej dlažbe? Po tráve?“

„Myslím si, že po drobnom štrku. Škrípal pod nohami. Podľa toho som sa orientoval, kadiaľ kráča Peter. Bol najťažší, robil najviac hluku.“

„Dobre. Schody pred dverami?“

„Áno.“

„Koľko?“

Oleg si vzdychol.

„Nedôležité,“ pokračoval Harry. „Pršalo, aj keď ste stáli pred dverami?“

„Áno.“

„Takže nad vchodovými dverami nie je strecha.“

„Chystáš sa v okolí Osla hľadať domy bez striešky nad vchodom?“

„Jednotlivé časti Osla stavali v rôznom čase. Každé obdobie charakterizujú spoločné znaky.“

„A do ktorého obdobia patria drevené domy so záhradou, cestičkou vysypanou štrkom, so schodíkmi k dverám bez striešky, bez električiek na ulici?“

„Teraz mi pripomínaš môjho šéfa.“ Harrymu sa nepodarilo ani len usmiať, hoci sa o to pokúsil.

„Keď ste odchádzali, zaregistroval si nejaké zvuky?“

„Napríklad?“

„Pípanie semafora.“

„Nie, nič také. Len hudbu.“

„Z rádia, alebo živú?“

„Asi živú. Zreteľné bicie. Gitary sa strácali vo vetre.“

„To vyzerá na živú hudbu. Dobrý postreh.“

„Pamätám si to, lebo hrali jednu z tvojich skladieb.“

„Z mojich?“

„Z tvojej platne. Gusto povedal čosi o neskutočnom živote a mne napadlo, že to vyslovilo jeho podvedomie, lebo presne citoval riadok z textu piesne.“

„Ktorý?“

„Nepamätám si. Niečo so snom. No ty si mi ju hrával dokola.“

„Oleg, toto je dôležité. Spomeň si.“

Oleg sa pozrel na Harryho. Prestal podupkávať. Privrel oči a potichu zanôtil. Iťs just a dreamy Gonzales…“ Opäť otvoril oči, pýril sa. „Niečo také.“

Harry po ňom opakoval. Potom zavrtel hlavou.

„Prepáč,“ sklopil zrak Oleg. „Nie som si istý, trvalo to len pár sekúnd.“

„To je okej,“ upokojoval ho Harry a položil mu ruku na plece. „Radšej mi povedz, čo sa dialo v Alnabru.“

Olegova noha opäť začala poskakovať. Dva razy sa zhlboka nadýchol, ako ho to naučili robiť tesne pred štartom. Potom začal.

Keď skončil, Harry si zamyslene trel zátylok. „Vy ste vŕtačkou zabili človeka?“

„Nie my. Ten policajt.“

„Nevieš, ako sa volá. Ani kde pracuje.“

„Nie, on aj Gusto si na to dávali veľký pozor. Gusto tvrdil, že pre mňa bude lepšie nevedieť.“

„A netušíte, kde sa zbavil mŕtvoly?“

„Nie. Udáš ma?“

„Nie.“ Harry vytiahol zo škatuľky cigaretu.

„Dáš mi?“ spýtal sa Oleg.

„Sorry, chlapče. Životunebezpečné.“

„Ale…“

„Pod jednou podmienkou. Dovolíš, aby ťa Hans Christian ukryl, a hľadanie Irene necháš na mňa.“

Oleg uprel zrak na činžiaky za štadiónom. Z balkónov viseli ťahavé kvety.

Harry pozorne skúmal jeho profil. Ohryzok sa mu niekoľkokrát pohol.

„Deal.“

„Dobre.“ Harry mu podal cigaretu, obom zapálil.

„Teraz som pochopil, na čo máš ten kovový prst,“ povedal Oleg. „Na fajčenie.“

„Presne tak,“ prikývol Harry s cigaretou medzi titánovou protézou a ukazovákom. Vyťukal Rachelino číslo. Nepotreboval si pýtať číslo na Hansa Christiana, lebo bol s ňou. Sľúbil, že hneď príde.

Oleg sa schúlil, akoby sa náhle ochladilo. „Kde ma ukryje?“

„To neviem a ani nechcem vedieť.“

„Prečo nie?“

„Mám mimoriadne citlivé vajcia. Stačí predo mnou spomenúť slovo autobatéria, a slová sa zo mňa valia ako vodopád.“

Oleg sa zasmial. Krátko, no bol to smiech. „Neverím. Dovolil by si im, aby ťa zabili, ani by si nemukol.“

Harry sa pozrel na chlapca. Ochotne by sa pokúšal žartovať hoci aj celý deň, len keby ho rozosmial.

„Oleg, vždy si mal o mne vysokú mienku. Privysokú.

A ja som vždy chcel, aby si vo mne videl lepšieho človeka, než som.“

Oleg hľadel na svoje dlane. „Otec je hrdinom pre každého chlapca.“

„Možno. Určite som nechcel, aby si vo mne videl zradcu, človeka, ktorý len tak zdúchne. Nevyšlo mi to. No musíš vedieť, že hoci som nebol pri tebe, neznamená to, že si pre mňa nebol dôležitý. Ľudia zvyčajne nežijú tak, ako by chceli. Sme zajatcami… vecí. Toho, kým sme v skutočnosti.“

Oleg zdvihol zrak. „Drog a svinstva.“

„Aj toho.“

Obaja fajčili a sledovali, ako k modrej oblohe pomaly stúpa dym.

Harry vedel, že chlapcovu túžbu neutíši nikotín, no poslúži ako niekoľkominútové rozptýlenie.

A presne o to mu išlo, o niekoľko ďalších minút.

„Harry?“

„Áno?“

„Prečo si sa nevrátil?“

Harry si opäť potiahol, až potom pokračoval. „Lebo podľa mamy som nebol pre vás dobrý. A mala pravdu.“

Harry fajčil ďalej s pohľadom upreným pred seba. Vedel, že Oleg nechce, aby naňho teraz pozrel.

Osemnásťroční chlapci nemajú radi, keď iní ľudia sledujú, ako plačú. Radšej ho neobjal, nič nehovoril. Jednoducho tam sedel. Nikam neodišiel. Akoby spoločne premýšľali nad ďalšími pretekmi.

Keď počuli auto, zišli z tribúny na parkovisko. Harry videl, ako Hans Christian dotykom zastavil Rachel, keď sa chystala vybehnúť z auta.

Oleg sa obrátil na Harryho, vypol hruď, zachytil svoj ukazovák o Harryho, aby pravým plecom udrel o jeho.

No Harry ho nepustil. Pritiahol si ho k sebe a zašepkal mu do ucha: „Vyhraj.“

Irene Hanssenová bývala na tej istej adrese ako jej rodičia. Dom v Grefsene obklopovala malá neudržiavaná záhradka s jabloňami bez jabĺk, no s hojdačkou.

Harrymu otvoril asi dvadsaťročný chlapec. Tvár sa mu zdala známa. Policajný mozog v priebehu niekoľkých desatín sekundy našiel v databáze dva zásahy.

„Volám sa Harry Hole. A ty budeš asi Stein Hanssen, však?“

„No a?“

V tvári sa mu miešala nevinnosť a ostražitosť typická pre mladých mužov, ktorí už stihli zažiť všeličo dobré aj zlé, preto pri kontakte so svetom kolíšu medzi otvorenosťou a opatrnosťou.

„Poznám ťa z fotografie. Si kamarát Olega Faukeho.“

Harry hľadal reakciu v jeho sivých očiach, no márne.

„Možno si počul, že ho pustili, lebo k vražde tvojho nevlastného brata sa priznal niekto iný.“

Stein Hanssen zavrtel hlavou. Ešte vždy takmer nepohol brvou.

„Som bývalý policajt. Usilujem sa nájsť tvoju sestru Irene.“

„Prečo?“

„Aby som sa ubezpečil, že je v poriadku. Sľúbil som to Olegovi.“

„Výborne. Aby ju mohol ďalej kŕmiť drogami?“

Harry prešliapol na druhú nohu. „Oleg je teraz čistý. Ako vieš, stojí ho to veľa úsilia. No je čistý, lebo sa ju chce pokúsiť nájsť na vlastnú päsť. Stein, on ju má rád. No ja ju chcem nájsť pre nás všetkých, nielen pre Olega. A ľudia zvyčajne o mne hovoria, že som v tom dobrý.“

Stein Hanssen sa zadíval na Harryho. Zaváhal. Potom otvoril dvere.

Harry vošiel za ním do obývačky. Bola uprataná, zariadená pekným nábytkom. Pôsobila však neobývane.

„Tvoji rodičia…“

„Nežijú tu. A ja tu bývam, len keď nie som v Trondheime.“

Jeho prízvuk kedysi ľudia pokladali za prejav postavenia tých, ktorí si môžu dovoliť opatrovateľku detí. Pre ten prízvuk si ho ľudia ľahko pamätajú. Harry netušil, prečo mu to napadlo.

Na klavíri, na ktorom zrejme dávno nikto nehral, stála fotografia. Irene a Gusto boli na nej o šesť či sedem rokov mladšou, zmenšenou podobou samých seba. Za šaty aj účesy sa teraz určite hanbili. Stein stál vzadu s vážnym výrazom na tvári. Mama si skrížila ruky na prsiach, tvárila sa takmer výsmešne.

Otcov úsmev Harrymu naznačil, že rodinná fotografia bola pravdepodobne jeho nápad, lebo jediný sa tváril nadšene.

„Takže toto je tvoja rodina.“

„Už nie je. Mama s otcom sa rozviedli. Otec sa odsťahoval do Dánska. Lepšie povedané, zdrhol do Dánska. Mama je v ústave. A zvyšok… už očividne poznáte.“

Harry prikývol. Jeden zabitý, jedna nezvestná. Priveľké straty na jednu rodinu.

Bez opýtania si sadol do hlbokého kresla. „Môžeš niečím pomôcť pri hľadaní Irene?“

„Netuším.“

Harry sa usmial. „Skús.“

„Irene sa za mnou presťahovala do Trondheimu, lebo prežila čosi, o čom nechcela hovoriť. Som si však istý, že ju k tomu priviedol Gusto. Zbožňovala ho, urobila by preňho čokoľvek, nahovárala si, že mu na nej záleží, a to len preto, že ju občas pohladkal po líci. Po niekoľkých mesiacoch pokoja jej zazvonil telefón, vyhlásila, že sa musí vrátiť do Osla, odmietala však prezradiť dôvod. Odvtedy ubehli štyri mesiace a ani raz sme o nej nepočuli. Po dvoch týždňoch som to ohlásil na polícii. Spísali zápisnicu, chvíľu ju akože hľadali, potom sa nedialo nič. Veď kto by sa zaujímal o narkomanku bez stálej adresy?“

„Máš teóriu o tom, čo sa stalo?“ spýtal sa Harry.

„Nie. Len viem, že to nerobí dobrovoľne. Nepatrí k ľuďom, ktorí si len tak zmiznú, na rozdiel od…

iných.“

Harry tušil, koho tým myslí. Napriek tomu cítil, ako ho tento náhodný výstrel zasiahol.

Stein Hanssen si pošúchal chrastu na predlaktí.

„Ako ju vnímate vy? Ako vlastnú dcéru? Predstavujete si, že preťahujete vlastné dcéry?“

Harry naňho prekvapene pozrel. „Kto vy? Koho tým myslíš?“

„Vy starci, ktorí slintáte pri pohľade na ňu. Len preto, že vyzerá ako štrnásťročná Lolita.“

Harry si spomenul na fotografiu na skrinke. Stein Hanssen mal pravdu. Irene sa naozaj mohla stať obeťou niečoho, čo nemalo nič spoločné s prípadom.

„Študuješ v Trondheime na univerzite?“

„Áno.“

„Čo?“

„Informatiku.“

„Hm. Aj Oleg chcel študovať. Poznáš ho?“

Stein zavrtel hlavou.

„Nikdy si sa s ním nerozprával?“

„Pár ráz sme sa stretli. Vždy len nakrátko.“

Harry sa zadíval na Steinove predlaktie. Choroba z povolania. No okrem chrasty nemal na predlaktí nijaké zranenia. Samozrejme, že nie. Stein Hanssen bol víťazný typ, patril k ľuďom, ktorí budú v živote úspešní. Harry vstal:

„Je mi ľúto tvojho brata.“

„Nevlastného brata.“

„Hm. Dáš mi na seba číslo? Ak by sa čosi udialo.“

„Čo také by sa malo udiať?“

Pozreli sa na seba. Odpoveď zostala visieť kdesi medzi nimi. Bolo zbytočné ju analyzovať a nemožné vysloviť. Kúsok z chrasty sa odlúpol, po predlaktí stekala kvapka krvi.

„Čosi by vám predsa len mohlo pomôcť,“ nadýchol sa Stein Hanssen, keď Harry už vyšiel na schody. „Zabudnite na miesta, kde ste sa ju chystal hľadať. Ulica Urtegata. Svetlo majáka. Parky.

Hospice. Kutice, kde si pichali drogy. Vykričané štvrte. Už som ich všetky prešiel.“

Harry prikývol. Nasadil si dámske okuliare. „Nevypínaj si telefón, okej?“

Harry sa chcel na obed zastaviť U Lorryho, aby sa najedol, no už na schodoch zacítil chuť na pivo a zvrtol sa. Vošiel do nového podniku oproti Literárnemu domu. Pohľadom prebehol po klientele a skončil v thajskom bistre Pla, kde si objednal ázijský variant tapasov.

„Čo na pitie? Singhu?“

„Nie.“

„Tiger?“

„Máte len pivo?“

Čašník pochopil a po chvíli sa vrátil s vodou.

Harry zjedol kráľovské krevety a kura, no thajskú klobásku nechal na tanieri. Potom zavolal Rachel, poprosil ju, aby skontrolovala cédečka, čo k nej postupne podonášal na Holmenkollen. Niektoré chcel počúvať sám, inými chcel vzdelávať ich. Elvis Costello, Miles Davis, Led Zeppelin, Count Basie, Jayhawks, Muddy Waters. Nikomu tým nepomohol.

Platne s Harryho hudbou, ako ich bez irónie volala, mala na osobitnej poličke.

„Prečítaj mi názvy piesní,“ poprosil ju.

„Žartuješ?“

„Vysvetlím ti to neskôr.“

„Tak poďme na to. Aztec Camera.“

„Ty si…?“

„Áno, zoradila som ich podľa abecedy.“ Zdalo sa, že jej na tom záleží.

„To robievajú chlapci.“

„To robieva Harry. A sú to tvoje platne. Môžem pokračovať?“

Po dvadsiatich minútach sa dostali k W a k skupine Wilco, no Harrymu sa nič nevybavilo. Rachel si sťažka vzdychla a pokračovala:

„When You Wake Up Feeling Old.“

„Hm. Nie.“

„Summerteeth.“

„Hm. Ďalej.“

Jn A Future Age.“

„Počkaj!“

Rachel čakala.

Harry sa začal smiať.

„Je ti to smiešne?“ nechápala Rachel.

„Refrén Summerteeth znie takto…“ Harry spieval: Jťs just a dream he keeps having.“

„Harry, veľmi ma to nenadchlo.“

„Ale áno! Originál znie dobre. Až tak dobre, že som ho Olegovi prehrával viackrát. No on text počul ako iťs just a dreamy Gonzales.“ Harry sa znovu zasmial. A opäť zaspieval: Jťs just a dreamy Gon..“

„Harry, prosím ťa.“

„Už som skončil. Prosím, mohla by si mi niečo pohľadať v počítači?“

„Čo?“

„Nájdi stránku kapely Wilco. A zisti, či tento rok koncertovali v Osle. A ak áno, kde.“

Rachel sa vrátila po šiestich minútach.

„Len raz.“ Povedala mu kde.

Harry sa poďakoval.

„Teraz sa ti vrátil ten tón.“

„Aký tón?“

„Nadšený chlapčenský hlas.“

O štvrtej sa nad fjord v Osle sťahovali hrozivé oceľovosivé mraky ako nepriateľská armáda. Harry odbočil zo Skoyenu k Frognerovmu parku a zaparkoval na ulici Thorvald Erichsens vei. Trikrát sa neúspešne pokúšal dovolať Bellmanovi, potom zavolal na policajnú stanicu a dozvedel sa, že odišiel z práce skôr, lebo musel zaviezť syna na tenis.

Harry sa zadíval na mraky. Potom vošiel do tenisového centra.

Tvorili ho pekná klubovňa, antukové ihriská s tvrdým podkladom a tribúny na centrálnom kurte.

Teraz sa hralo len na dvoch z dvanástich kurtov. Nóri radšej hrajú futbal alebo lyžujú. Ak sa človek otvorene prizná k tomu, že hrá tenis, ľudia ho okamžite počastujú podozrievavými pohľadmi a ohováraním.

Harry našiel Bellmana na antukovom dvorci. Z kovového koša na stojane vyberal loptičky a opatrne ich nahadzoval chlapcovi, ktorý pravdepodobne trénoval bekhendový cross. Nedalo sa to určiť presne, loptičky lietali na všetky strany.

Harry otvoril bránku, vstúpil na kurt a postavil sa vedľa Bellmana. „Dosť sa trápi,“ povedal Harry a vytiahol cigarety.

„Harry,“ vykríkol Bellman, nespúšťajúc zrak z chlapca. A tichšie dodal: „Naučí sa to.“

„Tá podobnosť je náhodná?“

„Je to môj Filip. Má desať rokov.“

„Čas beží. Talent?“

„Trochu zaostáva za otcom, no verím mu. Treba ho len trochu pritlačiť.“

„Myslel som si, že dnešní rodičia to už nerobia.“

„Harry, deťom tým robíme medvediu službu. Potrebujú disciplínu. Filip, hýb nohami!“

„Zistil si niečo o Martinovi Pranovi?“

„Pranovi?“

„O tom zhrbenom čudákovi z nemocnice.“

„Ach áno, ten tvoj pocit. Áno a nie. Teda áno, kontroloval som ho. A nie, nič sme naňho nenašli.

Naozaj nič.“

„Hm. Chcel som ťa poprosiť o čosi iné.“

„Pokrč nohy! O čo?“

„O súdne povolenie na otvorenie hrobu Gusta Hanssena. Potrebujem zistiť, či má za nechtami krv, ktorú by sme mohli ešte raz analyzovať.“

Bellman sa odvrátil od syna. Očividne sa chcel presvedčiť, či to Harry myslí vážne.

„Harry, disponujeme mimoriadne dôveryhodným priznaním. Myslím si, že s istotou môžem tvrdiť, že nám to odmietnu.“

„Gusto mal za nechtami krv. Vzorka zmizla, skôr ako sa dostala na rozbor.“

„To sa stáva.“

„Veľmi zriedka.“

„A čia krv by to podľa teba mala byť?“

„Neviem.“

„Ani len netušíš?“

„Nie. No ak prvú analýzu sabotovali, znamená to, že pre niekoho je nebezpečná.“

„Napríklad pre toho dílera spídu, ktorý sa priznal? Pre Adidasa?“

„Plným menom sa volá Chris Reddy.“

„Na to seriem. Inak, nie si už náhodou s prípadom hotový, keď Olega Faukeho prepustili?“

„Inak, nemal by chlapec hrať bekhend obojručne?“

„Tušíš vôbec niečo o tenise?“

„Pozerával som ho v televízii.“

„Jednoručný bekhend posilňuje charakter.“

„Ani len neviem, či tá krv súvisí s vraždou. No možno sa niekto zľakol, že ho spojí s Gustom.“

„Ako napríklad?“

„Dubaj. Stále neverím, že Gusta zabil Adidas.“

„Naozaj? Prečo nie?“

„Skúsený díler by sa len tak priznal?“

„Chápem, kam mieriš,“ prikývol Bellman. „No máme priznanie. Kvalitné priznanie.“

„Ide len o vraždu narkomana,“ pokračoval Harry a uhol sa loptičke. „Okrem nej riešite hromadu iných prípadov.“

Bellman si vzdychol. „Harry, nič sa nezmenilo. Naše zdroje sú naďalej obmedzené, preto nemôžeme uprednostňovať prípady, čo sa už nejako vysvetlili.“

„Nejako? Nie jednoznačne?“

„Nechytaj ma za slovíčka.“

„Okej, tak ti ponúkam hneď dve vysvetlenia. Za to, že mi pomôžeš nájsť jeden dom.“

Bellman prestal nahadzovať loptičky. „Čo?“

„Vražda v Alnabru. Motorkár Tutu. Môj zdroj prezradil, že ho prevŕtali vŕtačkou.“

„A zdroj je ochotný svedčiť?“

„Možno.“

„A to druhé?“

„Špeh, ktorého vyplavilo pri opere. Ten istý zdroj ho videl ležať mŕtveho v Dubajovej pivnici.“

Bellman prižmúril oko. Fľaky na tvári mu žiarili. Harry si pri pohľade naňho predstavil tigra.

„Tato!“

„Filip, choď sa napiť do šatne.“

„Veď šatňa je zamknutá!“

„A poznáš kód?“

„Rok narodenia kráľa, ale nepamätám si…“

„Spomeň si, Filip, a neumrieš od smädu.“

Chlapec zišiel z kurtu so zvesenými plecami.

„Harry, čo za to chceš?“

„Tím, ktorý prehľadá okolie námestia Fredrikkeplassen pri univerzite v okruhu jedného kilometra.

Chcem zoznam víl, ktoré sa zhodujú s týmto opisom.“ Podal Bellmanovi list papiera.

„Čo sa tam dialo?“

„Jeden koncert.“

Keď Bellman pochopil, že viac sa nedozvie, nahlas prečítal odkaz na papieri: „Staršie drevené vily s kamenistou cestičkou, listnatými stromami, so schodíkmi pred dverami bez striešky. Pripadá mi to ako opis polovice domov okolo internátov Blindernu. Čo hľadáš?“

„Hm.“ Harry si zapálil cigaretu. „Potkaniu dieru. Orlie hniezdo.“

„A ak ho nájdeme?“

„Na to, aby ste čokoľvek urobili, potrebujete povolenie na domovú prehliadku. Zato obyčajný občan sa môže raz večer zatúlať a hľadať útočisko v najbližšom ľudskom obydlí.“

„Rozumiem. Uvidím, čo sa bude dať urobiť. No najprv mi vysvetli, prečo ti tak veľmi záleží na tom Dubajovi.“

Harry mykol plecom. „Možno je to choroba z povolania. Zožeň mi ten zoznam a pošli ho na e-mailovú adresu, čo nájdeš celkom dole. Potom uvidím, čo zoženiem ja pre teba.“

Keď Harry odchádzal, Filip sa vracal smädný. Cestou k autu počul, ako loptičku trafil rámom rakety, a nasledovali tlmené nadávky.

V nebeskej armáde mrakov zadunel výstrel ako z dela. Keď Harry nasadal do auta, na mesto už sadla tma. Naštartoval a zavolal Simonsenovi.

„Tu je Harry. Aká je trestná sadzba za zhanobenie hrobu?“

„Zdá sa mi, že štyri až šesť rokov.“

„Si ochotný riskovať?“

Ticho. Potom: „Prečo?“

„Aby sme dostali Gustovho vraha. A možno aj toho, kto ide po Olegovi.“

Dlhé mlčanie, potom odvetil: „Ak si si istý, že vieš, čo robíš, idem do toho.“

„A ak nie?“

Veľmi krátke ticho. „Idem do toho.“

„Okej. Zisti nám, kde leží Gusto, a zožeň lopaty, baterku, nožničky na nechty a dva skrutkovače.

Zajtra v noci.“

Keď Harry prechádzal po námestí Solli plass, spustil sa lejak. Bičoval strechy domov, ulice aj postavu, ktorá stála v Kvadratúre oproti dverám do baru, kam každý mohol prísť taký, aký je.

Chlapec na recepcii sa sústrastne zadíval na Harryho.

„Nechcete si požičať dáždnik?“

„Ak vám netečie do hotela, netreba,“ odvetil Harry, prehrabol si ježka na hlave a osprchoval recepčný pult. „Nejaké odkazy?“

Chlapec sa zasmial, akoby práve počul dobrý vtip.

Keď Harry pešo vystupoval na tretie poschodie, zdalo sa mu, že za sebou začul kroky. Zastal.

Načúval. Ticho. Buď počul iba ozvenu vlastných krokov, alebo zastal aj ten druhý.

Pomaly kráčal ďalej. Na chodbe pridal do kroku, vopchal kľúč do zámky a otvoril. Pohľadom prebehol po tmavej izbe a zadíval sa do osvetlenej miestnosti v dome, kde bývala žena. Teraz nebol nikto tam ani tu.

Zažal svetlo.

V okne videl svoj vlastný odraz. A muža, ktorý mu stojí za chrbtom. V tej chvíli ho zozadu mocne zovrela ruka.

Len prízrak vie byť taký rýchly a nehlučný, uvedomil si Harry, zvrtol sa, no vedel, že už je neskoro.

27/

„Videl som ich. Celú bandu. Vyzerali ako pohrebný sprievod.“ Cato nesnímal veľkú špinavú ruku z Harryho pleca. Harry počul, ako sa jeho pľúca dožadujú kyslíka. Srdce mu išlo vyskočiť z hrude.

„Rozprával som sa s chlapíkom, čo predáva to svinstvo. Volá sa Rexo, nosí kožený obojok.

Vyhľadal ma, lebo sa bál. Polícia ho zatkla s heroínom, vtedy prezradil Sixpencovi, kde býva Dubaj.

Sixpence mu sľúbil ochranu a milosť, ak bude svedčiť na súde. No deň predtým Sixpenca vyplavilo pri opere a nikto v polícii o takej dohode nepočul. Kým som tam stál, zastavilo pri nás čierne auto.

Čierne obleky, čierne rukavice. Chlap bol starý. Mal širokú tvár. Vyzeral ako biely Aborigínec.“

„Kto?“

„Bol nejaký priezračný. Videl som ho, ale… nebol tam. Ako prízrak. A keď ho zočil Rexo, zmeravel, ani sa nepokúsil ujsť. Chytili ho, vôbec sa nebránil. Zmizli a teraz mám pocit, že sa mi to všetko len snívalo.“

„Prečo si mi to nepovedal skôr?“

„Lebo som zbabelý. Máš cigaretu?“

Harry mu podal celú škatuľku. Cato klesol na stoličku. „Lovíš prízrak. Nechcel som sa do toho zapliesť.“

„Ale?“

Cato mykol plecom a načiahol k nemu ruku. Harry mu podal zapaľovač.

„Som starý, umieram. Nemám čo stratiť.“

„Umieraš?“

Cato si zapálil. „Možno nie dnes, no všetci umierame, Harry. Chcem ti len pomôcť.“

„S čím?“

„Neviem. Čo plánuješ?“

„Chceš ma presvedčiť, že ti môžem veriť?“

„Ani náhodou, nesmieš mi veriť. Som však šaman. Aj ja viem byť neviditeľný. Prídem a odídem, a nikto si ma nevšimne.“

Harry si pošúchal bradu. „Prečo?“

„Už si počul.“

„Počul som, napriek tomu sa pýtam.“

Cato vyčítavo fľochol na Harryho. Keď to nezabralo, nahnevane si vzdychol. „Možno som mal kedysi syna. A neurobil som preňho dosť. Možno je to moja druhá šanca. Harry, veríš na druhé šance?“

Harry sa pozrel na starého muža. V šere pôsobili jeho vrásky ešte hlbšie – ako horské doliny či jazvy. Harry vystrel ruku. Cato s nevôľou vytiahol z vrecka škatuľku a vrátil mu ju.

„Cato, vážim si tvoju ponuku. Dám ti vedieť, keď mi budeš môcť pomôcť. Teraz sa však pokúšam spojiť Dubaja s Gustovou smrťou. Odtiaľ ma stopy povedú priamo k zametačovi v polícii a k vražde špeha, ktorý sa utopil v Dubajovom dome.“

Cato pomaly zavrtel hlavou. „Harry, máš čisté a odvážne srdce. Možno sa dostaneš do neba.“

Harry si vložil do úst cigaretu. „Tak možno predsa len zažijem happyend.“

,A to treba osláviť. Môžem ťa pozvať na drink, Harry Hole?“

„Kto platí?“

„Samozrejme, že ja. Ak mi dáš peniaze. Ty pozdravíš svojho Jima, ja Johnnyho.“

„Strať sa, satan.“

„Prestaň. Jim je vo svojej podstate dobrý.“

„Dobrú noc, dobre sa vyspi.“

„Dobrú noc. A nespi príliš tvrdo, keby…“

„Dobrú noc.“

Cítil to po celý čas, no darilo sa mu s tým bojovať. Až kým ho Cato nepozval na drink. Stačilo. Už nemôže ďalej ignorovať túžbu. Začalo sa to violínom, ktorý to spustil a prebudil psiská. Teraz brechali, trhali reťaze a hrýzli mu vnútornosti. Harry ležal so zatvorenými očami, počúval dážď a veril, že ho už čoskoro vyslobodí spánok.

Márne.

V adresári mal jedno telefónne číslo, na ktoré obetoval dve písmená. AA. Anonymní alkoholici.

Trygve, člen AA, na ktorého sa zopár ráz pri kríze obrátil. Vydržal tri roky. Prečo by mal začať práve teraz, keď hrá o všetko a viac než kedykoľvek predtým potrebuje byť triezvy? To je šialenstvo.

Za oknom počul krik. Potom smiech.

Desať minút po jedenástej vstal a vyšiel von. Takmer si nevšímal dážď, ktorý mu bubnoval o lebku, keď krížom cez ulicu prešiel k otvoreným dverám. Za sebou nepočul nijaké kroky, zvukovodné kanáliky mu okupoval Kurt Cobain, hudba akoby ho objala, vstúpil, sadol si k pultu a zakričal na barmana:

„Whiskey. Jim-Beam.“

Barman prestal utierať barový pult, handru položil vedľa vývrtky a z poličky zobral fľašu. Nalial do pohára. Postavil ho na pult. Harry položil ruky vedľa pohára a hľadel na zlatistú tekutinu. Nič iné v tej chvíli neexistovalo.

Ani Nirvana, ani Oleg, ani Rachel, ani Gusto, ani Dubaj. Ani tvár Torda Schultza. A ani postava, ktorá vo dverách na okamih stlmila zvuky z ulice. Ani to, že prikročila k nemu. Ani tichučký zvuk, keď sa otváral nožík. Ani ťažký dych Sergeja Ivanova, ktorý meter za Harrym rozkročil nohy a spustil ruky k bokom.

Sergej hľadel na chrbát muža, ktorý mal obe ruky na barovom pulte. Viac si ani nemohol želať.

Dočkal sa. Srdce mu bilo. Divoko a rezko, ako keď prvý raz vynášal z kokpitu heroín. Teraz zabije tohto muža. Vezme mu život, urobí z neho časť svojho ja. Pri tejto predstave akoby o čosi narástol, akoby už trhal mužovo srdce. Teraz. Sergej zadržal dych, urobil krok dopredu a Harrymu položil na hlavu ľavú ruku. Akoby ho žehnal. Akoby ho prišiel pokrstiť.

28/

Sergej Ivanov ju nevedel pridržať dosť silno. Jednoducho to nešlo. Z toho prekliateho dažďa mal muž mokrú hlavu a jeho krátke vlasy vykĺzli Sergejovi z prstov, keď sa ju pokúšal zakloniť dozadu.

Znova vystrel ľavú ruku, oblapil dlaňou mužovo čelo, zaklonil mu hlavu a zahnal sa nožom. Muž sa mykol. Sergej cítil, ako sa nôž dotýka kože, ako ňou preniká. Konečne! Teplá krv na palci. Nestrieka tak mocne, ako čakal, no ešte tri údery srdca, a bude po všetkom. Pozrel sa do zrkadla, aby sa pokochal pohľadom na fontánu. Videl rad vycerených zubov a pod nimi otvorenú ranu, z ktorej za golier košele stekala krv. A mužov pohľad. Chladný, zúrivý pohľad dravca ho presvedčil, že toto nie je koniec.

Keď Harry zacítil na hlave ruku, ihneď pochopil. Toto nie je opitý hosť ani nejaký starý kamarát, ale oni. Ruka neznámeho mu skĺzla po hlave a Harry na zlomok sekundy zbadal v zrkadle záblesk ocele. Vedel, kam mieri. Potom mu dlaň zovrela čelo a zaklonila hlavu. Na to, aby medzi nôž a krk vopchal ruku, bolo neskoro. Harry sa nohami zaprel o tyč barového pultu, nadvihol sa na stoličke a sklonil bradu. Necítil bolesť, keď mu čepeľ noža prerezala kožu, no potom prenikla do brady, do citlivej okostice.

Vtom sa ich pohľady stretli v zrkadle. Muž si priťahoval Harryho hlavu. Vyzeralo to, akoby sa dvaja kamaráti rozhodli pózovať fotografovi. Harry cítil, ako mu čepeľ noža tlačí na bradu, a hľadá krk, cestu ku krčnej tepne – a čoskoro ju nájde.

Sergej chytil mužovo čelo ako do zveráka a celou silou mu mykol hlavou. Trochu sa zaklonila, v zrkadle videl, že čepeľ konečne preniká do škáry medzi bradou a hruďou. Oceľ sa zarezala do krku a razila si cestu doprava, ku carotis, ku krčnej tepne. Doriti! Mužovi sa podarilo zdvihnúť pravú ruku a vopchať prst medzi nôž a tepnu. Sergej vedel, že ostrá čepeľ prereže aj prst. Stačí pritlačiť. Pritlačil.

Ešte silnejšie.

Harry cítil tlak noža, no vedel, že je to márne. Cez titán neprenikne nič, nezáleží na tom, či je vyrobený v Hongkongu alebo inde. Zato neznámy chlap je silný. Je len otázkou času, kedy pochopí, že nôž je na nesprávnom mieste.

Harry voľnou rukou hmatal po pulte. Prevrátil drink, ale čosi zachytil.

Vývrtku v tvare písmena T. Jednoduchú, nie dlhú. Chytil ju tak, aby jej hrot trčal medzi ukazovákom a prostredníkom. Keď sa čepeľ posunula po protéze, pocítil náznak paniky. Prižmúril oči, aby sa videl v zrkadle. Zdvihol ruku, namieril a zahnal sa za hlavu.

Cítil, ako mužovo telo zmeravelo, keď hrot vývrtky prerazil kožu na krku. No rana bola len povrchová a nezastavila ho. Opäť pritlačil nôž. Harry sa sústredil. Používanie takejto vývrtky si žiada pevnú, trénovanú ruku. I keď vniká do korku po niekoľkých otočeniach. Harry ju otočil dvakrát. Cítil, ako otvárač vniká hlbšie a vzápätí naráža na odpor. Hrtan. Vtedy Harry potiahol, akoby vyťahoval zátku. Z plného suda červeného vína.

Sergej Ivanov bol pri plnom vedomí a všetko videl v zrkadle. Prvý úder srdca vystrelil prúd krvi doprava. Svojím mozgom zachytil informáciu, zanalyzoval ju a dospel k záveru. Muž, ktorého sa pokúšal podrezať, zasiahol jeho krčnú tepnu vývrtkou, urobil mu do krku dieru, ktorou teraz uniká z neho život. Sergej stihol sformulovať ešte tri myšlienky, no nasledujúci úder srdca ho pripravil o vedomie.

Uvedomil si, že sklamal strýka.

Že už nikdy neuvidí svoju milovanú Sibír

Že ho pochovajú s vytetovanou lžou.

Pri treťom údere srdca sa zrútil na zem. A keď Kurt Cobain kričal memoria, memoria a pieseň sa skončila, Sergej Ivanov bol mŕtvy.

Harry vstal zo stoličky. V zrkadle videl, že nôž mu dorezal bradu. No to nebolo nebezpečné, oveľa horšie boli hlboké rany na krku, z ktorých vytekala krv a farbila mu golier dočervena.

Ostatní traja hostia dávno zmizli. Pozrel sa na muža na podlahe. Z diery v krku mu ešte vytekala krv, no už nestriekala. Srdce teda prestalo biť. Netreba sa unúvať s pokusmi o mužovu záchranu.

A keby sa mu to aj podarilo, Harry vedel, že tento človek nikdy neprezradí, kto ho poslal. Videl totiž jeho tetovanie pod golierom. Znaky síce nepoznal, no boli ruské, celkom iné ako typicky západné tetovanie barmana, ktorý sa tlačil na poličky s alkoholom. Zreničky sa mu v šoku rozšírili, takmer mu zakrývali očné bielka. Nirvana doznela, vládlo absolútne ticho. Harry sa pozrel na prevrátený pohár whisky.

„Rozlial som, prepáčte,“ povedal.

Potom si spoza pultu zobral handru a poutieral miesto, kde mal položené ruky, pohár aj vývrtku.

Skontroloval, či na pulte a na dlážke nezostala jeho krv. Potom sa naklonil nad telo mŕtveho, utrel mu zakrvavenú ruku aj dlhú čiernu rukoväť noža z ebenového dreva s tenkou čepeľou. Bol ťažší ako akýkoľvek iný nôž, čo kedy držal, a dal sa používať jedine ako zbraň. Čepeľ bola ostrá ako nože japonských kuchárov. Harry zaváhal, potom nôž sklopil, zacvakol poistku a vopchal si ho do vrecka.

„Môžem platiť aj dolármi?“ spýtal sa Harry a handrou vybral z peňaženky dvadsaťdolárovú bankovku. „Záruku poskytnú Spojené štáty americké. Aspoň sa to tvrdí.“

Barman vydal nejaký zvuk. Akoby chcel niečo povedať, no zabudol si doma jazyk.

Harry vykročil, potom zastal. Obrátil sa k fľaške za barovým pultom. Znova si navlhčil pery.

Chvíľu stál nehybne, napokon odhodlane vyšiel z podniku.

Harry kráčal ulicou v hustom lejaku. Vedia, kde býva. Možno ho sledovali, no mohol ho prezradiť aj chlapec z recepcie. Alebo jeho meno po registrácii v hoteli zachytil zametač. Harry sa rozhodol, že do svojej izby vojde nepozorovane zadným schodišťom.

Zadná brána však bola zamknutá. Harry zanadával.

Keď vošiel na recepciu, nikto tam nebol.

Na schodoch aj na chodbe po sebe zanechával stopu – morzeovku napísanú červenými bodkami na belasom linoleu.

Zatvoril za sebou dvere izby, z nočného stolíka si vybral ihlu a niť a vošiel do kúpeľne. Vyzliekol sa, naklonil sa nad umývadlo, ktoré sa ihneď sfarbilo dočervena. Namočil uterák a umyl si krk aj bradu. Rezné rany sa ihneď naplnili krvou. V studenom bielom svetle sa mu podarilo navliecť ihlu a zapichnúť si ju do bielej kože pod ranou. Zašíval. Občas na chvíľu prestal, aby si utrel krv, potom pokračoval. Už bol takmer hotový, keď sa niť roztrhla. Zanadával, vytiahol jej zvyšky a začal odznova s dvojitou niťou. Nakoniec si zašil ranu na brade, to išlo ľahšie. Zmyl z tela krv a z kufra vytiahol čistú košeľu. Potom si sadol na posteľ. Obchádzali ho mrákoty. Na to teraz nezostáva čas, určite ich má v pätách. Musí konať, skôr ako sa dozvedia, že prežil. Vyťukal číslo Hansa Christiana. Po štvrtom zvonení sa ozvalo rozospaté: „Hans Christian.“

„Harry. Kde je pochovaný Gusto?“

„Na cintoríne Vestre gravlund.“

„Máš všetko pripravené?“

„Áno.“

„Ideme na to dnes v noci. O hodinu ma čakaj na cestičke pri východnom plote.“

„Teraz?“

„Áno. A zober nejaké obväzy.“

„Obväzy?“

„Mal som smolu na nešikovného holiča. O šesťdesiat minút, dohodnuté?“

Ticho. Potom vzdych. Po chvíli: „Dohodnuté.“

Keď sa Harry chystal skončiť hovor, zazdalo sa mu, že počuje ešte jeden rozospatý hlas. No kým sa obliekol, presvedčil sám seba, že si to len nahováral.

29/

Harry čakal pod osamelou pouličnou lampou dvadsať minút, kým sa nezjavil Hans Christian v čiernej teplákovej súprave.

„Zaparkoval som kúsok odtiaľto,“ dychčal. „Ľudia si na hanobenie hrobov bežne obliekajú ľanový oblek?“

Harry zdvihol hlavu a Hans Christian vypúlil oči. „Kristepane, ty vyzeráš. Ten holič…“

„… bol som uňho naposledy,“ prerušil ho Harry. „Poďme preč zo svetla.“

Keď sa ponorili do tmy, Harry zastal. „Máš obväz?“

„Tu je.“

Kým si Harry opatrne obväzoval stehy, Hans Christian hľadel na tmavé vily na kopci.

„Uvoľni sa, nikto nás neuvidí,“ upokojoval ho Harry, chytil lopatu a vykročil. Hans Christian sa náhlil za ním, vytiahol baterku, rozsvietil.

„Teraz nás uvidia,“ utrúsil Harry.

Hans Christian zhasol baterku.

Prešli okolo vojnového pamätníka a hrobiek britských námorníkov, zamierili k ostatným hrobom.

Harry si uvedomil, že ani smrť nezmaže všetky rozdiely. Tu v bohatej západnej časti mesta boli aj náhrobné kamene väčšie a pompéznejšie než na východe. Pod nohami im škrípal jemný štrk, kráčali čoraz rýchlejšie, takže zaškrípanie splynulo do súvislého šumenia.

Zastali až pri hrobe vajdu.

„Tu doľava,“ zašepkal Hans Christian a vytlačenú mapu nastrčil pod sliepňavé svetlo.

Harry nehybne civel do tmy, z ktorej prišli.

„Niečo sa deje?“ spýtal sa Hans Christian.

„Zdalo sa mi, že počujem kroky. Stíchli, keď sme zastali.“ Harry zdvihol hlavu, akoby sa pokúšal vetriť.

„Ozvena,“ povedal napokon. „Poď.“

O dve minúty zastali pri skromnom čiernom náhrobku. Harry k nemu priložil baterku celkom blízko, až potom ju rozsvietil, aby si prečítal:

GUSTO HANSSEN

14. 3. 1991 – 12. 7. 2011

Odpočívaj v pokoji!

„Bingo,“ zašepkal Harry.

„Ako…“ začal Hans Christian, no prerušil ho zvuk vlhkej zeme, do ktorej sa zaryla Harryho lopata.

Rýchlo sa pustil do práce.

Bolo pol štvrtej a mesiac sa ukryl za mraky, keď Harry narazil na niečo tvrdé.

O pätnásť minút neskôr odhalili bielu truhlu.

Zobrali skrutkovače, kľakli si na truhlu a začali uvoľňovať šesť skrutiek.

„Keď budeme na truhle obaja, neotvoríme ju,“ konštatoval Harry. „Jeden z nás musí vyliezť. Vieš o nejakých dobrovoľníkoch?“

Ani to nestihol dopovedať, Hans Christian už vyliezal z jamy.

Harry natlačil nohu vedľa truhly, druhou sa zaprel o hlinenú stenu a prsty vopchal pod veko. Keď ho nadvihol, zo starého zvyku začal dýchať ústami. Ešte ani nenazrel dnu a už cítil teplo sálajúce z truhly. Vedel, že pri procese hnitia sa uvoľňuje energia, no všetky chlpy sa mu zježili zo sprievodného zvuku. Hmýrenie lariev v ľudskom mäse. Kolenom pritlačil veko k stene hrobu.

„Zasvieť,“ zašepkal.

Biele vypasené telá lariev zakrývali mŕtvemu ústa aj nos. Viečka zapadli, lebo očné gule zožrali ako prvé. Prenikavý zápach nepripomínal plyn, skôr akúsi tekutinu.

Harry sa pokúsil nevnímať advokátovo zvracanie. Uvedomil si, že z tváre sa už nedá zistiť, či skutočne ide o Gusta Hanssena, no farba vlasov a tvar hlavy tomu nasvedčovali.

Harryho pozornosť však upútalo čosi iné. Zadržal dych.

Gusto krvácal.

Na bielej ľanovej košeli mu rástli červené ruže a rýchlo sa rozširovali.

Harry až po chvíli pochopil, že krv patrí jemu. Chytil sa za krk. Prsty sa mu ihneď začali lepiť.

Stehy povolili.

„Daj mi tričko,“ povedal Harry.

„Čo?“

„Potrebujem si to trochu previazať.“

Harry počul rozopínanie zipsu. Po chvíli k nemu priletelo tričko s logom. Dobrovoľnícky zbor študentov práva. Panebože, naivný idealista. Harry si obviazal tričko okolo krku, hoci vôbec netušil, či mu to pomohlo, no inú možnosť nemal. Potom sa sklonil nad Gusta, oboma rukami chytil košeľu a roztrhol ju. Telo bolo tmavé, trochu napuchnuté, z dier na hrudi vyliezali larvy.

Harry usúdil, že rany po strelách sa zhodujú s policajnou správou.

„Daj mi nožnice.“

„Nožnice?“

„Manikúrové nožničky.“

„Doriti,“ zašomral Hans Christian. „Na tie som zabudol. Možno ich mám v aute, mám…?“

„Netreba,“ prerušil ho Harry a z vrecka bundy vytiahol dlhý nôž. Uvoľnil poistku a stlačil gombík.

Čepeľ vyskočila tak prudko, až sa chvíľu chvela.

„Niečo počujem,“ zašepkal Hans Christian.

„To je pieseň od Slipknotu,“ odvetil Harry. „Pulse of the Maggots.“ Potichu zanôtil.

„Nie, doriti. Niekto ide!“

„Polož baterku tak, aby mi sem svietila, a padaj,“ vyzval ho Harry, zdvihol obe Gustove ruky a skúmal mu nechty.

„Ale ty…“

„Padaj,“ zopakoval Harry. „Hneď teraz.“

Harry počul, ako sa Hans Christian rozbehol. Gustov necht na prostredníku bol kratší. Harry sa zadíval na ukazovák a prstenník. Pokojným hlasom prerušil ticho: „Som z pohrebnej agentúry, prišli sme sem niečo opraviť.“

Potom zdvihol tvár k mladučkému strážnikovi v uniforme, ktorý naňho hľadel zhora.

„Rodina nebola celkom spokojná s manikúrou.“

„Vylezte!“ prikázal strážca trochu roztraseným hlasom.

„Prečo?“ spýtal sa Harry, z vrecka vytiahol malé igelitové vrecko a položil ho pod prstenník mŕtvoly. Potom zarezal. Čepeľ prešla nechtom, akoby bol z masla. Skutočne fantastický nástroj. „Máš smolu. Tvoje predpisy zakazujú fyzicky zasiahnuť proti narušiteľom hrobov.“

Harry vyškrabal zaschnuté zvyšky krvi spod nakrátko ostrihaného nechta hrotom noža.

„Ak ich porušíš, vyhodia ťa a nedostaneš sa na policajnú školu. Nebudeš smieť nosiť väčšie pištole a nikdy nikoho nezastrelíš v sebaobrane.“

Harry sa sústredil na ukazovák mŕtvoly.

„Chlapče, konaj v zmysle inštrukcií a zavolaj dospelých policajtov. Ak budeš mať šťastie, do pol hodiny sú tu. No ak máme byť realisti, zrejme budeme musieť počkať, kým zajtra ráno prídu do práce.

Hotovo!“

Harry zatvoril vrecko, vložil si ho do vrecka bundy, priklopil veko a vyliezol z hrobu. Oprášil si hlinu z obleku a sklonil sa k lopate a baterke.

„Sľúbili, že prídu ihneď,“ odsekol mladý strážnik a ustúpil, aby si zachoval bezpečný odstup.

„Povedal som im, že ide o hrob toho zastreleného. Kto ste?“

Harry zhasol baterku, okamžite ich obklopila tma.

„Som ten, komu by si mal držať palce.“

Potom sa rozbehol.

Bežal smerom od kaplnky na východ, odkiaľ prišli.

Zamieril k svetelnému bodu. Predpokladal, že to je lampa vo Frognerovom parku. Keď sa tam dostane, vo svojej súčasnej kondícii utečie takmer každému. Veril, že nedovedú psy. Tie neznášal.

Radšej sa bude držať na chodníčkoch, aby nezakopol o náhrobný kameň, nepotkol sa o smútočný veniec, hoci pri škrípaní kamienkov nebude počuť prípadných prenasledovateľov. Pri vojenskom pamätníku odbočil na trávnik. Nikoho nepočul, zrazu to však uvidel. Kužeľ roztraseného svetla v korunách stromov. Niekto beží za ním s baterkou.

Harry sa vrátil na chodník a rozbehol sa k parku. Pokúšal sa nevnímať bolesť na krku, bežať uvoľnene a rytmicky, sústreďovať sa na techniku a dýchanie. Presviedčal sám seba, že im uniká.

Uháňal k vyvýšenine uprostred parku. Tam ho uvidia vo svetle lámp a budú si myslieť, že beží k hlavnej bráne parku na východnej strane.

No len čo zbehol z vyvýšeniny a stratil sa im z očí, odbočil na juhozápad k ulici Madserud allé.

Adrenalín zatiaľ potláčal únavu, no teraz cítil, že mu tuhnú svaly. Na okamih sa mu zatmelo pred očami, zľakol sa, že stráca vedomie. Rýchlo sa však spamätal, ďalej bojoval so silnými mrákotami. Sklonil hlavu. Z rukáva mu pomaly vytekala krv. Vyzerala ako čerstvý jahodový lekvár na dedkovom chlebe. Toto nevydrží dlho.

Otočil sa. Videl, že postava s baterkou obchádza osvetlený Monolit uprostred parku. Mohutný muž s ľahkým bežeckým krokom v obtiahnutom čiernom odeve. Žeby Delta? Prišli by uprostred noci takto rýchlo? Len preto, že niekto kopal na cintoríne?

Zakrútila sa mu hlava. V takomto stave nemá šancu utiecť pred nikým a pred ničím. Musí sa niekde ukryť.

Pozrel na domy na Madserud allé. Odbočil z chodníka, zbehol po trávnatom briežku, preskočil nízky latkový plot, švihol medzi jablone a za dom. Tam klesol do vlhkej trávy. Zhlboka dýchal, cítil, ako sa mu sťahuje žalúdok pripravený vyvrátiť svoj obsah. Načúval.

Nič.

Je len otázkou času, kedy prídu. Potrebuje si poriadne obviazať krk. Vstal a vyšiel na terasu domu.

Nazrel cez zasklené dvere. Tma.

Rozkopol sklo a vopchal ruku dovnútra. Staré dobré naivné Nórsko. Kľúč je vo dverách. Vkĺzol do domu.

Zatajil dych. Spálne budú zrejme na poschodí.

Zapálil stolnú lampu.

Stoličky s plyšovými poťahmi. Starý televízor. Na stole kôpka rodinných fotografií. Ihlice na pletenie. Takže starší obyvatelia. Starí ľudia vraj spávajú dobre. Alebo je to naopak?

Harry našiel kuchyňu, rozsvietil v nej. Prehľadal zásuvky. Príbory, obrusy. Pokúšal sa spomenúť si, kam sa takéto veci odkladali u nich doma, keď bol malý. Priesvitná lepiaca páska, páska na koberce, leukoplast. Vzal rolku lepiacej pásky a otvoril dvere kúpeľne. Vyzliekol si sako aj košeľu, naklonil sa nad vaňu a ku krku si priložil sprchu. Hľadel na biele obkladačky, na ktorých sa zjavili červené bodky.

Poutieral sa do trička, jednou rukou si stískal ranu, druhou si okolo krku niekoľkokrát obmotal striebornú pásku. Ubezpečil sa, či nie je pritesne, lebo jeho mozog ešte predsa len bude potrebovať trochu krvi. Obliekol si košeľu aj sako. Znovu ho obchádzali mrákoty. Sadol si na kraj vane.

Vtom kútikom oka zachytil pohyb. Zdvihol hlavu.

Z dverí naňho hľadela bledá tvár staršej ženy s doširoka otvorenými, vydesenými očami. Na nočnej košeli mala natiahnutý červený vatovaný župan. Zvláštne sa ligotal, pri pohybe iskril. Harry si domyslel, že je z umelej hmoty, aká sa už nepoužíva, zakázali ju, lebo je rakovinotvorná, čosi ako azbest.

„Som policajt,“ povedal potichu. Odkašľal si. „Bývalý policajt. A práve teraz mám menší problém.“

Nereagovala, len mlčky stála.

„To rozbité sklo vám, samozrejme, zaplatím.“ Harry zdvihol sako a vytiahol peňaženku.

Na umývadlo položil niekoľko bankoviek. „Hongkonské doláre. Sú lepšie… než to znie.“

Pokúsil sa usmiať. Po ženiných vráskavých lícach stekali dve slzy.

„Pani moja zlatá, neplačte.“ Cítil, že sa ho zmocňuje panika, že stráca kontrolu. „Nebojte sa. Naozaj vám nič neurobím. Hneď odídem. Dobre?“

Obviazanú ruku vopchal do rukáva saka a vykročil k nej. Rýchlo odskočila, no nespúšťala z neho zrak. Harry jej ukázal prázdne dlane a zamieril k dverám na terasu.

„Ďakujem,“ povedal. „A prepáčte.“

Odsunul ich a vyšiel von.

Podľa vibrácií v stene usúdil, že ide o ťažký kaliber Potom dorazil zvuk samotného výstrelu, výbuch pušného prachu, ktorý jeho predtuchu potvrdil. Harry klesol na kolená vo chvíli, keď ďalší výstrel roztrieštil operadlo záhradnej stoličky tesne vedia neho.

Veľmi ťažký kaliber.

Harry zacúval naspäť do obývačky.

„Ľahnite si na zem!“ zakričal vo chvíli, keď sa rozletelo okno. Sklené črepy padali na parkety, televízor a stôl s rodinnými fotografiami.

Prikrčený Harry vybehol chodbou k dverám na ulicu. Otvoril ich. Zaregistroval, ako z hlavne zbrane v otvorených dverách čiernej limuzíny pod pouličnou lampou vyšľahol plameň. Na tvári cítil pálivú bolesť. Počul vysoký prenikavý kovový zvuk.

Inštinktívne sa otočil. Domový zvonček bol rozstrieľaný. Zo steny trčali akési biele triesky.

Harry zacúval dozadu. Vrhol sa na zem.

Takéto ťažké kalibre polícia nepoužíva. Harry si spomenul na mohutnú postavu pri Monolite. To nebol policajt.

„Máte niečo na líci…“

Žena. Kričala, aby prehlušila jačiaci zvonček. Stála na chodbe za ním. Harry sa dotkol líca. Vytiahol si z neho kúsok dreva. Stihol si uvedomiť, že bolo na tej istej strane ako jazva, našťastie, jeho hodnota na trhu sa teda neznížila. Vzápätí to znova buchlo. Tentoraz zasiahli kuchynské okno. Čoskoro minie všetky hongkonské doláre.

Napriek rinčaniu zvončeka začul policajné sirény. Zdvihol hlavu. V okolitých domoch sa zažínali svetla. Ulica pred domom bola vysvietená ako vianočný stromček. Ktorýmkoľvek smerom by sa rozbehol, poslúži ako dokonalý terč. Zostáva mu na výber, či sa nechá zastreliť, alebo zatknúť. Omyl, nijaký výber. Aj oni počuli sirény, vedia, že už nemajú čas. Neopätoval ich streľbu, určite pochopili, že nie je ozbrojený. Pôjdu po ňom. Musí teda utiecť. Vytiahol telefón. Doriti, prečo si ho neuložil pod Té? Na plný adresár sa skutočne nemohol sťažovať.

„Aké číslo majú informácie?“ prekričal zvonček.

„Číslo… informácie?“

„Áno.“

Zamyslene si vopchala prst do úst, uhladila si azbestový župan a sadla si. „Jedno je 1880. No podľa mňa sú oveľa milší na 1881. Nie sú takí vystresovaní, venujú vám čas, aj sa s vami porozprávajú…“

„Informácie 1880,“ počul v slúchadle nosový hlas.

„Asbj?rn Treschow,“ nadiktoval Harry. „S escehá.“

„Našla som Asbj?rna Treschowa v Oppsale v Osle, potom…“

„To je on! Prepojíte ma na jeho mobil?“

Po troch nekonečných sekundách sa ozval známy namrzený hlas.

„Nič nechcem.“

„Tresko?“

Dlhé ticho. Nijaká odpoveď. Harry si predstavil prekvapenú tvár svojho tučného kamaráta z detstva.

„Harry? Long time.“

„Nanajvýš šesť či sedem rokov. Si v práci?“

„Áno.“ Pretiahnuté áno svedčilo o tom, že niečo tuší. Nikto nevolá Treskovi len tak.

„Rýchlo potrebujem jednu službičku.“

„Čakal som to. Inak, čo s tou stovkou, čo si si požičal? Sľúbil si…“

„Potreboval by som, aby si vypol prúd v okolí Frognerovho parku na Madserud allé.“

„ Čo potrebuješ?“

„Máme tu policajnú akciu. Riešime chlapa, ktorý strieľa okolo seba ako divý. Musíme mu to trochu sťažiť. Ešte stále sedíš v prevádzkovej stanici v Montebelle?“

Ďalšia prestávka.

„Povedzme, a ty si zasa fízel?“

„Jasná vec. Inak, dosť to súri.“

„Na to ti seriem. Na také zásahy nemám oprávnenie. Musíš sa obrátiť na Henma a on…“

„Spí a my nemáme čas!“ vybuchol Harry. V tej chvíli ďalšia strela rozbila kuchynskú skrinku.

Zarinčal porcelán.

„Do pekla, čo to bolo?“ spýtal sa Tresko.

„Čo si myslíš? Môžeš si vybrať: zodpovednosť za štyridsaťsekundový výpadok prúdu, alebo za kopu ľudských životov.“

Niekoľko sekúnd vládlo ticho, napokon váhavo povedal:

„Len si to predstav, Harry. Teraz rozhodujem. To by si nepovedal, čo?“

Harry sa nadýchol. Všimol si tieň na terase. „Nie, to by som nepovedal. Mohol by si…?“

„S ?ysteinom ste nikdy neverili, že zo mňa niečo bude, však?“

„Nie. A v tom sme sa naozaj pomýlili.“

„Ak pekne popros…“

„Vypni ten podrbaný prúd!“ zrúkol Harry. Pochopil, že spojenie sa prerušilo. Vstal, starú pani chytil pod pazuchu a ťahal ju do kúpeľne. „Zostaňte tu!“ zašepkal, zabuchol za sebou a rozbehol sa k dverám. Vybehol na svetlo, čakal posledný výstrel.

A v tej chvíli všetko zhaslo.

Nastala taká tma, že keď dopadol na chodník a prevalil sa dopredu, chvíľu pripúšťal, že je mŕtvy.

Kým nepochopil, že Asbj?rn Tresko Treschow prepol spínač, stlačil gombík na klávesnici, alebo čo to vlastne potreboval urobiť v prevádzkovej centrále. Aby daroval Harrymu štyridsať sekúnd.

Bežal poslepiačky v absolútnej tme. Potkol sa o latkový plot, padol, opäť vstal, pod nohami zacítil asfalt a bežal ďalej. Počul výkriky a blížiace sa sirény. Ale aj zahučanie silného motora. Harry sa držal vpravo, videl práve toľko, aby nezišiel z cesty. Dostal sa na juh Frognerovho parku. Možno sa mu to predsa len podarí. Uháňal okolo nerozsvietených domov, popri stromoch, cez les. Štvrť sa ešte vždy halila do tmy. Motor hučal, auto sa blížilo. Pred kurtmi Harry odbočil doľava na parkovisko. Takmer spadol do nejakej diery, no bežal ďalej. V tme rozoznával biele čiary na tenisových kurtoch za pletivom. Harry videl obrysy klubovne tenisového klubu. Pribehol pred dvere do šatní vo chvíli, keď po stene prebehli svetlá reflektorov auta. Zatmelo sa mu pred očami.

Čakal. Takmer nedýchal.

Nepočul nič.

Zdvihol hlavu a civel do tmy.

Vtom ho bez akéhokoľvek varovania oslepilo svetlo.

Z lampy na verande priamo nad jeho hlavou. Opäť zapli prúd.

Harry dve minúty ležal a počúval sirény. Autá obišli klubovňu. Pátracie tímy. Určite už obkľúčili celé okolie. Čoskoro dorazia psovodi.

Ujsť sa mu nepodarí, preto sa musí dostať do domu.

Vstal, vyzrel ponad múr.

Červené svetielko a klávesnica vedľa dverí.

Rok narodenia kráľa. Kto si to má pamätať?

Predstavil si fotografiu z novín a naťukal 1941. Pípnutie. Mykol dverami. Zamknuté. 1940? Keď kráľovská rodina odišla na nedobrovoľný výlet do Londýna, kráľ sa práve narodil. Alebo 1939? Možno je predsa trochu starší. Harry sa však bál, že má len tri pokusy, potom sa dvere zablokujú. Stlačil kľučku. Doriti. Tak teda 1937. Zelená kontrolka. Dvere sa otvorili.

Harry vkĺzol dnu, dvere sa potichu zabuchli.

Zvuky zmizli. Je v bezpečí.

Zasvietil.

Šatňa. Úzke drevené lavice. Plechové skrinky.

Až v tej chvíli si uvedomil, aký je unavený. Môže tu zostať, kým sa nerozvidnie, kým sa neskončí naháňačka. Nazrel do šatne. Umývadlo uprostred steny. Zrkadlo. Štyri sprchy. Záchod. Otvoril ťažké drevené dvere na konci šatne.

Sauna.

Vošiel a zabuchol za sebou dvere. Voňalo tu drevo. Ľahol si na jednu zo širokých lavíc pri studenej peci a zatvoril oči.

30/

Boli traja. Bežali chodbou pochytaní za ruky a Harry kričal, že sa musia držať pevne, aby jeden druhého nestratili, keď príde lavína. Potom počul, ako sa za nimi valí, najprv ticho mrmlala, potom ohlušujúco hučala. Pohltila ich biela tma, hrozný chaos. Držal ich zo všetkých síl, no cítil, že ich stráca.

Strhol sa a precitol. Pozrel sa na hodinky a uvedomil si, že spal tri hodiny. Vydychoval dlho, chrapľavo, akoby po celý čas zadržiaval dych. Cítil sa, akoby ho celú noc niekto mlátil. Bolel ho zátylok. V hlave mu dunelo. Potil sa. Bol premočený, na saku mal čierne fľaky. Nepotreboval sa ani otočiť, aby pochopil. Piecka. Niekto zapol saunu.

Vstal a vytackal sa do šatne. Na lavičke ležal uterák, počul zvuk loptičiek narážajúcich o tenisovú raketu. Všimol si, že zapli vykurovanie. Po tenise plánujú ísť do sauny.

Harry pristúpil k umývadlu a zadíval sa do zrkadla. Červené oči, červená opuchnutá tvár. Smiešny náhrdelník zo striebornej pásky sa mu zarýval do mäkkej kože na krku. Opláchol si tvár a vyšiel na raňajšie slnko.

Traja muži – opálení starci na tenkých dôchodcovských nohách – prestali hrať a zízali naňho. Jeden z nich si napravil okuliare:

„Mladý muž, chýba nám partner do štvorhry, mali by ste chuť…?“

Harry sa sústredil na to, aby hovoril pokojne:

„Prepáčte, páni. Mám tenisový lakeť.“

Harry cítil ich pohľady, aj keď vchádzal do štvrte Skoyen. Tu by mal chodiť autobus.

Truls Berntsen zaklopal na dvere svojho sekčného šéfa.

„Ďalej!“

Bellman telefonoval postojačky. Vyzeral pokojne, no Truls ho poznal dobre. Rukou si neustále prehrabával vlasy, rozprával trochu rýchlejšie, od sústredenia mal na čele vrásku.

Bellman sa rozlúčil a zložil.

„Zlé ráno?“ spýtal sa Truls a podal Bellmanovi šálku s horúcou kávou.

Šéf sa prekvapene pozrel na šálku, no prijal ju.

„Volal policajný prezident,“ kývol Bellman na telefón. „Novinári sa doňho pustili kvôli tej starej dáme z Madserud allé. V podstate jej niekto rozstrieľal dom a ja mám vysvetliť, čo sa stalo.“

„Čo si mu povedal?“

„Že operačná centrála vyslala hliadku, keď nás strážnik z cintorína Vestre gravlund informoval o hanobení hrobu Gusta Hanssena. Páchateľom sa podarilo uniknúť, ale krátko nato sa ozvala streľba z Madserud allé. Ktosi strieľal na človeka, ktorý sa tam vlámal do domu. Dáma je v šoku, opakuje dokola, že dotyčný bol zdvorilý mladík, vysoký dva a pol metra, s jazvou cez celú tvár.“

„Podľa teba streľba súvisí s hanobením hrobu?“

Bellman prikývol. „Na jej dlážke sme našli hlinu, ktorá takmer určite pochádza z hrobu. Policajný prezident sa chcel ubezpečiť, že sa opäť nezačala vojna gangov. A že mám situáciu pod kontrolou.“

Bellman prešiel k oknu a prstom si prešiel po úzkom nose.

„Preto si ma zavolal?“ spýtal sa Truls a opatrne si odpil z kávy.

„Nie,“ odvetil Bellman, obrátený k nemu chrbtom. „Chcel som sa ťa spýtať na ten večer, keď sme dostali anonymný tip, že sa celý gang Los Lobos stretne v McDonalde. Nezúčastnil si sa na zatýkaní, však?“

„Nie,“ odkašľal si Berntsen. „Nemohol som. V ten večer som bol chorý.“

„Tak ako teraz?“ spýtal sa Bellman, no ani naňho nepozrel.

„Čo?“

„Policajtov zaskočilo, že dvere motorkárskej klubovne neboli zamknuté. A čudovali sa, ako sa tomu Tutuovi, ktorý ju mal podľa Odina strážiť, podarilo uniknúť. Nikto predsa nemohol tušiť, že prídu.

Mýlim sa?“

„Pokiaľ viem,“ nadýchol sa Truls, „iba my.“

Bellman sa díval z okna, pohojdávajúc sa na pätách. Ruky za chrbtom. Dopredu. A dozadu.

Truls si prešiel jazykom po hornej pere. Veril, že nevidieť, ako sa potí. „Ešte niečo?“

Dopredu. A dozadu. Ako chlapec, ktorý sa pokúša dovidieť cez múr, no je primalý.

„Truls, to je všetko. A… ďakujem za kávu.“

Keď sa Truls vrátil do kancelárie, zamieril k oknu. Videl to, čo si musel všimnúť aj Bellman.

Červený plagát pritlčený k stromu.

Pred reštauráciou Schr?der už o dvanástej zopár smädných duší čakalo, kedy Nina konečne otvorí.

„Bože môj,“ vzdychla si, keď zbadala Harryho.

„Pohoda, neprišiel som na pivo, len sa chcem naraňajkovať,“ upokojil ju Harry. „A potrebujem službičku.“

„Mám na mysli krk,“ Nina otvorila dvere. „Je celý modrý. A čo je to…“

„Lepiaca páska,“ vysvetlil jej Harry.

Nina prikývla a išla pozbierať objednávky. V Schr?derovi vyznávali zásadu, že človek sa do druhých nestará, nanajvýš prejaví základný záujem.

Harry si sadol k svojmu obľúbenému stolu pri okne a zavolal Beate L?nnovej.

Ozval sa odkazovač. Počkal na pípnutie.

„Tu je Harry. Práve som sa zoznámil so staršou paňou, na ktorú som zrejme urobil silný dojem. Asi sa chvíľu budem vyhýbať policajným staniciam. Preto ti v Schroderovi nechávam dve vrecká so zaschnutou krvou. Príď osobne a pýtaj sa na Ninu. Chcem ťa poprosiť ešte o jedno. Bellman začal zbierať adresy z Blindernu. Prosím, tak diskrétne, ako sa len dá, skopíruj všetky zoznamy, skôr než ich do rúk dostane Orgkrim.“

Harry položil. Potom zavolal Rachel. Opäť zaznel odkazovač.

„Ahoj, tu je Harry. Potrebujem nejaké čisté šaty. Viem, že u teba ešte čosi zostalo od… odvtedy.

Trochu si teraz zvýšim životnú úroveň a pôjdem bývať do hotela Plaza. Keby si mi ich tam poslala taxíkom, keď prídeš domov, bolo by to…“ Uvedomil si, že automaticky hľadá slová, čo by ju rozosmiali. Ako parádička, žúžo, alebo chooro dobré. No nič mu nepadlo a tak skončil obyčajným: „…

fajn.“

Pri stole sa zjavila Nina s kávou a s volským okom. Harry vyťukával číslo Hansa Christiana.

Výstražne sa naňho pozrela. V Schr?derovi platil nepísaný zákaz používať počítače, mobilné telefóny a hrať stolové hry. Tu má človek piť, predovšetkým pivo, jesť, rozprávať sa alebo čušať, prinajhoršom čítať noviny. Tolerovalo sa aj čítanie kníh.

Harry jej naznačil, že to potrvá len niekoľko sekúnd, a Nina sa nad ním zľutovala.

Hans Christian sa zároveň zľakol aj potešil: „Harry. Doriti, to bolo, čo? Ako to dopadlo?“

„V rebríčku od jedna po desať…“

„Áno?“

„Počul si o streľbe na Madserud allé?“

„Neverím. To si bol ty?“

„Hans Christian, máš zbraň?“

Harry by odprisahal, že počuje, ako prehltol.

„Mal by som mať?“

„Ty nie. Ja.“

„Harry…“

„Len na sebaobranu. Keby bolo treba.“

Ticho. „Mám len starú loveckú pušku po otcovi. Poľoval s ňou na losy.“

„To znie fajn. Mohol by si ju zobrať, do niečoho zabaliť a do trištvrte hodiny mi ju doniesť do Schr?dera?“

„Môžem to skúsiť. Čo… čo plánuješ?“

„Ja?“ spýtal sa Harry a všimol si Ninin varovný pohľad spoza baru. „Práve som si sadol k raňajkám.“

Keď Truls Berntsen dorazil na cintorín Gamlebyen, všimol si čiernu limuzínu zaparkovanú pred bránou, ktorou zvyčajne vchádzal. Pristúpil bližšie, dvere sa otvorili, vystúpil z nej muž v čiernom. Meral aspoň dva metre. Mal mocné čeľuste, rovné vlasy a vo výraze niečo ázijské, čo si Truls vždy spájal s Laponcami, Fínmi a Rusmi. Bundu mu určite ušili na mieru, napriek tomu mu bola úzka v ramenách.

Poodstúpil a naznačil Trulsovi, aby si sadol na jeho miesto.

Truls spomalil. Ak sú to Dubajovi ľudia, je to nečakané porušenie pravidiel a dohody, že sa nebudú stýkať osobne. Poobzeral sa okolo seba. Nevidel nikoho.

Zaváhal.

Ak sa rozhodli zbaviť zametača, urobia to presne takto.

Zadíval sa na veľkého muža. Z výrazu tváre sa mu nedalo vyčítať nič a Truls nevedel ani posúdiť, či je to dobré alebo zlé znamenie, že sa neunúval zakryť si tvár slnečnými okuliarmi.

Samozrejme, mohol by sa zvrtnúť a utiecť. Ale čo potom?

Q5, zamrmlal Truls a nastúpil do auta.

Dvere sa za ním ihneď zabuchli. Obklopila ho zvláštna tma, určite spôsobená nepriehľadným sklom. Klimatizácia fungovala nezvyčajne účinne, v aute takmer mrzlo. Za volantom sedel muž s tvárou rosomáka. Aj on bol v čiernom a mal rovné vlasy. Určite Rus.

„Fajn, že si mohol prísť,“ povedal hlas za ním. Nepotreboval sa obzrieť. Prízvuk. Je to on. Dubaj.

Muž, ktorého nikto nepozná. Nikto iný nepozná. No ako Trulsovi pomôže, že pozná jeho meno a tvár?

Kto by pohryzol ruku, čo ho kŕmi?

„Chcem, aby si nám našiel jedného chlapa.“

„Našiel?“

„Doniesol. A odovzdal. O zvyšok sa nemusíš starať.“

„Už som vám povedal, že neviem, kde je Oleg Fauke.“

„Nejde nám o Olega Faukeho. Hovorím o Harrym Holem.“

Truls Berntsen neveril vlastným ušiam. „O Harrym Holem?“

„Nepoznáš ho?“

„Jasné, že ho poznám. Robil na úseku násilných trestných činov. Šibnutý ožran. Vyriešil zopár prípadov. Je v meste?“

„Býva v Leonse. Izba číslo 301. Vyzdvihni ho tam presne o polnoci.“

„A ako ho mám vyzdvihnúť?“

„Zatkni ho. Daj ho dole. Povedz, že mu chceš ukázať svoju novú loď. Rob, čo uznáš za vhodné, len ho dostaň do jachtárskeho prístavu. O ostatné sa postaráme. Päťdesiattisíc.“

O ostatné. Chcú zabiť Holeho. Chcú vraždiť. Policajta.

Truls otvoril ústa, aby odmietol, no hlas zo zadného sedadla ho predbehol.

„Eur.“

Nie zostalo nevyslovené, zamrzlo kdesi na polceste medzi mozgom a hlasivkami. Namiesto toho zopakoval slová, ktoré síce počul, no stále im neveril:

„Päťdesiattisíc eur?“

„Takže?“

Pozrel sa na hodinky. Zostávalo mu jedenásť hodín. Odkašlal si.

„Ako viete, že bude o polnoci v izbe?“

„Lebo vie, že prídeme.“

„Čo?“ začudoval sa Truls. „Hádam preto, že nevie, že prídeme, nie?“

Hlas za ním sa zasmial. Ten smiech znel ako motor dreveného člna. Buch, buch.

31/

O štvrtej stál Harry pod sprchou na deviatom poschodí hotela Radisson Plaza. Veril, že páska na krku znesie horúcu vodu, jemu aspoň na chvíľu utlmila bolesť. Dostal izbu číslo 1937, a keď si bral kľúč, prebleslo mu mysľou, že je to rok narodenia kráľa. S tým súvisí Koestlerova teória o koincidencii a všetky také výmysly. Harry na ne neveril. Veril v schopnosť ľudského mozgu nachádzať systém. Aj tam, kde nijaký neexistuje. Preto ako vyšetrovateľ vždy pochyboval.

Pochyboval a hľadal, hľadal a pochyboval. Videl systém, no pochyboval o vine. Alebo naopak.

Začul pípanie telefónu. Jasné, no zároveň diskrétne a príjemné. Zvuk drahého hotela. Vypol sprchu a podišiel k posteli. Zdvihol slúchadlo.

„Prišla za vami dáma,“ oznámil mu recepčný. „Rachel Fauskeová. Prepáčte, Faukeová. Rada by vám čosi priniesla do izby.“

„Dajte jej, prosím, kľúč a pošlite ju hore,“ odvetil Harry. Pozrel na svoj oblek zavesený v skrini.

Vyzeral, akoby prežil dve svetové vojny. Okolo bokov si obviazal ťažkú osušku. Otvoril dvere, sadol si na posteľ a čakal. Ešte vždy si ich pamätal. Jej trochu tvrdé kroky s vysokou frekvenciou, akoby kráčala v úzkej sukni. Zatvoril oči. Keď ich znovu otvoril, stála pred ním.

„Ahoj, nahý muž,“ usmiala sa, hodila tašky na dlážku a sadla si k nemu. „Čo je toto?“ Prstom prebehla po páske.

„Improvizovaný obväz,“ odvetil. „Nemusela si chodiť osobne.“

„To som pochopila,“ prikývla. „No nenašla som tvoje veci. Zrejme zmizli, keď som sa sťahovala do Amsterdamu.“

Zahodila ich, uvedomil si Harry. Napokon, je to prirodzené.

„Požiadala som Hansa Christiana. Má plnú skriňu šiat, čo nenosí. Nie je to celkom tvoj štýl, no veľkosťou by ti mali sedieť.“

Otvorila tašky. S hrôzou sledoval, ako vyťahuje košeľu Lacoste, štvoro čerstvo vyžehlených trenírok, džínsy od Armaniho s pukmi, pulóver s véčkovým výstrihom, bundu značky Timberland, dve košele s hráčom póla na hrudi, a dokonca topánky z mäkkej hnedej kože.

Keď ich začala vešať do skrine, vstal, aby jej pomohol. Ustúpila a s úsmevom ho pozorovala.

„Nechcel si si kupovať nové veci, kým sa na tebe oblek nerozpadne, čo?“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry a poposúval vešiaky. Šaty boli cudzie, no vôňu poznal. „Musím priznať, že som zvažoval kúpu novej košele a treniek.“

„Nemáš čisté trenky?“

Harry na ňu pozrel. „Definuj, čo je čisté.“

„Harry!“ S úsmevom ho štuchla do ramena.

Usmial sa. Ruku si nechala položenú na jeho pleci.

„Si teplý,“ povedala potichu. „Máš horúčku. Si si istý, že pod tým takzvaným obväzom nemáš infekciu?“

S úsmevom zavrtel hlavou. Podľa pulzujúcej, tupej bolesti vedel, že rana sa mu zapálila. No dlhoročné skúsenosti z policajnej práce mu prezradili ešte čosi. Polícia určite vypočula barmana aj hostí z Cobainovho baru a dozvedela sa, že muž, ktorý zabil útočníka, ušiel z podniku s hlbokými ranami na krku a brade. Nepochybne sa obrátili na všetky pohotovosti aj kliniky v meste. Lenže teraz nemá čas trčať vo väzbe.

Pohladkala ho po pleci, pri krku a po hrudi. Pochopil, že vníma tlkot jeho srdca. Rachel bola ako televízor Pioneer, ktorý prestali vyrábať, lebo bol pridobrý, čo človek zistil podľa toho, že čierna farba na monitore bola skutočne čierna.

Podarilo sa mu okno aspoň pootvoriť. Hotel netúžil po samovrahoch. Aj na deviate poschodie doliehali zvuky popoludňajšej premávky, občasné trúbenie auta a odkiaľsi, možno z inej izby, nejaká hudba.

„Si si istá, že to chceš?“ spýtal sa chrapľavo. Prikývla s rukou na jeho pleci, s pohľadom upretým naňho ako tanečnica tanga.

Prikývla.

Bola taká neuveriteľne skutočná, až sa mu krútila hlava. Ani si nevšimol, kedy nohou zabuchla dvere. Len počul, ako zvláštne mäkko zacvakli. Pripomínalo to nežný bozk.

Kým sa milovali, myslel iba na ňu a jej vôňu. Čierne vlasy, obočie aj oči. Vôňa parfumu, na ktorý sa jej nikdy nepýtal, no patril k nej, cítil ho na jej šatách a preniesol sa aj na jeho oblečenie, keď viseli v skrini tesne vedľa jej šiat. Teraz sa vznášala v hotelovej skrini. Lebo šaty toho druhého tiež viseli v jej skrini. A odtiaľ ich vybrala, vôbec nebola uňho, možno to ani nebol nápad toho druhého muža, jednoducho všetko vzala zo skrine a priniesla. No Harry nenamietal. Lebo vedel, že si ju len požičiava.

Prišla za ním a on ju môže prijať, alebo odmietnuť. Radšej mlčal. Miloval ju ako predtým, náruživo a pomaly. Nedal sa ovplyvniť jej naliehaním a netrpezlivosťou, pokračoval pomaly a vášnivo, až ho chvíľami preklínala, chvíľami vzdychala od rozkoše. Záležalo mu na tom, chcel to robiť práve takto, lebo vedel, že si ju len požičiava. Mal len týchto pár hodín.

A keď pri orgazme zmeravela a zadívala sa naňho raneným pohľadom, vrátili sa im všetky spoločné noci. Mal chuť usmievať sa.

Potom sa delili o cigaretu.

„Prečo si mi nepovedala, že ste spolu?“ spýtal sa, vdýchol dym a podal jej cigaretu.

„Lebo nie sme. Je to len… dočasný núdzový prístav.“ Zavrtela hlavou. „Neviem. Už nič neviem.

Mala by som sa strániť všetkého a všetkých.“

„Je to dobrý chlap.“

„Veď práve. Potrebujem dobrého chlapa, tak prečo potom nechcem dobrého chlapa? Prečo sme tak prekliato iracionálni, keď presne vieme, čo potrebujeme?“

„Človek je chorý, zničený tvor,“ odvetil Harry. „A neexistuje nič, čo by ho vyliečilo. Celý život iba tlmí bolesť.“

Rachel sa k nemu pritisla. „Toto sa mi na tebe páči. Tvoj neochvejný optimizmus.“

„Drahá moja, šíriť radosť pokladám za svoju povinnosť.“

„Harry?“

„Hm.“

„Existuje cesta späť? Pre nás dvoch?“

Harry privrel oči. Počúval tlkot srdca. Svojho a Rachelinho.

„Naspäť nie.“ Obrátil sa k nej. „No ak si myslíš, že ešte máš v sebe trochu budúcnosti…“

„Myslíš to vážne?“

„Teraz len tak postkoituálne tárame, však?“

„Si blázon.“ Pobozkala ho na líce, podala mu cigaretu a vstala. Obliekla sa.

„Môžeš bývať u mňa.“

Zavrtel hlavou. „Teraz je to takto najlepšie.“

„Nezabúdaj, že ťa ľúbim,“ povedala. „Nikdy na to nezabudni. Nech sa stane čokoľvek. Sľubuješ?“

Prikývol. Zatvoril oči. Dvere sa opäť mäkko zatvorili. Potom znova otvoril oči. Pozrel sa na hodinky.

Teraz je to takto najlepšie.

Čo iné mohol robiť? Vrátiť sa s ňou na Holmenkollen, postarať sa, aby ho tam Dubaj vystopoval, a zatiahnuť Rachel aj do tohto súboja, ako sa to stalo pri Snehuliakovi? Lebo teraz už pochopil, že od prvého dňa sledujú jeho kroky. Zbytočne vyzýval Dubaja na stretnutie prostredníctvom dílerov.

Našli ho, skôr než on našiel ich. A potom našli Olega.

Jeho jedinou výhodou bolo, že si môže vybrať miesto činu. Vybral si. Nie tento hotel. Tu si dožičil len krátky oddych, zopár hodín spánku, aby nabral sily. Miesto činu sa volá Leons.

Zvažoval, či nezavolá Hagenovi. Alebo Bellmanovi. Vysvetlí im situáciu. Lenže tí by nemali inú možnosť, iba ho zatknúť. Aj tak je len otázkou času, kedy polícia spojí tri opisy páchateľa, ktoré získali od barmana z Kvadratúry, strážnika z cintorína a starej panej z Madserud allé. Muž vysoký meter deväťdesiattri, v ľanovom obleku, s jazvou na tvári a s obviazaným krkom a bradou. Čoskoro vyhlásia pátranie po Harrym Holem. Nezostalo mu veľa času.

Vstal, zastonal od bolesti, otvoril šatník.

Obliekol si čisté trenky a košeľu s hráčom póla. Pozrel sa na rifle od Armaniho. Potichu zanadával a vybral ľanový oblek.

Potom zložil z poličky tenisovú tašku. Hans Christian mu vysvetlil, že do inej tašky sa puška nezmestí.

Harry si ju prehodil cez plece a vyšiel z izby. Dvere sa za ním zabuchli.

32/

Nie som si istý, či viem opísať, ako prišlo k zmene na tróne, keď violín prevzal moc a začal rozhodovať o nás, a nie naopak. Všetko sa posralo: dohoda, o ktorú som sa pokúšal s Ibsenom, lúpež v Alnabru. Oleg chodil po meste v svojej hlbokej ruskej depresii a tvrdil, že život bez Irene nemá zmysel. Po troch týždňoch sme predrogovali viac, než sme zarábali, boli sme zhúlení aj v práci a uvedomovali sme si, že sa rútime do pekla. No aj to nás už zaujímalo menej ako ďalšia dávka. Znie to ako odporné klišé, je to klišé, no je to stopercentná pravda. Tak hnusne jednoduché a tak dokonale nemožné. S čistým svedomím môžem tvrdiť, že som nikdy nikoho neľúbil, teda tak naozaj. Beznádejne som však miloval violín. Lebo kým Oleg si ním tíšil bolesť srdca, ja som si ho dával ako treba.

Pre pocit šťastia. Myslím to vážne. Chcel som byť odporne šťastný. Bolo to lepšie ako jedlo, sex, spánok, lepšie než dýchanie.

A preto ma ani neprekvapilo, keď si ma Andrej raz večer odtiahol nabok a oznámil mi, že starec si robí starosti.

„It’s OK,“ odvetil som.

Vysvetlil mi, že ak sa nespamätáme a od zajtrajšieho dňa nezačneme chodiť do práce čistí, starec odkazuje, že ma prinúti ísť na liečenie.

Smial som sa. Odvetil som, že doteraz som netušil, že moje zamestnanie má aj sociálne výhody.

Máme s Olegom nárok aj na zubára a dôchodok?

„Not Oleg.“

Z jeho pohľadu som pochopil, čo to znamená.

Ibaže zatiaľ som neplánoval vytriezvieť. Ani Oleg. Srali sme na všetko a hneď nasledujúci večer sme si zalietali nad najvyššími mrakodrapmi Osla, predali sme polovicu tovaru, zvyšok sme si vzali a v požičanom aute sme vyrazili do Kristiansandu. Na plné gule sme si púšťali Sinatru. I Got Plenty Of Nothing. Bola to pravda, nemali sme ani len vodičák. Napokon spieval aj Oleg, hoci tvrdil, že chcel len prehlušiť Sinatru a moju maličkosť. Smiali sme sa a pili teplé pivo ako za starých čias. Ubytovali sme sa v hoteli Ernst, ktorý nebol až taký márny, ako to znie, no keď sme sa spýtali, kde v meste nájdeme dílerov, odpoveďou nám bol len prihlúply pohľad recepčného. Oleg mi porozprával o miestnom festivale, čo zrušil nejaký idiot, ktorý tak veľmi chcel byť guru, že popozýval kopec skupín, ktoré si mesto nemohlo dovoliť. Miestni kresťania dokonca vykrikovali, že až polovicu mladých od osemnásť do dvadsaťpäť ten festival urobil závislými od drog. Nijakých narkomanov sme nenašli, motali sme sa po tmavej pešej zóne, kde sme stretli jedného opilca a štrnástich idiotov, ktorí sa nás pýtali, či nechceme spoznať Ježiša.

„Ak si dá violín, prečo nie,“ odvetil som.

No Ježiš si očividne nepichal violín, a tak sme sa vrátili do hotelovej izby a strelili si na dobrú noc.

Netuším, prečo sme v tej diere zostali. V kuse sme boli zdrogovaní a spievali sme Sinatru. Raz v noci som sa zobudil na to, že Oleg stojí nado mnou. V náručí držal nejaké odporné psisko. Vraj sa zobudil na škripot bŕzd za oknom, a keď vyzrel von, psisko ležalo na ulici. Nevyzeralo dobre. Zhodli sme sa, že má zlomenú chrbticu. Navyše hromadu starých zranení. To chúďa si muselo užiť veľa bitky, bohvie, či od majiteľa alebo iných psísk. Ale inak bolo pekné. Jeho hnedé pokojné oči hľadeli na mňa, akoby bolo v mojej moci napraviť všetku neprávosť. A tak som to skúsil. Dal som mu jedlo a vodu, hladkal som ho a prihováral sa mu. Oleg povedal, že ho musíme zobrať k veterinárovi, no ja som vedel, čo by tam s ním urobili, a tak sme si ho nechali v hotelovej izbe, na dvere sme zavesili ceduľku DON’T DISTURB

a dovolili mu ležať v našej posteli. Striedavo sme pri ňom bdeli a kontrolovali sme, či dýcha. Len si tak ležalo, bolo čoraz teplejšie, no pulz slabol. Na tretí deň som mu dal meno. Rufus. Prečo nie? Je fajn mať meno, keď už máš zomrieť.

„Trpí,“konštatoval Oleg. „Zverolekár ho uspí injekciou. To vôbec nebolí.“

„Nikto nebude pichať do Rufusa nejakú odpornú lacnú zvieraciu drogu,“ rozhodol som sa a naplnil striekačku.

„Zbláznil si sa?“ vykríkol Oleg. „Tam je violínu za dve tisícky.“

Možno. Rufus však tento svet opustil vo veľkom štýle.

Zdá sa mi, že cestou domov bolo zamračené. Určite nám nespieval Sinatra, vôbec nikto nespieval.

Po návrate do Osla sa Oleg strašne bál, čo sa stane. Zvláštne, no ja som bol úplne v pohode. Akoby som vedel, že starec sa nás ani nedotkne. Boli sme dvaja neškodní narkomani na ceste do pekla.

Bez peňazí, bez práce a čo nevidieť aj bez violinu. Oleg zistil, že výraz junkie má viac než sto rokov.

Vznikol, keď prví heroinisti kradli staré železo v prístave vo Philadelphii a predávali ho, aby z toho financovali svoje hobby. A presne to sme začali robiť s Olegom. Vkrádali sme sa na stavenisko pri prístave v Bjorvike a kradli všetko, čo sa nám dostalo do rúk. Meď a náradie mali pre nás cenu zlata. Meď sme predávali do zberu v Kalbakkene, nástroje robošom z Litvy.

No keď nás s týmto nápadom začalo byť priveľa, ploty vyrástli, pribudlo nočných strážnikov, občas sa zjavil fízel a kupci sa vytratili. A tak sme len posedávali, nonstop bičovaní absťákom ako drsným otrokárom. Vedel som, že musím prísť na skutočne geniálne riešenie, Endlosung. A tak som naň prišiel.

Samozrejme, že Olegovi som nič nepovedal.

Celý deň som si pripravoval prejav. Potom som jej zavolal.

Irene sa práve vrátila z tréningu. Zdalo sa, že ma rada počuje. Hovoril som hodinu bez prestania.

Ešte som ani neskončil, keď sa srdcervúco rozrevala.

Ďalší večer som zašiel na hlavnú stanicu, a keď dorazil vlak z Trondheimu, čakal som ju na peróne.

Objala ma, slzy jej tiekli prúdom.

Taká mladá. Taká starostlivá. Taká vzácna.

Už som spomínal, že som nikdy nikoho neľúbil. To jednoducho viem. No vtedy som k tomu nemal ďaleko, lebo som sa tiež takmer rozplakal.

33/

Harry počul kostolné zvony pootvoreným oknom izby číslo tristojeden. Odbili jedenásťkrát. Boľavý krk a brada mali tú výhodu, že ho udržiavali v bdelom stave. Vstal, sadol si na stoličku, prisunul si ju k stene vedľa okna, otočil sa k dverám a pušku si položil na kolená.

Na recepcii si vypýtal silnú žiarovku namiesto vypálenej a kladivo na pribitie pár klincov vytŕčajúcich z prahu. Povedal, že to zvládne aj sám. Potom vymenil slabú žiarovku na chodbe a kladivom uvoľnil a odstránil prah.

Z tohto miesta uvidí tieň v škáre pod dverami, keď prídu.

Opäť si zapálil. Skontroloval pušku. Dofajčil zvyšok škatuľky. Zvony za oknom odbili dvanásťkrát.

Zazvonil telefón. Beate. Oznámila, že získala kópie štyroch z piatich zoznamov hliadok, ktoré mapovali okolie Blindernu.

„Posledná hliadka z terénu práve odovzdala zoznam Orgkrimu.“

„Ďakujem. Bola si za Ninou v Schr?deri?“

„Jasné. Súdnym lekárom som povedala, že táto analýza má prioritu. Práve na tom robia.“

Ticho.

„A?“ spýtal sa Harry.

„A čo?“

„Beate, poznám tento tón. Máš ešte niečo.“

„Harry, analýzu DNA neurobíš za pár hodín. Na…“

„… stopercentný výsledok môžeme čakať aj niekoľko dní,“ prerušil ju Harry.

„Áno. Takže zatiaľ nie je stopercentná.“

„A koľkopercentná?“ Harry zachytil kroky na chodbe.

„Nuž, existuje najmenej päťpercentná pravdepodobnosť, že sa mýlime.“

„Získala si predbežný profil DNA a našla zhodu v databáze, však?“

„S predbežnými analýzami si len overujeme, kto to nemôže byť.“

„S kým sa zhoduje?“

„Neprezradím ti nič, kým…“

„Beate.“

„Nie. No môžem ti povedať toľko, že to nie je Gustova krv.“

„A čia?“

„Ani Olegova. Stačí?“

„Fajn,“ prikývol Harry a uvedomil si, že takmer nedýcha. „Ale…“

V škáre pod dverami sa zjavil tieň.

„Harry?“

Harry položil. Namieril na dvere. Čakal. Tri krátke zaklopania. Čakal. Načúval. Tieň sa nehýbal.

Po špičkách sa popri stene prešmykol k dverám, aby sa nedostal do dosahu prípadnej strely. Priložil oko k priezoru.

Videl chrbát muža.

Bol nízky a bunda na ňom visela. Zo zadného vrecka mu trčalo čosi čierne, možno čiapka. No nemal opasok. Ruky držal tesne pri tele. Ak má zbraň, musí ju mať v puzdre na hrudi alebo za pásom. Ani jedno nebolo pravdepodobné.

Muž sa obrátil k dverám a opäť zaklopal, tentoraz silnejšie. Harry zadržal dych a skúmal jeho znetvorenú tvár. Znetvorenú a nezameniteľnú. S výrazným predkusom.

Kartou zavesenou na krku si pošúchal bradu. Takú nosia policajti pri zatýkaní. Doriti! Polícia predbehla Dubaja.

Harry zaváhal. Ak v ruke drží zatykač, má aj povolenie na prehliadku, ktoré predložil na recepcii, aby mu vydali kľúč. Harryho mozog analyzoval možnosti. Zakradol sa k skrini a pušku odložil medzi šaty. Potom otvoril dvere. Spýtal sa: „Čo chceš a kto si?“ Pohľadom rýchlo skontroloval chodbu.

Muž naňho prekvapene pozrel. „Hole, bože, ty vyzeráš. Pustíš ma ďalej?“ Ukázal mu preukaz.

Harry prečítal jeho meno. „Truls Berntsen. Pracoval si pre Bellmana, však?“

„Ešte stále pracujem. Pozdravuje ťa.“

Harry ustúpil a nechal Berntsena vojsť prvého.

„Máš to tu útulné,“ pochválil ho Berntsen, obzerajúc sa okolo seba.

„Sadni si,“ ponúkol ho Harry a kývol na posteľ. Sám si sadol na stoličku k oknu.

„Žuvačku?“

„Vytiahne mi plomby. Čo chceš?“

„Priateľský ako vždy?“ Berntsen sa zarehotal, žuvačku zroloval do guľôčky a vložil si ju za zuby.

Harry sledoval tón hlasu, reč tela, pohyby očí, pach. Berntsen sa správal uvoľnene, a predsa hrozivo.

Otvorené dlane, nijaké prudké pohyby, oči zbierajúce údaje, mapujúce situáciu. Na niečo sa chystal.

Harry už ľutoval, že odložil pušku. Ilegálna držba zbrane momentálne určite nebola jeho najväčší problém.

„Ide o to, že v súvislosti so včerajším zhanobením hrobu Gusta Hanssena sme našli krv na jeho košeli. Analýza DNA dokázala, že je tvoja.“

Harry sa díval na Berntsena. Medzi prstami žmolil alobal zo žuvačky. Harry si už spomenul. Volali ho Beavis.

Bellmanov poskok. Prefíkaný idiot. A nebezpečný. Forrest Gump gone bad.

„Netuším, o čom hovoríš.“

„Naozaj nie?“ vzdychol si Berntsen. „Že by sme mali chybu v databáze? Tak sa teda rýchlo obleč, odveziem ťa na policajnú stanicu a urobíme novú krvnú skúšku.“

„Hľadám dievča,“ nereagoval Harry. „Irene Hanssenovú.“

„Hľadal si ju na tom cintoríne?“

„Od leta je nezvestná. Ide o nevlastnú sestru Gusta Hanssena.“

„To sú mi novinky! Napriek tomu pôjdeš so mnou…“

„Dievča uprostred,“ pokračoval Harry. Z vrecka vytiahol fotografiu rodiny Hanssenovcov a podal ju Berntsenovi. „Potrebujem trochu času. Nie veľa. Potom pochopíte, prečo som konal takto. Sľubujem, že o štyridsaťosem hodín sa prihlásim sám.“

„Štyridsaťosem hodín,“ zopakoval Berntsen a zadíval sa na fotografiu. „Výborný film. Nolte a ten neger McMurphy?“

„Murphy.“

„Presne tak. Prestáva to byť smiešne. Nie je to čudné? Niečo máš, a jedného dňa o to prídeš. Aký je to pocit?“

Harry sa naňho zadíval. Už si nebol taký istý prirovnaním k Forrestovi Gumpovi. Berntsen držal fotografiu proti svetlu. Sústredene žmúril.

„Poznáš ju?“

„Nie,“ odvetil Berntsen a fotografiu vrátil Harrymu. Očividne sa mu sedelo nepohodlne na niečom, čo mal v zadnom vrecku, lebo si to rýchlo preložil do vrecka bundy. „Odveziem ťa na policajnú stanicu a tam zvážime tých tvojich štyridsaťosem hodín.“

Hovoril uvoľnene. Príliš uvoľnene. Vtom si Harry uvedomil, že Beate žiadala prioritu na svoju analýzu DNA, a predsa nemá v rukách stopercentný výsledok. Ako je teda možné, že Berntsen už stihol analyzovať krv na Gustovej košeli? A ešte čosi. Berntsen nebol dosť rýchly. Nebola to čiapka, ale kukla. Akú použili pri Gustovej poprave.

Harryho nasledujúca myšlienka zapadla ako posledný kamienok do mozaiky. Zametač.

Takže predsa len prvá neprišla polícia, ale Dubajov lokaj.

Harry si spomenul na pušku v skrini. No už bolo neskoro, na chodbe začul ďalšie kroky. Dvaja ľudia. Jeden z nich musel byť mohutný, lebo pod jeho nohami praskali parkety. Kroky zastali za dverami, zjavili sa tiene dvoch párov naširoko rozkročených nôh. Samozrejme, mohol dúfať, že sú to Berntsenovi kolegovia a skutočne ho prišli zatknúť. No počul praskot parkiet. Presne takýto mohutný chlap bežal za ním cez Frognerov park.

„Tak poď,“ naliehal Berntsen, vstal a postavil sa pred Harryho. Akoby náhodou si pošúchal hruď pod bundou. „Vyjdeme si na malý výlet. V dvojici.“

Kývol na tiene pod dverami. Medzi pármi nôh sa zjavil piaty tieň. Dlhý. Truls sledoval jeho pohľad.

Vtom Harry na jeho tvári zbadal úprimné prekvapenie. Také ľudia ako Truls Berntsen nevedia zahrať.

Takže to nie sú Berntsenovi ľudia.

„Uhni od dverí,“ zašepkal Harry.

Truls prestal prežúvať a pozrel sa na Harryho.

Truls Berntsen rád nosil svoju pištoľ Steyr na hrudi tak, aby ju ľudia nevideli, keď stál tvárou k nim. No keďže vedel, že Harry Hole je skúsený vyšetrovateľ, vyškolený v FBI v Chicagu, tušil, že určite si všimne hrboľ na tradičných miestach. Nepredpokladal, že svoj Steyr použije hneď, iba sa držal vlastného plánu. Ak sa Harry začne brániť, Steyr mu pritisne k chrbtu a vyvedie ho von. Nasadí si kuklu, aby prípadní svedkovia nemohli opísať človeka, s ktorým videli Harryho Holeho krátko predtým, než zmizol zo zemského povrchu. Saab mal zaparkovaný v bočnej uličke, dokonca rozbil pouličnú lampu, aby nikto nemohol prečítať jeho ešpézetku. Päťdesiattisíc eur. Trpezlivo začne prikladať tehlu k tehle, napokon si postaví dom na Hoyenhallene nad nimi, aby dovidel do ich okien.

Aby ju videl.

Harry Hole už nebol taký gigant, akého si pamätal. A bol škaredší. Bledý, škaredý, špinavý a unavený. Rezignovaný, nesústredený. Táto práca bude jednoduchšia, než čakal. Preto keď ho Harry pošepky požiadal, aby odstúpil od dverí, najprv ho to nahnevalo. Ten chlap chce na ňom skúšať nejaké detské triky, keď všetko vyzerá tak nádejne? No potom si uvedomil tón hlasu. Policajt v kritickej situácii. Nijaké prikrášľovanie ani dramatizovanie, len neutrálna, chladná dikcia, čo nedávala šancu niečo nepochopiť. Zato však dávala šancu prežiť.

A tak Truls Berntsen inštinktívne ustúpil nabok.

V tej chvíli do izby vletela horná časť drevených dverí.

Truls Berntsen sa zvrtol, pochopil, že strieľajú zo zbrane so zrezanou hlavňou, aby zasiahli čo najväčšiu plochu. Siahol pod bundu.

Hodil sa dozadu na posteľ, vytasil pištoľ a už ju držal vo vystretej ruke, keď sa rozletel aj zvyšok dverí. Počul rinčanie okna za chrbtom, potom všetko prehlušila ďalšia streľba.

Ochromil ho hluk, akoby sa do izby vovalila lavína.

Vo dverách videl obrysy dvoch chlapov. Väčší z nich znova zamieril. Hlavou sa takmer dotýkal zárubne, musel mať poriadne cez dva metre. Truls stlačil spúšť. A ešte raz. Cítil nádherný spätný náraz a ešte krajšiu istotu, že tentoraz to je naozaj, nech sa potom deje, čo sa deje. Väčší chlap sa strhol, mykol hlavou, urobil pár krokov dozadu a zmizol. Truls namieril na druhého muža, ktorý sa nehýbal. Truls ho sledoval v hľadáčiku. No nestlačil spúšť. Už ho videl jasnejšie. Tvár rosomáka, akú si Truls vždy spájal s Laponcami, Fínmi a Rusmi.

A teraz ten chlap zdvihol pištoľ, namieril. Prst priložil na spúšť.

„Easy, Berntsen,“ povedal.

Truls Berntsen zrúkol.

Harry sklonil hlavu, skrčil sa a pokúšal sa kryť pred streľbou. Padal tým smerom, kde tušil okno.

Cítil, ako sa sklenená tabuľa ohýba, potom akoby pochopila, že je zo skla, a povolila.

Letel voľným pádom.

Čas sa na chvíľu zastavil, akoby klesal vo vode. Harryho ruky aj nohy sa pomaly rozhýbali ako lopatky kolesa. Intuitívne sa usilovali zastaviť telo, ktoré sa chystalo na salto vzad. Hlavou sa mu preháňali nedomyslené myšlienky. Predstava, že pristane na hlave a krku.

Našťastie, nemal záclony.

Pred očami sa mu mihla tvár nahej ženy z náprotivného okna.

Potom ho prijalo čosi mäkké. Prázdne kartónové škatule, staré noviny, použité plienky, škatule od mlieka a starý chlieb z hotelovej kuchyne a filtre s vlhkou kávou.

Ležal na chrbte v otvorenom kontajneri, pršali naňho črepy. V okne nad sebou videl záblesky, akoby ho snímal nadšený fotoreportér. Výstrely. Napriek tomu vládlo zvláštne ticho, akoby výstrely sledoval v televízore s vypnutým zvukom. Cítil, že mu povolila páska na krku. A z neho opäť tečie krv.

Na krátky okamih zmätene pripustil, že zostane ležať. Zavrie oči, zaspí a nechá sa unášať. To, že vstal, vyskočil z kontajnera a rozbehol sa k bráne, akoby len pozoroval v kine. Sprevádzaný revom z okna otvoril bránu a vybehol na ulicu. Pošmykol sa na kanálovom kryte, no ustál to. Zaregistroval, ako sa naňho usmiala akási černoška a poslala mu vzdušný bozk, potom zrejme pochopila situáciu a rýchlo odvrátila zrak.

Bežal.

A rozhodol sa, že odteraz už neprestane bežať.

Kým nedobehne do cieľa.

Kým sa to neskončí, kým ho nedostanú.

Veril, že to nepotrvá dlho.

Kým sa dočká, bude robiť to, na čo je korisť predurčená. Unikať, usilovať sa prežiť zopár hodín, zopár minút, potom posledných niekoľko sekúnd.

Srdce sa mu nahnevane rozbúchalo. Keď prebehol ulicou pred nosom nočného autobusu a pokračoval k hlavnej stanici, rozosmial sa.

34/

Harry sa ocitol v zajatí. Práve sa zobudil a nič iné mu nezišlo na um. Na stene nad hlavou visela názorná kresba ľudského tela. Vedľa neho jemne vyrezávaná drevená postava ukrižovaného muža, ktorý čoskoro vykrváca. A o kúsok ďalej zasa rad skriniek s liekmi.

Otočil sa na prični. Pokúšal sa pokračovať, kde včera prestal. Pochopiť celkový obraz. Poznal množstvo bodov, no zatiaľ sa mu ich nedarilo spojiť. A aj tie body viac tušil, než videl.

Prvý predpoklad. Truls Berntsen je zametač. V pozícii zamestnanca Orgkrimu bol pre Dubaja na nezaplatenie.

Druhý predpoklad. Beate v databáze DNA našla zhodu s Berntsenom. Preto mu nechcela prezradiť nič, kým si nebude stopercentne istá. Analýza krvi pod Gustovými nechtami smerovala k človeku z ich radov. A ak to je pravda, Gusto poškrabal Berntsena v deň svojej smrti.

Ďalej to však bolo komplikovanejšie. Ak Berntsen pracoval pre Dubaja a dostal za úlohu popraviť Harryho, čo tam hľadali Blues Brothers a prečo sa pokúšali skántriť oboch? Ak to boli Dubajovi chlapi, ako je možné, že sa takto pustili do zametača? Možno predsa len nepatrili do jednej bandy, alebo išlo o zle pripravenú akciu? Čo ak sa Berntsen na vlastnú päsť pokúšal zabrániť Harrymu, aby odovzdal dôkazy z Gustovho hrobu, a tým ho odhalil?

Zarinčali kľúče. Vzápätí sa otvorili dvere.

„Dobré ránko,“ zaštebotala Martine. „Ako sa cítiš?“

„Lepšie,“ zaklamal Harry a pozrel sa na hodinky. Šesť hodín ráno. Zhodil zo seba vlnenú deku a položil nohy na dlážku.

„Naša nemocničná miestnosť nie je určená na poskytovanie nocľahu,“ oznámila mu Martine.

„Zostaň ležať, previažem ti krk.“

„Ďakujem, že si ma v noci prijala,“ povedal potichu Harry. „No ako som spomínal, v tejto chvíli nie je práve bezpečné skrývať ma, radšej čím skôr vypadnem.“

„Ľahni si!“

Harry sa na ňu pozrel. Vzdychol si a poslúchol. Zavrel oči a počul Martine, ako otvára a zatvára zásuvky, štrngot nožníc na skle, hlasy prvých hostí prichádzajúcich na raňajky do kaviarne Svetlo majáka o poschodie nižšie.

Kým Martine odmotala obväz, ktorým ho včera ošetrila, Harry vyťukal Beatino číslo. Odkazovač odrapkal strohú výzvu, aby sa vyjadroval stručne. Píp.

„Viem, že krv patrí bývalému vyšetrovateľovi vrážd z Kriposu,“ povedal Harry. „Ak ti to v priebehu dňa potvrdia súdni lekári, zatiaľ o tom nehovor nikomu. To zatiaľ nestačí na vydanie zatykača, a ak ho vyplašíme, hrozí nám, že všetky dôkazy zničí a utečie. Radšej ho zatknime z iného dôvodu, aby sme mohli pracovať v pokoji. Za vlámanie a vraždu v klubovni v Alnabru. Ak sa nemýlim, ide o tú istú osobu, s ktorou sa Oleg pokúšal vylúpiť motorkársky klub. Chlapec sa rozhodol svedčiť. Preto, prosím, zašli fotografiu Trulsa Berntsena, v súčasnosti vyšetrovateľa Orgkrimu, do advokátskej kancelárie Hansa Christiana Simonsena a požiadaj, aby ju predložil Olegovi na identifikáciu.“

Harry položil telefón, zadržal dych. Cítil, že to prichádza surovo a s takou silou, až zavzdychal.

Odvrátil tvár, obsah žalúdka sa tlačil hore.

„Bolí?“ spýtala sa Martine. Krk a bradu omývala kúskom vaty namočenej v dezinfekčnom prípravku. Harry zavrtel hlavou a kývol na fľašku s alkoholom.

„Aha,“ usmiala sa Martine a rýchlo ju zatvorila.

Harry sa prihlúplo usmial a cítil, ako mu na čelo vystúpil pot.

„Nikdy sa to nezlepší?“ spýtala sa potichu Martine.

„Čo?“ zachripel Harry.

Neodpovedala.

Harry pohľadom skúmal steny, hľadajúc rozptýlenie, hocičo, čo by ho priviedlo na iné myšlienky.

Nakoniec sa upriamil na zlatý prsteň, ktorý si sňala a položila na lavicu. Za Richarda sa vydala dávnejšie, prsteň bol poškrabaný, nie nový a hladký ako Torkildsenov z Telenoru. Harryho striaslo.

Začala ho svrbieť pokožka hlavy. Samozrejme, mohol to spôsobiť len pot.

„Pravé zlato?“ spýtal sa.

Martine práve pripravovala nový obväz. „Harry, to je snubný prsteň.“

„No a?“

„Pochopiteľne, že je zo zlata. Nech si akokoľvek chudobný či lakomý, nekúpiš snubný prsteň, ktorý nie je zlatý.“

Harry prikývol. Svrbelo ho to čoraz väčšmi, ježili sa mu všetky chlpy. „Ja áno.“

Harry civel na prsteň. Martine to práve pomenovala. „Jasné, že som asi jediný…“ povedal pomaly.

Jeho zimomriavky boli vždy neomylným signálom.

„Haló, počkaj! Ešte som neskončila.“

„To stačí.“ Harry už stál.

„Určite si od nás zober niečo čisté na oblečenie. Smrdíš odpadkami, krvou aj potom.“

„Mongoli sa pred dôležitými bitkami potierali zvieracími výkalmi,“ odvetil Harry, zapínajúc si košeľu. „Ak mi chceš dať čosi, čo ozaj potrebujem, šálka kávy by…“

Smutne sa naňho pozrela. Zavrtela hlavou a vyšla z dverí.

Harry rýchlo vylovil mobil.

„Áno?“ Hlas Klausa Torkildsena znel ako zo záhrobia. Detský krik v pozadí vysvetľoval dôvod.

„Tu je Harry Há. Torkildsen, ak toto pre mňa urobíš, už ťa nebudem nikdy trápiť. Over mi zopár vysielačov. Potrebujem poznať všetky miesta, kde sa večer dvanásteho júla pohyboval telefón Trulsa Berntsena, bytom kdesi v Manglerude.“

„Nevieme to určiť s presnosťou na štvorcový meter, ani zmapovať…“

„… pohyby v každej minúte. Viem. Urob, čo sa bude dať.“

Ticho.

„To je všetko?“

„Nie, mám ešte jedno meno.“ Harry zavrel oči a zalovil v pamäti. Zamrmlal si ho pre seba. Potom meno nahlas vyslovil do telefónu.

„Poznačil som si. A už nikdy znamená čo?“

„Už nikdy.“

„No dobre,“ povedal Torkildsen. „A ešte čosi.“

„Áno?“

„Polícia sa včera pýtala na tvoje číslo. Nemáš nijaké registrované.“

„Mám čínske. Prečo?“

„Zdalo sa mi, že ich dosť zaujíma, kde si. Čo sa tu deje?“

Harry zložil a zamyslel sa. Vyhlásili po ňom pátranie. Hoci ho nenájdu v telefónnom zozname, spočítajú si dva a dva, a ak skontrolujú Rachelin zoznam hovorov, objavia čínske číslo. Telefón ich privedie k nemu, musí sa ho zbaviť.

Keď sa Martine vrátila so šálkou horúcej kávy, Harry si dvakrát odpil a na rovinu sa jej spýtal, či si môže na pár dní požičať jej telefón.

Pozrela sa naňho svojím priamym, čistým pohľadom a súhlasila. Za predpokladu, že Harry naozaj vie, čo robí.

Harry prikývol, zobral si jej malý červený mobil, pobozkal ju na líce a so šálkou kávy zamieril do kaviarne. Päť stolov už bolo obsadených a ďalší ranní vtáci práve prichádzali. Harry si sadol k voľnému stolu a zo svojej čínskej kópie iPhonu si preniesol najdôležitejšie kontakty. Poslal im esemesku s novým, dočasným telefónnym číslom.

Narkomani sú rovnako nepredvídateľní ako ostatní ľudia, no v niečom sa na nich predsa len dá spoľahnúť. Keď Harry položil na stôl svoj čínsky telefón a odišiel na toaletu, bol si istý, ako to dopadne. Vrátil sa – a po telefóne nebolo ani stopy. Mobil sa vydal na cestu, ktorú polícia čoskoro začne sledovať na telefónnych vysielačoch.

Harry vyšiel na ulicu a zamieril do Granlandu.

Oproti nemu prechádzalo policajné auto. Podvedome sklonil hlavu, vytiahol Martinin mobil a tváril sa, že je pohrúžený do rozhovoru, aby zakryl čo najväčšiu časť tváre.

Auto prešlo okolo neho. Najbližšie hodiny sa musí skrývať.

No ešte dôležitejšie je, že čosi zistil. Vie, kde treba začať.

Truls Berntsen ležal pod hustými konármi ihličnatých stromov a triasol sa ako osika.

Celú noc sa mu v hlave odohrával ten istý film. Muž s tvárou rosomáka ustúpil dozadu a zopakoval svoje easy, akoby prosil o prímerie. Mierili na seba. Tvár patrila šoférovi z limuzíny pri cintoríne.

Dubajovmu chlapovi. Keď sa zohol, aby odtiahol obrovského chlapa, ktorého Truls postrelil, musel prestať mieriť a Truls pochopil, že chlap riskuje život, aby zachránil kamaráta. Ten rosomák musí byť bývalý vojak, bývalý policajt, alebo inak chorobne posadnutý úsilím zachovať si česť. V tej chvíli obor zastonal. Žije. Truls cítil úľavu aj sklamanie. No nechal rosomáka, aby to urobil. Postavil obra na nohy a vliekol ho preč. Len čo vyšli, Truls si navliekol kuklu, prebehol chodbou aj popri recepcii, nasadol do saabu a odviezol sa sem. Neodvážil sa ísť domov. Na tomto tajnom mieste bol v bezpečí.

Tu ho nikto neuvidí, len on to tu pozná. Chodieval sem, aby sa na ňu mohol dívať.

Turisti prichádzajúci do lesov Manglerudu sa držia vyznačených chodníkov a nikdy nevyliezajú na kopček, skrytý v ihličí.

Dom Mikaela a Ully Bellmanovcov ležal na kopci presne oproti. Odtiaľto mal dokonalý výhľad do ich obývačky, kde ju toľkokrát videl sedieť. Jej tvár, útle telo, čo sa rokmi takmer nemenilo. Ešte vždy bola jeho Ullou – najkrajším dievčaťom Manglerudu. Občas tam sedával aj Mikael. Videl ich bozkávať sa a objímať, no vždy zmizli do spálne, keď išlo o viac. Ani nevedel, či by to chcel vidieť.

Lebo najradšej ju vídal samotnú. Na pohovke s knihou, s nohami skrčenými pod seba. Občas sa zadívala do okna, akoby cítila, že ju pozorujú. Vzrušovala ho predstava, že o ňom možno vie. Vie, že stojí tam kdesi vonku.

Teraz však bola v okne tma. Presťahovali sa. Ona sa presťahovala. Pri novom dome si zatiaľ nenašiel také dobré miesto, hoci ho už hľadal. Za daných okolností vôbec nie je isté, či by ho využil.

Nielen to, ani kadečo iné. Stal sa z neho hľadaný muž.

Vlákali ho do pasce. O polnoci vtrhol k Holemu do Leonsu. Sledovali ho pri tom.

Pokúsili sa ho zbaviť. Zamiesť zametača. Ale prečo? Lebo toho vedel priveľa? Ale veď je zametač, a tí vedia priveľa, to je predsa ich práca! Odrazu nič nechápal. Doriti! No dobre, na dôvodoch aj tak nezáleží, musí však nejako prežiť.

Od zimy a únavy ho bolelo celé telo, no neodvážil sa ísť domov, kým sa nerozvidní a nepresvedčí sa, že má voľnú cestu. Len čo za sebou zabuchne dvere, s množstvom výzbroje prežije aj obliehanie.

Samozrejme, mal zabiť oboch, no ak to skúsia ešte raz, ukáže im, že s Trulsom Berntsenom sa neradno zahrávať.

Truls vstal a oprášil zo seba ihličie. Striaslo ho od zimy. Chvíľu mával rukami, aby sa zohrial.

Znova sa zahľadel na dom. Rozvidnievalo sa. Spomenul si na všetky ostatné Ully. Napríklad na tú malú čiernu zo Svetla majáka. Martine. Dlho veril, že ju dostane. Pracuje medzi nebezpečnými ľuďmi, on ju môže chrániť. No ani si ho nevšimla a on ako zvyčajne nemal odvahu na to, aby ju oslovil a zniesol aj prípadné odmietnutie. Je lepšie čakať a dúfať, naťahovať čas, trápiť sa, vidieť možné náznaky aj v tom, v čom menej zúfalí muži vidia obyčajnú priateľskosť. Jedného dňa si napokon všimol, že je tehotná. Prekliata štetka. Všetky sú štetky. Ako tá baba, ktorú používal Gusto Hanssen.

Štetka, samá štetka. Neznáša také ženy. Ani mužov, ktorí vedia, ako ženy donútiť k tomu, aby sa milovali.

Poskočil a rozpažil ruky, no vedel, že do jeho tela sa teplo nevráti už nikdy.

Harry sa vrátil do Kvadratúry. Sadol si do Poštovej kaviarne. Otvárala sa prvá, štyri hodiny pred Schr?derom. Musel sa postaviť do radu smädných pivárov, aby si kúpil čosi ako raňajky.

Najprv zavolal Rachel. Poprosil ju, aby skontrolovala Olegove maily.

„Áno,“ ozvala sa po chvíli. „Píše ti Bellman. Posiela zoznam nejakých adries.“

„Fajn,“ prikývol Harry. „Prepošli ho Beate L?nnovej.“ Nadiktoval jej adresu.

Potom poslal esemesku Beate, oznámil jej, že už má adresy, a dojedol raňajky. Presunul sa do krčmy Stortorvets Gj?stgiveri a ledva dopil ďalšiu šálku kávy, zavolala mu Beate.

„Tvoj zoznam som porovnala s tými, ktoré som skopírovala priamo od hliadok. Čo to je za zoznam?“

„Poslal mi ho Bellman. Chcem si len overiť, či ho dostal kompletný, alebo ho niekto upravoval.“

„Takže. Všetky adresy, čo som mala, sú aj na Bellmanovom zozname.“

„Hm,“ zamyslel sa Harry. „Dobre som si zapamätal, že zoznam jednej hliadky ti chýbal?“

„Harry, o čo ti ide?“

„Pokúšam sa prinútiť zametača, aby nám pomohol.“

„S čím?“

„S nájdením Dubajovho domu.“

Ticho.

„Pokúsim sa získať aj posledný zoznam,“ povedala potichu.

„Ďakujem. Zavoláme si neskôr.“

„Počkaj.“

„Áno?“

„Nie si zvedavý na profil DNA krvi pod Gustovým nechtom?“

35/

Vrcholilo leto, bol som kráľom Osla. Pre Irene som zohnal pol kilogramu violinu a polovicu som predal na ulici. Mal to byť štartovací kapitál na čosi veľké, novú partiu, ktorá vyradí starca. No najprv sa patrilo osláviť začiatok. Za drobné z predaja som si kúpil oblek, ktorý pristal k topánkam, čo mi dala Isabelle Skoyenová. Vyzeral som ako milionár, a keď som vošiel do hotela Grand a rezervoval si najdrahší apartmán, nikto nemihol ani brvou. Oslavovali sme bez prestania. Nonstop. Zabávajúci sa striedali, veď bolo leto v Osle, hromada žien, chalani ako za starých čias, iba užívali trochu tvrdšiu medicínu. Aj Oleg sa rozžiaril a na chvíľu to bol zasa on. Ukázalo sa, že mám viac priateľov, než som si myslel, a drogy sa minuli rýchlejšie, než som čakal. Z Grandu nás vykopli, tak sme sa nasťahovali do Christianie. Potom do Radissonu na námestí Holbergs plass.

Samozrejme, že to nemohlo trvať večne, ale veď čo trvá večne?

Raz či dva razy som pri odchode z hotela na druhej strane ulice zazrel čiernu limuzínu, no takých áut je viac. Iba tam stála.

A tak nevyhnutne nastal deň, keď sa peniaze minuli a opäť som musel predávať. Skrýšu som si urobil v jednej z miestností pre upratovačky o poschodie nižšie, za stropnými obkladmi pri elektrických kábloch. No buď som hovoril zo sna, alebo ma niekto sledoval. Našli ju. A rezervu som nemal.

Boli sme zasa na začiatku. Ibaže my sme sa celkom zmenili. Prišiel čas opustiť hotel. A streliť si prvú dávku, ktorú sme si museli kúpiť na ulici. Keď som chcel zaplatiť za izbu, v ktorej sme si dva týždne užívali, samozrejme, že mi chýbalo pätnásťtisíc.

Nemal som na výber.

Utiekol som.

Z recepcie som trielil na ulicu, vletel som do parku a bežal k moru. Nikto však za mnou neutekal.

Potom som sa vkradol do Kvadratury, aby som si čosi kúpil. Nikde som nevidel jediný dres Arsenalu, len zúfalcov s vpadnutými očami, beznádejne hľadajúcich dílera. Prihovoril sa mi predavač péčka. Tvrdil, že violín sa už niekoľko dní nedá zohnať, že sa zastavil prísun tovaru. No povráva sa, že zopár bystrých štofárov predáva posledné štvrťky po päťtisíc korún na Placi, aby si za ne mohli kúpiť dávku heráku na týždeň.

O piatich tisíckach som mohol len snívať, a tak som pochopil, že som v sračkách. Tri alternatívy.

Predávať, vydierať alebo kradnúť.

Najprv predávať. Čo mi ešte zostalo? Veď som už predal aj nevlastnú sestru. Dostal som nápad.

Odessa. Ležala v skúšobni a Pakistanci v Starom Meste určite vysolia päť litrov za takú parádnu búchačku. Rozbehol som sa do severnej časti. Skúšobňu zrejme vykradli, lebo na dverách visela nová zámka a zosilňovače zmizli. Zostali len bicie. Hľadal som Odessu. Samozrejme, že vzali aj tú. Odporní zlodeji.

Ďalšia možnosť – vydierať. Zastavil som taxík, aby som sa odviezol do Blindernu. Šofér ma buzeroval so zaplatením od chvíle, čo som nastúpil do auta, zrejme ma prekukol. Nechal som ho zastaviť pri železničnej trati, vyskočil som a zbavil sa ho tým, že som prebehol po moste pre chodcov.

Trielil som cez park, hoci za mnou nikto nebežal. Mal som naponáhlo. Len som nevedel prečo.

Otvoril som bránu a zastal pred garážou. Nazrel som dnu cez škáru v železnej rolete. Limuzína tam stála. Zaklopal som na dvere vily.

Otvoril mi Andrej. Povedal, že starec nie je doma. Ukázal som na susedný dom a odsekol som, že určite je tam.

Veď limuzínu má v garáži. Zopakoval, že ataman nie je doma. Povedal som, že potrebujem peniaze.

Vraj mi nemôže pomôcť a už sem ani nemám chodiť. Nástojil som, že potrebujem violín, len tento posledný raz. Odvetil, že violín je dočasne nedostupný, Ibsenovi chýba nejaká zložka a musím niekoľko týždňov počkať. Naznačil som, že pre peniaze alebo violín urobím čokoľvek.

Andrej sa chystal zatvoriť dvere, no stihol som vložiť nohu za prah.

Ak mi ho nedajú, bonznem fízlom, kde býva starec.

Andrej sa na mňa pozrel.

„Are you trying to get yourself killed?“ spýtal sa so svojím smiešnym prízvukom. „Remember Rexo?“

Rozhodil som rukami. Fízli mi dobre zaplatia za informáciu, kde býva Dubaj so svojimi potkanmi.

Ešte pridajú, keď sa dozvedia, čo sa stalo s Rexom. A keď im poviem o mŕtvom špehovi na dlážke v pivnici, naozaj zbohatnem.

Andrej pomaly zavrtel hlavou.

A tak som tomu kozákovi navrhol, aby pašol v čorty, a odišiel som.

Celou cestou k bráne som na chrbte cítil jeho pohľad.

Netušil som, prečo nám s Olegom starec odpustil, že sme mu zmizli s tovarom, no dobre som vedel, že toto mi neprepáči. Nezaujímalo ma to. Bol som zúfalý a vnímal som len hladný krik svojich žíl.

Vyšiel som na chodníček za kostolom. Odtiaľ som sledoval prichádzajúce stareny. Vdovy, kráčajúce k hrobom svojich mužov aj k svojim vlastným, s taškami plnými prachov. No na takúto akciu som nemal žalúdok. Nehybne som stál a potil som sa ako prasa v hrôze pred týmito krehkými osemdesiatročnými strigami. Ja Zlodej. Do popuku.

Bola sobota, v duchu som skúmal zoznam svojich kamarátov, ktorí by mi mohli požičať. Netrvalo mi to dlho. Nikto.

A tak som prišiel na to, kto by mi mal byť ochotný vyjsť v ústrety. Vo svojom vlastnom záujme.

Naskočil som do autobusu, odviezol som sa krížom cez mesto do bohatej východnej časti a vystúpil som v Manglerude.

Truls Berntsen bol tentoraz doma.

Vo dverách svojho bytu na siedmom poschodí si vypočul v podstate totožné ultimátum ako potkan v Blinderne. Ak nevyloží päť litrov, bonznem, že zabil Tutua a odpratal jeho mŕtvolu.

Berntsen sa tváril ľahostajne, no pozval ma ďalej. Vraj sa určite dohodneme.

V pohľade však mal čosi zlé.

Radšej som zostal vonku, no odsekol som mu, že sa s ním nemám o čom dohadovať a buď navalí prachy, alebo ho za prachy udám. Uškrnul sa, vraj polícia neplatí udavačom. No päťtisíc je preňho v pohode, čosi sme spolu prežili, veď sme v podstate kamoši. Povedal, že doma toľko nemá a potrebuje zájsť do bankomatu. Auto stojí v garáži.

Prežúval som jeho slová. Všetky kontrolky mi blikali, no túžba bola silnejšia, zabránila mi racionálne rozmýšľať. A hoci som vedel, že nerobím dobre, prikývol som.

„Takže máš konečný profil?“ spýtal sa Harry a pohľadom skontroloval osadenstvo kaviarne. Nikto podozrivý. Lepšie povedané, kopa podozrivých osôb, no nikto, kto by mohol byť policajt.

„Áno.“

Harry si prechytil telefón do druhej ruky. „Myslím si, že už aj tak viem, koho Gusto poškrabal.“

„Naozaj?“ začudovala sa Beate.

„Áno. Ak si ho našla v databáze, musí byť podozrivý, súdený alebo policajt, ktorý v minulosti mohol znečistiť miesto činu. V tomto prípade platí posledná možnosť. Volá sa Truls Berntsen a je zamestnancom Orgkrimu.“

„Ako vieš, že to je on?“

„Povedzme, že ma k tomu vedie sumár udalostí, čo sa stali.“

„Nezmysel,“ usmiala sa v telefóne. „Hoci nepochybujem, že to máš dôkladne premyslené.“

„Ďakujem.“

„Napriek tomu sa mýliš.“

„Prosím?“

„Krv pod Gustovými nechtami ani náhodou nepatrí Berntsenovi.“

No keď som pred Berntsenovými dverami čakal, kým sa vráti s kľúčmi, zrak mi padol na topánky.

Na moje dokonalé topánky. A tie mi pripomenuli Isabelle Skoyenovú.

Je oveľa menej nebezpečná ako Berntsen. A bola do mňa šibnutá, alebo nie?

Viac než šibnutá.

Preto som naňho nepočkal. Bral som schody po siedmich, na každom poschodí som privolal výťah.

Metrom som sa odviezol k stanici. Najprv som jej chcel zavolať, potom som sa rozhodol inak.

V telefóne možno nájde silu odmietnuť ma, no zoči-voči mi podľahne. Okrem toho má jej paholok v sobotu voľno. To zároveň znamená – keďže kone a prasce si nechodia po žrádlo do chladničky –, že Isabelle je doma. Na stanici som prestúpil na prímestský vlak. Na ďalši taxík som už nemal. Zo stanice som išiel pešo. Je to kus cesty, najmä keď začne pršať. Rozpršalo sa.

Keď som sa priblížil k domu, videl som jej auto, rover s náhonom na všetky štyri kolesá, na akom sa istý typ ludi zvyčajne premáva po centre mesta. Zaklopal som na dvere. No nikto nechodil. Zakričal som, ozvena sa odrazila od stien, nikto neodpovedal. Samozrejme, že si mohla isť zajazdiť. Fajn, veď predsa viem, kde si odkladá hotovosť. A tu na vidieku si ľudia ešte nezvykli zamykať. Stlačil som kľučku. Áno, boli otvorené.

Už som vychádzal schodmi do spálne, keď som ju zbadal. Rozkročenú, na poschodí, len v župane.

„Gusto, čo tu robíš?“

„Chcel som ťa vidieť,“ vyčaril som úsmev. Vycieral som zuby.

„Potrebuješ zubára,“ odsekla chladne.

Pochopil som, kam mieri. Na zuboch sa mi zjavilo pár hnedých fľakov. Vyzeralo to, ako keby hnili, no oceľová kefka to vyrieši.

„Čo tu robíš?“ zopakovala. „Chceš peniaze?“

Presne o to medzi nami išlo. Boli sme rovnakí. Nemuseli sme sa na nič hrať.

„Päť litrov?“ spýtal som sa.

„Gusto, to nejde. S tým sme skončili. Odveziem ťa naspäť na stanicu.“

„Čo? Prestaň, Isabelle. Zatrtkáme si?“

„Pst!“

Ihneď som pochopil. Hoci predsa len neskoro. Určite za to mohol ten prekliaty absťák. Bola našminkovaná, za bieleho dňa v župane.

„Čakáš niekoho?“ spýtal som sa.

Neodpovedala.

„Nový nabijak?“

„Gusto, keď človeka zanedbávaš, nemôžeš sa čudovať.“

„Som dobrý v comebackoch,“ odvetil som a cítil som, ako stráca istotu, keď som ju chytil za zápästie a pritiahol si ju k sebe.

„Si mokrý,“ povedala a odtisla ma od seba, no nie silnejšie, ako zvyčajne, keď to chcela natvrdo.

„Prší,“ zašepkal som a uhryzol som ju do ušného lalôčika. A čo ty?“ Ruku som už stihol vsunúť pod jej župan.

„Smrdíš. Pusť ma!“

Ruka mi skĺzla nižšie. Bola čerstvo vyholená a šialene vlhká. Okamžite som jej tam mohol vbehnúť dvoma prstami. Až neprirodzene vlhká. Zacítil som čosi lepkavé. Vytiahol som ruku a pozrel som sa na prsty. Na končekoch mi zostalo čosi biele a slizké. Prekvapene som sa na ňu zadíval. Videl som jej víťazoslávny úškrn, keď sa ku mne naklonila a zašepkala: „Hovorila som ti. Keď niečo zanedbávaš…“ zatmelo sa mi pred očami, zdvihol som ruku, aby som jej vrazil, no chytila mi ju. Silná štetka.

„Gusto, teraz odíď.“

Čosi som cítil v očiach. Keby som sa nepoznal, takmer by som uveril, že sú to slzy.

„Päťtisíc,“ zašepkal som.

„Nie,“ odsekla. „Vrátil by si sa. A to neprichádza do úvahy.“

„Prekliata kurva!“ zakričal som. „Zabúdaš na pár dôležitých vecí. Navaľ prachy, inak pôjdem do novín a všetko im poviem. Nielen o našej trtkačke, no aj tom, že celé takzvané vyčistenie Osla si spískala so starcom. Drbnutí socialisti, prachy za drogy a politika vliezli spolu do postele. Koľko mi podľa teba zaplatí bulvár?“ Počul som buchnúť dvere spálne. „Byť tebou, tak teraz utekám,“ povedala Isabelle. V tme za ňou zapraskali parkety. Chcel som utekať, naozaj áno. No zostal som stáť. Blížil sa.

Zdalo sa mi, že vidím, ako v tme svietia biele fľaky na jeho tvári. Jej nabijak. Tiger. Odkašľal si.

Potom vyšiel na svetlo.

Bol taký krásny, že som ho spoznal napriek svojmu absťáku. Mal som chuť priložiť mu na prsia svoju dlaň. Končekmi prstov sa dotknúť jeho teplej spotenej kože. Cítiť svaly, ktoré sa automaticky stiahli v šoku z toho, čo som si dovolil.

„Kto?“ spýtal sa Harry.

Beate si odkašľala a zopakovala: „Mikael Bellman.“

„Bellman?“

„Áno.“

„Gusto mal v momente smrti za nechtami Bellmanovu krv?“

„Vyzerá to tak.“

Harry zaklonil hlavu. Týmto sa všetko mení. Alebo nie? Nemusí to mať nič spoločné s vraždou.

Predsa však to má čosi spoločné. Bellman určite nechce, aby sa o tom hovorilo.

„Vypadni,“ povedal Bellman hlasom, ktorý ani nepotrebuje burácať.

„Takže ste to vy,“ povedal som a pustil Isabelle. „Myslel som si, že sa nechala osedlať Trulsom Berntsenom. Isabelle, múdre od teba, že mieriš vyššie. Aký je plán? Berntsen vystupuje len v úlohe sluhu, Mikael?“

Jeho meno som vyslovil akosi nežne. Veď sme sa tak predsa predstavili pri terase. Krstnými menami – Gusto a Mikael. Ako dvaja chlapi, potenciálni kamaráti. Všimol som si, ako sa mu zapli kontrolky, pohľad sa mu zmenil. Bellman bol celkom nahý, možno preto som si myslel, že nezaútočí. Bol na mňa prirýchly. Ani som nestihol pustiť Isabelle, a bol na mne. Hlavu mi zovrel do zveráka.

„Pusť ma!“

Po schodoch ma vytiahol hore. Nos som mal vrazený medzi jeho svaly na hrudi a podpazušie. Cítil som jeho pach. Napadla mi otázka: ak ma chce vyhodiť, prečo ma ťahá hore? Nevedel som sa mu vytrhnúť, preto som mu zaryl nechty do hrude a potiahol som, poškrabal som mu bradavku. Zanadával a pustil ma. Rýchlo som mu vykĺzol a skočil som dolu. Dopadol som o pol schodišťa nižšie, no udržal som sa na nohách. Rozbehol som sa k dverám, schmatol jej kľúče od auta a vyletel som von.

Samozrejme, ani auto nebolo zamknuté. Keď som pustil spojku, kolesá sa pretočili na kamienkoch.

V spätnom zrkadle som videl, ako Bellman vybieha z domu. Niečo sa mu zalesklo v ruke. Vtedy kolesá prilipli k ceste, pritlačilo ma k operadlu, auto preletelo cez dvor a vyrazilo na cestu.

„Berntsena doviedol do Orgkrimu Bellman,“ premýšľal Harry. „Vieš si predstaviť, že by Berntsen robil zametača pre neho?“

„Harry, uvedomuješ si, kam sme sa teraz dostali?“

„Áno,“ prisvedčil Harry. „A od tejto chvíle sa ťa to prestáva týkať.“

„Na to sa vyser!“ V slúchadle zaprašťalo. Harry ešte nikdy nepočul Beate nadávať. „Harry, je to môj policajný zbor Nechcem mať nič spoločné s tým, že ho ľudia ako Berntsen sťahujú do bahna.“

„Súhlasím,“ prikývol Harry. „No nerobme predčasné závery. Vieme dokázať len to, že Bellman sa stretol s Gustom. Nič konkrétne nemáme ani na Trulsa Berntsena.“

„Čo teda chceš robiť?“

„Začnem z druhého konca. Ak tuším správne, máme pred sebou domino, kocky sú zoradené do jedného šíku. Teraz záleží len na tom, aby sme sa udržali na slobode, kým nezrealizujeme plán.“

„Takže máš plán?“

„Samozrejme.“

„Dobrý plán?“

„To som nepovedal.“

„Ale plán?“

„Veľký.“

„Klameš, však?“

„Len trochu.“

Cestou do Osla po ceste E18 som si uvedomil, do akých problémov som sa dostal.

Bellman ma ťahal hore schodmi. Do spálne. Tam mal pištoľ, s ktorou za mnou neskôr vybehol. Bol odhodlaný zabiť ma, aby som držal hubu. To znamená, že je po uši v sračkách. Takže čo urobí teraz?

Samozrejme, že ma zašije. Za krádež auta, dílerstvo, nezaplatený hotelový účet, môže si vyberať.

Dostane ma za mreže, skôr než stihnem prehovoriť. A len čo budem v chládku, je jasné, čo sa stane.

Možno to bude vyzerať ako samovražda, možno ma akože skolí spoluväzeň. Takže najväčšia hlúposť, akú môžem urobiť, je rozvážať sa v aute, ktoré už určite hľadajú. Dupol som na plyn. Zamieril som do východnej časti mesta, nemusím sa dostať až do centra. Vybral som si kopec v pokojnej štvrti.

Odstavil som auto a zvyšok som prešiel pešo.

Opäť sa zjavilo slnko, ľudia vychádzali na ulicu. Niektorí tlačili pred sebou kočíky, iní si vynášali jednorazové grily. Usmievali sa, akoby ich život bol stelesnením šťastia.

Kľúčiky od auta som zahodil do záhrady a zastal som pred bytom s terasou.

Pri jednom zo zvončekov som našiel meno a zazvonil som.

„To som ja,“ povedal som, keď sa konečne ozval.

„Práve nemôžem,“ odvetil hlas v reproduktore.

„A ja musím,“ odsekol som. Myslel som to ako vtip, no zacítil som silu svojich slov. Aj Olegovi sa zdalo zábavné pýtať sa občas zákazníkov, či ozaj musia užívať violín.

„Čo chceš?“ spýtal sa hlas.

„Violín.“

Ticho.

„Nemám. Nemám už nič. Chýba mi látka na ďalšiu výrobu.“

„Aká?“

„Levorfanol. Chceš počuť aj chemický vzorec?“

Vedel som, že hovorí pravdu, no niečo musí mať. Musí. Premýšľal som. Nemôžem ísť do skúšobne, tam na mňa určite čakajú. Zostáva Oleg. Starý dobrý Oleg ma k sebe pustí.

„Ibsen, máš dve hodiny. Ak neprídeš na ulicu Hausmanns gate so štyrmi štvrťkami, idem rovno za fízlami a všetko im poviem. Už nemám čo stratiť. Rozumel si? Hausmanns gate 92. Vojdi dnu a pokračuj na tretie.“

Predstavoval som si jeho ksicht. Vydesený a spotený. Odporný úbohý úchyl.

„Dobre,“ súhlasil.

Tak to by sme mali. Stačí len vysvetliť, že to myslím vážne.

Harry dopil kávu a vyzrel na ulicu. Cítil, že je najvyšší čas zmeniť miesto.

Keď cez námestie Youngstorget prechádzal ku kebabovým stánkom na ulici Torggata, zazvonil mu telefón.

Klaus Torkildsen.

„Dobré správy.“

„Naozaj?“

„V spomínanom čase sme telefón Trulsa Berntsena zachytili na štyroch vysielačoch v centre Osla, čo ho umiestňuje do oblasti okolo Hausmanns gate 92.“

„O akej veľkej oblasti hovoríme?“

„Približne šesťuholník s priemerom osemsto metrov.“

„Fajn,“ prikývol Harry a spracúval informáciu. „A čo ten druhý?“

„Na jeho meno som nenašiel nič, no má firemný telefón, registrovaný na nemocnicu.“

„A ďalej?“

„Hovorím, že mám dobré správy. Aj jeho telefón bol v tom čase v tejto oblasti.“

„Hm.“ Harry vošiel do dverí, obišiel tri obsadené stoly a zastal pri pulte s plagátom zobrazujúcim nezvyčajne farebné kebaby. „Máš jeho adresu?“

Klaus Torkildsen ju nadiktoval Harrymu, ktorý si ju zapísal na servítku.

„Nemáš z tej adresy aj iné číslo?“

„Ako to myslíš?“

„Že či tam nemá ženu alebo frajerku.“

Harry počul, ako klopká po klávesnici. Po chvíli odpovedal: „Nie. Nič.“

„Ďakujem.“

„Takže sme dohodnutí? Že sa už nikdy nebudeme počuť?“

„Áno. Okrem poslednej veci. Skontroluj Mikaela Bellmana. S kým telefonoval v posledných mesiacoch a kde bol v okamihu vraždy.“

Hlasný smiech. „Šéf Orgkrimu? Zabudni! Viem zamaskovať alebo zatajiť kontrolu sprostého fízla, no za to, čo žiadaš, by ma okamžite vyrazili.“

Zasmial sa, akoby počul naozaj dobrý vtip.

„Hole, verím, že dodržíš svoju časť dohody.“

Spojenie sa prerušilo.

Keď taxík zastal pred adresou zo servítky, vonku ho už čakal muž.

Harry vystúpil a podišiel k nemu. „Domovník Ola Kvernberg?“

Muž prikývol.

„Inšpektor Hole. Volal som vám.“ Všimol si, ako domovník zagánil na čakajúci taxík. „Keď sú všetky služobné autá na akcii, vozíme sa taxíkmi.“

Kvernberg skontroloval legitimáciu. „Nijaké vlámanie som nezaregistroval.“

„Ale volali nám, takže to musíme skontrolovať. Vy máte univerzálny kľúč, však?“

Kvernberg zaštrngal zväzkom kľúčov.

Otvoril vchodové dvere a policajt skontroloval zvončeky. „Svedok nám tvrdil, že videl niekoho liezť po terase a vlámať sa na tretie poschodie.“

„Kto vám volal?“ spýtal sa domovník, keď stúpali po schodoch.

„Pán Kvernberg, viaže ma povinnosť mlčať.“

„Máte niečo na gatiach.“

„Omáčku z kebabu. Určite si ich zanesiem do čistiarne. Otvoríte mi tieto dvere?“

„Lekárove?“

„Je lekár?“

„Pracuje na onkológii. Nemali by sme mu najprv zavolať do práce?“

„Ak nemáte nič proti tomu, chcem sa pokúsiť zatknúť páchateľa pri čine.“

Domovník zamrmlal čosi na ospravedlnenie a rýchlo otvoril.

Hole vošiel do bytu.

Očividne tu býval starý mládenec. Taký, ktorý má rád poriadok. Cédečka s klasickou hudbou zoradené podľa abecedy. Odborné časopisy o chémii a farmácii vo vysokých, no zarovnaných kopách.

Na poličke zarámovaná fotografia akéhosi páru s chlapcom. Harrymu sa zdal povedomý. S trucovitým výrazom na tvári sa nakláňal na jednu stranu. Mohol mať asi dvanásť rokov. Strážnik ho od dverí pozorne sledoval, preto Harry najprv skontroloval dvere na terasu, až potom prešiel do ďalšej izby.

Pootváral zásuvky aj skrine. No nenašiel nič kompromitujúce.

Pôsobilo to až podozrivo.

No Harry to už zažil, niektorí ľudia jednoducho nemajú tajomstvá. Samozrejme, že takých ľudí nie je veľa, ale existujú. Počul, ako domovník nervózne zaštrngal kľúčmi.

„Nevidím stopy vlámania ani že by niečo zmizlo,“ konštatoval Harry a prešiel popri ňom k dverám.

„Občas zaznamenáme aj falošný poplach.“

„Chápem,“ prikývol domovník a zamkol dvere. „Čo by ste urobili, keby ste chytili zlodeja? Posadili by ste ho do taxíka?“

„Vtedy by som zavolal hliadku,“ usmial sa Harry, zastal a zadíval sa na čižmy na stojane pri dverách. „Nezdá sa vám, že tie páry sú nejaké nerovnaké?“

Kvernberg si pošúchal bradu a skúmavo sa na Harryho zadíval.

„Možno áno. Nájomník kríva. Mohol by som ešte raz skontrolovať vašu legitimáciu?“

Harry mu ju podal.

„Dátum platnosti…“

„Čaká ma taxík,“ prerušil ho Harry, vytrhol mu ju a rozbehol sa dole schodmi. „Pán Kvernberg, ďakujem za pomoc!“

Dorazil som na Hausmanns gate. Samozrejme, zámky nikto neopravil, vošiel som rovno do bytu.

Oleg tam nebol. Ani nikto iný. Určite sa niekde vonku naháňali za pokladom. Byt vyzeral primerane tomu, že tu býva päť narkomanov. No, jasné, nič tu nebolo. Pár prázdnych fľašiek, použité striekačky, krvavé tampóny a prázdne škatuľky cigariet. Kým som v duchu nadával na špinavý matrac, všimol som si potkana. Keď ľudia opisujú potkany, vždy hovoria, že sú obrovské. No nie sú. V podstate sú malé.

Akurát majú dlhé chvosty. No dobre, keď sa ocitnú v ohrození a postavia sa na zadné, môžu vyzerať väčšie, než sú v skutočnosti. V podstate sa tieto tvory iba naháňajú za pokladom. Ako my.

Počul som odbiť zvony. A v duchu si povedal, že Ibsen príde.

Musí prísť. Bože, aký som bol kedysi zlý! Videl som ich nedočkavo vyzerať, kedy prídeme do práce.

Až ma dojímalo, ako sa tešili, že nás vidia. V roztrasených rukách držali zhúžvané bankovky. A teraz som taký istý. Zúfalo túžim po tom, aby sa na schodoch ozvali Ibsenove šuchtavé kroky a v dverách sa zjavila jeho idiotská tvár.

Správal som sa ako kretén. Chcel som si streliť, no dosiahol som iba to, že po mne všetci idú. Starec a jeho kozáci. Truls Berntsen s vŕtačkou a so svojím pribrzdeným mozgom. Kráľovná Isabelle aj jej šéfovský nabijak.

Potkan prebehol popri stene. Z čistého zúfalstva som nazrel pod koberce, prevrátil som matrace.

Pod jedným som našiel fotografiu a kúsok oceľového drôtu ohnutého do písmen L a Y. Pokrčená, vyblednutá pasová fotografia Irene. Určite tu spáva Oleg. No oceľový drôt ma prekvapil. Až postupne mi to došlo. Cítil som, ako sa mi potia ruky a srdce búcha rýchlejšie. Sám som ho predsa naučil vytvoriť si skrýšu…

36/

Hans Christian Simonsen sa predieral medzi turistami kráčajúcimi po šikmej rampe z bieleho talianskeho mramoru, vďaka ktorej vyzerala opera hlavného mesta Nórska ako kus odtrhnutého ľadovca. Keď vyšiel na strechu, chvíľu mu trvalo, kým na múriku objavil Harryho Holeho. Sedel takmer sám, väčšina turistov ihneď mierila na druhú stranu strechy s výhľadom na fjord. Harry však pohľad upieral na staré ošarpané mestské časti.

Hans Christian si prisadol.

„Vedel si,“ začal Harry, ani naňho nepozrel, „že tento mramor sa volá carrarský a stavba opery stála každého Nóra viac než dvetisíc korún?“

„Áno.“

„Poznáš Dona Giovanniho?“

„Mozart. Dve dejstvá. Mladý arogantný záletník, presvedčený, že je darom z nebies pre ženy aj mužov, všetkých podvádza a všetci sa kvôli nemu začínajú nenávidieť. Verí, že je nesmrteľný, no napokon príde nejaká záhadná socha a spolu s ňou ho pohltí zem.“

„Hm. O niekoľko dní má v Osle premiéru. Píše sa tu, že zbor na konci spieva Takto zomiera muž zla, smrť hriešnika je vždy taká ako jeho život. Veríš tomu?“

„Viem to. Lebo ani smrť, žiaľ, nie je spravodlivejšia než život.“

„Hm. Vedel si, že tu vyplavilo na pevninu mŕtveho policajta?“

„Áno.“

„Existuje niečo, čo nevieš?“

„Kto zastrelil Gusta Hanssena.“

„Aha, meno tej záhadnej sochy,“ pokýval hlavou Harry a odložil brožúru. „A chceš to vôbec vedieť?“

„Ty nie?“

„Ani nie. Mňa najväčšmi zaujíma dôkaz, čo potvrdí, kto to nebol. Že to nebol Oleg.“

„Súhlasím.“ Hans Christian sa pozorne zadíval na Harryho. „No to, čo hovoríš, sa veľmi líši od všetkého, čo som doteraz počul o pedantnom Harrym Holem.“

„Možno sa ľudia predsa len menia.“ Harry sa smutne usmial. „Kontroloval si stav vyšetrovania u toho tvojho kamaráta z polície?“

„Tvoje meno zatiaľ neposkytli médiám, no majú ho všetky letiská aj hraničné prechody. Pas ti je momentálne dosť zbytočný.“

„Na Mallorku teda môžem zabudnúť.“

„Vieš, že po tebe pátrajú. Napriek tomu si sa chcel stretnúť na najnavštevovanejšej turistickej atrakcii mesta.“

„Hans Christian, zvieratá to majú odskúšané. Najbezpečnejšie je držať sa uprostred čriedy.“

„Myslel som si, že sám sa cítiš bezpečnejšie.“

Harry vytiahol škatuľku cigariet, strhol z nej priesvitný obal a ponúkol Hansa Christiana. „To ti povedala Rachel?“

Hans Christian prikývol a vzal si cigaretu.

„Boli ste veľa spolu?“ s bolestným úškrnom sa spýtal Harry.

„Dosť. Bolí to?“

„Len krk. Možno som tam chytil zápal.“ Harry mu zapálil cigaretu. „Ľúbiš ju, však?“

„Áno.“

Harry prikývol.

„Napriek všetkému, ty si z toho domu nikdy neodišiel.“ Hans Christian vyfúkol dym. „Bol si v stenách, v skrini, pod posteľou.“

„Ako odporná príšera,“ prikývol Harry.

„Asi áno. Pokúšal som sa ťa odplašiť, no nešlo to.“

„Hans Christian, nemusíš dofajčiť.“

„Ďakujem.“ Advokát zahodil cigaretu. „Na čo ma potrebuješ tentoraz?“

„Na vlámanie.“

Vyrazili, len čo sadla tma. Hans Christian vyzdvihol Harryho v bare Boca v GrunerLakke.

„Pekné auto,“ pochválil ho Harry. „Rodinné.“

„Choval som psa na lov losov,“ vysvetľoval Hans Christian. „Mal som chatu. Vieš si to predstaviť.“

Harry prikývol. „Príjemný život.“

„Rozdupal ho los. Utešujem sa tým, že pre psa chovaného na lov losov to musí byť dobrá smrť.

V podstate zahynul v službe.“

Harry prikývol.

Odbočili na Ryen a ostrými zákrutami stúpali k pozemkom s najlepším výhľadom na mesto.

„Tu doprava,“ kývol Harry na tmavú vilu. „Zaparkuj tak, aby reflektory svietili rovno do okien.“

„Mám…“

„Nie,“ odvetil Harry. „Počkaj tu. Nechaj si zapnutý telefón, a ak sa niekto zjaví, zavolaj.“

Harry si zobral sochor a vykročil k domu. Jeseň, ostrý večerný vzduch, vôňa jabĺk. Déj? vu.

S ?ysteinom sa vkrádajú do záhrady, Tresko stráži za plotom. A naraz z tmy vyskočí postava s indiánskymi perami na hlave, kvíliaca ako prasa.

Zazvonil.

Čakal.

Nikto.

Nezbavil sa však pocitu, že niekto je doma.

Sochor priložil k zárubni a opatrne zatlačil na staré dvere z mäkkého vlhkého dreva, so starodávnou zámkou. Keď ich trochu odtisol, druhou rukou k jazýčku v zámke priložil svoju legitimáciu a pohýbal ňou. Jazýček vyskočil. Harry vkĺzol dnu a zatvoril za sebou dvere. V tme zadržal dych. Na ruke zacítil tenučké nitky, zrejme zvyšky pavučiny. Zavoňal vlhký pach opustených priestorov. A ešte aj čosi iné.

Chorobu, nemocnicu. Plienky a lieky.

Harry zažal baterku. Všimol si prázdny stojan na šaty. Pokračoval ďalej.

Miestnosť vyzerala, akoby ju ktosi posypal púdrom. Zo stien aj z nábytku čosi vysalo farby.

Kužeľom svetla prebehol po miestnosti. Srdce mu zamrelo, keď sa svetlo odrazilo v páre očí. Potom sa opäť rozbúchalo, keď si uvedomil, že je to vypchatá sova. Rovnako sivá ako zvyšok miestnosti.

Prešiel celý dom a napokon konštatoval, že je na tom rovnako ako v byte s terasou. Nenašiel nič nezvyčajné.

Až kým nevošiel do kuchyne a na stole neobjavil dva pasy a letenky.

Hoci pasová fotografia mala aspoň desať rokov, spoznal na nej muža z nemocnice. Jej pas bol celkom nový. Na fotografii vyzerala celkom inak, mala bledú tvár a mastné vlasy. Letenky do Bangkoku, odlet o desať dní.

Harry sa vrátil na prízemie a pristúpil k posledným dverám, čo zatiaľ neotvoril. V zámke bol kľúč.

Stlačil kľučku. Do nosa mu udrel rovnaký pach ako na chodbe. Cvakol vypínačom na stene. Holá žiarovka osvietila schody vedúce do pivnice. Znova sa mu zazdalo, že niekto je doma. Ach áno, ten pocit v žalúdku, ako ironicky poznamenal Bellman, keď sa ho Harry pýtal na register trestov Martina Prana. Teraz vedel, že tým chcel odviesť jeho pozornosť.

Harry sa chystal zísť dole schodmi, no čosi ho zastavilo. Pivnica. Pripomínala mu detstvo. Keď ho mama požiadala, aby išiel po zemiaky, vždy utekal, aby prehlušil zlé myšlienky. Nahováral si, že uteká, lebo mu je zima. A že mama sa ponáhľa s večerou. Nijako to nesúvisí so žltým mužíkom, čo naňho striehne kdesi dole. Nahý, vyškerený chlap s dlhým jazykom, vystrčeným z odpornej tlamy. No teraz ho zastavilo čosi iné. Jeho nočná mora. Snehová lavína v pivničnej chodbe.

Harry zahnal predstavy a položil nohu na prvý schod, ktorý varovne zapraskal. Prinútil sa kráčať pomaly. V ruke naďalej zvieral sochor. Zišiel dole a pustil sa medzi pivničné kobky. Žiarovka na strope vrhala chabé svetlo, vytvárala nové tiene. Harry si všimol, že na dverách každej visí zámka.

Kto zamyká vo vlastnej pivnici?

Harry vopchal sochor pod jednu zámku. Zadržal dych, hrozil sa zvuku. Potom rýchlo mykol sochorom a načúval. Akoby celý dom zadržal dych. Obklopovalo ho hrobové ticho.

Po chvíli opatrne otvoril dvere. Do nosa mu udrel zvláštny pach. Prsty našli vypínač a o chvíľu sa už kúpal v svetle neónovej lampy.

Kobka bola oveľa väčšia, než pôsobila zvonka. Podobnú miestnosť už videl. Vyzerala ako laboratórium v nemocnici. Stoly so sklenenými skúmavkami. Pristúpil bližšie a otvoril veko umelohmotnej škatule. Bol v nej biely prášok s hnedými hrudkami. Harry si olizol ukazovák, vopchal ho do prášku a pretrel si ním ďasno. Chutil trpko. Violín.

Vzápätí zmeravel, lebo počul zvuk. Zadržal dych. Počul dobre. Ktosi vzlyká.

Rýchlo zhasol svetlo a skryl sa v tme. Sochor pripravil na úder.

Ďalší vzlyk.

Niekoľko sekúnd čakal. Potom rýchlo po prstoch vyšiel z kobky a pustil sa za zvukom. Odbočil doľava. Celkom vzadu bola ďalšia kobka. Sochor si preložil do pravej ruky a prikradol sa k dverám s malým otvorom zakrytým sieťkou.

K dverám so železným kovaním.

Pripravil si baterku, pritisol sa k stene vedľa dverí, napočítal do troch, rozsvietil baterku a namieril ju do otvoru.

Čakal.

Keď prešli tri sekundy a nikto nevystrelil do svetla, opatrne nazrel dnu. Svetlo baterky behalo po stenách, po matraci, až napokon čosi našlo. Tvár.

Oči mala zatvorené. Sedela celkom ticho, akoby si už zvykla, že ju takto kontrolujú.

„Irene?“ opatrne sa spýtal Harry.

V tej chvíli sa mu vo vrecku rozvibroval telefón.

37/

Pozrel som sa na hodinky. Prehľadal som celý byt, no Olegov úkryt som nenašiel. Ibsen mal prísť pred dvadsiatimi minútami. Nech len skúsi neprísť! Za obmedzovanie osobnej slobody a znásilnenie je doživotie. Keď Irene prišla do Osla, zaviedol som ju do skúšobne. Natáral som jej, že ju tam čaká Oleg. Samozrejme, že tam v ten deň ani nepáchol. No bol tam Ibsen. Držal ju, kým som jej pichal injekciu. Myslel som na Rufusa. Že to je najlepšie riešenie. Celkom sa upokojila, stačilo ju zniesť do jeho auta. Mal pre mňa pol kilogramu. Či to ľutujem? Áno, ľutujem, že som si nevypýtal celý kilogram. Nie, jasné, že to trochu ľutujem. Človek predsa nie je bezcitná sviňa. No keď ma prepadli výčitky, nahováral som si, že Ibsen sa o ňu určite dobre stará. Určite ju ľúbi svojským, trochu čudným spôsobom. Na výčitky už bolo neskoro, potreboval som liek, aby som zasa vyzdravel.

Pocit, že nedostáva, čo potrebuje, bol pre moje telo nový. Až teraz som pochopil, ako dobre sa mu doteraz vodilo. No ak sa to teraz navždy zmenilo, radšej hneď skapem. Aspoň zomriem mladý a pekný, s relatívne zachovaným chrupom. Ibsen nepríde. Odrazu som to pochopil. Stál som pri kuchynskom okne a hľadel na ulicu. Neprišiel ani ten prekliaty mrzák, ani Oleg.

Vyskúšal som všetko. Zostávala mi posledná možnosť.

Túto alternatívu som si nechával na koniec. Bál som sa. Áno, naozaj som sa bál. No vedel som, že je v meste, že tu smradí od chvíle, keď pochopil, že zmizla. Stein. Môj nevlastný brat.

Opäť som sa zadíval na ulicu.

Nie, radšej zomriem, ako by som mu mal zavolať.

Sekundy bežali. Ibsen nechodil.

Doriti! Radšej zomrieť, ako byť chorý.

Opäť som prižmúril oči, no vyliezli mi z nich chrobáky, vyskakovali spod viečok, lozili mi po tvári.

Nezomriem. Zavolám.

Zostávalo finále.

Zavolám, alebo zostanem chorý?

Doriti, doriti!

Len čo zazvonil telefón, zhasol baterku. Volal Hans Christian.

„Niekto ide,“ šepkal mu do ucha hlasom chripiacim od nervozity. „Zaparkoval pred bránou a teraz kráča k domu.“

„Okej,“ prikývol Harry. „Len pokoj. Ak čosi uvidíš, pošli esemesku. A bež, ak…“

„Mám utiecť?“ Hans Christian sa úprimne urazil.

„Len ak ti bude jasné, že sa to posralo, chápeš?“

„Prečo by som mal…?“

Harry zložil, opäť rozsvietil baterku a namieril ju do otvoru. „Irene?“

Dievča sa v šoku zadívalo do svetla.

„Počúvaj ma. Volám sa Harry a som policajt. Prišiel som po teba. Niekto však ide, musím to ísť skontrolovať. Ak zíde dole, tvár sa, že si nič nevidela. Rozumieš? Irene, čoskoro ťa odtiaľto dostanem.

Sľubujem.“

„Máš…“ zamrmlala, no Harry nezachytil zvyšok.

„Čo si povedala?“

„Máš… violín?“

Harry zaťal zuby. „Ešte chvíľku vydrž,“ zašepkal.

Harry vybehol po schodoch a zhasol svetlo. Vyzrel do chodby. Mal výhľad na vchod domu. Počul šúchanie nôh na štrku. Jednu nohu ťahá za sebou. Je to on. Potom sa dvere otvorili.

Rozsvietilo sa svetlo.

Bol to on. Veľký, okrúhly a príjemný chlap.

Stig Nybakk.

Primár onkologického oddelenia. Harryho si pamätal zo školy. Aj Treska. Nosil snubný prsteň s čiernym fľakom. Staromládenecký byt, kde Harry nenašiel nič nezvyčajné. A dom po rodičoch, ktorý nikdy nepredal.

Plášť si zavesil na vešiak a s vystretou rukou vykročil smerom k Harrymu. Odrazu prudko zastal.

Zamával pred sebou dlaňou. Na čele sa mu zjavila hlboká vráska. Načúval. Harry pochopil prečo. Niť, ktorú Harry strhol, keď vchádzal a pokladal ju za pavučinu, musela byť čosi iné. Nejaké tenučké lanko, ktoré Nybakk natiahol krížom cez chodbu, aby odhalil nevítanú návštevu.

Prekvapivo rýchlo a svižne priskočil ku skrini na chodbe, siahol do nej a čosi vytiahol. Matne sa zablýskal akýsi kov. Brokovnica.

Doriti, doriti. Harry nenávidel brokovnice.

Nybakk vytiahol otvorenú škatuľku. Vybral z nej dva veľké čierne náboje a držal ich tak, aby ich mohol rýchlo nabiť.

Harryho mozog pracoval na plné obrátky, no nič rozumné mu nenapadalo. A tak si vybral to nerozumné. Vytiahol mobilný telefón a začal ťukať.

T-R-U-B A C-A-K-A-N

Doriti! Chyba!

Počul kovové kliknutie.

Backspace, kde si? Tu. Vymazať en a napísať jé. Medzera.

Počul, ako nabíja.

… C-A-K-A-J K-Y-M N-E-B-U-D-E

Prekliate písmená. Rýchlo!

Zbraň cvakla.

… V O-K-E

Chyba! Harry počul Nybakkov šuchtavý krok. Primálo času, musí sa spoľahnúť na advokátovu fantáziu.

Stlačil Odošli.

Z tmy sledoval, ako si Nybakk vyložil zbraň na plece. A pochopil, že farmaceut si všimol pootvorené dvere.

V tej chvíli sa ozvalo trúbenie auta. Naliehavé a dôrazné. Nybakk sa strhol. Obrátil sa k izbe s výhľadom na cestu, kde parkoval Hans Christian. Zaváhal. Napokon sa pohol k oknu.

Zaznelo ďalšie trúbenie, ktoré už vôbec neutíchlo.

Harry otvoril pivničné dvere a nasledoval Nybakka. Nepotreboval sa zakrádať, vedel, že trúbenie prehluší

jeho kroky. Z prahu sledoval, ako Stig Nybakk rozťahuje záclony. Miestnosť ožiarili diaľkové xenónové svetlá rodinného auta.

Harry urobil štyri veľké kroky. Nybakk ho nevidel ani nepočul prichádzať. Jednou rukou si tienil zrak pred svetlom, Harry schmatol brokovnicu, mykol ňou, hlaveň pritlačil k Nybakkovmu mastnému krku. Nybakk sa zapotácal. Harry ho zhodil na podlahu. Nybakk lapal po dychu.

Hans Christian zrejme pochopil, že trúbenie splnilo účel. No Harry tlačil ďalej, kým sa Nybakk celkom neprestal brániť.

Harry vedel, že Nybakk stráca vedomie. Ak zostane ešte niekoľko sekúnd bez kyslíka, poškodí sa mu mozog. A o ďalších pár sekúnd tento únosca, vynálezca violínu, bude mŕtvy.

Harry sa spoľahol na cit. Napočítal do troch a jednou rukou uvoľnil tlak. Nybakk zostal bezvládne ležať.

Harry si sadol na stoličku a dýchal zhlboka. Hladina adrenalínu v krvi klesala, ozvali sa mu bolesti v krku a brade. Každou hodinou sa zhoršovali. Pokúšal sa ich ignorovať. Hansovi Christianovi poslal esemesku s textom Okej.

Nybakk začal ticho stonať, schúlil sa.

Harry ho prehľadal. Všetko, čo našiel, vykladal na stolík. Peňaženku, mobilný telefón, fľaštičku tabletiek s Nybakkovým menom. Zestril. Harry si spomenul, že dedo ho užíval po infarkte. Fľaštičku rýchlo vopchal do vrecka, hlaveň brokovnice priložil k Nybakkovmu bledému čelu a prikázal mu vstať.

Nybakk zdvihol zrak. Niečo chcel povedať, potom si to rozmyslel. S námahou sa pozviechal na neisté nohy.

„Kam ideme?“ spýtal sa, keď ho Harry postrčil do chodby.

„Za tvojou podnájomníčkou.“

Stig Nybakk sa stále potácal, Harry mu jednou rukou pomáhal, druhou pritláčal zbraň na jeho chrbát. Zastali pred dverami, kde našiel Irene.

„Ako si vedel, že som to ja?“

„Prezradil ťa prsteň,“ odsekol Harry. „Otvor.“

Nybakk vytiahol z vrecka kľúč a odomkol zámku.

Rozsvietil.

Irene stála v kúte a triasla sa. Jednou rukou si chránila tvár, akoby sa bála bitky. Na členku mala železnú obruč. Reťaz z nej viedla k stropu, kde bola pripevnená o brvno.

Harry si všimol, že reťaz je dosť dlhá, aby sa Irene mohla pohybovať po kobke. Aby mohla zasvietiť.

Dávala však prednosť tme.

„Osloboď ju,“ prikázal mu Harry. „A nasaď si jej putá.“

Nybakk si odkašlal. Rozhodil rukami. „Počúvaj, Harry…“

Harry ho udrel. Prestal sa ovládať. Počul tupý náraz, na Nybakkovom nose sa zjavil červený odtlačok hlavne.

„Ak ešte raz vyslovíš moje meno,“ zasyčal Harry, „hlavu ti rozmlátim na kašu.“

Nybakk roztrasenými rukami odomkol visiacu zámku, no Irene len apaticky civela pred seba, akoby sa jej to vôbec netýkalo.

„Irene,“ oslovil ju Harry. „Irene!“

Vtedy sa prebrala. Pozrela sa na Harryho.

„Choď von,“ prikázal jej Harry.

Zažmúrila oči, akoby ju vnímanie zvukov z Harryho úst pripravilo o všetky sily. Musela im dať význam. A premeniť ich na čin. Pomalými a meravými krokmi vyšla z dverí.

Nybakk sa posadil na matrac a vytiahol si nohavicu. Pokúšal sa nasadiť úzku obruč na svoju tlstú bielu nohu.

„Ja…“

„Na zápästie,“ rozhodol Harry.

Nybakk ho poslúchol a Harry skontroloval, či sa zatvorila.

„Daj mi svoj prsteň.“

„Prečo? Je to len lac…“

„Lebo ti nepatrí.“

Nybakk si stiahol prsteň a podal ho Harrymu.

„Nič neviem.“

„O čom?“ spýtal sa Harry.

„O tom, na čo sa ma budeš pýtať. O Dubajovi. Dvakrát som sa s ním stretol, no oba razy som mal zaviazané oči. Netuším, kde sme boli. Dva razy do týždňa sem chodili jeho dvaja Rusi po tovar, no nikdy som nepočul, že by sa oslovili menom. Počúvaj, ak chceš peniaze, mám…“

„O to ti išlo?“

„Nechápem?“

„Išlo ti len o peniaze?“

Nybakk zažmurkal. Mykol plecom. Harry vyčkával. Potom sa na Nybakkovej tvári zjavil unavený úsmev. „Čo si myslíš, Harry?“

Vystrel nohu.

Harry neodpovedal. Nepotreboval to počuť. Ani nevedel, či vôbec chce. Ešte by ho nakoniec pochopil. A to nechcel. Netúžil počuť, ako jednému z dvoch chalanov z Oppsalu, ktorí sa takmer nelíšili, môže dramaticky zmeniť život zdanlivo drobná vrodená chyba. Pár chrupaviek či kostičiek v nesprávnej polohe, jedna noha o niekoľko čísel menšia než druhá. Pes equinovarus. Konská noha.

Chôdza s takouto nohou pripomína konskú drezúru. Pre takúto chybu štartuješ z horšej pozície, a buď sa ti ju podarí, alebo nepodarí vykompenzovať. Ale musíš ju vykompenzovať trochu viac, aby si sa stal atraktívnym chalanom, o ktorého je záujem. Chlapcom, ktorý si smie vyberať spoluhráčov do tímu. Frajerom, ktorý má za kamarátov iných frajerov. Dievča, ktoré sa usmieva, až sa ti z toho podlamujú nohy. Stig Nybakk s konskou nohou sa zakrádal životom nepozorovane. Tak nenápadne, že Harry si ho ani nepamätal. Napokon sa mu však zadarilo.

Vyštudoval, tvrdo pracoval, stal sa riaditeľom, mohol si vyberať spoluhráčov. No chýbalo mu to najdôležitejšie. Dievča, ktoré sa čarovne usmieva. Naďalej sa usmievalo na iných.

Lebo nebol bohatý. Preto sa rozhodol, že to zmení.

Lebo peniaze sú ako šminka, prekryjú všetko, s nimi získaš aj to, čo sa vraj nedá kúpiť: rešpekt, obdiv, láska. Stačí sa len obzrieť okolo seba, krása sa vždy snúbi s peniazmi. A tak prišiel rad aj naňho, na kripla.

Vynašiel violín a svet mu kľačal pri nohách. Prečo ho napriek tomu nechcela? Prečo sa so zle skrývaným odporom naďalej odvracala, hoci vedela – vedela! –, že už je bohatý a každým týždňom ešte väčšmi bohatne. Lebo myslela na toho druhého, ktorý jej dal ten idiotský prsteň, čo nosí na ruke?

To je nespravodlivé. Veď pracoval tvrdo a neúnavne, aby splnil kritériá potrebné na to, aby ho milovali. Teraz je rad na nej. A tak si ju vzal. Strhol ju z piedestálu. Pripútal ju k stene, aby mu už nikdy neodišla. A aby naplnil vynútené manželstvo, zobral si jej prsteň a sám si ho nasadil.

Lacný prsteň, čo Irene daroval Oleg, ktorý ho ukradol vlastnej matke, ktorá ho dostala od Harryho, ktorý ho kúpil na blšom trhu, ktorý… bolo to ako v jednej piesni. Vezmi prsteň a vyšli ho na cestu, od jedného k druhému. Harry prešiel prstom po čiernom kaze na pozlátenom povrchu. Videl, a predsa bol slepý.

Videl ho už v deň, keď sa prvý raz stretol s Nybakkom: „Prsteň. Mal som veľmi podobný.“

Bol slepý, keď nepochopil, v čom spočíva podoba.

Čierny fľak.

Až keď zbadal Martinin snubný prsteň a počul jej slová, že nikto iný by žene nedaroval snubný prsteň z blšieho trhu, Olega si spojil s Nybakkom.

Potom už nepochyboval, ani keď v jeho byte nenašiel nič podozrivé. Naopak, kompromitujúce dôkazy odtiaľ odstránili tak dôkladne, že Harrymu ihneď napadlo, že Nybakk svoje zlé svedomie skrýva niekde inde. V prázdnom rodičovskom dome, ktorý nepredal. V červenom dome za Holeovcami.

„Zabil si Gusta?“ spýtal sa Harry.

Nybakk zavrtel hlavou. Mal ťažké viečka, pôsobil unavene.

„Alibi?“

„Nemám. Nemám alibi.“

„Hovor.“

„Bol som tam.“

„Kde?“

„Na Hausmanns gate. Zavolal si ma tam. Vyhrážal sa, že ma odhalí. No kým som tam prišiel, všade boli policajné autá. Niekto ho už stihol zabiť.“

„Stihol? Takže si plánoval to isté?“

„Nie to isté. Nemám pištoľ.“

„A čo máš?“

Nybakk pokrčil plecom. „Chemické vzdelanie. Chlapec mal absťák. Chcel, aby som mu priniesol violín.“

Harry si všimol Nybakkov unavený úsmev a prikývol. „Vedel si, že nech mu prinesieš čokoľvek, okamžite si to vpichne do žily.“

Zarinčala reťaz, keď Nybakk zdvihol ruku a kývol k dverám. „Smiem povedať niečo Irene, skôr než…“

Harry sa naňho zadíval. Akoby v ňom spoznával niečo známe, raneného človeka, zlomeného chlapa.

Pokúsil sa nehrať kartami, čo mu rozdal osud. Neúspešne.

„Spýtam sa jej.“

Harry vyšiel von. Irene zmizla.

Našiel ju v obývačke. Sedela na stoličke s nohami stiahnutými pod seba. Harry vytiahol zo šatníka plášť a prehodil jej ho cez plecia. Prihovoril sa jej potichu. Odpovedala šeptom, akoby sa bála ozveny v stenách.

Povedala mu, že Gusto a Nybakk – volali ho aj Ibsen – spolupracovali na jej únose. Gusto ju predal za päťsto gramov violínu. A sedí tu už štyri mesiace.

Nechal ju rozprávať. S ďalšou otázkou počkal, kým sa jej neminuli slová.

O Gustovej vražde vedela len to, čo jej povedal Ibsen. Nevedela ani o Dubajovi, ani o tom, kde býva. Gusto jej nič nehovoril a Irene sa nepýtala. O Dubajovi počula len toľko, že po meste chodí ako prízrak, nikto nevie, kto je, ako vyzerá. Je ako vietor, nikto ho nelapí.

Harry prikývol. Toto prirovnanie počul často.

„Hans Christian ťa odvezie na políciu, je advokát, pomôže ti s trestným oznámením. Potom ťa vezme k Olegovej matke, zatiaľ môžeš bývať u nej.“

Irene zavrtela hlavou. „Zavolám svojmu bratovi Steinovi. Môžem bývať uňho. A…“

„Áno?“

„Musím podať trestné oznámenie?“

Harry sa na ňu pozrel. Bola veľmi mladá. Veľmi drobná. Ako vtáčatko. Netrúfal si odhadnúť, akú veľkú časť jej osobnosti zničili.

„Do zajtra to počká,“ povedal potichu.

Všimol si, ako sa jej v očiach zaleskli slzy. Napadlo mu iba jediné: konečne. Chcel ju objať, no včas sa spamätal. Určite netúži po dotykoch cudzieho dospelého chlapa. Vzápätí sa slzy stratili.

„Mám… mám aj inú možnosť?“ spýtala sa.

„Akú?“

„Aby som ho už nikdy nemusela vidieť.“ Jej pohľad mu nedovolil odvrátiť zrak. „Nikdy,“ zašepkala zúfalým hlasom.

Potom pocítil jej ruku na svojej. „Prosím.“

Harry chytil jej ruku, položil ju na kolená a vstal. „Poď, odprevadím ťa von.“

Keď auto zmizlo, Harry sa vrátil do pivnice. Lano nenašiel, no pod schodmi zbadal záhradnú hadicu. Zaniesol ju do pivnice a hodil pred Nybakka. Kývol na brvno nad ním. Je dosť vysoko.

Harry vytiahol fľaštičku Zestrilu, ktorú našiel v Nybakkovom vrecku, a jej obsah si vysypal do dlane. Šesť tabletiek.

„Máš problémy so srdcom?“ spýtal sa ho.

Nybakk prikývol.

„Koľko ich potrebuješ denne?“

„Dve.“

Harry mu nasypal do dlane tabletky a prázdnu fľaštičku vložil do vrecka.

„O dva dni sa vrátim. Neviem, ako veľmi ti záleží na odkaze, ktorý po sebe zanecháš. Určite by bol pre teba dôležitejší, keby ešte žili tvoji rodičia. No nepochybujem, že si počul, ako spoluväzni zaobchádzajú s úchylmi. Ak už nebudeš existovať, keď sa vrátim, zostaneš zabudnutý, tvoje meno nikto nikde nespomenie. Ak budeš existovať, zaveziem ťa na políciu. Pochopil si?“

Nybakkov rev ho sprevádzal až k vchodovým dverám. Krik človeka, ktorý zostal celkom sám so svojou vinou, so svojimi prízrakmi, s vlastnou samotou aj s rozhodnutiami. Nečudo, že Harrymu bolo na ňom niečo povedomé. Prudko za sebou zabuchol dvere.

Na ulici Vestlandveien zastavil taxík a dal sa odviezť na Urtegata.

Krk ho bolel, kmásalo v ňom, akoby sa riadil vlastným tepom, akoby sa zmenil na živé, zajaté, choré zviera. Spýtal sa šoféra, či nemá niečo proti bolesti, no ten iba zavrtel hlavou.

Keď odbočili k štvrti Bjorvika, nad operou zažiaril ohňostroj. Ktosi oslavuje. Harry si uvedomil, že aj on by mal oslavovať. Zvládol to. Našiel Irene. A Oleg je na slobode. Urobil, čo si predsavzal. Prečo teda nejasá?

„Čo je to za ohňostroj?“ spýtal sa šoféra.

„Premiéra nejakej opery,“ povzdychol si šofér. „Podvečer som tam viezol vyobliekaných ľudí.“

„Don Giovanni,“ pochopil Harry. „Dostal som pozvánku.“

„Prečo ste nešli? Vraj je výborná.“

„Z tragédií mi je vždy smutno.“

Šofér sa v spätnom zrkadle prekvapene zadíval na Harryho. Zasmial sa. Zopakoval: „Z tragédií je vám vždy smutno?“

Zazvonil telefón. Klaus Torkildsen.

„Myslel som si, že sa už nebudeme počuť,“ ozval sa Harry.

„Aj ja,“ odvetil Torkildsen. „Ale… niečo som si overoval.“

„Už ma to nezaujíma,“ prerušil ho Harry. „Pre mňa je prípad uzavretý.“

„No dobre, napriek tomu ťa možno bude zaujímať, že pred vraždou a po nej bol Bellman – alebo prinajmenšom jeho mobil – dole v ?stfolde. V nijakom prípade sa nemohol stihnúť presunúť na miesto činu.“

„Fajn, Klaus. Ďakujem.“

„Fajn. Takže už nikdy?“

„Nikdy viac. Odchádzam.“

Harry zložil. Oprel sa o operadlo a privrel oči.

Teraz sa začne tešiť.

Pod viečkami mu žiaril ohňostroj.

ŠTVRTÁ ČASŤ

38/

„Idem s tebou.“

Splnil sa mu sen.

Už zasa patrí k nemu.

Harry sa vo veľkej odletovej hale letiska v Osle posunul o krok dopredu na registráciu na let.

Odrazu mal pred sebou plán na celý zvyšok života. Prinajmenšom plán. Opájal sa pocitom, ktorý nevedel pomenovať inak ako dokonalé šťastie.

Na monitore nad pultom svietilo Thai Air, Business Class.

Zrazu všetko nabralo rýchle obrátky.

Priamo z Nybakkovho domu zamieril k Martine do Svetla majáka, aby jej vrátil telefón. Povedala mu, že si ho môže nechať, kým si nekúpi nový. Dal sa prehovoriť aj na to, aby si zobral aj takmer nový plášť, ktorý vyzeral ako-tak k svetu.

Potom sa to stalo.

Zavolal Rachel, prezradil jej, že Irene je v poriadku, a tým, že Oleg je na slobode, splnil svoju úlohu. Musí sa dostať z krajiny, skôr než ho zatknú.

Vtedy to povedala.

Harry privrel oči a v duchu si znova opakoval jej slová.

„Harry, idem s tebou.“ Idem s tebou. Idem s tebou. „Kedy?“ dodala.

Kedy?

Zo všetkého najradšej by odvetil: Zbaľ si tašku a poď hneď!

Podarilo sa mu však zachovať si relatívne zdravý rozum.

„Rachel, počúvaj ma. Vyhlásili po mne pátranie, polícia ťa pravdepodobne sleduje v nádeji, že ich privedieš ku mne. Rozumieš? Dnes večer odídem sám. Prídeš za mnou zajtra večerným letom Thai Air. Počkám ťa v Bangkoku, odtiaľ pôjdeme spolu do Hongkongu.“

„Ak ťa zatknú, Hans Christian ťa môže obhajovať. Trest nebude taký vysoký…“

„Dĺžky trestu sa nebojím,“ prerušil ju Harry. „No kým som v Osle, Dubaj pôjde po mne. Si si istá, že Oleg je v bezpečí?“

„Áno. Ale, Harry, chcem, aby išiel s nami. Nemôžem…“

„Samozrejme, že pôjde.“

„Myslíš to vážne?“ Počul, ako sa jej uľavilo.

„Budeme spolu. V Hongkongu nám Dubaj neublíži. Niekoľko dní počkáme, potom pošlem pár Kluitových mužov, aby ho popravili.“

„Oznámim to Hansovi Christianovi. Hneď potom si rezervujem letenku na zajtra.“

„Čakám ťa v Bangkoku.“

Krátke ticho.

„Harry, veď ťa hľadajú! Ako sa dostaneš na palubu, keď…“

„Nech sa páči.“ Nech sa páči.

Harry otvoril oči a videl, že pani za pultom sa naňho usmieva.

Podišiel k nej a podal jej letenku a pas. Sledoval, ako zadáva jeho meno do počítača.

„Neviem vás nájsť, pán Nybakk…“

Harry sa pokúsil o presvedčivý úsmev. „Mal som rezervovanú letenku s odletom o desať dní, no pred poldruha hodinou som si ju telefonicky zmenil na dnešný večer.“

Žena ešte chvíľu ťukala. Harry počítal sekundy. Nadýchol sa. Vydýchol. Nadýchol.

„Tu to máme. Zmeny na poslednú chvíľu sa občas nezobrazia hneď. Tu však vidím, že máte cestovať s Irene Hanssenovou.“

„Ona poletí v pôvodnom termíne,“ odvetil Harry.

„Rozumiem. Máte batožinu?“

„Nie.“

Ďalšie ťukanie.

Náhle zvraštila čelo. Znova otvorila pas. Harry zmeravel. Palubnú vstupenku mu vložila do pasu a podala mu ho. „Mali by ste sa poponáhľať, pán Nybakk. Už sa začalo nastupovať do lietadla. Pekný let.“

„Ďakujem,“ poďakoval sa Harry srdečnejšie, než plánoval, a rozbehol sa k bezpečnostnej kontrole.

Až keď si z pása bral kľúče a Martinin telefón, všimol si, že prišla esemeska. Chcel ju uložiť k ostatným pre Martine, keď si všimol odosielateľa. Bé. Beate.

Rozbehol sa k bráne 54. Bangkok. Final call.

Čítal.

MAM POSLEDNÝ ZOZNAM. JEDNA ADRESA NA BELLMANOVOM ZOZNAME CHYBA.

BLINDERNVEIEN 74.

Harry vopchal telefón do vrecka. Pred pasovou kontrolou nestál rad. Harry otvoril pas, colník skontroloval palubnú vstupenku. Pozrel sa na Harryho.

„Jazva je novšia ako fotografia,“ usmial sa Harry.

Colník si ho prezeral. „Pán Nybakk, dajte si urobiť nový pas,“ povedal a podal mu doklady. Kývol na človeka stojaceho za Harrym.

Harry bol slobodný. Zachránený. Čaká ho nový život.

Pred odletovou bránou stáli piati oneskorenci.

Harry sa pozrel na palubnú vstupenku. Business Class. Nikdy necestoval inak ako v economy, ani v službách Hermana Kluita. Stig Nybakk vyhral. Dubaj vyhral. Aj dnes večer bude na chalana v drese Arsenalu čakať rad nedočkavcov, aby si šľahli dávku.

Pred Harrym stáli v rade už iba dvaja ľudia.

Blindernveien 74.

Idem s tebou. Harry zavrel oči, aby opäť počul Rachelin hlas. A znova zaznelo: Aj ty si sa stal robotom, otrokom mraveniska a myšlienok, čo patria iným?

Stal sa?

Rad prišiel naňho. Žena v rovnošate si ho vyzývavo premerala.

Nie, nestal sa otrokom.

Podal jej palubnú vstupenku.

Vykročil na rampu do lietadla. Cez okienka videl svetlá pristávajúceho lietadla. Vznášalo sa nad domom Torda Schultza.

Blindernveien 74.

Krv Mikaela Bellmana pod Gustovým nechtom.

Doriti!

Harry nastúpil na palubu, našiel si sedadlo a vnoril sa do koženého kresla. Páni, aké mäkké! Stlačil gombík, kleslo do horizontálnej polohy. Znova zavrel oči. Chce spať. Spať. Aby sa zobudil kdesi celkom inde. Privolával si jej hlas. No prišiel iný:

„Mám falošný kňazský golier, ty šerifskú hviezdu. Aká pevná je vlastne tvoja viera?“

Bellmanova krv. „… dole v ?stfolde. Nemohol stihnúť…“

Všetko spolu súvisí.

Harry zacítil ruku na ramene a otvoril oči. Usmievala sa naňho letuška s thajskými črtami. „I’m sorry, sir, but you must raise your seat to an upright position before take-off. “ Upright position.

Harry sa zhlboka nadýchol a vytiahol mobil. Pozrel sa na číslo posledného hovoru. „Sir, you have to turn off…“ Harry ju gestom umlčal a stlačil gombík Volaj. „Neboli sme dohodnutí inak?“ spýtal sa Klaus Torkildsen. „Kde presne v ?stfolde?“

„Prosím?“

„Bellman. Kde v ?stfolde bol Bellman, keď zabili Gusta?“

„V Rygge, pri Mosse.“

Harry odložil telefón do vrecka a vstal.

„Sir, the seat belt sign…“

„ Sorry,“ odsekol Harry. „This is not my flight.“

,I’m sure it is, we have checked passenger numbers and…“

Harry vykročil uličkou. Za chrbtom počul kroky letušky:

„Sir, we have already shut…“

„Then open it.“

Na pomoc jej prišla pomoc kolegyňa: „Sir, I’m afraid the rules don’t allow us to open…“

„I’m out of pills,“ prerušil ju Harry a siahol do vrecka. Vytiahol prázdnu fľaštičku s nápisom Zestril a strčil ju letuške pred oči. Minuli sa mu lieky. Musí vystúpiť. „I’m mister Nybakk, see? Do you want a heart attack on board when we are over… let’s say Afghanistan?“

Jedenásť večer. V letiskovom vlaku uháňajúcom do Osla sedel takmer sám. Ľahostajne sa díval na textové správy, rotujúce na monitore pod stropom vozňa. Kedysi mal plán, plán na nový život.

Teraz má dvadsať minút na to, aby si vymyslel nový. Idiot. Už mohol letieť do Bangkoku. No práve o to ide. Teraz predsa nemohol odletieť. Nebol toho schopný. Zrejme práve to je jeho chyba, psychický hendikep, istá zvrátenosť. Nie je schopný vysrať sa na všetko, zabudnúť, zmiznúť. Pije, ale vždy vytriezvie. Odíde do Hongkongu, ale vráti sa. Doráňaný, ubolený človek. Aj účinok Martininých liekov zoslabol, potrebuje ďalšie, od bolesti ho obchádzajú mrákoty.

S pohľadom upretým na kvartálne výsledky nórskych firiem a športové tabuľky si položil ťažkú otázku: Čo ak práve teraz uteká? Ako zbabelec.

Nie. Teraz je to inak. Vymenil si letenku na zajtrajší večer, poletí s Rachel. Dokonca si rezervoval sedadlo vedľa nej a zaplatil jej business class. Zvažoval, že sa jej ozve, no vopred vedel, čo mu povie.

Že sa nezmenil. Že ho ženie tá istá šialenosť. Nič nebude inak, nikdy. Keď si však sadnú vedľa seba a zrýchlenie ich vtlačí do sedadla, keď vzlietnu a zacítia ľahkosť, ktorej sa nedá uniknúť, vtedy konečne pochopí, že minulosť je za nimi, pod nimi. Otvára sa nová cesta.

Harry zatvoril oči a dva razy zopakoval číslo letu.

Vystúpil z vlaku, nadchodom prešiel k opere a po talianskom mramore odkráčal k hlavnému vchodu. Cez veľké okná videl vyobliekaných ľudí konverzujúcich na recepcii, čo sa konala v drahom vestibule.

Pred vchodom stál muž v obleku. So slúchadlom v uchu a s rukami zloženými pred rozkrokom vyzeral ako futbalista v múre pri priamom kope. Mal široké plecia, no nepôsobil ako tupec. Jeho trénovaný pohľad už dávno zaregistroval Harryho, teraz skúmal všetko okolo neho, čo mohlo byť dôležité. To znamenalo, že patrí k osobnej ochranke a prítomný je niektorý člen vlády. Keď sa Harry priblížil, muž mu vykročil v ústrety.

„Je mi ľúto, uzavretá spoloč…“ začal, no zarazil sa, keď zbadal Harryho legitimáciu.

„Pán kolega, netýka sa to vášho človeka,“ upokojil ho Harry. „Potrebujem služobne prehodiť pár slov s prítomnou dámou.“

Muž prikývol, zamrmlal čosi do mikrofónu v golieri a pustil Harryho ďalej.

Vo vestibule bolo veľa tvárí, ktoré Harry spoznal napriek svojmu dlhému ázijskému exilu. Nadutci známi z tlače a z televíznej obrazovky, športoví aj politickí zabávači a viac či menej sivé eminencie z kultúry. Harry pochopil, čo Isabelle Skoyenová myslela výrokom, že má problém nájsť si partnera, ktorý by jej stačil výškou, keď si obuje topánky na opätkoch. Vytŕčala z davu. Ihneď si ju všimol.

Harry prekročil lano a razil si cestu, opakujúc prepáčte, lebo podchvíľou niekomu drgol do pohára s bielym vínom.

Isabelle sa zhovárala s mužom o hlavu nižším, no jej nadšený, zaliečavý pohľad Harrymu prezradil, že mocensky aj spoločenským postavením ju výrazne prevyšuje. Už ho od nich delili iba tri metre, keď mu cestu zastal muž.

„Som policajt. Pred chvíľou som o tom informoval vášho kolegu,“ kývol Harry k dverám. „Chcem hovoriť s ňou. “

„Nech sa páči,“ povedal zamestnanec bezpečnostnej služby a Harrymu sa zdalo, že v jeho hlase začul zvláštny tón.

Harry prešiel posledných pár krokov.

„Ahoj, Isabelle,“ oslovil ju. Prekvapene sa naňho zadívala. „Verím, že neruším… tvoju kariéru.“

„Inšpektor Hole.“ Vybuchla do takého hlasného smiechu, akoby jej práve povedal výborný vtip, ktorý môže pochopiť len ona.

Muž vedľa nej rýchlo podal Harrymu ruku a – trochu zbytočne – sa predstavil. Dlhá kariéra na najvyššom poschodí radnice ho pravdepodobne naučila, že priateľské gestá zvyčajne zúročí v deň volieb. „Pán inšpektor, páčilo sa vám predstavenie?“

„Áno aj nie,“ odvetil Harry. „Bol som rád, že sa skončilo a môžem ísť domov, no uvedomil som si, že som ešte nedal do poriadku pár vecí.“

„Napríklad?“

„Nuž, keďže Don Giovanni je zlodej a sukničkár, je úplne správne, že ho v poslednom dejstve potrestajú. Myslím si, že som pochopil, aký to bol človek. Aj kto bola tá socha, čo ho stiahla do pekla.

Zaujímalo by ma však, kto jej povedal, že ho nájde práve tam? Vysvetlíš mi to…“ Harry sa pootočil, „Isabelle?“

Meravo sa usmiala: „Rada si vypočujem konšpiračné teórie. No odložme to na iné stretnutie, teraz sa práve zhováram s…“

„Veľmi s ňou potrebujem čosi prebrať,“ obrátil sa Harry na jej partnera. „Samozrejme, ak dovolíte.“

Harry si všimol, že Isabelle chce protestovať, no muž ju predbehol: „Samozrejme.“ Usmial sa, prikývol a pohol sa k staršiemu páru, ktorý sa postavil do radu na audienciu.

Harry chytil Isabelle pod pazuchu a odtiahol ju k toaletám.

„Smrdíš,“ zasyčala, keď ju pritlačil k stene vedľa dverí pánskych záchodov.

„Oblek sa pár ráz vyváľal v smetnom koši,“ prikývol. Zopár tvárí sa k nim obrátilo. „Počúvaj, môžeme to urobiť civilizovane, alebo tvrdšie. V čom spočíva tvoja spolupráca s Mikaelom Bellmanom?“

„Čo? Hole, padaj do riti!“

Harry nohou otvoril dvere toaliet a vtiahol ju dnu.

Muž v smokingu na nich šokovane zízal od umývadla. Harry sotil Isabelle do dverí kabínky a predlaktím jej pritlačil na krk.

„Keď Gusta zavraždili, Bellman bol u teba,“ zasyčal. „Gusto mal pod nechtami Bellmanovu krv.

Dubajov zametač je Bellmanov najbližší podriadený a verný kamarát z detstva. Ak sa ti okamžite nerozviaže jazyk, zavolám svojmu človeku do bulváru a zajtra to bude v novinách. A do tej chvíle všetky moje dôkazy poputujú na stôl prokurátora. Takže?“

„Prepáčte.“ Muž v smokingu pristúpil bližšie no naďalej dodržiaval úctivý odstup. „Potrebujete pomoc?“

„Vypadni do riti!“

Muž zmeravel od hrôzy. Možno ani nie pre tie slová, skôr preto, že ich vyslovila Isabelle Skoyenová.

„Súložili sme,“ pridusene vzlykla Isabelle.

Harry ju pustil, v jej dlhom výdychu zavoňal šampanské.

„Trtkali ste s Bellmanom?“

„Viem, že je ženatý. Spali sme spolu, to je všetko,“ prikývla a pošúchala si krk. „Zjavil sa Gusto, a keď ho Bellman vyhadzoval, poškrabal ho. Ak chceš bulváru bonznúť našu súlož, poslúž si. Určite nebudeš brať ohľad na to, čo to urobí s Bellmanovou ženou a deťmi.“

„Ako ste sa dali dokopy? Chceš mi nahovoriť, že tá trojka s Gustom bola celkom náhodná?“

„Ako sa podľa teba stretávajú ľudia stúpajúci k mocenským pozíciám? Obzri sa okolo seba. Pozri si ľudí na tejto oslave. Všetci vedia, že Bellman je budúci policajný prezident Osla.“

„A že tebe pripadne vysoký post v mestskom zastupiteľstve?“

„Stretli sme sa na nejakom otvorení, premiére, vernisáži, už si to nepamätám. No je to tak. Môžeš zavolať Mikaelovi, možno si spomenie presne. Dnes večer mu však radšej nevolaj. Trávi čas v kruhu rodiny. Je to prosto… tak.“

Je to prosto tak. Harry na ňu hľadel.

„A čo Truls Berntsen?“

„Čo s ním?“

„Je to ich zametač, však? Kto ho poslal do Leonsu, aby ma dostal? Ty? Alebo Dubaj?“

„Kristepane, o čom to hovoríš?“

Harry na nej videl, že skutočne nevie, kto je Truls Berntsen.

Isabelle Skoyenová sa rozosmiala. „Harry, netvár sa tak smutne.“

Už mohol sedieť v lietadle do Bangkoku. Do iného života.

Vykročil k dverám.

„Počkaj, Harry.“

Obrátil sa. Opierala sa o dvere kabínky a vyhrnula si sukňu. Tak vysoko, že Harry videl podväzkový pás. Do čela jej padli plavé kadere.

„Keď už máme toaletu pre seba…“

Harry opätoval jej pohľad. Bol zahmlený, no nie alkoholom ani nadržanosťou, niečím iným. Plače?

Táto tvrdá, osamelá Isabelle Skoyenová, ktorá pohŕda sama sebou? A čo? Bola len ďalší zatrpknutý človek, ochotný rozvrátiť život iných, aby získal to, na čo si osobuje právo. Byť milovaný.

Keď Harry odišiel, obe krídla lietajúcich dverí sa hojdali v čoraz kratších intervaloch. Pripomínali dohasínajúci, posledný aplauz.

Harry sa nadchodom vrátil na železničnú stanicu a po schodoch zišiel na Plac. Na druhom konci námestia bola lekáreň otvorená nonstop, no vždy pred ňou stával rad a Harry vedel, že voľne dostupné lieky na jeho bolesť nestačia. Kráčal ďalej k Strelnici. Začínalo pršať, svetlá pouličných lámp sa odrážali na mokrých koľajniciach. Uvažoval o nasledujúcom kroku. Najľahšie sa dostane k Nybakkovej brokovnici v Oppsale. Táto zbraň mu navyše poskytuje väčší manévrovací priestor.

Na to, aby sa dostal k puške v izbe tristojeden, musel by sa najprv nepozorovane vkradnúť do Leonsu.

Nemôže si byť istý, či ju už nenašli. Aj tak ju chce.

Zámka na bráne dvora Leonsu bola zničená. Čerstvo vylomená. Harry predpokladal, že tadiaľto k nemu vtedy večer vošla nepozvaná návšteva.

Harry vstúpil. A naozaj – aj dvere zadného vchodu boli vylomené.

Vyšiel po úzkych schodoch, ktoré slúžili ako núdzový východ. Na chodbe na treťom poschodí nebolo živej duše. Harry zaklopal na izbu číslo tristodesať, aby sa spýtal Cata, či ho hľadala polícia.

Alebo niekto iný. A čo robili. Na čo sa pýtali. A čo im povedal. No nikto mu neotvoril. Priložil ucho k dverám. Ticho.

Dvere jeho izby sa nikto nepokúšal opraviť. Nepotreboval nijaký kľúč. Otvoril. Všimol si krv, čo vsiakla do betónu na mieste, odkiaľ odstránil prah.

Nič neurobili ani s rozbitým oknom.

Harry nezasvietil, len vošiel, siahol do skrine a zistil, že pušku nenašli. Ani škatuľku s nábojmi vedľa Biblie v nočnom stolíku. Polícia tu zatiaľ nebola. Majitelia Leonsu ani jeho obyvatelia nevideli dôvod volať ruku zákona pre nejakú prestrelku, najmä keď nikto nezomrel. Otvoril skriňu. Dokonca tu zostali aj jeho šaty a kožený kufrík. Akoby sa nič nestalo.

V dome oproti si všimol ženu.

Sedela na stoličke pred zrkadlom, obrátená k nemu obnaženým chrbtom. Zdalo sa, že si češe vlasy.

Jej šaty vyzerali prekvapujúco staromódne. Nie staro, len staromódne, ako zo starých čias. Netušil, prečo na ňu vykríkol z okna. Žena nereagovala.

Keď opäť stál na ulici, uvedomil si, že to nezvládne. Krk ho hrozivo štípal, z pórov mu od tepla vyrážal pot. Pocítil prvé náznaky zimnice.

V bare zmenili hudbu. Z otvorených dverí znel Van Morrison. And It Stoned Me.

Potrebuje lieky proti bolesti.

Harry vstúpil na vozovku, začul prenikavé zvonenie a vzápätí mu zorné pole zakryla modro-biela stena. Štyri sekundy stál nehybne uprostred ulice. Potom električka prešla a opäť videl otvorené dvere baru.

Keď barman zdvihol zrak od novín a zbadal Harryho, strhol sa.

„Jim Beam,“ povedal Harry.

Barman dva razy zažmurkal. Ani sa nepohol. Noviny skĺzli na zem.

Harry vytiahol eurá a položil ich na pult. „Daj mi celú fľašku.“

Barmanove ústa sa otvorili. Tetovanie EAT malo nad téčkom tukový vankúš.

„Pohni sa,“ naliehal Harry. „A potom zmiznem.“

Barman rýchlo pozrel na bankovky. Potom na Harryho. Zobral fľašu whisky, nespúšťajúc zrak z Harryho.

Harry si vzdychol, keď zbadal, že fľaša je poloprázdna. Vopchal si ju do vrecka, poobzeral sa okolo seba, hľadajúc nejaké vhodné slová na rozlúčku, potom to vzdal, kývol hlavou a odišiel.

Harry zastal na rohu ulíc Prinsens a Dronningens gate. Najprv zavolal na informácie. Potom otvoril fľašu. Z pachu bourbonu mu skrútilo žalúdok. No vedel, že bez umŕtvenia nezvládne urobiť, čo musí.

Po troch rokoch. Možno sa to odvtedy zlepšilo. Hrdlo si priložil k ústam. Zaklonil hlavu a obrátil do seba jej obsah. Tri roky triezvosti. Jed zasiahol systém ako napalmová bomba. Nezlepšilo sa to, bolo to horšie než kedykoľvek predtým.

Harry sa predklonil, vystrel ruku, oprel sa o stenu a široko sa rozkročil, aby si neovracal nohavice a topánky.

Za chrbtom začul klopkanie opätkov. „Hey, mister. Me beautiful?“

„Sure,“ stihol Harry vyšteknúť, kým sa mu nenaplnilo hrdlo. Žltý prúd zasiahol chodník s impozantnou silou a rozptylom. Počul, ako vysoké opätky cválajú preč. Opäť si priložil fľašku k perám. Zaklonil hlavu. Whisky a žlč mu vtekali do hrdla. A vrátili sa von.

Tretí pokus vyšiel. Ako tak.

Štvrtý pôsobil ako švih biča.

Piaty bol nebeský.

Harry zastavil taxík a nadiktoval šoférovi adresu.

Truls Berntsen sa ponáhľal. Prebehol tmavým parkoviskom pred činžiakom, v ktorom sa svietilo z útulných obydlí. Ich obyvatelia práve vykladali na stôl kávu, čipsy, možno aj pivo a zapínali televíziu, ktorej program sa po skončení správ zasa dal pozerať. Truls zavolal na policajnú stanicu a oznámil, že je chorý. Nepýtali sa, čo mu je. Chceli len vedieť, či zostane doma dlhšie než tri dni, na ktoré nepotrebuje potvrdenie od lekára. Rozzúril sa. Ako má, doriti, vedieť, ako dlho bude chorý?

Prekliata krajina blicerov, odporných svätuškárskych politikov, ktorí tvrdia, že ľudia zo zásady chcú pracovať, ak môžu. Nóri volia Stranu pracujúcich, lebo tá z blicovania robí ľudské právo, a kto by nevolil stranu, čo mu dá tri voľné dni, carte blanche na to, aby doma onanoval, išiel si zalyžovať alebo sa liečil z ťažkej opice? Strana pracujúcich, samozrejme, presne vie, čo za dobrotu ponúka, napriek tomu sa tvári zodpovedne, hrdí sa tým, že dôveruje obyčajným ľuďom, a právo na blicovanie prezentuje ako spoločenskú reformu. Potom už je pravica naozaj čestnejšia, otvorene si kupuje hlasy znižovaním daní.

Premýšľal o tom celý deň. Vykladal zbrane, nabíjal ich, kontroloval, skúšal, či sú zamknuté dvere, všetky autá na parkovisku sledoval cez ďalekohľad Märklinu, účinnej zbrane atentátnikov z prípadu spred desiatich rokov. Vedúci skladu zhabaných zbraní na policajnej stanici si doteraz myslí, že ju kdesi má. Truls vedel, že skôr či neskôr si bude musieť ísť kúpiť čosi na jedenie, no čakal, kým sa zotmie. Tesne pred jedenástou, keď zatvárali potraviny, zobral Steyr, vykradol sa von a bežal do obchodu. Chodil okolo regálov, jedným okom sledujúc ostatných zákazníkov. Kúpil si mrazené fašírky, čo mu vydržia aspoň týždeň, a malé vrecká s ošúpanými zemiakmi, hrachovou kašou a omáčkou. Stačí ich na niekoľko minút hodiť do vriacej vody a rozstrihnúť. Obsah čľapne do taniera, a keď človek zatvorí oči, v podstate to pripomína normálne jedlo.

Truls Berntsen už vsunul kľúč do zámky brány, keď za sebou začul rýchle kroky. Vydesený sa zvrtol a ruku vopchal do vrecka bundy. Hľadel do vystrašenej tváre Vigdis A.

„Vy… vydesila som ťa?“ zakoktala.

„Nie,“ odsekol Truls a vošiel do brány. Ani jej nepodržal dvere, no počul, že sa jej podarilo vtlačiť do nich svoje tlsté telo, skôr než sa zabuchli.

Privolal výťah. Vydesila? Jasné, že ho vydesila. Za pätami má sibírskych kozákov, tak ako sa môže nebáť?

Vigdis A. dychčala za ním. Nebola až taká tlstá ako väčšina Nórok. Nie že by ich pre to odmietal.

No prečo im nikto nepovie na rovinu, že sú už také tlsté, že nielen vymrú na všetky možné choroby, ale ešte aj zmaria reprodukciu rasy a vyľudnia krajinu? Nakoniec sa totiž nijaký muž nebude chcieť prevaľovať v hromade tuku. Má dosť vlastného.

Prišiel výťah, a keď doň nastúpili, laná bolestne zavŕzgali.

Čítal, že muži v Nórsku pribrali rovnako, ak nie viac, no nie je to tak vidieť. Majú menšie rite a vyzerajú len väčší a silnejší. Ako on. Vyzerá lepšie než pred desiatimi kilogramami. No baby sa menia na prevaľujúcu sa kopu tuku. Má chuť do nich kopať a sledovať, ako špička jeho topánky mizne v mäkkej hmote. Všetci vedia, že z tuku sa stala rakovina dneška, no naďalej škriekajú proti ideálu chudosti

a

ospevujú skutočné ženské telo. Ako keby netrénované a rozkysnuté bolo nespochybniteľným ideálom! Ak nie si spokojný s vlastným telom, si idiot. Radšej nech sto ľudí zomrie na srdcovo-cievne choroby než jeden na anorexiu. A teraz sa medzi ne zaradila aj Martine. No dobre, čaká dieťa, no aj tak sa nevie zbaviť myšlienky, že je jedna z nich.

„Vyzeráš, akoby ti bola zima,“ prihovorila sa mu Vigdis A. a usmiala sa.

Truls netušil, čo sa skrýva pod iniciálkou A., no mala to aj na zvončeku. Vigdis A. Mal chuť vraziť jej pravý hák, z celej sily, na tých tlstých lícach sa ani nemusí báť o hánky. Alebo ju pretiahnuť. Alebo oboje.

Truls si uvedomoval, prečo zúri. To ten prekliaty mobil.

Keď sa im prevádzkovú centrálu Telenoru konečne podarilo primäť k stopovaniu Harryho telefónu, zistili, že sa pohybuje po centre Osla, v okolí železničnej stanice. Nikde inde v meste nie je počas dňa toľko ľudí. A tak desiatka policajtov hľadala v dave Harryho Holeho. Celé hodiny. Nič. Až jeden zelenáč prišiel na banálny nápad, aby si zjednotili čas na hodinkách, rozptýlili sa po okolí a jeden z nich v pravidelných intervaloch volal na Holeho číslo. Ak niekde začujú zvonenie, alebo niekto vytiahne telefón, zbehnú sa a zakročia, niekde tam predsa musí byť. Ako povedali, tak urobili. A našli telefón. Vo vrecku narkomana, ktorý spal na schodoch pred Staničným námestím. Tvrdil, že mu ho dal kamarát v Svetle majáka.

Výťah sa zastavil. „Dobrú noc,“ zamrmlal Truls a vystúpil.

Počul, ako sa za ním zatvorili dvere a výťah sa znovu pohol.

Najprv fašírky a dévedečko. Možno Rýchlo a zbesilo. Samozrejme, ten film je debilný, no má pár dobrých scén. Alebo Transformeri. Pri Megan Fox si krásne užije.

Vtom začul jej dych. Zdá sa, že vystúpila z výťahu spolu s ním. Štetka. Truls Berntsen si dnes večer zatrtká. S úsmevom sa chcel zvrtnúť, no niečo ho zastavilo. Čosi tvrdé. A studené. Hlaveň.

„Ďakujem, áno,“ ozval sa známy hlas. „Môžeš ma pozvať ďalej.“

Truls Berntsen sedel v kresle a civel do hlavne vlastnej pištole.

Našli sa.

„Už sa nemôžeme ďalej takto stretávať,“ povedal Harry Hole. Cigaretu si posunul do kútika úst, aby mu dym nešiel do očí.

Truls neodpovedal.

„Vieš, prečo som chcel radšej použiť tvoju zbraň?“ spýtal sa a rukou prešiel po loveckej puške, položenej na kolenách.

Truls naďalej čušal.

„Lebo chcem, aby guľky, čo ti nájdu v tele, viedli k tvojej zbrani.“

Truls pokrčil plecami.

Harry Hole sa predklonil. Vtedy to Truls zacítil. Smrad alkoholu. Doriti, on je ožratý. Počul príbehy o tom, čoho je tento chlap schopný za triezva, a teraz si navyše vypil.

„Truls Berntsen, si zametač. A tu je dôkaz.“

Z peňaženky, čo mu vzal spolu s pištoľou, vytiahol jeho policajný preukaz. „Thomas Lunder? Nie je to ten chlap, ktorý vyzdvihol na letisku zhabané drogy?“

„Čo chceš?“ spýtal sa Truls a privrel oči. Fašírky a DVD.

„Chcem vedieť, čo spája teba, Dubaja, Isabelle Skoyenovú a Mikaela Bellmana.“

Truls sa strhol. Mikaela? Čo s tým má spoločné Mikael? A Isabelle Skoyenová? Nie je to tá politička?

„Netuším…“

Videl, ako sa Harry dotkol spúšte.

„Opatrne, Hole! Strieľa to rýchlejšie, než si myslíš…“

Spúšť sa pohla.

„Počkaj. Doriti, počkaj!“ Truls Berntsen jazykom zúfalo hľadal aspoň kvapku slín. „Netuším nič o Bellmanovi ani o Skoyenovej, ale Dubaj…“

„Rýchlo.“

„Viem ti o ňom povedať…“

„Čo mi o ňom vieš povedať?“

Truls Berntsen zadržal dych. Potom ho zo seba vypustil dlhým výdychom: „Všetko.“

39/

Na Trulsa Berntsena sa dívali tri oči. Dve belasé, poznačené alkoholom. A čierne, okrúhle oko hlavne jeho Steyra. Muž, ktorý držal pištoľ, skôr ležal ako sedel v kresle, dlhé nohy vystieral na koberec. Ozval sa drsným hlasom:

„Berntsen, hovor. Povedz mi o Dubajovi.“

Truls si dvakrát odkašľal. Prekliate sucho v hrdle.

„Raz večer mi zazvonili dole pri bráne. Keď som sa ozval, nejaký hlas mi oznámil, že sa chce so mnou rozprávať. Najprv som nikoho nechcel pustiť do domu, potom však vyslovil to meno a…

áno…“

Truls Berntsen si palcom a prostredníkom prešiel po čeľustiach.

Druhý muž čakal.

„Spomenul istú nešťastnú príhodu, o ktorej nikto nemal vedieť.“

„Čo?“

„Jeden zatknutý potreboval príučku. Myslel som si, že nikto nevie, že som… že som to urobil.“

„Ťažké zranenia?“

„Rodičia nás chceli žalovať, no chlapcovi sa nepodarilo identifikovať ma. Poškodil som mu zrakový nerv. Šťastie v nešťastí, čo?“ Truls sa zasmial svojím nervóznym erdžavým smiechom, no rýchlo prestal. „A zrazu pri mojich dverách stál tento chlap a vedel o tom. Povedal, že mám očividne talent vyhýbať sa radarom a takých ľudí si vie dobre zaplatiť. Hovoril po nórsky, takou elegantnou nórčinou. Mal len jemný prízvuk. Pustil som ho ďalej.“

„Ty si sa stretol s Dubajom?“

„Len vtedy. Raz. Odvtedy som ho dva razy iba zazrel. Vtedy prišiel osobne. Starec v elegantnom, no nemodernom obleku. Vesta. Klobúk a rukavice. Vysvetlil mi, čo odo mňa chce. A koľko je ochotný zaplatiť. Bol opatrný. Vyhlásil, že keď sa dohodneme, už nikdy sa nebudeme kontaktovať priamo, nijaké telefóny ani maily, nič, čo by sa dalo vystopovať. A ak mám byť úprimný, vyhovovalo mi to.“

„Ako ti teda zadával úlohy?“

„Písal ich na jeden náhrobný kameň.“

„Kde?“

„Na cintoríne Gamlebyen. Tam mi nechával aj peniaze.“

„Povedz mi o Dubajovi. Kto to je?“

Truls Berntsen sa mlčky zadíval do steny. V duchu počítal rovnicu. A zvažoval následky.

„Na čo čakáš, Berntsen? Tvrdil si, že mi o ňom vieš povedať všetko.“

„Je ti jasné, čo riskujem, ak…“

„Keď som ťa videl naposledy, dvaja Dubajovi chlapi sa ťa pokúšali zabiť. Takže aj bez tejto mojej pištole si po krk v sračkách. Prejdi k veci. Kto to je?“

Harry naňho hľadel uprene. Truls mal pocit, akoby doňho videl. Spúšť sa opäť pohla a zjednodušila výpočty.

„Dobre, dobre,“ povedal rýchlo Berntsen a gestom ho zastavil. „Nevolá sa Dubaj. Prezývajú ho tak, lebo jeho díleri nosia dresy s reklamou leteckej spoločnosti, ktorá tam lieta. Do Emirátov.“

„Máš desať sekúnd, aby si mi povedal niečo, čo neviem.“

„Počkaj, už to bude! Volá sa Rudolf Asajev. Je Rus, jeho rodičia boli intelektuálni disidenti a politickí utečenci, aspoň to tvrdil na súde. Žil v mnohých krajinách a hovorí možno siedmimi jazykmi. Do Nórska prišiel v sedemdesiatych rokoch a patrí k zakladateľom obchodu s hašišom. Držal sa v úzadí, no jeden z jeho ľudí ho roku 1980 udal. Bolo to v čase, keď sa za predaj a dovoz hašiša používal približne rovnaký trestný sadzobník ako za vlastizradu. Sedel dlho. Keď ho pustili, presťahoval sa do Švédska a prešiel na heroín.“

„Podobný sadzobník ako za hašiš, ale oveľa vyššie zisky.“

„Presne tak. V Göteborgu si vybudoval gang, no keď zabili policajta, musel zmiznúť. Pred dvoma rokmi sa vrátil do Osla.“

„Toto všetko ti povedal?“

„Nie, nie, zistil som si to na vlastnú päsť.“

„Naozaj? Ako? Všetci tvrdia, že je ako prízrak, o ktorom nikto nič nevie.“

Truls Berntsen sklopil zrak. Potom sa opäť pozrel na Harryho. Potlačil úsmev. Už mnohokrát sa chcel niekomu pochváliť. Ibaže nemal komu. Ako oklamal samotného Dubaja. Jazykom si navlhčil pery. „Sedel v tom istom kresle ako ty. Ruky mal položené na operadle.“

„A čo?“

„Medzi rukavicami a rukávom sa mu vyhrnul rukáv. Mal tam biele jazvy. Také, aké zostávajú po tetovaní. A keď som ich zbadal, vybavilo sa mi…“

„Väzenie. Nechal si rukavice, aby si jeho odtlačky nemohol nájsť v databáze.“

Truls prikývol. Hole nie je úplne hlúpy, to treba uznať.

„Presne tak. No keď som pristúpil na jeho podmienky, uvoľnil sa. Podal som mu ruku, aby sme potvrdili dohodu. Vtedy si stiahol rukavicu. Tak som získal zopár výborných odtlačkov prstov. Počítač našiel zhodu.“

„Rudolf Asajev, Dubaj. Ako sa mu tak dlho darí skrývať svoju identitu?“

Truls Berntsen mykol plecom. „V Orgkrime sa s tým stretávame každý deň. Vieme, čím sa líšia úspešní od tých, čo chytíme. Malou organizáciou. Má len pár spojok, niekoľko zasvätených.

Drogových barónov, ktorí sa spoliehajú na svoju armádu neverných sluhov, vždy dostaneme. Vždy sa nájde niekto, kto chce prevziať velenie, alebo zaspieva, keď mu sľúbia zníženie trestu.“

„Spomínal si, že si ho videl ešte raz.“

Berntsen prikývol. „V Svetle majáka. Myslím si, že to bol on. Zbadal ma, zvrtol sa vo dverách a odišiel.“

„Takže je pravda, čo sa hovorí? Že chodí po meste ako prízrak?“

„Možno.“

„Čo si robil v Svetle majáka?“

„Ja?“

„Polícia tam nemá právo chodiť.“

„Poznám odtiaľ jedno dievča.“

„Hm. Martine?“

„Ty vieš, kto je Martine?“

„Chodil si si ju tam obzerať?“

Truls cítil, ako mu tvár zalieva červeň. „Ja…“

„Pohoda, Berntsen. Práve si si našiel alibi.“

„Č-čo?“

„Si stalker. Martine si myslela, že si fízel. Sedel si tam, aj keď zastrelili Gusta, však?“

„Stalker?“

„Zabudni na to a odpovedaj.“

„Azda si si nemyslel, že by som… Prečo by som mal popraviť Gusta Hanssena?“

„Mohol ti to dať za úlohu Asajev,“ mykol plecom Hole. „Mal si na to však aj dosť dobrý vlastný dôvod. Gusto ťa videl, ako si zabil človeka v Alnabru. Vŕtačkou.“

Truls Berntsen hodnotil Holeho slová. Ako policajt, ktorý neustále žije obklopený klamstvami, sa musel naučiť rozlišovať bluf od pravdy.

„Tvoja vražda ťa motivovala k zabitiu Olega Faukeho. Väzeň, ktorý sa pokúšal odpraviť Olega…“

„Nepracoval pre mňa! Hole, musíš mi veriť! S tým som nemal nič spoločné. Len som zametal dôkazy, nikoho som nezabil. Alnabru bola iba nešťastná náhoda.“

Hole sklonil hlavu nabok. „A keď si prišiel za mnou do Leonsu, nechcel si ma zabiť?“

Truls naprázdno prehltol. Hole je pripravený strieľať, jasné, že je. Vpáli mu guľku do hlavy, zotrie odtlačky prstov a pištoľ mu vloží do dlane. Nijaké znaky vlámania. Vigdis A. potvrdí, že videla, ako sa Truls vracia domov sám v smutnej nálade. Osamelý. V práci si vzal voľno. V depresii.

„Kto boli tí dvaja? Rudolfovi chlapi?“

Truls prikývol. „Ušli, no jedného z nich sa mi podarilo raniť.“

„Čo sa stalo?“

Truls mykol plecom. „Zrejme toho viem priveľa.“ Pokúšal sa zasmiať, no znelo to ako záchvat kašľa.

Mlčky na seba hľadeli.

„Čo chceš robiť?“ spýtal sa Truls.

„Chytiť ho,“ odvetil Hole.

Chytiť. To slovo Truls nepočul už dávno.

„Takže tvrdíš, že má okolo seba len málo ľudí?“

„Najviac troch, možno štyroch,“ prikývol Truls. „Možno sú len dvaja.“

„Hm. Ako máš vybavené železiarstvo?“

„Železiarstvo?“

„Okrem tohto.“ Hole kývol k stolu v obývačke, kde ležali nabité pištole a samopal MP-5.

„Priviažem ťa a byt prevrátim hore nohami. Bude lepšie, keď mi ich ukážeš sám.“

Truls sa zamyslel. Potom kývol k spálni.

Hole zavrtel hlavou, keď Truls otvoril skriňu v spálni a zapálil svetlo. Modrá neónka osvietila šesť pištolí, dva veľké nože, čierny obušok, boxer, plynovú masku a takzvaný riot gun, krátku škaredú zbraň s valčekom v strede, kam sa vkladajú náboje so slzotvorným plynom. Truls si to podonášal z policajného skladu, kde nikomu neprekážalo, keď sa občas niečo stratilo.

„Berntsen, si blázon.“

„Prečo?“

Hole kývol ku skrini. Do zadnej steny Truls natĺkol klince, aby na ne povešal zbrane. Ich tvary obkreslil na stenu. Všetko malo svoje miesto.

„Nepriestrelná vesta na vešiaku? Bojíš sa, že sa ti pokrčí?“

Truls Berntsen neodpovedal.

„No dobre,“ prikývol Harry a zvesil ju. „Daj mi ešte riot gun, plynovú masku a náboje do MP-5.

A tašku.“

Hole sledoval, ako Truls nakladá zbrane do tašky. Vrátili sa do obývačky, odkiaľ si Harry vzal samopal.

Potom prešli k dverám.

„Viem, nad čím premýšľaš,“ povedal Harry. „Ale skôr než zdvihneš telefón a pokúsiš sa ma zastaviť, zrejme by si mal vedieť, že všetko, čo o tomto prípade viem, je zachytené a uložené u advokáta. Presne som mu vysvetlil, čo má robiť, ak sa mi niečo stane. Rozumel si?“

Klame, uvedomil si Truls a prikývol.

Hole sa zasmial. „Myslíš si, že klamem, no nemôžeš si byť úplne istý, však?“

Truls cítil, ako veľmi nenávidí Holeho. Jeho pohŕdavý, ľahostajný úškrn.

„A čo sa stane, ak prežiješ?“

„Máš po problémoch. Zmiznem na druhý koniec zemegule. A nevrátim sa. Ešte posledná vec…“

Na nepriestrelnú vestu si obliekol dlhý plášť. „Však si vyškrtol adresu Blindernveien 74 zo zoznamu, čo dostal Bellman?“

Truls Berntsen to chcel kategoricky poprieť. Ale niečo – náhly nápad – ho zastavilo. Pravda bola taká, že nikdy nezistil, kde býva Rudolf Asajev.

Preto prikývol. Horúčkovito spracúval informáciu. Analyzoval jej význam. Zoznam, čo dostal Bellman. Vyvodzoval závery. No nerozmýšľal dosť rýchlo, to nebolo jeho silnou stránkou. Potrebuje viac času.

„Áno,“ zopakoval v nádeji, že na ňom nevidieť prekvapenie. „Samozrejme, že som adresu vyškrtol.“

„Nechám ti túto pušku,“ rozhodol sa Harry, otvoril zásobník a vysypal z nej náboje. „Ak sa nevrátim, môžeš ju vrátiť advokátskej firme Bach & Simonsen.“

Hole zabuchol dvere a Truls počul, ako uháňa po schodoch. Počkal, kým si nebol istý, že sa nevráti.

A potom konal.

Hole nenašiel Märklin opretý o stenu za záclonou. Truls schmatol obrovskú, ťažkú zbraň a otvoril dvere na balkón. Hlaveň oprel o zábradlie. Bola zima, mrholilo, no vietor ustal.

Sledoval, ako Harry vychádza z brány. Plášť za ním vial, keď sa náhlil k taxíku, čo ho čakal na parkovisku. Našiel ho v hľadáčiku. Nemecká optika a zbraň. Bez problémov by Holeho skolil, guľka by sa mu zaryla do tela, alebo ešte lepšie – vletela by tam, kde má uložené orgány na rozmnožovanie. Možno by sa predsa len väčšmi hodila na lov slonov. No ak počká, kým Harry vojde pod svetelný kužeľ lampy na parkovisku, bude mať väčšiu istotu. Bolo by to dokonalé.

Na parkovisku takmer nikto nie je, Truls ho jednoducho odtiahne do auta.

Informoval advokáta? Ani náhodou. No, samozrejme, pre istotu môže eliminovať aj jeho. Hansa Christiana Simonsena.

Hole sa blížil k svetlu. Zátylok. Alebo hlava. Nepriestrelná vesta ho chráni až ku krku. Ťažká ako sviňa. Stačí stisnúť spúšť. Tichý, takmer nečujný hlas mu nahováral, aby to nerobil. Je to vražda. Truls Berntsen doteraz nikoho nezabil. Nie priamo. Torda Schultza nezabil on, ale tie prekliate gorily Rudolfa Asajeva. A Gusto? Veru, kto odpravil Gusta? On nie. Mikael Bellman. Isabelle Skoyenová.

Tichý hlas sa odmlčal, hľadáčik akoby sa prilepil k Holeho zátylku. Prásk! Už videl, ako z neho strieka krv. Pritlačil spúšť. O dve sekundy vojde Hole do svetla. Škoda, že to nefilmuje. Mohol by si to napáliť na dévedečko. Predčilo by to aj Megan Foxovú, či už s fašírkami alebo bez nich.

40/

Truls Berntsen pomaly a zhlboka dýchal. Pulz sa mu zrýchlil, no mal ho pod kontrolou.

Harry Hole vyšiel na svetlo.

Naozaj škoda, že to nefil…

Zaváhal.

Rýchle uvažovanie nikdy nebolo jeho silnou stránkou.

Nie že by bol hlúpy, len občas mu to dochádzalo pomalšie.

Od detstva sa práve tým líšil od Mikaela, ktorý zároveň premýšľal aj hovoril. Veď aj Truls vždy dospel k záveru. Aj on. Ako teraz. Pri tej chýbajúcej adrese na zozname. Tichý hlas ho presviedčal, aby Harryho Holeho zatiaľ nezabíjal. Mikael by to nazval jednoduchou matematikou. Hole ide po Rudolfovi Asajevovi a Trulsovi, našťastie, v tomto poradí. A keď Hole skolí Asajeva, zbaví tým Trulsa jedného z jeho problémov. A rovnako, ak Asajev zabije Holeho. Na druhej strane…

Harry Hole bol ešte vždy vo svetle lampy.

Trulsovi sa vôbec netriasli prsty. V Kripose bol druhý najlepší strelec, najlepší v streľbe z pištole.

Vydýchol vzduch z pľúc. Telo mal celkom uvoľnené, náraz po výstrele ho neprekvapí. Znova zadržal dych.

A sklopil zbraň.

Osvetlená ulica Blindernveien sa hadila zvlneným terénom medzi staršími vilami, veľkými záhradami, univerzitnými budovami a trávnikmi.

Počkal, kým zmizli svetlá taxíka, až potom vykročil.

O štyri minúty jedna. Nikde ani živej duše. Taxík zastavil pred číslom šesťdesiatosem.

Sedemdesiatštvorka ležala za trojmetrovým plotom asi päťdesiat metrov od cesty. Vedľa domu stála valcovitá murovaná budova s výškou a priemerom asi štyri metre. Pripomínala vodnú vežu.

Harry nikdy predtým nevidel takéto stavby v Nórsku, no všimol si, že podobná stojí aj pri susednom dome. K schodom rozľahlej drevenej vily naozaj viedol štrkový chodník. Hlavný vchod osvetľovala jednoduchá lampa nad dverami z tmavého a nepochybne tvrdého dreva.

V dvoch oknách na prízemí a v jednom na prvom poschodí sa svietilo.

Harry sa postavil do tieňa duba na druhej strane cesty. Zložil plecniak a otvoril ho. Pripravil si riot gun a natiahol si plynovú masku tak, aby mu stačilo jednoducho ju nasadiť na tvár.

Veril, že vďaka dažďu sa dostane tak blízko, ako potrebuje. Skontroloval, že krátky samopal má nabitý a odistený.

Prišiel čas.

Umŕtvenie však začalo poľavovať.

Vytiahol fľašku Jima Beama a odskrutkoval vrchnák. Na dne zostalo len pár kvapiek. Pozrel sa na vilu. Potom na flašku. Ak mu to vyjde, tento hlt bude potrebovať neskôr. Fľašku odložil do vnútorného vrecka k rezervným nábojom. Skontroloval, či dýcha správne, aby kyslíkom zásoboval mozog aj svaly. Pozrel sa na hodinky. Minúta po jednej. O dvadsaťtri hodín mu letí lietadlo. Jemu a Rachel.

Dvakrát sa zhlboka nadýchol. Bránu plota zrejme chráni alarm, no nesie priveľa vecí na to, aby ho preliezal. Nemal chuť na ňom odvisnúť ako živý terč, ako v Madserud allé.

Dva a pol, počítal v duchu. Tri.

Prešiel k bráne, stlačil kľučku a otvoril ju. V jednej ruke niesol plynovú pištoľ, v druhej samopal.

Rozbehol sa k oknu obývačky. Ako policajt absolvoval dosť zatýkaní, preto vedel, akú výhodu poskytuje človeku moment prekvapenia. Nie len že človek strieľa prvý, ale šok spôsobený zvukmi a svetlom vie protivníka dokonale paralyzovať. Uvedomoval si však aj to, že moment prekvapenia má krátku životnosť. Preto začal v duchu počítať. Má pätnásť sekúnd. Ak ich nevyradí za taký čas, spamätajú sa, zoskupia a opätujú paľbu. Poznajú dom, on nevidel ani len jeho nákres.

Štrnásť, trinásť.

Od chvíle, keď do okna obývačky vystrelil dva plynové náboje a vytvoril tak nepriesvitnú bielu hmlu, čas akoby sa spomalil, zmenil sa na zasekávajúci film, v ktorom si uvedomuje, že sa hýbe, telo robí, čo má, no mozog zachytáva len útržky.

Dvanásť.

Stiahol si plynovú masku, plynovú pištoľ hodil do okna a samopalom zrazil najväčšie črepiny skla.

Plecniak položil na okenný parapet, oprel sa oň rukami, vyložil nohu a vliezol dnu. V nepriestrelnej veste sa hýbal ťažšie, no keď sa ocitol v miestnosti, akoby vletel do oblaku. Obmedzený priezor plynovej masky len zosilňoval pocit, že sa pohybuje vo filme. Počul výstrely a hodil sa na podlahu.

Osem.

Ďalšie výstrely. Suché praskanie rozostrieľaných parkiet. Nie sú paralyzovaní. Čakal. Konečne začul kašeľ, aký človek nepotlačí, keď mu slzotvorný plyn štípe oči, nos, sliznicu a pľúca.

Päť.

Harry zdvihol samopal a vystrelil za zvukom v bielosivom mori. Ozval sa dupot. Utekajú po schodoch.

Tri.

Harry sa narovnal a bežal za nimi.

Dva.

Na poschodí nebol dym. Ak sa unikajúci dostali sem, Harryho šance sa dramaticky znížili.

Jedna. Nula.

Všimol si obrysy schodov, potom zábradlie. Samopal vložil medzi tyčky, namieril hore a vystrelil.

Zbraň v ruke poskakovala. Vyprázdnil zásobník. Vytiahol samopal zo zábradlia, vybral zásobník a siahol do vrecka po nový. Nahmatal len fľašku. Zásobník mu zrejme vypadol, keď ležal na dlážke!

Ostatné zostali v plecniaku na parapete.

Keď začul kroky na schodoch, vedel, že je mŕtvy muž. Prichádzajú dolu. Kráčajú pomaly, akoby váhavo. Potom rýchlejšie. Už bežia. Harry videl, ako sa z hmly vynára postava. Strašný prízrak v bielej košeli a čiernom obleku. Zachytil sa zábradlia, zlomil sa v páse a nehlučne sa zosunul na zem.

Harry videl rozstrapkané diery na chrbte saka, kadiaľ vnikli guľky. Podišiel k telu, chytil ho za vlasy a obrátil. Naplo ho. Odolal impulzu strhnúť si masku.

Guľka vyšla z tela cez nos, roztrhla ho napoly. Napriek tomu ho spoznal. Bol to nízky chlap z dverí v Leonse. Muž, ktorý naňho strieľal na Madserud allé.

Načúval. Odhliadnuc od syčania plynových nábojov, z ktorých naďalej unikal biely plyn, vládlo absolútne ticho. Vrátil sa k oknu, vzal si plecniak, nabil samopal a ďalšie náboje vložil do vrecka. Až teraz cítil, ako sa pod vestou potí.

Kde je krpáňov ozrutný kumpán? A kde je Dubaj? Nastražil sluch. Syčanie plynu. Nepočuje aj kroky?

V plynovom opare zbadal vchod do ďalšej izby a otvorené dvere kuchyne. Priskočil k zatvoreným, postavil sa vedľa nich, otvoril ich, do škáry vložil plynovú pištoľ a vypálil dva náboje. Zabuchol dvere a čakal. Napočítal do desať. Otvoril ich a vošiel.

Nikto. V opare rozoznával knižné regály, čierne kožené kreslo a veľký kozub. Nad ním visel obraz muža v čiernej uniforme gestapa. Stará nacistická vila? Harry si spomenul, že nórsky nacista a šéf nórskej obdoby SA Karl Marthinsen býval v zhabanej vile na Blindernveien a jeho život ukončil atentát pred univerzitnou študovňou.

Harry sa vrátil, prešiel kuchyňou a vstúpil do izby pre slúžky. Našiel to, čo hľadal. Zadné schodište.

Zvyčajne slúžilo aj ako požiarny rebrík, no tu neviedlo von, ale hlbšie do pivnice. Pôvodný zadný vchod domu bol zamurovaný.

Harry skontroloval, že v zbrani má ešte jeden náboj, a položil nohu na schody. Posledný náboj vypálil do chodby, narátal do desať a vykročil. Do krku sa mu zahryzla bolesť, no prinútil sa sústrediť.

Okrem prvých zamknutých dverí boli všetky otvorené a miestnosti prázdne. Dve spálne očividne niekto používal. V jednej z nich na posteli chýbali prikrývky, no Harry videl, že matrac je červený, akoby premočený krvou. Na nočnom stolíku druhej spálne ležala veľká hrubá Biblia. Harry sa k nej sklonil. Azbuka. Pravoslávna cirkev. Vedľa knihy ležal žuk. Červená tehla so šiestimi klincami.

Takmer rovnako hrubá ako Biblia.

Harry sa vrátil k zamknutým dverám. Od potu sa mu zarosilo sklo masky. Oprel sa chrbtom o stenu, zdvihol nohu a celou silou kopol do zámky. Na štvrté kopnutie povolila. Harry sa prikrčil a vystrelil do miestnosti. Počul, ako štrngajú poháre. Počkal, kým sa do izby dostal dym z chodby. Vošiel do nej a nahmatal vypínač.

Izba bola väčšia než ostatné. Posteľ s baldachýnom nebola ustlaná. Na nočnom stolíku sa trblietal modrý kameň vsadený do prsteňa.

Harry vopchal ruku pod paplón. Bola teplá.

Obzrel sa okolo seba. Samozrejme, ten, kto tu ležal, sa mohol dostať z izby nepozorovane a zamknúť za sebou. Lenže kľúč trčal v zámke zvnútra. Harry skontroloval okno – zatvorené. Otvoril masívnu komodu.

Na prvý pohľad vyzerala ako bežná šatová skriňa. Udrel po jej zadnej stene, ktorá sa otvorila.

Úniková cesta. Nemecká dôslednosť.

Harry odsunul košele a saká, vopchal hlavu do studenej šachty a rukou ju prehmatával. V šachte boli vytesané schody. Zdalo sa, že vedú ďalej, pravdepodobne do pivnice. Mysľou mu preletel obraz – útržok sna. Zahnal ho, strhol si masku a natlačil sa za falošnú stenu. Nohami nahmatal schody, a keď opatrne vykročil dolu a tvár mal na úrovni dna skrine, niečo si všimol. Kúsok látky v tvare písmena U.

Vopchal si ho do vrecka a kráčal ďalej do tmy. Počítal schody. Po dvadsiatich dvoch stál na pevnej zemi.

Keď chcel priložiť druhú nohu, šliapol do prázdna. Stratil rovnováhu, padol, no pristál mäkko.

Podozrivo mäkko.

Zostal ležať nehybne, s nastraženými ušami. Po chvíli vytiahol z vrecka zapaľovač a na dve sekundy ho zapálil. To mu stačilo. Videl, čo potreboval.

Leží na človeku.

Na nezvyčajne veľkom a úplne nahom človeku. S kožou ľadovou ako mramor, s typicky modrastou bledosťou jednodňovej mŕtvoly.

Harry sa od nej odrazil a betónovou podlahou vykročil k dverám bunkra. Hmatal po stene, kým nenašiel vypínač. So zapaľovačom v ruke je terč pre všetkých, no keď zasvieti, všetci sa stanú terčmi.

S pripraveným samopalom v ruke rozsvietil.

Zjavil sa pás svetla smerujúci do nízkej a úzkej chodby.

Pochopil, že je tu sám. Pozrel na mŕtvolu. Ležala na koberci, okolo brucha mala obmotaný krvavý obväz. Z hrude mŕtveho naňho hľadela vytetovaná Panna Mária. Keďže telo nejavilo iné znaky vonkajšieho násilia, predpokladal, že ho zabili rany pod obväzom. Pravdepodobne guľka z Berntsenovho Steyra.

Harry stlačil kľučku dverí. Zamknuté. Do steny, kde sa končila chodba, bola zarazená kovová platňa. Inými slovami, Rudolf Asajev mal iba jednu únikovú cestu. Tunel. Harry vedel, prečo najprv vyskúšal všetky ostatné možnosti: Za to mohol jeho sen.

Zadíval sa do úzkej chodby.

Klaustrofóbia je kontraproduktívna, lebo vysiela falošné signály ohrozenia. Treba s ňou bojovať.

Skontroloval, či má nabitú zbraň. Doriti. Prízraky existujú, len keď im to sám dovolíš.

Potom vykročil.

Tunel bol ešte užší, než čakal. Musel sa skloniť, napriek tomu sa hlavou aj ramenami otieral o strop a steny zarastené machom. Zamestnával si mozog, aby nedal priestor klaustrofóbii. Túto únikovú cestu museli používať ešte Nemci, preto tie zamurované dvere. Zo starého zvyku sa pokúšal zorientovať. Ak sa nemýli, smeruje do druhého domu s vežou. Chodba bola starostlivo upravená.

Na podlahe si všimol niekoľko vodných odtokov zrejme pre prípad, že by do tunela prenikla voda.

Zvláštne, že Nemci, milujúci široké diaľnice, stavali takéto úzke tunely. Vo chvíli, keď si pomyslel slovo úzke, začala ho dusiť klaustrofóbia. Pokúšal sa počítať kroky, predstaviť si, kde je vzhľadom na to, čo je nad zemou. Nad zemou, vonku, na slobode, kde môže dýchať. Počítaj, počítaj, doriti! Keď prišiel k číslu stodesať, na zemi zbadal biely pruh. Keď sa otočil, pochopil, že pás označuje stred chodby. Podľa toho, aké malé kroky robil, odhadol, že prešiel šesťdesiat, možno sedemdesiat metrov.

Čoskoro bude na konci tunela. Pokúsil sa zrýchliť, no šúchal nohami ako starec. Začul cvaknutie a pozrel sa pod nohy. V jednom z odtokov sa ostré výstupky otočili a sklopili tak, že sa prekrývali, ako keď človek zatvára vetráky v aute. Vtom za sebou začul dunenie. Zvrtol sa.

Zaligotal sa kov. Kovová platňa na konci chodby sa pohla. Skĺzla dolu, zadunela. Harry zastal s pripraveným samopalom. Netušil, čo je za platňou. Na to bola priveľká tma. Potom sa však v tme čosi zalesklo. Na okamih zavládlo absolútne ticho. Harryho mozog pracoval na plné obrátky. Mŕtvy špeh utopený uprostred tunela. Pred oboma domami bolo čosi, čo vyzeralo ako vodná veža. Pritesná chodba. Mach na strope nie je mach, ale riasy.

Rútila sa naňho stena. Zelenočierna, s bielymi spenenými okrajmi. Chcel sa rozbehnúť. Vtedy sa otvorila rovnaká stena na druhom konci.

41/

Akoby stál medzi dvoma míňajúcimi sa vlakmi. Najprv ho zasiahla voda spredu, šmarila ho dozadu.

Keď čelom narazil o dlážku, znova ho schmatla a ťahala ďalej. Zúfalo mával rukami, rukami aj nohami sa pokúšal niečoho zachytiť, no voči silám prírody bol bezmocný. Zacítil silu protiidúcej vlny, a keď sa dva prúdy vody navzájom neutralizovali, rovnako náhle, ako sa to začalo, všetko zastalo.

A potom sa niečo dotklo jeho chrbta. Harryho zozadu objali dve zelenkavé ruky, tvár mu ohmatávali bledé prsty. Harry sa zahnal nohou, zvrtol sa a uvidel mŕtvolu s obväzom na bruchu, čo sa krúti v tmavej vode ako nahý kozmonaut v stave beztiaže. Otvorené ústa, vznášajúce sa vlasy, brada. Harry sa odrazil odo dna k stropu. Voda siahala až tam. Skrčil sa, zbadal samopal a biely pás na dlážke.

Začal plávať. Stratil smer. Až podľa mŕtvoly pochopil, ktorým smerom má ísť, ak sa chce dostať naspäť. Harry plával rovnobežne so stenami, aby mal čo najviac miesta na pohyby. Zaberal z celej sily, zakázal si myslieť na čokoľvek iné. Nepriestrelná vesta ho ťahala dole. Spomienka na leto na kúpalisku sa mu už tlačila do mozgu. Zvažoval, či bude strácať čas vyzliekaním plášťa, no zavadzal mu a bránil v pohybe. Usiloval sa sústrediť na to, čo musí urobiť – preplávať k šachte, nepočítať sekundy ani metre. V hlave cítil tlak, akoby mu išla vybuchnúť. Vtom sa vynorila spomienka. Leto, päťdesiatmetrový bazén. Skoré ráno, bazén takmer bez ľudí, slnko. Rachel v žltých bikinách. Oleg a Harry sa pretekali, kto dlhšie vydrží plávať pod vodou. Oleg bol po korčuliarskej sezóne vo forme, no Harry plával lepšie. Rachel ich povzbudzovala a smiala sa svojím krásnym smiechom, už keď sa rozcvičovali. Obaja sa pred ňou predvádzali, bola kráľovnou kúpaliska, Oleg a Harry zasa poddaní uchádzajúci sa o jej priazeň. Potom začali. A dostali sa presne rovnako ďaleko. Po štyridsiatich metroch preťali vodnú hladinu, lapajúc po dychu a istí si svojím víťazstvom. Štyridsať metrov, desať metrov od druhého kraja bazéna. S odrazom od steny bazéna a priestorom na poriadny záber. Len trochu viac ako polovica vzdialenosti k šachte. Nemá šancu. Zomrie. Tu a teraz. Už čoskoro.

Nesmierny tlak v očiach mu spôsoboval bolesť. Lietadlo odlieta o polnoci. Žlté bikiny. Desať metrov k brehu. Ešte raz zabral. Zvládne ešte jeden záber. Ale potom, potom zomrie.

Bolo pol štvrtej ráno. Jemne mrholilo. Truls Berntsen autom brázdil ulice Osla. Dážď akoby mu čosi šepkal a hladkal okná auta. Jazdil už dve hodiny. Nič nehľadal, šoférovanie ho upokojovalo. Lebo na rozmýšľanie a na to, aby nemusel rozmýšľať, potreboval pokoj.

Niekto vyškrtol adresu zo zoznamu Harryho Holeho. A on to neurobil. Možno nie je všetko také samozrejmé, ako si myslel.

Truls si ešte raz v duchu premietol ten večer.

Gusto zazvonil pri dverách, triasol sa od túžby po droge a vyhrážal sa, že ho bonzne, ak mu nedá peniaze na violín. Z nejakého dôvodu sa už niekoľko týždňov nedal zohnať, v parkoch vládla panika a štvrťka stála aspoň tri tisícky.

Rýchlo mu navrhol, aby zašli spolu k bankomatu, len si vezme kľúče od auta. Zobral si však Steyr, lebo ani na okamih nepochyboval o tom, čo musí urobiť. Ak ustúpi, Gusto sa mu príde vyhrážať aj nabudúce, narkomani sú v tomto rovnakí. Kým sa však vrátil, chlapec zmizol. Pravdepodobne zacítil krv. Trulsovi sa napokon uľavilo. Gusto ho nebonzne, aspoň kým tým nič nezíska. Navyše sa na vlámaní sám zúčastnil. Bola sobota, Truls mal pohotovostnú službu, čo znamenalo, že musí byť k dispozícii, a tak sa vybral do Svetla majáka, chvíľu si čítal a najmä sledoval Martine Eckhoffovú.

Potom začul sirény a o niekoľko sekúnd mu zazvonil telefón. Operačná centrála. Zachytili informáciu o streľbe na ulici Hausmanns gate 92 a nemajú nikoho voľného. Truls sa tam rozbehol, bolo to len pár stovák metrov. Zapol všetky policajné inštinkty, cestou sledoval ľudí, dobre vediac, že každý detail môže byť dôležitý. Napríklad mladík s vlnenou čiapkou opretý o stenu budovy. Pohľad upieral na policajné auto zaparkované pred bránou domu, kde došlo k streľbe. Truls si ho všimol, lebo sa mu nepáčilo, že má ruky vrazené hlboko do vreciek bundy North Face. Bola mu priveľká a na toto ročné obdobie prihrubá, takže vo vreckách mohol skrývať čokoľvek. Tváril sa vážne, no nevyzeral ako díler.

Keď polícia priviedla od rieky Olega Faukeho a nastúpila s ním do auta, chlapec sa prudko zvrtol a vykročil. Truls by však určite vedel vymenovať aspoň desať ďalších ľudí, ktorých videl v blízkosti miesta činu, a mohol by o nich vytvoriť konšpiračné teórie.

Tohto chlapca si zapamätal, lebo ho videl ešte raz. Na rodinnej fotografii, ktorú mu Harry ukázal v Leonse.

Keď sa ho Hole pýtal, či pozná Irene Hanssenovú, pravdivo odpovedal, že ju nepozná. Nepovedal však, koho na fotografii spoznal. Samozrejme, že Gusta, no ešte niekoho. Druhého chlapca.

Nevlastného brata. S tým istým vážnym výrazom na tvári. Toho chalana videl na mieste činu.

Truls zastal na ulici Prinsens gate neďaleko Leonsa.

Mal zapnutú vysielačku. Napokon sa dočkal:

„Desať nula jedna. Kontrolovali sme informáciu o incidente v dome na Blindernveien. Zdá sa, že sa tu poriadne do seba pustili. Slzotvorný plyn a poriadna streľba, určite zo samopalu. Dostrieľaný chlap.

Pivnica je plná vody. Myslím si, že by sme tam mali poslať Deltu.“

„Môžete aspoň overiť, či tam niekto zostal?“

„Choď si to zistiť sám! Nepočul si, čo som povedal? Slzotvorný plyn a samopal!“

„Dobre, dobre. Čo chcete?“

„Štyri hliadky na zaistenie okolia. Deltu, technikov… možno údržbára.“

Truls Berntsen stíšil zvuk. Počul, ako vonku prudko brzdí auto, nejaký muž prešiel cez cestu. Šofér nervózne zatrúbil, muž ho však nevnímal, kráčal ďalej k Leonsu.

Berntsen prižmúril oči.

Že by to bol naozaj on? Harry Hole?

Muž kráčal s hlavou stiahnutou medzi plecia. Až keď sa zvrtol a tvár mu ožiarilo svetlo pouličnej lampy. Truls pochopil, že sa mýlil. Mužovu tvár už niekde videl, no nebol to Hole.

Truls sa pohodlne oprel. Odrazu totiž poznal víťaza. Hľadel na svoje mesto. Na svoje mesto. Dážď mu na strechu auta vybubnoval odkaz, že Harry Hole je mŕtvy. Po čelnom skle akoby stekali jeho slzy.

O druhej nadránom už väčšina hostí v Leonse dosúložila a konečne zavládlo ticho. Mládenec na recepcii ledva zdvihol hlavu, keď vstúpil vysoký muž. Voda mu stekala z plášťa aj z vlasov. Kedysi sa zvyčajne Cata opýtal, kde bol tak dlho, keď sa vracia až po niekoľkých dňoch a uprostred noci, no jeho odpovede bývali vždy vyčerpávajúco dlhé, intenzívne a podrobné, hoci sa týkali úbohosti neznámych ľudí, preto s tým radšej prestal. No dnes v noci vyzeral Cato unavenejšie než zvyčajne.

„Ťažká noc?“ spýtal sa a dúfal v strohé áno alebo nie.

„Veď vieš,“ nadýchol sa starý muž a smutne sa usmial. „Ľudia. Ľudia. Práve ma takmer zabili.“

„Naozaj?“ začudoval sa chalan a v tej chvíli to oľutoval. Určite ho čaká dlhý príbeh.

„Takmer ma prešlo auto,“ odvetil Cato a vykročil po schodoch.

Mladík si s úľavou vydýchol a vrátil sa k svojmu komiksu.

Vysoký starý chlap vsunul kľúč do zámky svojej izby a odomkol. Až vtedy pochopil, že dvere sú otvorené.

Vošiel. Stlačil vypínač, no svetlo sa nezažalo, svietila iba nočná lampička. Na jeho posteli sedel vysoký zhrbený muž v dlhom plášti. Vyzeral presne ako on. Voda z plášťa mu kvapkala na dlážku.

Hoci si už nemohli byť menej podobní, starec si prvý raz uvedomil, že sa cíti, akoby hľadel do zrkadla.

„Čo tu robíš?“ zašepkal.

„Samozrejme, že som sa sem vlámal,“ odvetil druhý. „Aby som zistil, či tu máš niečo cenné.“

„Našiel si niečo?“

„Nič cenné. No našiel som toto.“

Starec chytil predmet, ktorý mu chlap hodil. Držal ho medzi prstami. Pomaly prikývol. Kúsok látky.

Nie je taká biela, ako by mala byť.

„Našiel si ju u mňa?“ spýtal sa starec.

„Áno. V tvojej spálni. V šatníku. Natiahni si ju.“

„Prečo?“

„Lebo sa chcem vyspovedať z hriechov. A bez nej vyzeráš nahý.“

Cato sa zadíval na muža na posteli. Voda z vlasov mu tiekla cícerkom okolo jazvy, čo sa ťahala od čeľustí k brade, z ktorej kvapkala na dlážku. Jedinú stoličku v izbe postavil do stredu miestnosti.

Spovednica. Na stole ležala otvorená škatuľka kameliek a vedľa nej zapaľovač a premočená, zlomená cigareta.

„Ako chceš, Harry.“

Sadol si a rozopol si plášť. Golier si pripol ku košeli. Muž sa strhol, keď potom siahol rukou do vrecka.

„Cigarety,“ povedal starec. „Pre nás. Tvoje vyzerajú dosť premočene.“

Policajt prikývol a starec mu podal otvorenú škatuľku.

„Doteraz si hovoril po švédsky. No slušne ovládaš aj nórčinu.“

„Trochu lepšie než švédčinu. Ako Nór však v mojej švédčine nepočuješ prízvuk.“

Harry si vzal čiernu cigaretu. Zadíval sa na ňu.

„Myslíš tým tvoj ruský prízvuk?“

„Sobranie Black Russian,“ usmial sa starec. „V Rusku iné dobré cigarety nezoženieš. Hoci aj tieto už vyrábajú na Ukrajine. Zvyčajne ich kradnem Andrejovi. Apropo Andrej, ako je na tom?“

„Zle,“ odvetil policajt a dal si zapáliť cigaretu.

„To ma naozaj mrzí. Ozaj, Harry, mal si byť mŕtvy. Viem, že si bol v tuneli, keď som tam pustil vodu.“

„Bol som.“

„Zásobníky sa otvorili súčasne. Boli plné. Mali ťa šmariť do stredu tunela.“

„Šmarili.“

„Potom nechápem. Väčšina ľudí utrpí šok a utopí sa.“

Policajt kútikom úst vyfúkol dym. „Ako partizáni, ktorí išli po šéfovi gestapa?“

„Neviem, či niekedy mali možnosť vyskúšať túto pascu naživo.“

„Ty áno. Proti policajnému špehovi.“

„Harry, bol presne taký ako ty. Muži, ktorí veria, že majú poslanie, sú nebezpeční. Pre seba aj svoje okolie. Mal si sa utopiť ako on.“

„No ako vidíš, som stále tu.“

„Ešte vždy nechápem, ako sa ti to podarilo. Chceš tvrdiť, že po vodnom kúpeli si mal v pľúcach dosť vzduchu, aby si oblečený preplával osemdesiat metrov v ľadovej vode úzkym tunelom?“

„Nie.“

„Nie?“ Starec sa usmial, úprimne zvedavý na odpoveď.

„Mal som v pľúcach primálo vzduchu. No dosť na štyridsať metrov.“

„Takže?“

„Zachránili ma.“

„Kto ťa zachránil?“

„Ten, o ktorom si aj ty tvrdil, že je v podstate dobrý.“ Harry zdvihol prázdnu fľašku whisky. „Jim Beam.“

„Zachránila ťa whisky?“

„Fľaška.“

„Prázdna fľaška od whisky?“

„Naopak. Plná.“

Harry si posunul cigaretu do kútika úst, odkrútil vrchnák a priložil si ju k ústam.

„Plná vzduchu.“

Starec naňho neveriacky hľadel. „Ty…?“

„Najväčší problém bol priložiť ju k ústam a otočiť tak, aby hrdlo smerovalo hore a vzduch stúpal, aby som sa mohol naozaj nadýchnuť. Je to ako s telom, ktoré sa bráni, keď sa prvý raz ponoríš. Lebo telo fyzikálne zákony chápe obmedzene a verí, že vdýchne vodu a zomrie. Vedel si, že pľúca majú kapacitu až štyri litre? Plná fľaša vzduchu a trocha pevnej vôle mi vystačili akurát na preplávanie štyridsiatich metrov.“ Policajt odložil fľašku, vybral si cigaretu z úst a skepticky sa na ňu pozrel.

„Nemci mali postaviť trochu dlhší tunel.“

Pozrel sa na starca. Videl, ako sa mu stará vráskavá tvár rozjasnila, a ozval sa jeho zvláštny smiech.

„Vždy som vedel, že si iný, Harry. Povedal si, že si sa rozhodol vrátiť do Osla kvôli Olegovi. A tak som sa na teba trochu povypytoval. Teraz už chápem, že nepreháňali.“

„Nuž,“ začal Harry, nesnímajúc zrak z jeho rúk, zložených v lone. Sedel na kraji postele s oboma nohami položenými na podlahe. Päty tlačil na ňu tak silno, že takmer cítil tenký nylon medzi podrážkami a podlahou. „A ako je to s tebou, Rudolf? Preháňajú?“

„V čom konkrétne?“

„Napríklad keď hovoria, že si v Göteborgu vo veľkom obchodoval s heroínom a zabil si tam policajta.“

„Nezdá sa ti, že ty si sa chcel spovedať?“

„Myslel som to tak, že pred smrťou sa rád vyspovedáš z hriechov.“

Znova sa zvláštne zasmial. „Dobre, Harry! Výborne! Priznávam, museli sme ho eliminovať. Bol náš zametač, ale nadobudol som pocit, že mu už nemôžem dôverovať. Nemôžem ísť zase za mreže. Tá uzavretá vlhkosť mi zožiera dušu ako pleseň steny. Každý deň o kúsok viac. Človek v tebe umiera.

Harry, také niečo želám len svojim najhorším nepriateľom.“ Pozrel sa naňho. „Tomu, ktorého najväčšmi nenávidím.“

„Vieš, prečo som sa vrátil do Osla. A čo ty? Povedal by som, že vo Švédsku je rovnako dobrý trh ako v Nórsku.“

„Harry, mal som rovnaký dôvod.“

„Rovnaký?“

Rudolf Asajev si potiahol z čiernej cigarety, až potom odpovedal: „Zabudni na to. Po tej vražde som mal políciu v pätách. Zvláštne, ako ďaleko je Švédsko, keď raz prekročíš nórske hranice.“

„Keď si sa vrátil, stal sa z teba tajomný Dubaj. Muž, ktorého nikto nevidel, ktorý v noci obchádza Kvadratúru. Prízrak mesta.“

„Musel som sa skrývať. Nielen pre obchody. Meno Rudolfa Asajeva v polícii vyvoláva nepríjemné spomienky.“

„Sedemdesiate a osemdesiate roky,“ prikývol Harry. „Heroinisti umierali ako muchy. Zrejme si na nich myslel pri svojich modlitbách, pastor.“

Starec mykol plecom. „Prečo neodsudzuješ človeka, ktorý vyrába športové autá, padáky, ručné zbrane alebo iné veci, čo si ľudia kupujú pre zábavu, hoci ich zabijú? Dodávam tovar, čo si ľudia žiadajú, v takej kvalite a cene, ktorá obstojí v konkurencii. Čo s ním urobia zákazníci, záleží na nich.

Uvedomuješ si, že opiáty užívajú aj vážení občania tejto krajiny?“

„Áno. Patril som k nim. Rozdiel medzi tebou a výrobcom športových áut je v tom, že porušuješ zákon.“

„Harry, nemiešal by som dohromady zákony a morálku.“

„Takže rátaš s tým, že ti Boh odpustí?“

Muž si oprel bradu do dlane. Harry postrehol prejav únavy, no uvedomoval si, že ju môže predstierať, a sledoval jeho pohyby.

„Vedel som, že si poctivý a dôsledný policajt, Harry. Oleg o tebe rozprával veľa, keď bol s Gustom.

Oleg ťa ľúbil tak, ako o tom sníva každý otec. Svedomití moralisti a otcovia túžiaci po láske, ako sme my, majú mimoriadnu schopnosť konať. Našou slabinou je to, že sme ľahko čitateľní. Bolo len otázkou času, kedy dorazíš. Na letisku v Osle máme spojku, ktorá sleduje zoznamy cestujúcich. Vedeli sme, že prídeš, skôr než si v Hongkongu nastúpil na palubu.“

„Hm. Zametač? Truls Berntsen?“

Starec sa len mlčky usmial.

„A čo Isabelle Skoyenová? Aj s ňou si spolupracoval?“

Starec si sťažka vzdychol. „Vieš, že tieto odpovede si vezmem do hrobu. Pokojne umriem ako pes, ale nikdy nie ako bonzák.“

„Čo sa stalo potom?“

„Andrej ťa sledoval z letiska do Leonsu. Keď som Cato, zvyčajne bývam v podobných hoteloch.

V Leonse som bol častým hosťom. Nasťahoval som sa sem deň po tebe.“

„Prečo?“

„Aby som sledoval, čo robíš. Chcel som vedieť, či sa dopracuješ do našej blízkosti.“

„Ako keď tu býval Sixpence?“

Starec prikývol. „Harry, pochopil som, že môžeš byť nebezpečný. No páčil si sa mi. A tak som sa ťa pokúsil priateľsky varovať.“ Vzdychol si. „No nepočúval si. Samozrejme, že si nepočúval. Harry, ľudia ako my nepočúvajú iných. Preto sme úspešní. A preto napokon vždy skončíme zle.“

„Čoho si sa bál? Že presvedčím Olega, aby vypovedal?“

„Aj toho. Oleg ma nikdy nevidel, no nemohol som tušiť, koľko mu o mne povedal Gusto. Jemu som, žiaľ, nemohol veriť, najmä keď sám začal užívať violín.“ V starcovom pohľade nebola len únava. Aj bolesť. Hlboká, šialená bolesť.

„Keď si sa dozvedel, že Oleg chce so mnou hovoriť, pokúsil si sa ho zabiť. A keď sa ti to nepodarilo, ponúkol si sa, že mi pomôžeš. Aby som ťa doviedol k Olegovmu úkrytu.“

Starec pomaly prikývol. „Harry, nie je v tom nič osobné. To sú obchodné podmienky v našej brandži. Bonzákov treba eliminovať. Ale to si vedel, však?“

„Áno, vedel som. No to, že si sa riadil vlastnými pravidlami, neznamená, že ťa nezabijem.“

„Opakuješ sa. Tak prečo si to už neurobil? Neodvážiš sa? Bojíš sa, že skončíš v pekle, Harry?“

Harry zahasil cigaretu na doske stola. „Najprv chcem vedieť pár vecí. Prečo si zabil Gusta? Bál si sa, že ťa udá?“

Starec si zastrčil biele vlasy za obrovské uši. „Gustovi kolovala v žilách krv zlých ľudí, tak ako mne. Bol prirodzený udavač. Udal by ma aj skôr. Ibaže tým nemal čo získať. Potom však začal byť zúfalý. Závislosť od violínu. Čistá chémia. Telo je silnejšie než duch. Keď na nás príde túžba, všetci zradíme.“

„Áno,“ prikývol Harry. „Všetci zradíme.“

„Ja…“ Starec si musel odkašľať. „Musel som ho nechať odísť.“

„Odísť?“

„Áno. Odísť. Stratiť sa. Zmiznúť. Nebolo predsa pochýb, že mu nedovolím prevziať obchody.

Chýbala mu chrbtová kosť. To zdedil po svojej matke. Pokúsil som sa naňho preniesť zodpovednosť, no neobstál v skúške.“ Starec si neustále hladkal vlasy, čoraz silnejšie, akoby na nich mal čosi, čoho sa chce zbaviť. „Neobstál v skúške. Zlá krv. A tak som sa rozhodol, že musí prísť k zmene. Najprv som uvažoval o Andrejovi s Petrom. Stretol si sa s nimi? Sibírski kozáci z Omska. Vedel si, že kozák v preklade znamená slobodný muž? Andrej a Peter boli moja armáda. Svojmu atamanovi boli verní až na smrť. No neboli obchodníci. Vieš, čo tým myslím?“ Harry sledoval vzrušené gestá, ktorými sprevádzal svoje úvahy. „Nemohol som im prenechať obchod. Nakoniec som sa rozhodol pre Sergeja.

Bol mladý, mal pred sebou budúcnosť, mohol som ho formovať…“

„Spomenul si, že aj ty si možno mal kedysi syna.“

„Sergej síce nemal Gustov mozog, no bol disciplinovaný. A ambiciózny. Ochotný urobiť, čo treba, aby sa stal atamanom. A tak som mu dal nôž. Zostávala mu už iba posledná skúška. Keď sa kozák za starých čias mal stať atamanom, musel sám odísť do tajgy a vrátiť sa so živým vlkom. Sergej chcel, no ja som rozhodol, že namiesto toho môže urobiť što nužno.“

„Prosím?“

„To, čo treba.“

„Gusto bol tvoj syn?“

Starec si tak silno potiahol vlasy dozadu, až sa mu oči zúžili na tenké čiarky.

„Keď ma posadili do basy, mal šesť mesiacov. Jeho matka hľadala útechu tam, kde mohla. Aspoň na chvíľu. Nebola schopná postarať sa oňho.“

„Heroín?“

„Štát jej syna zobral a pridelil adoptívnym rodičom. Ja ako väzeň som vlastne ani neexistoval.

V zime v deväťdesiatom prvom sa predávkovala. Mala to urobiť už skôr.“

„Tvrdil si, že do Osla si sa vrátil z rovnakého dôvodu ako ja.“

„Donieslo sa mi, že sa odsťahoval od svojej adoptívnej rodiny a dal sa na zlé chodníčky. Aj tak som chcel vypadnúť zo Švédska a konkurencia v Osle bola – diplomaticky povedané – mierna. Našiel som ho. Najprv som ho sledoval z diaľky. Bol krásny. Neskutočne krásny. Samozrejme, že krásu zdedil po svojej matke. Pri pohľade naňho mi plesalo srdce. Bol to môj syn, môj vlastný…“ Starcovi sa zasekol hlas.

Harry sklopil zrak a sledoval kus nylonu, ktorý mu kedysi nahradil garnižu. Teraz ho topánkou tlačil k dlážke.

„Potom si ho zapojil do obchodu. Aby si si overil, či ho raz bude schopný prevziať.“

Starec prikývol. Zašepkal: „Nikdy som mu však nič nenaznačil. Ani v okamihu svojej smrti netušil, že som jeho otec.“

„Prečo si mal odrazu tak naponáhlo?“

„Naponáhlo?“

„Prečo si tak súrne potreboval nástupcu? Najprv Gusta, potom Sergeja.“

Starec sa smutne usmial. Predklonil sa do svetla nočnej lampy.

„Som chorý.“

„Hm. Myslel som si, že to bude čosi také. Rakovina?“

„Lekári mi dali rok. Pred šiestimi mesiacmi. Posvätný nôž, ktorý použil Sergej, dlho ležal pod mojím matracom. Bolí ťa rana? To preto, že nôž ti odovzdal moje utrpenie.“

Harry pomaly prikývol. To je pravda. A nie je.

„Ak máš pred sebou len polrok, prečo sa tak bojíš odhalenia, že si ochotný zabiť vlastného syna?

Vymeniť svoj krátky život za jeho dlhý?“

Starec zakašľal. „Harry, urkovia a kozáci nerozmýšľajú zložito. Prisaháme na zákon a potom podľa neho žijeme. Nie slepo, ale s rozvahou. Sme naučení tlmiť vlastné city. Tým sa stávame pánmi svojich životov. Abrahám sa rozhodol obetovať svojho syna, lebo…“

„… mu to prikázal Boh. Netuším, o akom zákone hovoríš, no píše sa v ňom, že je prirodzené nechať za svoje zločiny pykať osemnásťročného chlapca?“

„Harry, Harry. Ty si ozaj nepochopil, že som Gusta nezabil?“

Harry zdvihol hlavu. „Nepovedal si práve, že sa riadiš zákonom? A keď treba, zabiješ aj vlastného syna?“

„Áno, ale povedal som aj to, že som sa narodil zlým ľuďom. Ľúbim svojho syna. Nikdy by som mu nesiahol na život. Naopak. Doriti s Abrahámom aj s jeho Bohom!“ Starcov smiech sa rýchlo zmenil na kašľanie. Ruky si položil na hruď, predklonil sa a dlho kašľal.

Harry prižmúril oči. „Kto ho teda zabil?“

Starec sa opäť vystrel. V pravej ruke držal revolver. Veľká, nepekná zbraň bola určite ešte staršia než jej majiteľ.

„Harry, mohol si tušiť, že za mnou nemáš chodiť neozbrojený.“

Harry neodpovedal. Jeho samopal zostal na dne zaplavenej chodby, puška u Trulsa Berntsena.

„Kto zabil Gusta?“ zopakoval.

„Mohol to byť ktokoľvek.“

Harrymu sa zdalo, že zachytil cvaknutie, keď sa starcov prst dotkol spúšte.

„Lebo zabíjať nie je zložité, však Harry?“

„Nie je,“ prikývol Harry a zdvihol nohu.

Starcov mozog spracúval informácie, ktoré sa spojili do nemej otázky.

Nefungujúce svetlo.

Stolička uprostred miestnosti.

Harry, ktorý ho neprehľadal.

Harry, ktorý sa po celý čas nepohol z miesta.

Možno si aj v prítmí všimol nylon, ktorý vychádzal spod Harryho topánky k držiaku lampy priamo nad jeho hlavou. Na háku však už nevisela lampa, ale to, čo si Harry okrem kňazského goliera priniesol z Blindernveien. Z Asajevovej postele s baldachýnom. Premočený Harry lapajúci po dychu, keď sa mu pred očami mihali čierne bodky, myslel iba na jedno. Bol si istý, že o chvíľu stratí vedomie, preto bojoval, lebo potreboval zostať na tejto strane tmy. Keď sa trochu pozviechal, vošiel do spálne a zobral žuka položeného vedľa Biblie.

Rudolf Asajev sa uhol doľava, práve včas, aby mu oceľové klince v tehle nezasiahli hlavu, ale vnikli medzi kľúčnu kosť a lichobežníkový sval. A keď o dve stotiny sekundy neskôr stlačil spúšť, svaly mal ochromené a ruka klesla o sedem centimetrov. Keď zo starého bubienkového revolvera Nagant vyletela guľka, pušný prach zasyčal, horel tisícinu sekundy. O tri tisíciny sekundy neskôr sa zavŕtala medzi Harryho nohy do rámu postele.

Harry vstal a vytiahol nôž. Otvoril poistku a stlačil gombík. Čepeľ vyletela a nôž v ruke chvíľu vibroval. Harry sa rozohnal a dlhá tenká čepeľ prenikla medzi klopy starcovho kabáta. Látka košele chvíľu odolávala, potom nôž prenikol do tela až po rukoväť. Harry vedel, že Asajev zomiera. Jeho stolička sa prevrátila dozadu, Rus zastonal a dopadol na podlahu. Odkopol stoličku a zostal ležať schúlený ako zranená, ešte vždy nebezpečná osa. Harry sa nad ním rozkročil, sklonil sa, vytiahol mu z tela nôž a díval sa na jeho nezvyčajne tmavú krv. Možno z pečene. Rus ľavou rukou hmatal okolo svojej meravej pravice, hľadal pištoľ. V tom krátkom okamihu si Harry dokonca želal, aby ju našiel, a…

Odkopol ju do kúta. S treskotom narazila do steny.

„Železo,“ zašepkal starec. „Daj mi požehnanie mojím železom, chlapče, v záujme nás oboch.

Ukonči to.“

Harry privrel oči. Cítil, že sa opäť vytratila, už ju necíti. Nenávisť zmizla. Úžasná, čistá nenávisť, ktorá ho hnala dopredu.

„Nie, ďakujem,“ povedal potichu. Prekročil starca. Zapol si mokrý plášť. „Rudolf Asajev, odchádzam. Poviem recepčnému, aby ti zavolal sanitku. Potom zatelefonujem svojmu bývalému šéfovi, aby si po teba prišiel.“

Starec sa potichu zasmial, v kútikoch sa mu zjavili ružovkasté bublinky. „Harry, nôž. Nie je to vražda, aj tak som už mŕtvy. Sľubujem, že im to tam dolu poviem. Neskončíš v pekle, nepustia ťa cez pekelnú bránu.“

„Nebojím sa pekla.“ Mokrú škatuľku kameliek si vložil do vrecka. „Som však policajt. Našou úlohou ju stavať zločincov pred súd.“

Starec zakašľal, spenené sliny sa rozprskli po miestnosti. „Harry, prestaň. Tvoja šerifská hviezda je z plastu. Som chorý. Akýkoľvek sudca ma môže nanajvýš pohladkať na dobrú noc a pichnúť mi morfín. Zabil som mnoho ľudí. Konkurentov som dal obesiť, aby viseli z mostov. Ľudí sme zabíjali tehlou. Toho pilota aj policajtov. Sixpenca. Andreja s Petrom som poslal, aby ťa popravili. Teba aj Trulsa Berntsena. A vieš ako? Aby to vyzeralo, že ste sa zabili navzájom. Na dôkaz toho sme tam chceli nechať zbrane. Harry, tak do toho!“

Harry utrel čepeľ noža do posteľnej plachty. „Prečo si chcel zabiť Berntsena? Veď pre vás pracoval.“

Asajev sa prevrátil na bok. Zdalo sa, že sa mu ľahšie dýcha. Niekoľko sekúnd zbieral sily: „Harry, všetko som si zrátal. Poza môj chrbát sa vlámal do skladu heroínu v Alnabru. Nebol to môj tovar, no keď si uvedomíš, že tvoj zametač je nenásytný a už mu nemôžeš veriť, navyše o tebe vie dosť, aby ťa potopil, výsledok je jasný. My obchodníci sa rizík zbavujeme. Naskytla sa nám skvelá možnosť vyriešiť dva problémy jednou ranou. Teba aj Berntsena.“ Ticho sa smial. „Ako keď som sa pokúsil zabiť tvojho chlapca vo väzbe. Počul si? Harry, kde je tvoja nenávisť? Takmer som ti zabil chlapca.“

Harry zastal na prahu. „Kto zabil Gusta?“

„Ľudia žijú podľa zákonov nenávisti. Harry, daj sa viesť nenávisťou.“

„Kto sú tvoje kontakty v mestskom zastupiteľstve a v polícii?“

„Ak ti to poviem, pomôžeš mi?“

Harry naňho pozrel a prikývol. Veril, že starec neodhalil jeho lož.

„Poď bližšie,“ zašepkal Rus.

Harry sa sklonil. Vtom ho ako meravý pazúr zdrapla starcova ruka a pritiahla si ho k sebe. Drsný hlas mu šepkal do ucha.

„Harry, vieš, že som zaplatil človeka, ktorý sa k tej vražde priznal. Myslel si si, že som to urobil, lebo sa neviem dostať k Olegovi, ktorý si odpykáva trest na neznámom mieste. Omyl. Môj muž v polícii má prístup aj k dokumentom o chránených svedkoch. Aj na novom mieste som ho mohol dať zabiť. Rozhodol som sa však, že mu to neuľahčím…“

Harry sa pokúšal vytrhnúť, starec ho však držal.

„Chcel som ho obesiť za nohy a hlavu mu vopchať do igelitovej tašky,“ mrmlal hlas. „Predstav si to. Hlava v priesvitnej taške. Na päty leješ vodu, ktorá steká telom do tašky. Ja filmujem. So zvukom, aby si počul jeho krik. A potom ti ten film pošlem. Pamätaj, že ak ma teraz necháš zatvoriť, toho plánu sa nevzdám. Harry, ani netušíš, ako rýchlo ma prepustia z väzenia pre nedostatok dôkazov.

A potom ho nájdem. Harry, prisahám. Každý deň si kontroluj schránku, či v nej nemáš obálku s filmom.“

Harry konal inštinktívne. Rozohnal sa, cítil, ako nôž preniká do tela, potom ho začal otáčať. Počul, ako starec zachrčal. Harry zatvoril oči, ale nôž nevytiahol. Cítil, ako sa mu búria vnútornosti. A keď sa konečne ozval rev, vychádzal z jeho vlastného hrdla.

42/

Harry sa prebral na to, že polovicu tváre mu ožaruje slnko. Alebo ho prebudil nejaký zvuk?

Opatrne otvoril jedno oko.

Videl okno a modrú oblohu. Nijaké zvuky, aspoň v tejto chvíli.

Nadýchol sa pachu zafajčenej pohovky a zdvihol hlavu. Už vedel, kde je.

Odišiel zo starcovej izby, pokojne si zbalil kožený kufor, zadným schodišťom vyšiel z hotela a taxíkom sa odviezol na jediné miesto, kde ho nikto nebude hľadať. Do domu Nybakkových rodičov v Oppsale. Zdalo sa, že v poslednom čase sem nechodil nikto. Najprv prehľadal skrinky v kuchyni aj v kúpeľni a našiel tabletky proti bolesti. Zhltol štyri, z rúk si zmyl starcovu krv a zišiel do pivnice, aby zistil, či sa Nybakk rozhodol.

Rozhodol sa.

Harry sa vrátil do domu, vyzliekol sa, šaty rozvešal do kúpeľne, aby vyschli, našiel si vlnenú deku a zaspal na pohovke.

Teraz vstal a vyšiel do kuchyne. Zobral si dve tabletky a zapil ich pohárom vody. Nazrel do špajze a našiel dostatok kvalitného jedla. Nybakk sa o dievča zjavne staral. Harryho obchádzali mrákoty, pochopil, že do žalúdka nič nedostane. Zamieril do obývačky. Už včera si všimol bar, oblúkom ho obišiel.

Teraz však otvoril skrinku. Bar bol prázdny. S úľavou si vydýchol. Siahol do vrecka a dotkol sa falošného prsteňa. V tej chvíli znova začul nejaký zvuk.

Ten istý, čo ho zobudil.

Podišiel k otvoreným pivničným dverám. Načúval. Joe Zawinul? Zišiel po schodoch a pristúpil k dverám kobky. Nazrel do nej cez otvor. Stig Nybakk sa pomaly krútil vo vzduchu ako astronaut.

Harry uvažoval, či ho mohol roztočiť zvuk mobilného telefónu. Zvonenie – štyri, možno tri tóny z Palladia od Weather Report – znelo ako signál zo záhrobia. Harry schmatol telefón.

Neveriacky sa zadíval na displej a prijal hovor. Spoznal hlas recepčnej z nemocnice. „Stig! Haló! Si tam? Počuješ ma? Pokúšali sme sa ti dovolať. Kde si? Neprišiel si na niekoľko porád. Robíme si obavy. Martin bol u teba doma, no nenašiel ťa. Stig?“

Harry zrušil hovor a telefón si vopchal do vrecka. Ešte sa mu zíde. Martinin zničil v zaplavenej chodbe.

Z kuchyne na verandu si vyniesol stoličku. Dopoludňajšie slnko mu zohrievalo tvár. Vytiahol škatuľku, vložil

do úst čiernu cigaretu a zapálil si. Celkom mu chutila. Vyťukal jediné číslo, ktoré poznal naspamäť.

„Rachel.“

„Ahoj, to som ja.“

„Harry? Máš nové číslo!“

„Dostal som nový telefón.“

„Bože, ako rada ťa počujem. Všetko prebehlo ako treba?“

„Áno,“ Harry sa usmial, keď počul radosť v jej hlase. „Všetko prebehlo ako treba.“

„Je teplo?“

„Veľmi teplo. Slnko svieti, práve idem raňajkovať.“

„Raňajkovať? Nie sú tam teraz štyri popoludní?“

„Časový posun,“ odvetil Harry. „V lietadle som nespal. Našiel som pre nás krásny hotel. Na ulici Sukhumvit.“

„Harry, ani nevieš, ako sa na teba teším.“

„Ja…“

„Harry, nie, počkaj. Myslím to vážne. Celú noc som na nás myslela. Že je to správne. Teda, zistíme to postupne. No je správne to zisťovať. Harry, predstav si, že by som odmietla.“

„Rachel…“

„Harry, milujem ťa. Ľúbim ťa. Počuješ? Počuješ, ako hlúpo, čudne a zároveň fantasticky to znie? Je to ako krikľavočervená sukňa, ktorú si nemôžeš obliecť, ak to s ňou nemyslíš ozaj vážne. Milujem ťa.

Nepreháňam to už trochu?“

Zasmiala sa. Harry zavrel oči. Najúžasnejšie slnko na svete mu bozkávalo pokožku, najúžasnejší smiech rozochvieval bubienky.

„Harry? Si tam?“

„Áno.“

„Je zvláštne, ako blízko znieš.“

„Hm. Čoskoro budem veľmi blízko, láska.“

„Povedz to ešte raz.“

„Čo?“

„Láska.“

„Láska.“

„Bože.“

Harry cítil, že sedí na čomsi tvrdom, čo má v zadnom vrecku. Vytiahol prsteň, čo sa na slnku trblietal ako zo zlata.

„Ty si…“ nadýchol sa a končekom prsta prešiel po čiernom záreze. „Nikdy si nebola vydatá, však?“

Neodpovedala.

„Haló?“

„Haló.“

„Aké by to podľa teba bolo?“

„Harry, nežartuj.“

„Nežartujem. Veď predsa viem, že by si nikdy nebola ochotná vydať sa za vymáhača dlhov z Hongkongu.“

„Asi nie. Takže za koho by som bola ochotná?“

„Neviem. Čo tak bežný civil a bývalý policajt, ktorý na policajnej škole prednáša o vyšetrovaní vrážd?“

„Nikoho takého nepoznám.“

„Možno ho spoznáš. Môže ťa prekvapiť. Zázraky sa dejú.“

„Vždy si tvrdil, že ľudia sa nemenia.“

„Takže, keď začnem tvrdiť, že ľudia sa menia, dokazuje to, že sa naozaj menia.“

„Vtipné.“

„Čisto hypoteticky si predstavme, že mám pravdu. Že ľudia sa menia. A že sa dá urobiť čiara za minulosťou.“

„A zbaviť sa prízrakov?“

„Takže čo povieš?“

„Na čo?“

„Na moju hypotetickú otázku o svadbe.“

„Mám to brať ako požiadanie o ruku? Hypoteticky? V telefóne?“

„Teraz preháňaš. Len sedím na slnku a flirtujem s milou slečinkou.“

„A ja končím!“

Zložila a Harry sa rozvalil na kuchynskej stoličke so zavretými očami a širokým úsmevom na perách. Vyhriaty slnkom a bez bolestí. O štrnásť hodín ju uvidí. Predstavoval si jej pohľad, keď ho zbadá pri odletovej bráne. Jej pohľad, keď pod nimi začne miznúť Oslo. Jej hlava mu v spánku skĺzne na rameno.

Ležal tam, až kým sa prudko neochladilo. Pootvoril oko. Slnko zatienil okraj mraku, no nevyzeral nebezpečne.

Opäť zatvoril oči.

Daj sa viesť nenávisťou.

Keď to starec vyslovil, Harry si najprv myslel, že sa má riadiť vlastnou nenávisťou a zabiť ho. No čo ak tým myslel čosi iné? Touto vetou odpovedal na Harryho otázku, kto zabil Gusta. Bola to odpoveď? Chcel tým naznačiť, že hľadanie nenávisti privedie Harryho k vrahovi? V tom prípade bolo kandidátov veľa. No kto mal najväčší dôvod nenávidieť Gusta? Samozrejme, okrem Irene, ktorá bola v tom čase v zajatí.

Slnko sa znova zaplo a Harry usúdil, že hľadá skrytý význam tam, kde nie je. Svoju úlohu už splnil, je čas oddýchnuť si. Dá si ešte jednu tabletku a potom zavolá Hansovi Christianovi, že Oleg je zachránený.

Vtom mu zišlo na um, že Truls Berntsen, radový zamestnanec Orgkrimu, nemohol mať prístup k informáciám o chránených svedkoch. Musel to byť niekto iný. Niekto vyššie postavený.

Prestaň, povedal si v duchu. Doriti, prestaň! Pošli ich všetkých do pekla. Mysli na svoj nočný let.

A na hviezdy nad Ruskom.

Vrátil sa do pivnice, chvíľu uvažoval, či Nybakka neodreže, no napokon si len zobral sochor a vyšiel na ulicu.

Brána domu na Hausmanns gate 92 bola otvorená, dvere bytu však opäť zapečatili. Možno pre to nové priznanie, uvedomil si Harry, keď prikladal sochor medzi dvere a zárubňu.

Vnútri pôsobilo všetko nedotknuto. Lúče dopoludňajšieho slnka vyzerali na dlážke ako klávesy klavíra.

Kožený kufrík položil k stene a sadol si na matrac. Overil si, že má vo vrecku letenky. Skontroloval čas. Trinásť hodín do odletu.

Poobzeral sa okolo seba. Zavrel oči a predstavoval si to.

Človek v kukle.

Nepovedal ani slovo, lebo sa bál, že spoznajú jeho hlas.

Prišiel sem za Gustom, nič mu nechcel vziať. Len život. Lebo nenávidel.

Použil projektil Malakov 9 x 18 mm, s najväčšou pravdepodobnosťou teda strieľal z Malakova.

Alebo z Fort-12. Možno z Odessy, ak je pravda, že sa v Osle stala bežne dostupnou zbraňou. Chvíľu tam stál. Stlačil spúšť. Zmizol.

Harry načúval. Veril, že miestnosť mu čosi prezradí.

Sekundy plynuli, menili sa na minúty.

Kdesi sa ozvali kostolné zvony.

Tu už nič nenájde.

Vstal.

Už bol na prahu, keď vo vyzváňaní zachytil iný zvuk. Počkal, kým doznelo. Tichý škrabot. Vrátil sa do izby.

Zbadal ho pri stene. Hnedého potkana s lesklým chvostom, bledočervenými ušami a niekoľkými bielymi bodkami na konci chrbta.

Harry nevedel, prečo sa zarazil. Potkan ho tu predsa nemohol prekvapiť.

Iba tie biele bodky.

Možno sa vyváľal v pracom prášku. Alebo…

Poobzeral sa okolo seba. Veľký popolník medzi matracmi. Harry vedel, že má len jednu šancu.

Vyzul si topánky, pri ďalšom údere zvona vkĺzol do izby, schytil popolník a zostal nehybne stáť poldruha metra od potkana, ktorý ho zatiaľ nezbadal. Skúmal vzdialenosť a načasoval úder. Keď zaznel zvon, s vystretou rukou sa vrhol dopredu. Potkan nestihol zareagovať a ocitol sa v zajatí popolníka. Harry počul, ako piští, ako naráža do keramických stien. Popolník posunul k oknu, kde ležala kôpka papierov. Položil ich na popolník. Potom sa pustil do hľadania.

Prezrel všetky zásuvky aj skrine, no nemal nič.

Z dlážky zobral behúň, roztrhal ho a vyrobil si dlhý špagát. Mal by stačiť. Na jeho koniec urobil slučku. Potom nadvihol popolník, aby sa mu pod neho zmestili prsty. S odporom čakal na to, čo príde.

Keď zacítil, ako sa potkanie zuby zahryzli do mäkkého mäsa medzi palcom a ukazovákom, odhodil popolník a druhou rukou chytil zviera za chvost. Zúfalo pišťalo, keď mu Harry zo srsti vyberal biele zrnká. Položil si ich na jazyk. Horké. Prezretá papaja. Violín. Niekto tu skrýva drogy.

Harry hodil potkanovi slučku na chvost a utiahol ju. Položil ho na dlážku. Potkan okamžite vyrazil a Harry postupne uvoľňoval špagát. Zviera uháňalo do svojej skrýše.

Harry bežal za ním. Do kuchyne. Potkan vbehol za mastný sporák. Harry ho nadvihol a odtiahol.

Špagát mizol v diere veľkej ako päsť.

Pohyb sa zastavil.

Harry vopchal pohryzenú ruku do diery. Ohmatával stenu. Izolačné obloženie vľavo aj vpravo.

Skúsil hore. Nič. Izoláciu niekto odstránil. Koniec špagátu zachytil o nohu sporáka a z kúpeľne si doniesol zrkadlo špinavé od slín a hnisu. Rozbil ho o roh umývadla a vzal si jeden črep. V spálni vytrhol zo steny nočnú lampu a vrátil sa do kuchyne. Črep položil do diery. Potom rozsvietil lampu a svetlo namieril na zrkadlo. Chvíľu ním hýbal, kým našiel správny uhol. Je to tam.

Skrýša.

Asi pol metra nad zemou na háčiku viselo látkové vrecko.

Diera bola primalá na to, aby do nej vopchal ruku a zároveň ju vytočil k vrecku. Harry premýšľal, ako sa majiteľ skrýše dostával k svojmu pokladu. Predstavil si obsah všetkých zásuviek aj skríň.

Oceľový drôt.

Vošiel do obývačky. Bol na tom istom mieste, kde ho videl s Beate. Vytŕčal spod matraca, ohnutý v deväťdesiatstupňovom uhle. Jeho funkciu poznal len majiteľ. Harry ho vytiahol, vopchal do diery a zvesil vrecko z háčika.

Bolo ťažké. Presne také ťažké, ako dúfal. Vytiahol ho z diery.

Zavesil ho tak vysoko, aby sa doň nedostali potkany. Napriek tomu sa im podarilo vyhrýzť dierku.

Keď Harry zatriasol vreckom, vypadlo z neho trochu bieleho prášku. Tým sa vysvetlili biele bodky na potkanej srsti. Keď otvoril vrecko, našiel v ňom balíčky violínu, zrejme štvrťku, lyžičku s ohnutou rúčkou a použitú striekačku.

A na dne vrecka…

Harry si natiahol rukavice, aby nezanechal odtlačky.

Nemýlil sa. Bola tu. Ťarbavá, čudná, takmer smiešna. Foo Fighters. Odessa. Harry ju ovoňal. Ak majiteľ pištoľ nevyčistil a nenaolejoval, vôňa pušného prachu sa udrží celé mesiace po výstrele.

Z tejto zbrane sa strieľalo len nedávno. Skontroloval zásobník. Osemnásť. Chýbajú dva náboje. Už nepochyboval. Táto zbraň zabila Gusta.

Keď Harry vošiel do hračkárstva na ulici Storgata, do odletu ešte vždy zostávalo dvanásť hodín.

Mohol si vybrať z dvoch sád na zbieranie odtlačkov prstov. Vybral si drahšiu s lupou, s LED-baterkou, so štetcom s mäkkou kefkou, s trojfarebným práškom, s páskou na snímanie odtlačkov a s vlastným katalógom na odtlačky prstov členov rodiny.

„Pre syna,“ vysvetlil pokladníčke.

Dievča sa naučene usmialo.

Vrátil sa na Hausmanns gate a dal sa do práce. Smiešne malou baterkou hľadal odtlačky, v ruke držal miniatúrnu škatuľku s práškom. Aj štetec bol taký maličký, že si pripadal ako obor v rozprávke o Gulliverovi.

Na rukoväti pištole boli odtlačky.

Výrazný odtlačok, pravdepodobne palca, je aj na tlačidle injekcie, kde sú aj čierne bodky. Mohli byť z čohokoľvek, no Harry ich odhadol na pušný prach.

Keď všetky odtlačky preniesol na fóliu, začal ich porovnávať. Pištoľ aj injekčnú striekačku držal ten istý človek.

Harry skontroloval steny a dlážku pri matraci. Našiel veľa odtlačkov, no ani jeden sa nezhodoval s pištoľou.

Otvoril kožený kufrík a z bočného vrecka čosi vyložil na kuchynský stôl. Zasvietil miniatúrnu baterku.

Pozrel sa na hodinky. Jedenásť hodín. More času.

Boli dve hodiny popoludní. Hans Christian sa vôbec nehodil do reštaurácie Schr?der.

Harry sedel pri svojom obľúbenom stole vzadu pri okne.

Hans Christian si prisadol.

„Dobrá?“ spýtal sa a kývol na džbánik kávy pred Harrym.

Zavrtel hlavou.

„Ďakujem, že si prišiel.“

„Neďakuj. Sobota je voľný deň a vtedy aj tak nemám čo robiť. Čo sa stalo?“

„Oleg sa môže vrátiť domov.“

Advokát sa rozžiaril. „Znamená to…“

„Tí, ktorí preňho predstavovali nebezpečenstvo, sú preč.“

„Preč?“

„Áno. Je ďaleko?“

„Nie. Asi dvadsať minút cesty za mestom. Smerom na Nittedal. Ako to myslíš, že sú preč?“

Harry zdvihol šálku. „Hans Christian, si si istý, že to chceš počuť?“

Advokát naňho pozrel. „Znamená to, že si vyriešil celý prípad?“

Harry neodpovedal.

Hans Christian sa predklonil. „Vieš, kto zabil Gusta, však?“

„Hm.“

„Ako?“

„Pri niektorých odtlačkoch som zistil zhodu.“

„A kto…“

„To nie je dôležité. Ale odchádzam, takže by som to rád povedal Olegovi.“

Hans Christian sa usmial. Utrápene, no bol to úsmev. „Kým odídeš s Rachel?“

Harry točil šálkou v dlani. „Povedala ti to?“

„Práve sme spolu obedovali. Sľúbil som jej, že niekoľko dní postrážim Olega. Pochopil som, že z Hongkongu poňho príde niekto z tvojich ľudí. Ale asi som niečo doplietol. Myslel som si, že si už v Bangkoku.“

„Zmeškal som odlet. Chcel som ťa o niečo poprosiť…“

„Povedala mi aj to, že si ju požiadal o ruku.“

„Naozaj?“

„Samozrejme, že si to urobil svojsky.“

„Nuž…“

„Vraj si to potrebovala premyslieť.“

Harry ustrnul. Nechcel počuť zvyšok.

„A rozum jej povedal nie.“

Harry vydýchol. „Dobre.“

„Preto o tom prestala premýšľať a nechala prehovoriť city.“

„Hans Christian…“

„Hovorí áno, Harry.“

„Počúvaj ma, Hans Christian…“

„Nepočul si? Harry, ona sa za teba chce vydať. Lucky bastard. “ Jeho tvár žiarila šťastím, no Harry vedel, že je to len prejav zúfalstva. „Vraj s tebou chce zostať až do smrti.“ Ohryzok mu poskakoval, hlas kolísal medzi falzetom a hundraním. „Vraj jej s tebou bude dobre, dokonale a tak ako treba. Bude jej s tebou boľavo a strašne zle. A bude jej s tebou fantasticky.“

Harry vedel, že ju cituje doslova. Aj dôvod, prečo to robí. Každé jej slovo mal vypálené v mozgu.

„Ako veľmi ju ľúbiš?“ spýtal sa Harry. „Ja…“

„Ľúbiš ju tak, že sa o ňu aj o Olega budeš starať do smrti?“

„Čo…“

„Odpovedaj.“

„Áno, samozrejme, ale…“

„Prisahaj.“

„Harry.“

„Hovorím ti, aby si prisahal.“

„Teda… prisahám. Ale to na veci nič nemení.“

Harry sa uškrnul. „Máš pravdu. Nič sa nemení. Nič sa nemôže zmeniť. Nikdy sa nemohlo. Rieka tečie vždy svojím prekliatym korytom.“

„Čo to hovoríš? Vôbec ti nerozumiem.“

„Pochopíš,“ odvetil Harry. „Aj ona.“

„Ale… veď sa predsa ľúbite! Povedala mi to na rovinu. Harry, si jej životná láska.“

„A ona moja. Vždy ňou bola. Navždy zostane.“

Hans Christian hľadel na Harryho nechápavým, súcitným pohľadom. „A predsa ju nechceš?“

„Nič na svete nechcem viac než ju. No nie je isté, ako dlho tu ešte budem. A keď tu nebudem, mám tvoj sľub.“

Hans Christian si vzdychol. „Harry, nemáš pocit, že si zbytočne melodramatický? Veď ani neviem, či ma Rachel chce.“

„Presvedč ju.“ Od bolesti na krku sa mu dýchalo ťažko. „Sľubuješ?“

Hans Christian mlčky prikývol. „Pokúsim sa.“

Harry zaváhal. Potom mu podal ruku.

Advokát ju prijal.

„Hans Christian, si správny chlap. Uložil som si ťa ako HC.“ Kývol na mobil. „Hoci písmeno Há patrí Halvorsenovi.“

„Komu?“

„Jednému kolegovi, ktorého azda ešte niekedy uvidím. Musím ísť.“

„Kam ideš?“

„Za Gustovým vrahom.“

Harry vstal, obrátil sa k pultu a zamával Nine.

Keď vyšiel na ulicu a predieral sa medzi autami, jeho telo zareagovalo. Oči mu vyliezali z jamôk a krk mu išlo roztrhnúť. Na ulici Dovregaten sa mu do hrdla tlačila žlč. Stál rozkročený uprostred tichej ulice a vracal Ninine vajíčka, slaninu aj kávu. Potom sa vystrel a pokračoval k Hausmanns gate.

Rozhodnutie bolo napokon celkom jednoduché.

Sedel som na špinavom matraci a vnímal som tlkot vydeseného srdca. Dúfal som, a zároveň som sa desil toho, že zdvihne telefón.

Chcel som zložiť, len čo sa ozval. Hlas môjho nevlastného brata znel ako zo záhrobia. Zreteľne vyslovoval každú hlásku:

„Stein.“

Občas som rozmýšľal, ako veľmi sa mu hodí meno. Tvrdý povrch a ešte tvrdšie jadro.

Neovplyvniteľný, zachmúrený, ťažký. No aj kamene majú svoje citlivé miesto, stačí po ňom jemne udrieť a rozpadnú sa na kusy. V Steinovom prípade to bolo jednoduché.

Odkašľal som si. „Tu je Gusto. Viem, kde je Irene.“

Počul som jeho pokojný dych. Stein vždy dýchal pokojne. Mohol behať celé hodiny, takmer nepotreboval kyslík. Ani dôvod bežať.

„Kde?“

„Veď práve,“ povedal som. „Tá informácia stojí peniaze.“

„Prečo?“

„Lebo ich potrebujem.“

Ovalila ma horúčava. Nie, chlad. Cítil som jeho nenávisť. Počul som, ako naprázdno prehĺta.

„Koľ…“

„Päťtisíc.“

„Dobre.“

„Chcel som povedať desať.“

„Povedal si päť.“

Doriti.

„Ale súri to,“ popchol som ho, hoci som vedel, že sa už obúva.

„Fajn. Kde si?“

„Hausmannsgate 92. Zámka na bráne je poškodená. Tretie poschodie.“

„Prídem. Nechoď nikam.“

Prečo by som niekam išiel? Našiel som zapaľovač, z popolníka som vybral zopár ohorkov a dofajčil som ich v kuchyni. Popoludňajšie ticho mi priam trhalo bubienky. Doriti, je tu pekelne teplo. Ozval sa nejaký šramot. Načúval som. Popri stene prebehol potkan, ktorý vyliezol spoza sporáku. Asi tam má príjemnú skrýšu.

Zapálil som si druhý ohorok.

Vyskočil som zo stoličky.

Sporák bol odporne ťažký, kým som nezistil, že zadné nohy sú na kolieska.

Potkania diera za ním bola väčšia, než by mala.

Oleg, Oleg, môj drahý kamarát! Si bystrý, no toto si sa učil odo mňa.

Hodil som sa na kolená. Už vo chvíli, keď som do diery pchal oceľový drôt, sa ma zmocňovalo opojenie. Prsty sa mi triasli, najradšej by som si ich odhryzol. Takmer som to mal, no zasa mi to vykĺzlo. Musí tam byť violín! Musí!

Ryba konečne zabrala. Potiahol som a ukázalo sa ťažké vrecko. Otvoril som ho. Musí tam byť!

Gumené škrtidlo, lyžička, striekačka. A tri malé priesvitné vrecúška. Biely prášok v nich bol zmiešaný s čímsi hnedým. Srdce sa mi rozospievalo. Som zasa pri svojom jedinom priateľovi a milenke, ktorej vždy môžem dôverovať.

Dve vrecká som si vopchal do bundy a tretie otvoril. Ak nebudem mrhať, čaká ma krásny týždeň.

Stačí mi vpáliť si dávku a zmiznúť, skôr než príde Stein alebo niekto iný. Prášok som nasypal na lyžičku, prichystal som zapaľovač. Zvyčajne som si do prášku kvapkal kyselinu citrónovú, akou si ľudia dochucujú čaj. Vďaka tomu sa látka nelepí a všetko natiahnem do striekačky. Nemal som však ani kyselinu, ani trpezlivosť, išlo mi len o jedno – dostať to do žíl.

Obviazal som si rameno gumou, koniec som chytil do zubov a stiahol. Ukázala sa silná modrá žila.

Ihlu som priložil v správnom uhle, aby som mal väčšiu plochu a aby sa mi tak netriasli ruky. Lebo sa mi triasli. Hrozne.

Netrafil som.

Raz. Dva razy. Zadržal som dych. Teraz veľa nerozmýšľaj, neraduj sa a nechytaj paniku.

Špička ihly akoby tancovala. Zapichol som ju do toho modrého červa.

Opäť vedľa.

Zápasil som so zúfalstvom. Napadlo mi, že si najprv trochu zahúlim, aby som sa upokojil. Lenže mne predsa išlo o presný opak, o vzlet, keď ti celá dávka vniká priamo do krvi, priamo do mozgu, keď príde orgazmus a voľný pád.

Teplo a slnečné svetlo ma oslepovali. Vošiel som do obývačky, sadol som si do tieňa k stene. Doriti, veď si tu ani neuvidím žilu! Len pokoj. Počkal som, kým sa mi rozšíria zreničky. Našťastie, predlaktie som mal biele ako filmové plátno. Žila vyzerala ako rieka na mape Gronlandu. Teraz.

Vedľa.

Nemal som na to silu. Cítil som, že sa o chvíľu rozplačem. Vtom zapraskala dlážka.

Tak veľmi som sa sústreďoval, že som ho ani nepočul prichádzať. A keď som k nemu zdvihol zrak, oči mi zalievali slzy, jeho obrysy sa mi rozplývali ako v rozmazanom filme.

„Ahoj, Zlodej.“

Už dávno ma tak nenazval.

Utrel som si slzy a obrysy sa zaostrili. Áno, videl som všetko. Aj pištoľ. Zo skúšobne ju neukradli vlamači, ako som si myslel doteraz.

Zvláštne, že som sa nebál. Naopak. V tej chvíli som sa celkom upokojil.

Znova som sa pozrel na žilu.

„Nerob to,“ povedal hlas.

Pozrel som sa na ruku. Bola pevná ako ruka vreckára. Toto je moja šanca.

„Zastrelím ťa.“

„Neverím,“ povedal som. „Nikdy sa nedozvieš, kde je Irene.“

„Gusto!“

„Robím len to, čo musím,“ povedal som a pichol som si ihlu do žily. Trafil som. Zdvihol som palec, aby som stlačil tlačidlo striekačky. „Ty to potom urob tiež.“

Znova sa rozozvučali zvony.

Harry sedel v tieni pri stene. Svetlo pouličnej lampy dopadalo na matrac. Pozrel sa na hodinky.

Deväť. Tri hodiny do odletu. Bolesti krku ďalej silneli. Ako slnečné teplo, čo o chvíľu schladí mrak.

No čoskoro zmiznú, čoskoro sa zbaví bolesti. Harry vedel, ako sa to skončí. Pripadalo mu to rovnako samozrejmé ako jeho návrat do Osla. Človek prirodzene potrebuje v svojom svete poriadok a logické súvislosti, preto sám seba presvedčil, aby aj v tejto chvíli videl istú logiku. Lebo predstava, že celý svet sa zmieta v chladnom a nezmyselnom chaose, je ešte neznesiteľnejšia ako tá najhoršia, no pochopiteľná tragédia.

Siahol si do vrecka po cigarety a narazil na rukoväť noža. Zrejme sa ho mal dávno zbaviť, lebo naňho zoslal kliatbu. Nič by sa tým nezmenilo, prekliaty bol už dávno predtým, ako zobral tento nôž.

Tá kliatba je horšia ako čepeľ noža. Harry svojou láskou roznáša mor, kamkoľvek sa pohne. Tak ako Asajev tvrdil, že nôž preniesol jeho utrpenie a chorobu do Harryho rany, všetci ľudia, ktorí dovolili, aby ich Harry ľúbil, za to trpeli. Padli na dno, odišli. Zostali len prízraky. A teraz k nim pribudne Rachel s Olegom.

Otvoril škatuľku.

Prečo si namýšľal, že unikne prekliatiu? Že s Rachel a Olegom utečie na druhý koniec sveta, kde budú žiť šťastne, až kým nepomrú? Hľadal odpoveď a súčasne premýšľal, kedy najneskôr musí vyraziť z mesta, aby stihol lietadlo. Lebo odpoveď nechcel počuť, radšej počúval len hlas svojho egoistického srdca.

Vytiahol pokrčenú rodinnú fotografiu a ešte raz sa na ňu pozrel. Irene. Brat. Stein. Sivé oči, ktoré Harry videl dva razy. Prvý raz na fotografii. Druhý raz večer, keď prišiel do Osla. V Kvadratúre. Jeho skúmavý pohľad v Harrym vyvolal pocit, že je policajt. No mýlil sa. Veľmi sa mýlil.

Vtom začul na schodoch kroky.

Rozozvučali sa kostolné zvony. Zneli veľmi smutne a osamelo.

Truls Berntsen zastal na schodoch a zadíval sa na dvere. Cítil, ako silno mu bije srdce. Zase sa uvidia. Tešil sa, zároveň sa desil. Nadýchol sa.

Zazvonil.

Napravil si kravatu. V obleku sa necítil dobre. No keď mu Mikael prečítal zoznam pozvaných, pochopil, že nemá na výber. Smotánka. Počnúc odchádzajúcim policajným prezidentom, vedúcimi oddelení, končiac ich starým konkurentom z oddelenia násilných trestných činov Gunnarom Hagenom. Prídu aj politici. Aj tá baba, ktorú obdivoval na fotografiách, Isabelle Skoyenová, zopár celebrít z televízie. Truls netušil, kde sa s nimi Mikael zoznámil.

Dvere sa otvorili.

Ulla.

„Truls, ako ti to pristane.“ Úsmev domácej panej. Žiara v očiach. No ihneď pochopil, že prišiel zavčasu.

Mlčky prikývol. Nenašiel silu reagovať, ako sa patrí, povedať, že aj ona vyzerá výborne.

Krátko ho objala, pozvala ho ďalej a ospravedlnila sa, že zatiaľ nestihli naliať šampanské na privítanie. Usmievala sa, mädlila si ruky a hádzala neisté pohľady na druhé poschodie. Zrejme dúfala, že čoskoro príde Mikael a ujme sa povinností hostiteľa. No Mikael sa obliekal, upravoval si zovňajšok pred zrkadlom a kontroloval, či mu neodstáva nejaký vlas.

Ulla spomínala akýchsi kamarátov z detstva v Manglerude. Čo teraz robia?

Truls nevedel.

„Už nie som s nimi v kontakte,“ odvetil. Veľmi dobre si uvedomoval, že aj Ulla vie, že s nimi nikdy nebol v kontakte. S nikým z nich. Ani s Goggenom, ani s Jimmym, s Andersom či s Krakkem. Truls mal jediného priateľa. Mikaela. A aj ten si držal od Trulsa poriadny odstup, najmä potom, čo sa mu začal vzďaľovať na spoločenskej aj profesionálnej úrovni.

Témy na rozhovor sa minuli. Ulle, lebo Truls nemal nijaké. Potom sa to spýtala: „A čo ženy, Truls? Máš niečo nové?“

„Nič.“ Pokúsil sa to vysloviť rovnako veselým tónom, akým sa ona pýtala. Naozaj by sa mu teraz zišiel uvítací drink.

„Skutočne si nikto nevie získať tvoje srdce?“

Sklonila hlavu nabok a jedným okom naňho žmurkla. Videl na nej, ako oľutovala, že sa ho na to opýtala. Možno preto, lebo sa začervenal. Alebo preto, že hoci nič nepovedal, poznala odpoveď. Ulla, ty to predsa vieš! Ako kedysi, keď kráčal po Manglerude tri kroky za superpárom, za Mikaelom s Ullou, vždy bol poruke, vždy ochotný poslúžiť, čo bolo v protiklade s jeho urazeným a ľahostajným výrazom, ktorý hovoril, že ho to síce nudí, no nemá nič lepšie na práci. Srdce mu bilo iba pre ňu, preto kútikom oka sledoval každý jej pohyb a zmenu výrazu. Nemohol ju získať, vedel, že to je vylúčené.

Napriek tomu túžil po nej ako človek túži lietať.

Potom sa na schodoch konečne zjavil Mikael, vyťahujúc si manžety košele z rukávov smokingu, aby mu ich bolo vidieť.

„Truls!“

Znelo to trochu prehnane srdečne. Tak sa človek zväčša prihovára v podstate neznámym ľuďom.

„Čo tak zachmúrene, priateľu? Oslavujeme náš palác!“

„Myslel som si, že sme prišli osláviť povýšenie,“ odvetil Truls a poobzeral sa okolo seba. „Videl som to dnes v správach.“

„Zatiaľ to nie je oficiálne. Dnes chceme osláviť tvoju terasu! Ako sme na tom so šampanským, drahá?“

„Idem ho prichystať,“ odvetila Ulla, sfúkla neviditeľný prach z manželovho pleca a zmizla.

„Poznáš Isabelle Skoyenovú?“ spýtal sa Truls.

„Poznám,“ usmial sa Mikael. „Dnes večer príde. Prečo?“

„Len tak.“ Truls pozbieral odvahu. Teraz, alebo nikdy. „Rozmýšľam nad jednou vecou.“

„Von s tým.“

„Pred niekoľkými dňami ma poslali zatknúť chlapa do Leonsu, spomínaš si?“

„Čosi sa mi marí.“

„No kým som ho zatýkal, zjavili sa tam dvaja ďalší policajti, ktorých som nepoznal, a chceli nás zatknúť oboch.“

„Dvojitá rezervácia?“ usmieval sa Mikael. „Ozvi sa s tým Finnovi, on má na starosti koordináciu.“

Truls pomaly zavrtel hlavou. „Nemyslím si, že išlo o to.“

„Nie?“

„Myslím si, že niekto ma tam poslal úmyselne.“

„Niekto si z teba vystrelil?“

„Áno, niekto si zo mňa vystrelil,“ prikývol Truls a skúmal Mikaelov výraz. Ničím nenaznačoval, že vie, o čom hovorí Truls. Že by sa predsa len mýlil?

„A tak mi napadlo, či s tým nemáš niečo spoločné.“

„Ja?“ Mikael zaklonil hlavu a nahlas sa zasmial. Pri pohľade do jeho otvorených úst si Truls spomenul, že Mikael vychádzal od zubára vždy s úsmevom. Ani kazy si naňho netrúfli.

„Kiežby!“ smial sa Mikael. „Prezraď mi, aj ťa zložili na zem a nasadili ti putá?“

Truls naňho hľadel. Takže sa mýlil. Preto sa napokon aj on rozosmial. Od úľavy aj z predstavy, ako na ňom sedia dvaja policajti. Mikaelov smiech bol nákazlivý. Nielen to, priam mu kázal, aby sa smial.

Zároveň ho objímal, hrial, robil z neho súčasť čohosi väčšieho – dua Truls a Mikael. Preto sa rehotal, hoci Mikael odrazu stíchol a zamyslene sa naňho zadíval:

„Naozaj si si myslel, že som to bol ja?“

Truls sa usmieval. Lámal si hlavu, prečo si Dubaj vybral práve jeho, hoci istého chlapca vo väzobnej cele zmlátil tak, že prišiel o zrak. Kto to mohol prezradiť Dubajovi? Myslel na krv, ktorú našli pod Gustovým nechtom na Hausmanns gate. Truls ju zničil, skôr než sa dostala na analýzu DNA.

No trochu si z nej odložil. Keď sa nad ním začnú sťahovať mraky, takéto dôkazy sa mu môžu zísť.

A keďže sa na horizonte zjavili prvé mraky, dnes ráno sa vybral na oddelenie súdnej medicíny.

Prvá analýza potvrdila, že tú istú krv dostali pred niekoľkými dňami od Beate L?nnovej. Vari sa medzi sebou vôbec nerozprávajú? Myslia si, že v laboratóriu nemajú dosť inej práce? Truls sa ospravedlnil a položil. Odvtedy premýšľal o laboratórnom výsledku. Krv patrí Mikaelovi Bellmanovi.

Mikael a Gusto. Mikael a Rudolf Asajev.

Truls si roztržito hladkal kravatový uzol. Otec ho nenaučil viazať kravatu, lebo si nevedel uviazať ani vlastnú. Mikael mu to ukázal, keď sa chystali na stužkovú. Jednoduchý windsorský uzol. Keď sa Truls spýtal Mikaela, prečo jeho uzol vyzerá oveľa krajšie, ten mu odvetil, že on má dvojitý windsorský, ale Trulsovi by sa určite nehodil.

Mikael naňho hľadel. Stále čakal na odpoveď. Prečo si Truls myslel, že Mikael vedel o tom žarte?

O rozhodnutí, že v Leonse ho majú zabiť spolu s Harrym Holem?

Ozval sa zvonček pri dverách, no Mikael sa nehýbal. Truls sa tváril, že si škrabe čelo, no utieral si pot. „Nie, prečo?“ spýtal sa a počul svoj nervózny rehot. „Len mi to tak napadlo. Zabudni na to.“

Schody pod ním zapraskali. Poznal zvuk každého z nich. Zastal a zaklopal na dvere. „Ďalej,“ ozvalo sa spoza nich. Stein Hanssen vošiel do izby. Ihneď si všimol kufor. „Zbalená?“ Prikývla. „Našla si pas?“

„Áno.“

„Objednal som taxík na letisko.“

„Už idem.“

„Okej.“ Stein sa poobzeral okolo seba. Ako to urobil aj predtým, keď sa lúčil, keď vysvetľoval, že sa už nevráti. Spomínal na hlasy: otcov povzbudivý, mamin upokojujúci, Gustov vzrušený, Irenin veselý. Nepočul len vlastný hlas. Mlčal.

„Stein?“ Irene držala v ruke fotografiu. Stein vedel, že je to tá, ktorú si prilepila nad posteľ hneď v ten večer, keď ju sem priviezol advokát Simonsen. Bola na nej s Gustom a Olegom.

„Áno?“

„Nemal si niekedy chuť zabiť Gusta?“

Stein neodpovedal. Jednostaj myslel len na jediný večer.

Keď Gusto zavolal, že vie, kde je Irene. V duchu sa videl, ako uteká k Hausmanns gate. A vbieha medzi policajné autá.

Z rečí ľudí sa dozvedel, že v dome zastrelili nejakého mladíka. Spočiatku cítil isté vzrušenie. Áno, takmer radosť. A potom prišiel šok. Smútok. Lebo v istom zmysle smútil za Gustom. Veď s jeho pomocou mohol nájsť Irene, hoci nádej sa každým dňom zmenšovala.

Odrazu pochopil, čo znamená Gustova smrť – že ju už nikdy neuvidí.

Bola bledá. Abstinenčný syndróm. Bude to tvrdé. No zvládnu to. Zvládnu to spolu.

„Ideme…?“

„Áno,“ prikývla a otvorila nočný stolík. Pozrela sa na fotografiu. Rýchlo k nej pritlačila pery a položila ju do zásuvky tvárou dolu.

Harry počul, ako sa otvorili dvere. Nehybne sedel v tme. Počúval kroky. Sledoval pohyb pri matracoch. V svetle z ulice sa zablysol hliníkový drôt. Kroky zmizli v kuchyni a rozsvietilo sa svetlo. Počul, ako niekto odsúva sporák.

Vstal a vykročil.

Zastal vo dverách a sledoval, ako si postava kľakla k potkanej diere, roztrasenými rukami otvorila vrecko a všetko z neho povykladala. Injekčnú striekačku, gumené škrtidlo, lyžičku, zapaľovač, pištoľ.

Vrecúška s violínom.

Keď Harry prestúpil z nohy na nohu, prah zapraskal, no postava ho nevnímala. Pokračovala vo svojej horúčkovitej aktivite.

Harry vedel, že o všetkom rozhoduje droga. Mozog sa sústreďuje iba na jedinú vec. Odkašľal si.

„Tušil som,“ povedal potichu Harry, „že najprv zamieriš sem. Predpokladal si, že už môžeš.“

Mladík sa ani nepohol.

„Hans Christian ti povedal, že sme ju našli, však? Napriek tomu si išiel najprv sem.“

Chalan vstal. Harry si znova uvedomil, ako vyrástol. Je takmer dospelý.

„Čo chceš, Harry?“

„Prišiel som ťa zatknúť, Oleg.“

Oleg sa zamračil. „Za pár vreciek violínu?“

„Nie za drogy, Oleg. Za vraždu Gusta.“

„Nie!“ zopakoval.

No ja som už mal ihlu hlboko v žile. Chvela sa od očakávania.

„Myslel som si, že príde Stein alebo Ibsen,“ povedal som. „Teba som nečakal.“

Nevidel som, ako sa blížia jeho hnusné nohy. Zasiahli striekačku, ktorá preletela izbou a skončila v kuchyni pri preplnenom dreze.

„Čo ti šibe?“ pozrel som naňho.

Oleg hľadel na Harryho. Vážnym, pokojným pohľadom. Nebol prekvapený, skôr akoby sondoval terén, usiloval sa zorientovať.

A keď konečne prehovoril, jeho hlas znel skôr zvedavo než nahnevane či zmätene.

„Harry, veď si mi predsa veril. Keď som ti povedal, že to urobil muž v kukle, veril si mi.“

„Áno,“ prikývol Harry. „Veril som ti. Lebo som ti chcel veriť.“

„Ale, Harry.“ Oleg hovoril potichu, s pohľadom sklopeným k otvorenému vrecku s práškom. „Ak neveríš svojmu najlepšiemu priateľovi, tak komu?“

„Dôkazom,“ odvetil Harry a cítil, ako mu hrdlo stíska plač.

„Akým dôkazom? Na všetky sme našli vysvetlenia. Spolu sme ich rozdrvili na prach.“

„Iným dôkazom. Novým.“

„Akým?“

Harry ukázal na dlážku pred Olega. „Tá pištoľ je Odessa. Ten istý kaliber, ktorý zabil Gusta.

Malakov 9 x 18 mm. Oleg, balistické merania so stopercentnou istotou potvrdia, že ide o vražednú zbraň. A o tvoje odtlačky prstov. Len tvoje. Keby strieľal niekto iný a utrel by zbraň, odstránil by aj tvoje odtlačky.“

Oleg položil prst na pištoľ, akoby si chcel overiť, že hovoria o nej.

„Striekačka,“ pokračoval Harry. „Je na nej viac odtlačkov, zrejme patria dvom ľuďom. No ty jediný si stláčal injekciu. Ty jediný si si ňou pichal. A v tom odtlačku je pušný prach.“

Oleg priložil prst na použitú injekciu. „Prečo je to nový dôkaz proti mne?“

„Lebo si tvrdil, že si bol pod vplyvom drog, už keď si vošiel do domu. No pušný prach dokazuje, že si si šľahol až potom. To znamená, že si najprv zastrelil Gusta a až potom si si pichol. V okamihu vraždy si bol čistý, Oleg. Bola to úmyselná vražda.“

Oleg pomaly prikývol. „Porovnal si odtlačky prstov na pištoli a striekačke s policajnou databázou.

Takže už vedia, že…“

Harry zavrtel hlavou. „Nebol som v kontakte s políciou. Nikto nevie, že som tu.“

Oleg preglgol. Harry zachytil jemný pohyb v ohryzku. „Odkiaľ vieš, že ide o moje odtlačky, keď si to neoveroval na polícii?“

„Mal som iné, s ktorými som ich mohol porovnať.“

Harry vytiahol ruku z vrecka. Na kuchynský stôl položil biely gameboy.

Oleg sa naňho zadíval a po chvíli začal žmurkať, akoby mu niečo vletelo do oka.

„Prečo si ma začal podozrievať?“ zašepkal.

„Nenávisť,“ odvetil Harry. „Rudolf Asajev ma vyzval, aby som sledoval stopu nenávisti.“

„Kto je Asajev?“

„Volali ste ho Dubaj. Chvíľu mi trvalo, kým som pochopil, že nehovorí o vlastnej nenávisti.

O nenávisti k tebe. Za to, že si mu zabil syna.“

„Syna?“ Oleg sa chladne pozrel na Harryho.

„Áno. Gusto bol jeho syn.“

Oleg opäť sklopil zrak, čupol si a civel pred seba. „Ak…“ Zavrtel hlavou. „Ak bol teda Dubaj Gustov otec a naozaj ma tak nenávidel, prečo sa nepostaral, aby ma vo väzení hneď zabili?“

„Lebo to nechcel. Väzenie pokladá za horšie než smrť, väzenie ti požiera dušu, kým smrť ju vyslobodí. Rudolf Asajev doprial väzenie len svojmu úhlavnému nepriateľovi. Tebe, Oleg.

Samozrejme, každý tvoj krok mal pod kontrolou.“

„Nevidel som nič, no cítil som to.“

„Vedel, že si uvedomuješ, že ak ho udáš, skončil si. Až keď si začal komunikovať so mnou, predstavoval si preňho nebezpečenstvo. Musel sa uspokojiť s tým, že ťa predsa len zabije. No nepodarilo sa mu to.“

Oleg zavrel oči. Ďalej čupel, akoby sa chystal na dôležité preteky a teraz sa musia obaja mlčky sústrediť.

Za oknom zneli tóny mesta. Bzučanie áut, húkanie lodnej sirény, trúbenie, všetky činnosti vytvárajúce pravidelný praskot, monotónne a uspávajúce zvuky.

Oleg sa pomaly načiahol, nespúšťajúc zrak z Harryho.

Harry zavrtel hlavou.

Oleg však zdvihol pištoľ. Opatrne, akoby sa bál, že mu vybuchne v rukách.

43/

Truls ušiel do samoty na terase. Postával pri zhovárajúcich sa skupinkách, usrkával si zo šampanského, vkladal si do úst chuťovky a tváril sa, že počúva. Ktorýsi slušne vychovaný hosť sa ho pokúsil zapojiť do rozhovoru. Spýtal sa, kto je a čo robí. Truls odpovedal stručne a ani mu nenapadlo otázku opätovať. Akoby nemal na to právo alebo akoby sa bál, že sa dozvie, aké dôležité posty zastávajú ostatní hostia.

Ulla ich po celý čas obsluhovala so širokým úsmevom a prihovárala sa všetkým, akoby to boli jej dobrí známi. Truls pár ráz zachytil jej pohľad. Vtedy mu vždy s úsmevom naznačila, že hoci sa s ním túži zhovárať, nedovoľujú jej to povinnosti hostiteľky. Ukázalo sa, že z tímu neprišiel nikto iný a vedúci oddelení Trulsa nepoznajú. Takmer dostal chuť prezradiť im, že on je ten policajt, ktorý pripravil jedného chlapca o zrak.

No terasa bola krásna. Oslo pod ňou sa trblietalo ako drahokam.

Tlaková výš priniesla jesenné ochladenie. Očakávali sa nočné teploty okolo nuly. V diaľke počul sirény. Sanitka. A najmenej jedno policajné vozidlo. Kdesi v centre. Truls by sa teraz najradšej odkradol do auta a zapol vysielačku. Aby počul, čo sa deje, aby cítil pulz svojho mesta. Aby cítil, že je jeho súčasťou.

Otvorili sa dvere terasy a Truls automaticky ustúpil do tieňa, aby ho nezatiahli do rozhovoru, v ktorom sa bude cítiť ešte bezvýznamnejší.

Mikael. A tá politička. Isabelle Skoyenová.

Očividne sa pripila. Mikael ju musel podopierať. Vysoká žena prevyšovala Mikaela o hlavu.

Chrbtom k Trulsovi sa postavili k zábradliu arkiera, kde boli ukrytí pred pohľadmi ostatných hostí.

Mikael stál za ženou a Truls čakal, že každú chvíľu začuje škrtnutie zapaľovača, no to sa nestalo.

Keď zašuchotali jej šaty a ozval sa tichý smiech, uvedomil si, že už premeškal vhodnú príležitosť ukázať sa. V tme sa mihlo biele stehno, potom si žena rázne stiahla okraj sukne. No obrátila sa k Mikaelovi a ich hlavy splynuli. Za ich siluetou žiarilo mesto. Truls počul, ako náruživo sa bozkávajú. Obrátil sa k obývačke. Videl, ako Ulla s úsmevom prichádza medzi hostí s táckou dobrôt.

Truls zdúpnel. Jednoducho tomu nerozumel. Nie že by ho to šokovalo, Mikael sa s inou ženou nezaplietol prvý raz, iba nechápal, kde berie drzosť na takéto správanie. Vari nemá srdce? Získal ženu ako Ulla, mal neuveriteľné šťastie, vyhral prvú cenu v lotérii. Ako môže riskovať, že o to príde pre trápnu súlož? Azda len preto, že Boh alebo niekto iný mu nadelil do vienka všetko, po čom ženy túžia – výzor, ctižiadosť, jazyk, ktorý hovorí tie správne veci –, a si myslí, že svoj potenciál musí využiť naplno? Ako ľudia s výškou dva metre dvadsať, ktorí si nahovárajú, že musia hrať basketbal?

Truls nepoznal odpoveď. Vedel len to, že Ulla si zaslúži niekoho lepšieho. Niekoho, kto by ju ľúbil.

Napríklad, ako je on. Vždy ju ľúbil a vždy bude. To s Martine bolo iba nezmyselné dobrodružstvo, nič vážne, už sa to nezopakuje. Občas sa pohrával s myšlienkou, že by mal Ulle nejako naznačiť, že ak z nejakého dôvodu príde o Mikaela, on sa o ňu postará. No nenašiel vhodnú príležitosť. Truls nastražil uši, lebo párik sa začal zhovárať.

„Viem len to, že zmizol,“ konštatoval Mikael a Truls podľa jeho hlasu zistil, že nie je celkom triezvy. „No našli tých druhých dvoch.“

„Jeho kozákov?“

„Naďalej si myslím, že to s tými kozákmi je nezmysel. Neviem, ale kontaktoval ma Gunnar Hagen z násilných trestných činov a žiadal ma o pomoc. Vraj použili slzotvorný plyn a samopal, preto vytvorili teóriu o vyrovnávaní účtov v podsvetí. Pýtal sa ma, či Orgkrim nevie viac. Zatiaľ iba tápu v tme.“

„A čo si mu povedal?“

„Pravdu. Že netuším, kto to mohol byť. Ak ide o nejaký gang, unikol našim radarom.“

„Myslíš si, že starcovi sa podarilo utiecť?“

„Nie.“

„Nie?“

„Myslím si, že niekde tam hnije aj jeho mŕtvola. Možno na to prídeme čoskoro, možno nikdy.“

„Mŕtvoly sa napokon vždy zjavia, nie?“

Nie, pomyslel si Truls. Jednou nohou podvedome podupal po betóne. Nezjavia sa.

„Nech to urobil ktokoľvek,“ vyhlásil Mikael, „je to nový človek. Onedlho určite spoznáme nového kráľa narkomanov Osla.“

„A čo to bude znamenať pre nás?“

„Nič, drahá.“ Truls videl, ako Mikael Bellman kladie ruku Skoyenovej na zátylok. V tme to vyzeralo, akoby sa ju chystal škrtiť. „Dosiahli sme, čo sme chceli. Tu končíme. Nemohlo to dopadnúť lepšie. Starca sme už nepotrebovali a pri predstave, koľko toho nazbieral na teba a mňa počas… našej spolupráce… je…“

„Je čo?“

„Je…“

„Mikael, tú ruku daj preč,“ zasmiala sa podgurážene.

„Ak by to neurobil ten nový kráľ, zrejme by som sa na to musel podujať sám.“

„Nechal by si to na Beavisa, čo?“

Pri počutí svojej nenávidenej prezývky sa Truls strhol. Mikael ju prvý raz použil ešte na strednej škole v Manglerude. Ujala sa, ľudia si všímali jeho dolnú čeľusť a nahlúply rehot. Mikael ho raz utešoval tým, že mal na mysli jeho anarchistické vnímanie skutočnosti a antikonformné morálne uvažovanie. Trulsovi sa vtedy zdalo, akoby mu tým udelil čestný doktorát.

„V nijakom prípade. Trulsa by som do tejto úlohy nezasvätil.“

„Pripadá mi zvláštne, že mu neveríš. Nie ste kamaráti z detstva? Nestaval ti aj túto terasu?“

„Staval. Uprostred noci a celkom sám. Chápeš? Ten muž nie je celkom normálny. Je schopný všetkého.“

„A predsa si dal starcovi tip, aby si ho najal ako zametača.“

„Lebo Trulsa poznám od detstva a viem, že je skrz-naskrz skorumpovaný a predajný ako stará šľapka.“

Isabelle Skoyenová sa nahlas zasmiala a Mikael ju tíšil.

Truls ani nedýchal. Zovrelo mu hrdlo, žalúdok sa mu roztriasol, akoby si z neho razil cestu von nejaký šialený tvor. Kmásal mu telo, dral sa hore a stláčal mu hruď.

„Mimochodom, nikdy si mi nepovedala, prečo si ty prišla práve za mnou,“ zmenil tému Mikael.

„Samozrejme, že pre tvojho geniálneho vtáka.“

„Pýtam sa vážne. Keby som tvoj návrh na spoluprácu neprijal, musel by som ťa zatknúť.“

„Zatknúť?“ Zasmiala sa. „Konala som len pre dobro mesta. Legalizujeme marihuanu, rozdávame metadón, financujeme nákup sterilných striekačiek. A uvoľňujeme cestu látke, ktorá spôsobuje menej úmrtí z predávkovania. Aký je v tom rozdiel? Drogová politika je aj o pragmatizme.“

„Veď okej, samozrejme, súhlasím s tebou. Z Osla sme urobili lepšie mesto. Na zdravie!“

Ignorovala jeho prípitok. „Aj tak by si ma nikdy nezatkol. Lebo by som každému, kto to chce počuť, prezradila, že si ma preťahoval za chrbtom svojej milej ženušky.“ Chichotala sa. „Dokonca rovno za chrbtom. Pamätáš si ešte, ako som ťa prvý raz videla na tej premiére a navrhla som ti, že ma môžeš mať? Žena stála rovno za tvojím chrbtom, takmer to začula, no ty si ani okom nemrkol. Iba si ma požiadal o pätnásť minút, aby si ju stihol odprevadiť domov.“

„Prestaň, si opitá,“ zahriakol ju Mikael a položil jej ruku na chrbát.

„Vtedy som pochopila, že si muž môjho srdca. A keď mi starec navrhol, aby som si pohľadala spojenca s rovnako vysokými ambíciami, presne som vedela, za kým ísť. Na zdravie, Mikael.“

„Keď už si pripíjame, máme prázdne poháre, čo keby sme sa…“

„To s tým srdcom škrtni. Nehľadám muža svojho srdca, ale muža svojej…“ Hlboký smiech. Jej smiech.

„Poďme.“

„Harry Hole!“

„Ticho.“

„To bol muž môjho srdca. Samozrejme, trochu hlúpy, ale… no dobre. Kde je podľa teba teraz?“

„Vzhľadom na to, ako dlho sme ho bezvýsledne hľadali, predpokladám, že zasa opustil Nórsko.

Oslobodil Olega, už sa nevráti.“

Isabelle sa zatackala, no Mikael ju zachytil.

„Mikael, si diabol. A my diabli si zaslúžime jeden druhého.“

„Možno, no aj tak poďme dnu,“ nástojil Mikael a pozrel sa na hodinky.

„Nestresuj sa, krásavec. Ja som zvyknutá byť krava, chápeš?“

„Chápem, ale choď prvá, nech to nevyzerá tak…“

„Zvrhlo?“

„Také čosi.“

Truls počul jej tvrdý smiech a potom ešte tvrdšie klopkanie opätkov na betóne.

Vošla do domu. Mikael zostal stáť opretý o zábradlie.

Truls počkal niekoľko sekúnd. Potom vystúpil z tieňa.

„Ahoj, Mikael.“

Kamarát z detstva sa otočil. Mal čudný pohľad a mierne opuchnutú tvár. Jeho spomalenú reakciu Truls pripísal alkoholu, lebo Mikaelovi chvíľu trvalo, kým sa začal tváriť radostne.

„Truls, to si ty! Nepočul som ťa prichádzať. Hostia sa zabávajú?“

„Výborne.“

Hľadeli na seba. A Truls premýšľal, kedy a ako sa zabudli spolu rozprávať. Kedy naposledy viedli tie bezvýznamné rozhovory, rozoberali každodenné pletky, keď ešte mohli hovoriť o všetkom. Kedysi boli ako jeden muž. Napríklad na začiatku kariéry, keď dali príučku chlapovi, čo sa pokúšal o Ullu.

Alebo tomu odpornému buzerantovi z Kriposu, ktorý balil Mikaela. O niekoľko dní si ho podali v kotolni v Bryne. Chalan nariekal, prosil o odpustenie, vraj si zle vysvetlil Mikaelove signály.

Vyhýbali sa jeho tvári, aby to nebolo také nápadné, no tým nárekom Trulsa tak rozzúril, že ho tĺkol obuškom tvrdšie, než plánoval, a Mikael ho zastavil v poslednej chvíli. Možno to nie sú pekné spomienky, no takéto zážitky pripútajú k sebe ľudí.

„Práve som obdivoval terasu,“ Mikael prerušil ticho.

„Ďakujem.“

„Mimochodom, čosi mi napadlo. Tú noc, keď si betónoval…“

„Áno?“

„Tvrdil si, že si nemohol zaspať. No spomenul som si, že ste práve vtedy zatkli Odina a robili raziu v Alnabru. A ten, čo zmizol…“

„Tutu.“

„Presne tak, Tutu. Mal si sa zúčastniť na zatýkaní. No ospravedlnil si sa, že si chorý. A napriek tomu si išiel betónovať terasu?“

Truls sa pousmial. Pozrel sa na Mikaela. Konečne sa mu podarilo neuhnúť jeho pohľadu.

„Tak okej, Mikael. Chceš počuť pravdu?“

Mikael akoby na chvíľu zaváhal. „Rád.“

„Blicoval som.“

Na niekoľko sekúnd zavládlo na terase ticho, ktoré rušil len hukot mesta.

„Blicoval?“ Mikael sa rozosmial. Neveril mu, no očividne sa zabával. Truls mal rád jeho smiech.

Všetci ho mali radi, ženy aj muži. Ten smiech akoby hovoril: si zábavný, sympatický a určite bystrý, zaslúžiš si, aby sa človek na tvojom vtipe zasmial.

„Ty si blicoval? Hoci nikdy neblicuješ a miluješ zatýkanie?“

„Áno,“ prikývol Truls. „Prosto som nemal čas. Na ten večer som si naplánoval trtkačku.“

Opäť zavládlo ticho.

Potom Mikael vybuchol do hurónskeho rehotu. Smial sa z plného hrdla s otvorenými ústami, v ktorých svietili zuby bez jediného kazu. Potľapkal Trulsa po chrbte. Jeho veselý a uvoľnený smiech bol nákazlivý. Truls sa k nemu pridal.

„Trtkačka a betónovanie,“ opakoval Bellman. „Ty si skutočný chlap, Truls. Skutočný chlap.“

Truls priam cítil, ako z tej chvály podrástol. Na okamih to bolo takmer ako za starých čias. Nie takmer. Bolo to ako za starých čias.

„Chápeš,“ rehotal sa Truls. „Človek občas musí robiť veci na vlastnú päsť. Len vtedy to urobí poriadne.“

„To je pravda,“ prikývol Mikael, objal Trulsa okolo pliec a zadupal po betónovej podlahe. „Ale toľkoto betónu, Truls, to je na jedného chlapa predsa len priveľa.“

Áno, pomyslel si Truls. V hrudi mu buble smiech. Na jedného chlapa ho je priveľa.

„Mal som si ho nechať, keď si mi ho priniesol,“ konštatoval Oleg.

„Mal si,“ dal mu za pravdu Harry a oprel sa o zárubňu. „Zlepšil by si sa v tetrise.“

„A ty si mal z tejto pištole vybrať náboje, kým si ju odložil späť.“

„Možno.“ Harry sa usiloval nehľadieť na Odessu, ktorá mierila striedavo raz naňho, raz na dlážku.

Oleg sa usmial. „Obaja sme urobili chybu. Však?“

Harry prikývol.

Oleg vstal a postavil sa k sporáku. „No nerobil som len chyby, že?“

„Vôbec nie. Veľa vecí si urobil aj správne.“

„Napríklad?“

Harry mykol plecom. „Keď si tvrdil, že si zobral pištoľ toho fiktívneho atentátnika. Že mal masku, nepovedal ani slovo a len gestikuloval. Nechal si na mňa, aby som vyvodil očividné závery. Vysvetlil si tým pušný prach, čo si mal na sebe. A to, že vrah sa bál, aby si nespoznal jeho hlas, naznačovalo, že má napojenie na obchod s drogami alebo políciu. Predpokladám, že tú kuklu si odpozeral od policajta z Alnabru. V tvojom príbehu si ho umiestnil do susedného bytu, lebo bola otvorená a ktokoľvek do nej mohol vojsť a zasa vyjsť. Dal si mi indície, ktoré mi umožnili dospieť k dokonalému vysvetleniu, ako si Gusta nezabil. Vedel si, že môj mozog nájde také vysvetlenie. Lebo naše mozgy sa nechávajú viesť pocitmi. Vždy sú ochotné nájsť utešujúce odpovede, aké potrebujú naše srdcia.“

Oleg pomaly prikývol. „Teraz však poznáš všetky ostatné odpovede. Pravdivé.“

„Okrem jednej,“ namietol Harry. „Prečo?“

Oleg neodpovedal. Harry zdvihol pravú ruku, ľavou si z vrecka nohavíc vytiahol pokrčenú cigaretovú škatuľku a zapaľovač.

„Prečo, Oleg?“

„Čo si myslíš?“

„Chvíľu som si myslel, že išlo o Irene a vraždil si zo žiarlivosti. Alebo si sa dozvedel, že ju niekomu predal. No ak bol Gusto jediný, kto vedel, kde je Irene, nemohol si ho zabiť, kým ti to nepovie. Takže muselo ísť o niečo iné. O čosi rovnako silné ako láska k žene. Lebo vo svojej podstate nie si vrah, však?“

„Naozaj nie.“

„Si človek s klasickým motívom, ktorý aj dobrých mužov privádza k strašným činom. Týka sa to aj mňa. Vyšetrovanie sa točilo dokola. Nikam sme sa nepohli. Opäť sme na štarte so všetkými príznakmi zaľúbenosti. Tej najhoršej.“

„Čo o tom vieš?“

„Bol som zaľúbený do tej istej slečny. Alebo do jej sestry. Večer je nádherná, no keď sa ráno zobudíš, odporne škaredá.“ Harry si zapálil čiernu cigaretu so zlatým filtrom a s ruským orlom. „Keď však príde večer, zabúdaš na ráno a si opäť zaľúbený. A tomu zaľúbeniu sa nič na svete nevyrovná.

Ani Irene. Mýlim sa?“

Harry si potiahol z cigarety a pozrel sa na Olega.

„Na čo ma potrebuješ?“ spýtal sa Oleg. „Veď vieš všetko.“

„Lebo chcem, aby si mi to povedal.“

„Prečo?“

„Lebo chcem, aby si to sám počul. Len potom si uvedomíš, aké je to choré a nezmyselné.“

„Čo? Že je choré zabiť niekoho len preto, že ti kradne drogy? Ktoré si tak dlho a s námahou zhrabúval?“

„Nepočuješ, aké je to banálne? Je mi z toho do plaču!“

„No nehovor!“

„Počúvaj! Prišiel som o najlepšiu ženu svojho života, lebo som neodolal. A ty, Oleg, si zabil svojho najlepšieho priateľa. Vyslov jeho meno.“

„Prečo?“

„Povedz ho.“

„Pištoľ držím ja.“

„Vyslov jeho meno.“

Oleg sa uškrnul. „Gusto. A čo…“

„Ešte raz.“

Oleg naklonil hlavu a pozrel sa na Harryho. „Gusto.“

„Ešte raz!“ zrúkol Harry.

„Gusto!“ skríkol Oleg.

„Ešte r…“

„Gusto!“ Oleg sa nadýchol. „Gusto! Gusto…“ Hlas sa mu roztriasol. „Gusto!“ Zlomil sa. „Gusto.

Gus…“ Vzlykal. „… to.“ Oči mu zaliali slzy. Zašepkal: „Gusto. Gusto Hanssen.“

Harry vykročil k nemu, no Oleg zdvihol pištoľ.

„Oleg, si mladý. Ešte sa môžeš zmeniť.“

„A čo ty, Harry? Ty sa nemôžeš zmeniť?“

„Oleg, rád by som. Želal by som si, aby som sa o vás staral lepšie. No už je neskoro. Zostal som rovnaký.“

„Aký si? Ožran? Zradca?“

„Policajt.“

Oleg sa zasmial. „Len to? Policajt? Nie si ani len človek?“

„Najviac som policajt.“

„Najviac policajt,“ zopakoval Oleg. „Nie je to banálne? Je mi z toho do plaču!“

„Banálne a do plaču,“ prikývol Harry a nespokojne zagánil na nedofajčenú cigaretu, akoby ho sklamala. „Lebo to znamená, že nemám na výber.“

„Na výber?“

„Musím sa postarať, aby si bol potrestaný.“

„Harry, už nepracuješ v polícii. Nemáš zbraň. Toto nikto nevie. Nikto okrem teba, nikto netuší, že si tu. Mysli na mamu. Mysli na mňa! Aspoň raz mysli na nás, na nás troch.“ Z očí mu tiekli slzy, zo slov zúfalstvo. „Prečo prosto nevypadneš? Na všetko zabudneme a budeme sa tváriť, že sa nič nestalo.“

„Kiežby som bol toho schopný,“ potichu povedal Harry. „Ale zahnal si ma do kúta. Viem, čo sa stalo, a musím ťa zastaviť.“

„Prečo si mi potom nechal pištoľ?“

Harry mykol plecom. „Nemôžem ťa zatknúť. Musíš sa prihlásiť sám. Je to tvoj zápas.“

„Ja sa mám prihlásiť? Prečo by som to robil? Práve ma prepustili!“

„Ak ťa zatknem, prídem o tvoju mamu aj o teba. A bez vás nie som nikto. Nemôžem bez vás žiť.

Chápeš, Oleg? Som potkan, vyvrhnutý z vlastnej diery, pre ktorého existuje jediná cesta naspäť. A tá vedie cez teba.“

„Tak ma nechaj odísť! Zabudnime na všetko a začnime odznova!“

Harry zavrtel hlavou. „Úmyselná vražda, Oleg. Nemôžem. Rozhodnutie aj pištoľ držíš ty. Ty musíš myslieť na nás troch. Ak pôjdeme za Hansom Christianom, všetko vybaví, keď sa prihlásiš sám, trest ti výrazne znížia.“

„No stratím Irene. Nebude tak dlho čakať.“

„Možno bude, možno nie. Možno si ju už stratil.“

„Klameš, stále klameš!“ Harry sledoval, ako si Oleg utiera slzy. „A čo urobíš, ak odmietnem?“

„Budem ťa musieť zatknúť.“

Oleg akoby vzlykal a zároveň sa neveriacky smial.

„Harry, ty si blázon.“

„Ale som to ja. Robím to, čo musím. A ty musíš robiť to isté.“

„ Musím? To znie ako nejaké prekliatie.“

„Možno.“

„Bullshit.“

„Oleg, zbav sa toho prekliatia. Veď ty ozaj nechceš znova vraždiť, však?“

„Zmizni!“ skríkol Oleg. Pištoľ sa mu v ruke triasla. „Choď! Už nerobíš v polícii.“

„Správne,“ prikývol Harry. „No ako som už povedal, som…“ Medzi pery si vložil čiernu cigaretu a zhlboka vdýchol dym do pľúc. Privrel oči a dve sekundy sa zdalo, že si to vychutnáva. Potom chrapľavo dodal: „… policajt.“ Odhodil cigaretu a zašliapol ju. Zdvihol hlavu a pohol sa k Olegovi.

Chlapec bol takmer rovnako vysoký ako on. Mieril naňho. Videl, ako sa dotkol spúšte. Harry už vedel, ako to dopadne. Chlapec nemal na výber, stál mu v ceste. Boli ako dve neznáme veličiny v rovnici bez riešenia, dve nebeské telesá smerujúce k neodvrátiteľnej zrážke. Túto partiu tetrisu môže vyhrať iba jeden z nich. Len jeden ju chce vyhrať. Veril, že Oleg má dosť rozumu, aby sa potom zbavil pištole, nasadol do lietadla do Bangkoku a nikdy nič neprezradil Rachel. Že sa nebude budiť uprostred noci a revať v izbe plnej prízrakov, že sa mu podarí prežiť a naplniť život. Hodnotný život. Lebo jeho taký nie je. Už nie. Harry kráčal ďalej. Vnímal ťarchu vlastných krokov, čierne oko pištole sa zväčšovalo. Pripomenulo mu to jeden jesenný deň. Videl desaťročného Olega, ktorému vietor rozstrapatil vlasy, Rachel, seba, lístie v pomarančových farbách, ako spolu hľadia do objektívu fotoaparátu a čakajú na cvaknutie samospúšte. Fotografický dôkaz toho, že dosiahli vrchol, boli tam, zažili absolútne šťastie. Olegov biely ukazovák, čo stláčal spúšť. Už nikdy sa tam nevrátia. Nemal nijakú šancu stihnúť ten let. Nikdy nijaké lietadlo neexistovalo, nie je ani Hongkong, len predstava o živote, ktorý nikto z nich nie je schopný žiť. Harry sa nebál. Cítil len smútok. Krátky výstrel rozvibroval okenné tabule. Vnímal tlak guliek, čo ho zasiahli do hrude. Spätný náraz nadvihol zbraň a tretia guľka ho trafila do hlavy. Padol. Zatmelo sa mu pred očami. A klesal do tmy. Potom ho pohltila a zmietla do rozhojdanej, bezbolestnej ničoty. Konečne, uvedomil si. To bola posledná myšlienka Harryho Holeho. Že konečne, konečne je slobodný.

Potkania matka načúvala. Krik mláďat počula jasnejšie, keď zvony odbili desaťkrát a sirény policajných áut, čo sa chvíľu blížili, opäť stíchli. Už ju rušil len slabý tlkot srdca. Kdesi v potkanej pamäti mala uložený pach pušného prachu a iného, mladšieho ľudského tela, čo krvácalo na tej istej dlážke. No vtedy bolo leto, mláďatá ešte neboli na svete. A to telo navyše neležalo tak, že by zakrývalo dieru v stene.

Zistila, že cez mužovo brucho sa k nej nedostane, musí si nájsť inú cestu. Vrátila sa na začiatok.

Zahryzla sa mu do koženej topánky.

Oblízala kov, čo mu vytŕčal z prstov pravej ruky. Bol slaný.

Prebehla po saku páchnucom potom, krvou a potravou, mnohými druhmi jedla. Určite ležalo v smetnom koši.

Zaňuchala molekuly zvláštneho silného cigaretového dymu, ktorý sa nedal vyprať. A takéto malé množstvo stačilo, aby ju svrbeli oči, začala slziť a dýchalo sa jej zle.

Vybehla po mužovej ruke na plece a na krku našla krvavý obväz, ktorý ju na chvíľu zaujal. Potom opäť začula piskot mláďat a vrátila sa k mužovej hrudi. Z dvoch okrúhlych dierok na saku vychádzala silná vôňa. Síra, pušný prach. Jedna dierka bola pri srdci. Potkania matka zachytila jeho takmer nepozorovateľné vibrácie. Ledva bilo. Pokračovala na čelo a oblízala krv, čo v tenučkom pramienku stekala zo svetlých vlasov. Zaujali ju mäsitejšie časti tela. Pery, nosové dierky, viečka. Líce pretínala jazva. Potkaní mozog pracoval prekvapujúco racionálne a efektívne, ako to ľudia poznajú z laboratórnych pokusov. Líce. Ústa. Zátylok. Potkaní život je tvrdý a jednoduchý. Robí len to, čo musí.

PIATA ČASŤ

44/

Rieka Aker sa ligotala v mesačnom svetle. Inokedy malý špinavý potok sa hadil mestom ako zlatá retiazka. Veľa žien si netrúfalo kráčať po ľudoprázdnom chodníčku na jej brehu, no Martine sa nebála.

Mala za sebou dlhý deň v Svetle majáka a bola unavená. Príjemne unavená. Dlhý dobrý deň. Z tieňa k nej pristúpil mladík, spoznal jej tvár v svetle pouličnej lampy, zamrmlal ahoj a stiahol sa.

Richard sa jej občas pýtal, či nechce chodiť domov inou cestou, aspoň keď čaká dieťa, no vždy mu odvetila, že do Grunerlokky to má tadiaľ najbližšie. Nikto jej nemôže vziať toto mesto. Veď mnohých z tých, čo prespávali pod mostmi, poznala, tu sa cítila bezpečnejšie než vo vychytených baroch bohatých západných častí Osla. Obišla námestie Schous plass a bola neďaleko baru Blä, keď na asfalte začula plieskanie podrážok. Po chodníku bežal vysoký mladík. Keď ju míňal, všimla si jeho rozhorúčenú tvár. Spoznala ho, občas chodil do Svetla majáka. Ľudí bolo čoraz viac. Zavše sa jej zdalo, že vidí tých, o ktorých kolegovia tvrdili, že sú dávno mŕtvi. No pri pohľade na mladíkovu tvár si nevdojak spomenula na Harryho. Nikdy sa o ňom s nikým nerozprávala, a už vôbec nie s Richardom, no uchmatol si pre seba maličký kúsok jej srdca, komôrku, kam ho občas prichádzala navštíviť. Že by to bol Oleg? Preto si spomenula na Harryho? Obrátila sa, ale videla už iba mladíkov chrbát. Akoby ho všetci čerti naháňali, akoby sa pred niečím pokúšal ujsť. Hoci ho nikto neprenasledoval. Pomaly sa zmenšoval. A napokon zmizol v tme.

Irene sa pozrela na hodinky. Bolo päť minút po jedenástej. Oprela sa o kreslo a zadívala sa na monitor nad odletovou bránou. O niekoľko minút začnú púšťať na palubu cestujúcich. Otec jej poslal esemesku, že ich počká na letisku vo Frankfurte. Potila sa, celé telo ju bolelo. Nebude to jednoduché. No zvládne to.

Stein jej stisol ruku.

„Ako sa máš, drobček?“

Irene sa usmiala. Opätovala mu stisk.

Zvládne to.

„Poznáme tú ženu?“ zašepkala.

„Ktorú?“

„Tú tmavovlásku, čo sedí sama.“

Sedela tam, už keď prišli, na sedadle oproti nim. Čítala bedeker o Thajsku. Vyznačovala sa krásou, ktorú nepoznačí vek. Vyžarovala z nej radosť, akoby sa jednostaj usmievala, hoci pri nej nikto nebol.

„Ja nie. Kto je to?“

„Neviem. Na niekoho sa podobá.“

„Na koho?

„Neviem.“

Stein sa zasmial. Takto sa smeje len starší brat. Opäť ju chytil za ruku.

Zvukový signál. Plechový hlas vyzýval na nástup na palubu lietadla do Frankfurtu. Ľudia pomaly vstávali. Irene zadržala Steina, ktorý sa tiež chystal vstať.

„Čo je, drobček?“

„Nechce sa mi stáť v rade.“

„Ale…“

„Nechcem sa tlačiť s… ostatnými.“

„Samozrejme. Prepáč. Ako ti je?“

„Ešte vždy dobre.“

„Fajn.“

„Vyzerá osamelo.“

„Osamelo?“ Stein sa zadíval na ženu. „Nezdá sa mi. Podľa mňa sa teší.“

„Áno, ale aj tak je osamelá.“

„Šťastná a osamelá?“

Irene sa zasmiala. „Veru, asi sa mýlim. Možno mi pripomína niekoho osamelého.“

„Irene?“

„Áno?“

„Spomínaš si, na čom sme sa dohodli? Že budeme len veselí!“

„Veď áno. My dvaja nie sme osamelí.“

„My dvaja máme jeden druhého. Navždy, však?“

„Navždy.“

Irene vsunula ruku bratovi pod pazuchu a hlavu si oprela o jeho rameno. Spomenula si na policajta, ktorý ju našiel. Povedal, že sa volá Harry. Najprv si myslela, že to je ten Harry, o ktorom rozprával Oleg. Aj ten bol policajt. Podľa Olegových slov si ho vždy predstavovala vyššieho, mladšieho, možno aj krajšieho, nie takého škaredého ako bol muž, ktorý ju dostal na slobodu. Navštívil však aj Steina, preto už vedela, že to predsa len bol on. Harry Hole. Nepochybovala, že si ho bude pamätať do smrti.

Jeho zjazvenú tvár, ranu na krku a veľký obväz pod bradou. Jeho hlas. Oleg nespomínal, že má taký príjemný hlas. Vtom si uvedomila, že už o sebe nepochybuje. Netušila, odkiaľ berie takú istotu, no cítila ju.

Zvládne to.

Keď odíde z Osla, všetko nechá za sebou. Alkoholu a drog sa nesmie ani dotknúť, to jej prízvukoval otec aj lekár, s ktorým hovorila. Violín už nikdy nezmizne z jej života, musí si od neho udržať odstup.

Tak ako od Gustovho prízraku. A Ibsenovho prízraku. Od všetkých tých úbožiakov, ktorým predávala smrť v prášku. Nech si za ňou chodia, o niekoľko rokov prízraky možno vyblednú. Vtedy sa vráti do Osla. Alebo sa nevráti. Dôležité je, že to zvládne. Že si vybuduje život, ktorý stojí za to.

Pozrela sa na čítajúcu ženu. Naraz zdvihla hlavu, akoby zacítila jej pohľad. Trochu sa na ňu usmiala a vrátila sa ku knihe.

„Tak poďme,“ povedal Stein.

„Poďme.“

Truls Berntsen jazdil po Kvadratúre. Previezol sa po ulici Tollbugata, Prinsens gate, zamieril dole ulicou Rädhusgata. Z párty odišiel skôr, sadol za volant a vyrazil. Nemal cieľ. Bola jasná noc, Kvadratúra žila. Šľapky za ním pokrikovali, zrejme zacítili jeho testosterón. Díleri mu ponúkali tovar.

Zo zaparkovanej Corvetty duneli basy. Na zástavke električiek sa bozkával mladý pár. Muž v rozopnutom saku so spokojným úsmevom bežal ulicou. Za pätami mal iného chlapa v rovnakom obleku. Na rohu ulice Dronningens gate Truls zazrel opustený dres Arsenalu. Tohto chalana zatiaľ nepoznal, musí byť nový. Vo vysielačke sa ozvalo praskanie. Trulsa zaplavila zvláštna blaženosť.

Z toho, že žije, zo všetkého, čo ho obklopuje. Spokojne sedí a pozoruje všetky drobné kolieska, čo o sebe nevedia, a predsa spolu súvisia. Iba on vidí celok. A presne tak to má byť. Lebo toto je teraz jeho mesto.

Kňaz z kostola Gamlebyen zamkol za sebou bránu. Započúval sa do šumu v korunách stromov a zadíval sa na mesiac. Pekný večer. Koncert sa vydaril. Prišlo veľa hostí. Viac, než zajtra zavíta na bohoslužbu. Vzdychol si. Bude kázať prázdnym laviciam, hovoriť o odpúšťaní hriechov. Zišiel po schodoch a vykročil na cintorín. Rozhodol sa, že použije tú istú kázeň, ktorú si pripravil na piatkový pohreb. Podľa najbližšej príbuznej – rozvedenej manželky – sa nebožtík na sklonku života zaplietol do trestnej činnosti, no aj predtým žil takým hriešnym životom, že to pošpiní aj tých, ktorí prídu na jeho pohreb do kostola. Nemusela si robiť starosti, napokon tam bola iba ona s deťmi a nejaká kolegyňa, ktorá hlasno vzlykala. Exmanželka sa mu zdôverila, že dotyčná je pravdepodobne jedinou letuškou v celej leteckej spoločnosti, s ktorou nebožtík nespal.

Kňaz obišiel náhrobné kamene. V mesačnom svetle zbadal čosi biele, akoby niekto písal na kameň kriedou a potom nápis zmazal. Na náhrobok Askilda Cata Ruda. Prezývali ho aj Ucháň Askild. Podľa starého zvyku, ak pozostalí neplatili poplatky, hroby po istom čase zanikali. A platili len bohatí. Hrob chudáka Askilda Cata Ruda sa však z neznámych dôvodov zachoval. Keď začal byť skutočne starý, dostal sa pod ochranu mesta. Možno sa mestská vláda optimisticky nádejala, že ho začnú vyhľadávať turisti. Náhrobný kameň v najchudobnejšej časti Osla, kde úbohým pozostalým stačili peniaze iba na malý náhrobok a – keďže kamenár si dal platiť za každé písmeno – len na iniciálku pred priezviskom a letopočty. Archivár dokonca tvrdil, že v skutočnosti sa volal Ruud, no pozostalí šetrili aj na tom. No z turistickej atrakcie nebolo nič a Ucháň Askild odpočíval zabudnutý a v pokoji.

Keď kňaz zatvoril bránku cintorína, z tieňa sa vynorila postava. Kňaz podvedome zmeravel.

„Zľutujte sa,“ zachripel muž a nastrčil mu veľkú otvorenú dlaň.

Kňaz sa zadíval do tváre pod klobúkom. Hlboké vrásky, výrazný nos, veľké uši a pár prekvapivo čistých modrých nevinných očí. Áno, nevinných. Kňaz mu dal mincu a pokračoval v ceste domov.

Nevinné modré oči novorodeniatka, ktorému netreba odpúšťať nijaké hriechy. Zajtra to spomenie v kázni.

Otec, dospel som na koniec.

Sedím tu, Oleg stojí nado mnou. V oboch rukách drží Odessu, akoby v nej hľadal oporu, záchranné lano nad priepasťou. Drží zbraň a vrieska ako šialený. „Kde je? Kde je Irene? Povedz, inak… inak…“

„Inak čo, ty zdrogovaná hlava? Aj tak nie si schopný strieľať. Oleg, nemáš to v sebe. Patríš ku good guys. Teraz sa upokoj a podelíme sa. Okej?“

„Ani náhodou. Najprv mi povedz, kde je.“

„A dáš mi všetko?“

„Polovicu. Viac nemám.“

„Deal. Odlož tú pištoľ.“

Ten idiot ma poslúchol. Nič sa nenaučil. Oblafnem ho rovnako ľahko ako prvý raz cestou z koncertu Judasu. Sklonil sa a pištoľ odložil na dlážku. Všimol som si, že je prepnutá na C. Takže bude vystreľovať salvy. Stačí jemne stisnúť spúšť a…

„Takže kde?“ vstal.

Teraz, keď na mňa nemieril, som to pocítil. Zúrivosť. Lebo sa mi vyhrážal. Ako môj nevlastný otec.

Vyhrážky naozaj neznášam. A tak som mu namiesto milosrdnej verzie – že Irene je v utajenom protidrogovom ústave v Dánsku, izolovaná, bez možnosti stretávať sa s priateľmi, ktorí by ju znovu mohli dostať na scestie – bodol nôž hlboko do srdca. Musel som to urobiť. Otec, v mojich žilách koluje zlá krv, takže drž hubu. Už jej nemám veľa, lebo väčšina je na podlahe. Som naozaj idiot, lebo tým nožom som v rane ešte otočil.

„Predal som ju,“ povedal som. „Za pár gramov violínu.“

„Čo?“

„Na hlavnej stanici som ju predal Nemcovi. Neviem, ako sa volá ani kde býva. Niekde pri Mníchove.

Možno práve sedí v svojom mníchovskom byte a dáva si ho aj s kamarátom vyfajčiť jej malou papulkou, lebo je taká zhúlená, že ani netuší, ktorý vták je koho, no myslí iba na toho, ktorého miluje.

A volá sa…“

Oleg zmeravel s otvorenými ústami. Bol stále rovnako hlúpy, ako keď mi dal tú prvú päťstovku.

Zamával som rukou ako kúzelník:

„… violín!“

Oleg sa nepohol ani vtedy, keď som pomaly vykročil k pištoli.

Aspoň som si to myslel.

Lebo na niečo som zabudol.

Že aj vtedy ma sledoval, pochopil, že inak pervitín neochutná. Čosi predsa len vie. Čítať v ľuďoch.

Prinajmenšom v Zlodejovi.

Mal som to vedieť. Mal som sa uspokojiť s polovicou.

Pištoľ stihol uchmatnúť skôr. Možno sa dotkol spúšte, prepnutej na C. Videl som to na jeho šokovanej tvári, keď som klesol na dlážku. Počul som ticho. Počul som, ako sa ku mne skláňa. Počul som tiché vrčanie, ako keď stroj beží na voľnobeh, akoby sa chcel rozplakať, no nevládze. Potom pomaly prešiel na koniec kuchyne. Skutočný narkoman pozná svoje priority. Sadol si vedľa mňa a k žile si priložil ihlu. Dokonca sa spýtal, či sa nepodelíme. Milé od neho, no už som nevládal hovoriť.

Len počúvať. Počul som aj jeho pomalé ťažké kroky, keď odchádzal z bytu. Zostal som sám. Nikdy predtým som nebol taký osamelý.

Kostolné zvony prestali vyzváňať.

Stihol som rozpovedať celý príbeh.

Už to ani tak nebolí.

Si tam, otec?

Si tam, Rufus? Čakal si na mňa?

Spomenul som si na starcove slová. Smrť oslobodzuje dušu. Smrť oslobodzuje skurvenú dušu. No, neviem. Uvidíme.

Poďakovanie

Audunovi Beckstromovi a Curtovi A. Lierovi za informácie o policajnej práci, Torgeirovi Eirovi a spoločnosti EB Marine za cenné rady o potápaní, Aremu Myklebustovi a organizácii Orgkrim v Osle za nahliadnutie do systému obchodu s drogami, Dagovi Fjelstadovi, Eve Stenlundovej a Larsovi Petterovi Sveenovi za jazykové konzultácie, Kjellovi Erikovi Str?mskagovi za poznatky o farmácii, Torovi Honningsvägovi za rady v oblasti letectva, J?rgenovi Vikovi za vedomosti o cintorínoch, Mortenovi Gäskjonlimu, ?ysteinovi Eikelandovi, Thomasovi Helle-Vallemu a Birgitte Blomenovej za informácie z oblasti medicíny a psychológie, Oddovi Catovi Kristiansenovi za poznatky o nočnom živote v Osle, Kristin Clemetovej za analýzu správy mesta, Kristin Gjerdeovej za priblíženie chovu koní, Julie Simonsenovej za pomoc s písaním.

Pramene

Päl Kolst? – Rusko,

Ole Thomas Bjerknes a Ann Kristin Hoffová Johansenová – Vyšetrovacie metódy, Nicolai Lilin – Sibírska výchova,

Berit N?klebyová – Policajný generál a šéf nórskej SA.

JO NESBO

PRÍZRAKY

Z nórskeho originálu Gjenferd (H. Aschehoug & Co., Oslo, 2011) preložil Jozef Zelizňák.

Editorka Tatiana Ušalová.

Obálku navrhlo 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 465. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978–80–551–3659–2