Část 1.

Falešné stopy

Pondělí

Vždy když nechal myšlenkám volný průběh, vzpomněl si z nějakého důvodu na tu zdravotní kartu.

Obvykle se to stávalo v noci.

Ležel bez hnutí v posteli a civěl do stropu, po němž lezla moucha. Nikdy neměl v oblibě tmu a odpočinek.Jako by ho se západem slunce přepadla bezbrannost a obklopila únava a tma. Bezbrannost naprostoodporovala jeho přirozenosti. Velkou část života věnoval obezřetnosti a připravenosti. Navzdory rokůmtréninku pokládal za krajně obtížné být ve střehu i ve spánku. Schopnost jednat vyžadovala bdělost. A onbyl zvyklý bdít. Zvyklý nepodléhat únavě, která přetrvávala, když zavrhl spánek.

Už dlouho se mu nestalo, že by ho v noci vzbudil vlastní pláč. Dávno překonal bolest a slabost, kterépřinášely vzpomínky. V tomto ohledu dospěl v úsilí o vnitřní klid opravdu daleko.

Ale přece.

Jestliže pevně zavřel oči a kolem bylo naprosté ticho, občas se mu zjevila. Její korpulentní tělo sevymanilo z temných stínů a blížilo se k němu kolébavým krokem. Pomalu, pozvolna, jako vždy.

Ještě stále se mu zvedal žaludek ze vzpomínky na její vůni.

Temnou, sladkou a prašnou. Nedýchatelnou. Jako pach knih v její knihovně. Slyšel její hlas:

„Ty tvrdohlavej budižkničemu. Ty nemožnej spratku.“ Popadla ho a držela. Za slovy pokaždé následovalabolest. A trest. A oheň. Vzpomínka na oheň v některých částech jeho těla stále ještě přežívala. Rád siprstem přejížděl po jizvě. Připomínala mu, že přežil.

Když byl malý, myslel si, že trest je důsledkem toho, že dělá vždycky všechno špatně. Na základě svédětské logiky se proto snažil dělat věci správně. Zoufale a úporně. Jenže marně.

Teprve když trochu povyrostl, došlo mu, že nikdy nemůže udělat nic správně. Špatné a trestuhodné bylynejen jeho činy, nýbrž celá podstata jeho bytí. Byl trestán za svou existenci. Protože kdyby neexistoval,Ona by nezemřela.

„Neměl ses nikdy narodit!“ řvala mu do obličeje. „Jsi zlo! Zlo!“

Pláč, jenž přicházel po ohni, musel být tichý. Tak tichý, aby ho neslyšela. Protože jinak se vrátila.

Vždycky.

Pamatoval si, jak v něm to obvinění dlouho vzbuzovalo panický strach. Jak se člověk může vyrovnat s tím,z čeho ho vinila? Jak by mohl napravit, odčinit svůj hřích?

Ta zdravotní karta.

Vyhledal nemocnici, ve které se léčila, a nahlédl do kartotéky. Hlavně proto, aby si uvědomil rozsah svého

zločinu. V té době už byl plnoletý. Plnoletý a navěky odsouzený k vině. To, co si přečetl v její kartě, hovšak viny zcela nečekaně zprostilo. A s vysvobozením se dostavila i síla a energie. Náhle měl před sebounový život a s ním také nové zásadní otázky, k nimž musel zaujmout stanovisko. Otázka už nezněla, jakodčinit vlastní vinu, nýbrž jak odčinit bezpráví, které na něm bylo spácháno.

Vleže se maličko pousmál do tmy a pohlédl na svou novou panenku. Říkal si, ačkoli jistě to vědět nemohl,

že tahle by mu mohla vydržet déle než ostatní. Jen se nejdřív musí vyrovnat se svou minulostí, tak jakose s ní vyrovnal on. A k tomu stačí pevná ruka. Jeho pevná ruka.

A spousta lásky. Jeho zvláštní lásky, která jí ukáže cestu.

Opatrně ji pohladil po zádech. Nechtěně, nebo snad proto, že si nebyl vědom poranění, která jí způsobil, jí

přejel přímo po té nejčerstvější modřině, jež jí zdobila lopatku a podobala se malému temnému jezírku. S

trhnutím se probudila a otočila se tváří k němu. Oči se jí leskly strachem. Nikdy si nemohla být jistá, co ji

ve tmě čeká.

„Už je čas, Panenko. Můžeme začít.“

Její útlý obličej zalil krásný, rozespalý úsměv.

„Zítra začneme,“ pošeptal jí.

Pak se převalil zpátky na záda a znovu upřel pohled na mouchu na stropě. Byl vzhůru a ve střehu. Spánek

zavrhl.

Úterý

První dítě zmizelo uprostřed léta a za neustávajících dešťů. Začalo to v úterý. Ten den mohl klidněuplynout bez povšimnutí jako kterýkoliv jiný, avšak nakonec se z něj vyklubal den, který od základuzměnil život několika lidem. Jedním z nich byl i Henry Lindgren.

Bylo to třetí úterý v červenci a Henry měl zrovna službu v rychlíku X2000 z Göteborgu do Stockholmu.Pracoval u dráhy déle, než si byl ochoten připustit, a vůbec si nedovedl představit, co s ním bude, ažjednoho dne odejde do důchodu. Co si pak počne se vším volným časem? Tak sám?

Za to, že si natolik dobře pamatoval onu mladou ženu, které se cestou ztratilo dítě, zřejmě vděčil svémusmyslu pro detaily. Žena měla zrzavé vlasy, zelenou blůzku a sandály, ze kterých jí koukaly modřenalakované nehty. Kdyby Henry s manželkou bývali měli dceru, nejspíš by vypadala přesně takhle. Jehožena měla zamlada snad nejzrzavější vlasy na světě.

Když ale Henry té zrzavé paní s dcerou hned za Göteborgem kontroloval lístky, všiml si, že holčička se své

mamince vůbec nepodobá. Měla kaštanové vlásky splývající v měkkých vlnách, které působily ažnepřirozeně. Zahalovaly jí ramena a zčásti i obličejík. Dívenka měla tmavší pleť než maminka a velkémodré oči. Nos jí zdobily malinkaté pihy, díky nimž působila méně panenkovsky. Při odchodu se na niHenry usmál a ona mu úsměv plaše opětovala. Zdálo se mu, že vypadá unaveně. Odvrátila se a pohlédlaven z okna. Hlavu si opírala o opěradlo.

„Lilian, jestli si chceš dát nohy na sedadlo, tak se zuj,“ uslyšel Henry slova matky ve chvíli, kdy se otočil kdalšímu cestujícímu. Když se pak obrátil zpátky, zahlédl, jak holčička odkopla sandály na zem a skrčilanohy pod sebe. Sandály zůstaly na svém místě i poté, co zmizela.

Cesta z Göteborgu do Stockholmu byla děs a hrůza. Ve druhém největším švédském městě měl nastadionu Ullevi předchozího večera koncert jeden z nejznámějších švédských zpěváků. Spousta lidí sedruhý den po koncertě vracela do Stockholmu právě dopoledním vlakem.

Problémy začaly v pátém vagonu, kde dva mladíci pozvraceli sedadla a sváděli to na kocovinu povčerejším koncertě a následném tahu. Henry tedy běžel pro saponát a hadr. Hned nato vypukla ve třetímvagonu rvačka mezi dvěma dívkami. Jakási blondýna obvinila jednu brunetu, že jí chce přebrat kluka.Henryho pokusy je usmířit se ukázaly jako marné. Teprve za Skövde, v půli cesty, se situace trochuzklidnila. Obě sokyně konečně usnuly a Henry si mohl v klidu vypít kávu s Nellie, která dnes měla službu v

restauračním voze. Cestou zpátky si Henry všiml, že zrzavá paní i její dcerka Lilian také usnuly.

Pak cesta ubíhala relativně klidně, ovšem ne nadlouho. Těsně před Flemingsbergem, když jim doStockholmu zbývalo jen pár desítek kilometrů, ohlásil druhý průvodčí jménem Arvid Melin, že strojvedoucí

právě dostal zprávu, že na závěrečném úseku trati těsně před stockholmským hlavním nádražím došlo kzávadě na signalizačním zařízení a vlak bude mít pět až deset minut zpoždění.

Zatímco stáli ve Flemingsbergu, všiml si Henry, že zrzavá paní náhle vystoupila. Sama, bez dcery.

Nenápadně ji pozoroval okénkem kupé v šestém vagonu, určeném pro personál. Viděl, jak rázně přešlana druhou stranu nástupiště, kde bylo méně lidí, a vytáhla něco z kabelky. Snad mobilní telefon. Henry sipomyslel, že holčička nejspíš pořád spí. Alespoň v Katrineholmu ještě spala. Co to sakra dělám? přistihl se

Henry. Jsem snad nějaký šmírák nebo co?

Odvrátil pohled a pustil se do luštění křížovky v novém čísle časopisu Zahrádkář. Stokrát si pak říkal, coby se bývalo stalo, kdyby tu paní na nástupišti nespustil z očí. Nezáleželo na tom, kolik lidí mu opakovalo,že to přece nemohl tušit a že si nemá co vyčítat. Henry byl skálopevně přesvědčený, že jeho zápal prokřížovky zničil té mladé mamince život. A nemohl to vůbec ničím odčinit.

Když pak v reproduktoru zazněl Arvidův hlas vyzývající cestující, aby se vrátili na místa, neboť vlak jepřipraven k odjezdu, byl Henry ještě stále zabraný do luštění křížovky.

Později si nikdo nevybavoval, že by viděl za vlakem běžet mladou ženu. A přitom za ním určitě běžetmusela, protože hned po několika minutách jízdy zazvonil Henrymu služební telefon. Mladé mamince,která seděla s dcerkou na místě číslo šest ve druhém vagonu, ujel ve Flemingsbergu vlak a ona zůstala na

peroně. Na dispečinku říkali, že teď už jede taxíkem do Stockholmu. Její dcera je tudíž nyní ve vlaku

sama.

„Sakra,“ ulevil si Henry, jakmile zavěsil. Proč vždycky někdo musí něco zvorat? Copak nemůžu mít aspoňchvíli klid? Nikoho ani nenapadlo, že by mohli zastavit v některé z dřívějších stanic, když už byli tak blízkokonečné. Henry ráznými kroky zamířil do druhého vagonu, kde zjistil, že paní, která zmeškala vlak,nemůže být nikdo jiný než ona zrzavá žena, kterou viděl vystupovat. Její dcerka tu totiž seděla sama aještě pořád spala.

Mobilním telefonem oznámil na dispečink, že holčička spí a že mu připadá zbytečné ji budit a stresovat,dokud nedorazí do Stockholmu. Na to nikdo nic nenamítal a Henry navíc slíbil, že se na konečné stanici oholčičku osobně postará. Osobně. To slovo mu bude znít v hlavě ještě dlouho.

V okamžiku, kdy vlak projel stanicí Stockholm-jih, se začaly dívky ve třetím vagonu znovu prát a křičet.Právě když jeden z cestujících procházel ze druhého do třetího vagonu a dveře se automaticky otevřely,dolehlo k Henrymu řinčení tříštícího se skla. Nechal tedy dítě dítětem a s nervy na pochodu zavolalvysílačkou kolegu.

„Arvide, přijď okamžitě do třetího vagonu!“ zavelel. Kolega se však neozýval. Než se Henrymu podařilo od

sebe ty dvě dívky odtrhnout, stihl vlak s typickým zasyčením, které znělo téměř jako těžký, namáhavýpovzdech starého člověk, zastavit.

„Ty kurvo!“ vřeštěla jedna.

„Ty píčo!“ nedala se její kamarádka.

„Že se nestydíte,“ okřikla je starší paní, která si právě z police na zavazadla sundavala kufr.

Henry se rychle prodíral v uličce zástupem lidí, kteří mířili ke dveřím, a přes rameno na ty dvě bojovnice

zavolal:

„Už toho bylo dost. Koukejte okamžitě vystoupit!“ Přitom pokračoval dál do druhého vagonu doufaje, žese holčička nevzbudila. Div že během té krátké cesty neporazil několik lidí. Klidně by odpřisáhl, že nebylpryč ani tři minuty. A navíc byl přece tak blízko.

Když se však vrátil do druhého vagonu, spící holčička byla pryč. Zůstaly po ní jen sandálky na zemi. Venna peron se zatím valil dav cestujících, kteří sem za Henryho doprovodu dorazili z Göteborgu.

Alex Recht pracoval u policie už déle než čtvrt století. Proto byl přesvědčen, že si může bez uzardění

dovolit tvrdit, že za ta léta praxe získal bohaté zkušenosti, nemalé profesionální schopnosti i dobrou

intuici. Často slýchával, že má dobrý šestý smysl.

Máloco je pro policistu důležitější než právě intuice. Ta je znakem schopného profesionála, právě onaodděluje zrno od plev, přestože nikdy nenahrazuje fakta, pouze je doplňuje. Máte-li všechny karty nastole a všechny kousky skládačky jsou odkryté, zbývá ještě pochopit jejich význam, spojit útržky informací

v celek.

„Mnoho je povolaných, avšak málo vyvolených,“ prohlásil Alexův otec při slavnostním projevu poté, co jeho syn získal své první zaměstnání u policie.

Ve skutečnosti si Alexův otec přál, aby se jeho syn stal knězem, tak jako všichni prvorození synové vjejich rodě. Těžko se smiřoval s tím, že se jeho potomek rozhodl pro dráhu policisty.

„Policejní služba je svým způsobem taky poslání,“ namítl Alex smířlivě.

Otci předtím trvalo několik měsíců, než oznámil, že se uvolil akceptovat synovo rozhodnutí. Možná to celéponěkud ulehčila skutečnost, že se pro kněžskou dráhu později rozhodl Alexův mladší bratr. Alex mu za to

byl v každém případě neskonale vděčný.

Alex rád pracoval s lidmi, kteří stejně jako on považovali svou práci za poslání. S lidmi s dobrou intuicí adobře vyvinutým smyslem pro to, co jsou fakta a co nesmysl.

Možná právě proto, přemítal v duchu během jízdy autem ke stockholmskému hlavnímu nádraží, mu vůbec

nepadla do noty jeho nová kolegyně Fredrika Bergmanová. Alexovi připadalo, že nejenže svou novoupráci nebere jako poslání, ale navíc pro ni ani nemá vlohy. Na druhou stranu se však utěšoval, že Fredrika

se určitě u policie dlouho neohřeje.

Nenápadně zašilhal na sedadlo spolujezdce, kde kolegyně seděla. Měla tak neuvěřitelně rovná záda.Hned, jak ji poprvé uviděl, ho napadlo, jestli náhodou nesloužila v armádě. Dokonce si přál, aby mělpravdu. Ani při důkladném zkoumání jejích papírů však nepřišel na nic, co by nasvědčovalo tomu, že byFredrika strávila v armádě byť jen hodinu. Alex si povzdychl. V tom případě to musí být bývalágymnastka, protože takhle rovné držení těla přece nemůže mít žádná normální ženská, která v životěnedělala nic zajímavějšího, než že studovala na univerzitě.

Alex si diskrétně odkašlal a napadlo ho, jestli by jí, ještě než dojedou na místo, neměl něco říct o tompřípadu. Fredrika přece jen s podobnými záležitostmi neměla žádné zkušenosti. Jejich oči se krátce střetly

a Alex znovu upřel pohled na cestu.

„To je ale provoz,“ zabrblal.

Jako by někdy v centru Stockholmu nebyl provoz.

Za dlouhá léta u policie Alex vyšetřoval řadu případů pohřešovaných dětí, a čím dál tím víc se přikláněl knázoru, že děti se neztrácejí samy od sebe. Ztrácejí je dospělí. Bylo to tak téměř pokaždé. Téměřpokaždé. Každé ztracené dítě mělo také ztraceného rodiče. Lajdáka, který si podle Alexova názoru radšivůbec neměl děti pořizovat. Ne že by všichni byli alkoholici nebo podobné ztracené existence. Stejně takto mohli být i lidé, kteří třeba moc pracovali, příliš často a příliš pozdě večer se scházeli s kamarády, neboněkdo, komu na vlastních dětech jednoduše zrovna nezáleželo. Děti, které měly v životě dospělých pevněurčené místo, se tak často neztrácely. Alespoň podle Alexovy teorie.

Když vystoupili z auta, visely na obloze těžké černé mraky a tlumené hřmění v dálce věstilo bouřku.Vzduch byl neuvěřitelně vlhký a tíživý. Byl to jeden z těch dní, kdy si člověk nepřeje nic jiného, než aby už

bouřka konečně přišla, jen aby se pročistil vzduch a dalo se zase dýchat. Za mračny nad Starým Městemse zablesklo. Bouřka byla na cestě.

Alex a Fredrika rychle vešli hlavním vchodem do budovy hlavního nádraží. Třetí člen vyšetřovacího týmu,Peter Rydh, zavolal Alexovi na mobil a oznámil mu, že už je na cestě. Alexovi se ulevilo. Představa, že byměl takovéhle vyšetřování zahájit sám s kancelářskou myší, jako je Fredrika, se mu vůbec nezamlouvala.

Na nástupišti sedmnácté koleje, u níž stál vlak, z něhož se to dítě ztratilo, stanuli v půl čtvrté. Vlak se stalmístem činu a jako takový byl řádně prohledán. Švédské dráhy oznámily, že zatím není jasné, kdy budesouprava opět uvedena do provozu, což ten den vedlo k řadě zpoždění. Většina lidí na nástupišti mělapolicejní uniformu, až na pár výjimek. Alex usoudil, že zrzavá paní, která seděla na modré plastové bedněs nápisem písek a vypadala vyčerpaně, a přece podivně klidně, bude určitě matka zmizelého dítěte.Intuitivně vycítil, že to není typ rodiče, který by jen tak ztratil dítě, a rychle polkl. Jestli se ale dítěneztratilo samo, musel ho někdo unést. A jestli ho někdo unesl, pak to vůbec nebude tak jednoduché.

Uklidni se, napomenul se v duchu. Zatím toho věděl příliš málo na to, aby z toho mohl vyvozovat jakékolivzávěry.

K Alexovi a Fredrice přikročil mladík v policejní uniformě. Měl pevný, ale upocený stisk ruky a poněkudnesoustředěný, těkavý pohled. Představil se jen křestním jménem. Jens. Alex si pomyslel, že to budezřejmě nováček, který právě opustil policejní akademii, a tohle bude jeden z jeho prvních případů.Nedostatek zkušeností u nováčků Alexe děsil. Z většiny z nich během prvního půl roku přímo čišel zmateka chvílemi i čirá panika. Alex přemýšlel, jestli ten zelenáč, se kterým si právě potřásal rukou, už panikupřekonal. Určitě musel být zmatený z toho, co tam Alex dělá. Bylo velmi neobvyklé, aby komisaři samijezdili vyslýchat svědky. Alespoň v tak rané fázi vyšetřování.

Alex se nadechl, aby mladíkovi vysvětlil, proč přijel, Jens ho však předběhl. Překotně a zajíkavě spustil:

„Zavolali nás až půl hodiny po příjezdu vlaku. To už byli všichni cestující fuč. Teda kromě támhletěch.“Nedbale mávl rukou směrem ke skupince lidí stojících kousek za ženou, kterou Alex v duchu identifikovaljako matku dítěte. Alex pohlédl na hodinky. Půl čtvrté a deset minut. Takže od zmizení dítěte uběhlaskoro hodina a půl.

„Prohledali jsme celej vlak. Nikde není. To dítě jako. Šestiletá holka. A vypadá to, že ji ani nikdo neviděl.Aspoň nikdo, s kým jsme mluvili. Ale zůstaly tam jejich zavazadla. Ta holka si vůbec nic nevzala. Dokonce

ani boty. Ty ležely na zemi pod sedadlem.“

Do střechy nad peronem udeřily první kapky deště. Zahřmělo, tentokrát hlasitěji. Alex si pomyslel, že

horší léto snad ani nepamatuje.

„Támhleto je její matka?“ zeptala se Fredrika a diskrétním posunkem ukázala na zrzavou paní.

„Jo. Přesně tak,“ přikývl mladý policista. „Jmenuje se Sara Sebastianssonová. Odmítá jít domů, dokud

toho prcka nenajdem.“

Alex si v duchu povzdychl. To je snad jasné, že je to matka toho dítěte. Jeho by ani nenapadlo ptát se naněco tak evidentního. Prostě to věděl, cítil to. Fredrika podobnou intuici úplně postrádala. Na všechno septala a všechno zpochybňovala. Alexe to vytáčelo. Takhle se přece nedá pracovat. Kéž by si sama brzyuvědomila, že se na tuhle práci vůbec nehodí.

„Proč zavolali policii až za tak dlouhou dobu?“ pokračovala Fredrika.

Alex zbystřil. Konečně první smysluplná otázka.

Jens se narovnal. Až dosud znal odpovědi na všechny otázky, které mu oba starší kolegové položili.

„No, ono je to celý nějak zamotaný,“ spustil a Alex si všiml, že se snaží nezírat na Fredriku s otevřenoupusou. Vlak se zdržel ve Flemingsbergu a matka tý holčičky vystoupila, že si zavolá. Dítě nechala ve

vlaku, protože prej spalo.“

Alex zamyšleně přikývl. Děti se neztrácejí samy od sebe. Ztrácejí je rodiče. Že by tu ženskou přece jenšpatně odhadl?

„No a na nástupišti k ní prej přišla ňáká holka, jako k paní Sebastianssonový, a prosila ji, jestli by jí

nepomohla, že má nemocnýho psa. Proto jí ten vlak ujel. Hned zavolala na Švédské dráhy a oznámila, že

jí ve vlaku zůstala dcera, a že sama sedá do taxíku a jede do Stockholmu.“

Alex poslouchal s povytaženým obočím.

„Jenže když vlak přijel, bylo dítě fuč. Průvodčí a ostatní zaměstnanci ho hned začali hledat. Lidi se hrnuliven a skoro nikdo z cestujících nebyl ochotnej jim pomoct. Nakonec sehnali dole v Burger Kingu aspoň

jednoho chlápka z ochranky. A pak dorazila matka, teda tamhle paní Sebastianssonová, taxíkem a

dozvěděla se, že její dcera zmizela. Hledali dál, mysleli si, že se holka probudila a vystoupila jako první,nebo tak něco. Ale nikde nebyla. Teprve potom zavolali policii. Jenže my jsme ji taky nenašli.“

„Vyvolávali jste ji rozhlasem v čekárně?“ zeptala se Fredrika. „Třeba je někde uvnitř.“

Jens nejdřív přikývl a vzápětí zavrtěl hlavou. „Jo, vyvolávali. Celou nádražní budovu teď prohledává

několik policajtů i dobrovolníků. Prej to co nevidět vyhlásí i v místním rádiu a požádají o pomoc veřejnost.A taky taxikářský firmy. Jestli ta holka odešla sama, nemůže být daleko.“

Fredrika pomalu přikývla. Alex pohlédl na matku sedící na modré bedně. Vypadala vyčerpaně. Zničeně.

„Vyhlaste to i jinými jazyky,“ vyzvala ho Fredrika.

Oba muži na ni tázavě pohlédli.

„Spousta lidí tu má jiný mateřský jazyk než švédštinu. Třeba něco viděli. Vyhlaste to anglicky. A takyněmecky a francouzsky, jestli to půjde. Možná i arabsky.“

Alex souhlasně přikývl, že má Jens udělat, co Fredrika navrhla. Mladík odběhl, zřejmě velmi znepokojenmyšlenkou, kde rychle sežene někoho, kdo umí arabsky. Déšť zatím skrápěl hlouček lidí opodál a tlumené

hřmění přešlo v hlasité dunění, jehož ozvěna se šířila celou nádražní halou. Byl to odporný den uprostředstejně odporného léta.

Peder Rydh spěchal k Alexovi s Fredrikou po peroně přesně ve chvíli, kdy odcházel Jens, a nevěřícněpřitom civěl na Fredričino dvouřadé béžové sako. Copak ta ženská absolutně netuší, jak by měla dátsvému okolí i bez uniformy najevo, že patří k policii? Blahosklonně kýval na kolegy, které míjel, a mávalslužebním průkazem na znamení, že je jedním z nich. Málem dostal chuť poplácat mladší kolegy pozádech. S láskou sice vzpomínal na léta strávená v hlídkovém voze, ale neměnil by. Pozice vyšetřovateleměla své výhody.

Když Alex uviděl blížícího se Pedera, pokynul mu na pozdrav a věnoval mu vděčný pohled, že konečně

dorazil.

„Vracel jsem se zrovna z jedné schůzky na západním předměstí, když jsem dostal zprávu o tomztraceném dítěti. Tak jsem cestou nabral Fredriku a hned jsme vyrazili,“ vysvětlil rychle. „Nechci se tuzdržet moc dlouho, jen jsem se potřeboval trochu vyvětrat,“ pokračoval a věnoval kolegovi významný

pohled.

„Chceš říct, že jsi potřeboval vypadnout do terénu? Že už tě nebaví sedět v kanclu?“ usmál se Peder amísto odpovědi se mu dostalo unaveného přikývnutí. Na tom se oba muži i přes značný věkový rozdílnaprosto shodli. Člověk nikdy nezastává tak vysokou funkci, aby si mohl dovolit ztratit kontakt s realitou.A nic není vzdálenější realitě než sezení na zadku v kanceláři.

Oba muži však předpokládali, že v tom se s nimi Fredrika neshodne, a proto to dál nerozváděli.

„Tak fajn,“ ujal se velení Alex. „Uděláme to takhle: Fredrika si vezme na starost úvodní výslech matkytoho dítěte a ty, Pedere, zatím vyslechneš personál z vlaku a taky zjistíš, jestli si někdo z těch, co tuzůstali, nevšiml něčeho zvláštního. Na výslechy bychom sice správně měli být dva, ale řekl bych, že na toteď není čas.“

Fredrice takové rozdělení úkolů naprosto vyhovovalo, zdálo se jí však, že v Pederových očích zahlédlanáznak nelibosti. Zřejmě by nejradši matku dítěte vyslechl sám. Alex si toho patrně také všiml, protoževzápětí dodal:

„Jediný důvod, proč chci, aby s tou matkou promluvila Fredrika, je, že je žena. To bývá vždycky

jednodušší.“

Peder se hned zatvářil o něco spokojeněji.

„Tak se tu zatím mějte. Uvidíme se pak na stanici,“ ukončil hovor Alex.

Fredrika si povzdychla. Jediný důvod, proč chci, aby s tou matkou promluvila Fredrika… Pořád ta samápísnička. Každý úkol, který jí přidělí, musejí něčím obhájit. Připadá si jako cizí těleso v cizím vesmíru.Všichni neustále zpochybňují a omlouvají její přítomnost. Fredrika byla tak naštvaná, že si v tu chvílivůbec neuvědomila, že ji Alex nejen pověřil výslechem matky, nýbrž ji navíc nechal samotnou. V podstatě

počítala dny, které jí ještě zbývaly ve vyšetřovací skupině Alexe Rechta. Byla rozhodnutá odkroutit si

zkušební dobu a jít. V jiných institucích její schopnosti určitě ocení nesrovnatelně lépe.

Jen jednou jedinkrát se ohlédnu přes rameno a pak už nikdy, plánovala si v duchu Fredrika a

představovala si, jaké to bude, až onoho dne naposledy vyjde z policejní stanice ve čtvrti Kungsholmen.

Fredrika se vytrhla ze zamyšlení a zaměřila se na přítomnost. Totiž na to ztracené dítě.

Zdvořile se představila Saře Sebastianssonové a překvapilo ji, jakou silou jí žena stiskla ruku. Připadalo jí,

že tak silný stisk se vůbec nehodí ke strachu a k únavě v její tváři. Také jí neuniklo, že si paní

Sebastianssonová stále přetahuje rukávy svetru přes hřbety rukou. Vypadalo to jako automatický,

naučený pohyb. Skoro jako by ruce schovávala.

Že by měla modřiny? pomyslela si Fredrika. Jestli ji manžel bije, měli bychom to co nejdříve zjistit.

Musela však začít z jiného konce.

„Můžeme jít dovnitř, jestli chcete. Ať tu nestojíme na dešti.“

„Mně to nevadí,“ odvětila Sara Sebastianssonová přiškrceným hlasem.

Fredrika chvilku přemýšlela, co na to říct. Pak odpověděla:

„Jestli tu chcete zůstat kvůli své dceři, pak vás můžu ujistit, že kdyby se objevila, všichni ostatní by si jí

hned všimli.“

Kromě toho to není moc pravděpodobné, chtělo se jí dodat. Poslední větu si však nechala pro sebe.

„Lilian,“ pronesla Sara Sebastianssonová. „Prosím?“

„Jmenuje Lilian,“ zopakovala. „A zůstanu tady.“ Svá slova zdůraznila zavrtěním hlavy. „Ne, díky, kávu si

nedám.“

Fredrika dobře věděla, jaké problémy jí dělá být ve službě osobní. V tom ohledu byla úplně nemožná,typická kancelářská myš. Bavilo ji číst, psát a analyzovat. Zato jakýkoliv druh výslechů nebo rozhovorů jíbyl naprosto cizí. Prostě nevěděla, jak na to. Vždycky ji fascinovalo, když viděla Alexe, jak tu a tamčlověku, se kterým právě mluvil, položil ruku na rameno. To by ona nikdy neudělala. Ba co víc: samanesnášela, jestliže na ni někdo sahal, byť to bylo jen na rameno nebo na ruku. Dělalo se jí doslovašpatně, pokud se některý z kolegů snažil odlehčit situaci tím, že ji příliš silně poplácal po zádech nebo jidokonce objal kolem pasu. Tenhle typ fyzického kontaktu vysloveně nenáviděla, což také většina lidí

rychle pochopila. Ovšem našly se i výjimky. Fredrika sebou trhla. Ze soukromých myšlenek ji vyrušil hlaspaní Sebastianssonové:

„Proč by tam nechávala boty?“

„Prosím?“

„Lilian nechala pod sedadlem sandály. Něco ji muselo hrozně rozrušit, jinak by nikdy neodešla bosa. Neboby se aspoň na někoho obrátila, někoho by poprosila o pomoc.“ „Ani kdyby se probudila a zjistila, že jste pryč? Třeba zpanikařila a bez přemýšlení vystoupila.“

Sara Sebastianssonová zavrtěla hlavou.

„To neznáte Lilian. Takhle jsme ji nevychovali. Naučili jsme ji jednat a uvažovat prakticky. Obrátila by se

na někoho, kdo by seděl poblíž. Třeba na tu paní přes uličku. S tou jsme si cestou chvíli povídaly.“

Fredrika využila šance stočit hovor jiným směrem.

„Říkala jste my?“

„Prosím?“

„Takhle jsme ji nevychovali. Máte na mysli svého manžela?“

Paní Sebastianssonová upřela pohled kamsi za Fredričino rameno.

„Ano. Jsme rozvedení, ale Lilian jsme samozřejmě vychovávali společně.“

„Máte střídavou péči?“ zeptala se Fredrika.

„Jsme od sebe teprve krátce,“ odvětila Sara pomalu. „Zatím ještě nemáme žádné zaběhlé zvyky. Lilian

občas bývá přes víkend u svého otce, ale většinu času tráví u mě. Uvidíme, jak to bude dál.“

Sara Sebastianssonová se zhluboka nadechla a při výdechu se jí roztřásl spodní ret. Její popelavě šedá

pleť kontrastovala se zrzavými vlasy. Dlouhé ruce měla pevně založené na prsou. Fredrika si všimla nehtů

na jejích nohou a překvapila ji jejich barva. Modrá.

„Hádali jste se o to, u koho bude Lilian bydlet?“ pokračovala Fredrika opatrně.

Paní Sebastianssonová sebou trhla.

„Vy myslíte, že ji mohl unést Gabriel?“ zeptala se a pohlédla Fredrice přímo do očí.

Fredrika si domyslela, že Gabriel zřejmě bude otec zmizelé dívky.

„Nic si nemyslíme,“ odpověděla rychle. „Jen musíme zvážit všechny možné scénáře, které… Jen se

snažíme pochopit, co se Lilian mohlo stát.“

Sara Sebastianssonová ještě víc nahrbila ramena. Kousla se do spodního rtu a upřeně zírala do země.

„S Gabrielem… jsme se občas… hádali…, chci říct, hádáme. Jednou, ačkoli to už je dávno, jsme se hádali i

o Lilian. Ale nikdy jí neublížil. Nikdy.“

Fredrice neuniklo, jak si Sara Sebastianssonová opět stahuje rukávy. Rychle usoudila, že pokud paní

Sebastianssonovou její bývalý manžel opravdu bil, nebo snad ještě bije, určitě jí to ta žena neřekne tady ateď. Na stanici se pak podívá, jestli nenajde nějaká policejní oznámení. Se Sařiným bývalým manželem sikaždopádně musejí promluvit.

„Mohla byste mi říct, co přesně se stalo na nádraží ve Flemingsbergu?“ zeptala se Fredrika doufajíc, žetohle téma bude paní Sebastianssonové méně nepříjemné.

Sara Sebastianssonová několikrát mlčky přikývla. Jen ať se mi tu nerozbrečí, modlila se v duchu Fredrika.S pláčem si totiž nevěděla rady. V soukromí ano, ale v práci nikdy.

„Vystoupila jsem na peron. Chtěla jsem si zavolat,“ spustila váhavě paní Sebastianssonová. „Volala jsem

kamarádovi.“

Fredrika se zarazila. Kvůli dešti se nemohla pořádně soustředit. Kamarádovi?

„To jste mu nemohla zavolat normálně z vlaku?“

„Nechtěla jsem probudit Lilian,“ odvětila Sara Sebastianssonová rychle.

Až příliš rychle. Kolegům, kteří s ní mluvili předtím, navíc řekla, že šla telefonovat ven, protože seděly v

takzvaném tichém vagonu, kde je telefonování zakázáno.

„Byla hrozně unavená,“ pokračovala paní Sebastianssonová téměř šeptem. „Jezdíváme do Göteborgu zamými rodiči. „Nejspíš se musela nastydnout, protože jinak cestou nikdy nespí.“

„Chápu,“ přikývla Fredrika a na chvíli se odmlčela, než položila další otázku:

„Takže jste vystoupila proto, aby Lilian neslyšela, komu voláte?“ Sara Sebastianssonová se vzdala bez boje.

„Máte pravdu. Nechtěla jsem, aby Lilian ten hovor slyšela,“ přikývla pomalu.

„S Andersem se známe teprve krátce. Nemá smysl, aby se o něm Lilian dozvěděla už teď.“

Protože by to vyklopila tatínkovi, který zřejmě svou bývalou manželku mlátí i po rozvodu, doplnila ji v

duchu Fredrika.

„Mluvili jsme spolu sotva minutu. Ani ne. Chtěla jsem mu jen říct, že budeme za chvíli doma, že ke mněmůže večer přijít, až uložím Lilian.“

„A dál?“

Sara Sebastianssonová přešlápla a ztěžka si povzdychla. Z jejího držení těla bylo patrné, že na to, co

přijde, opravdu nerada vzpomíná.

„Bylo to celé nepochopitelné,“ odvětila Sara Sebastianssonová vyčerpaným hlasem. „Vůbec to nechápu.“

Unaveně zavrtěla hlavou.

„Na nástupišti mě oslovila jedna paní. Nebo spíš slečna. Celkem vysoká, hubená, vypadala ztrhaně.

Rozhazovala rukama a křičela něco o tom, že má nemocného psa. Myslím, že si vybrala mě, protože jsem

stála dál od ostatních lidí. Z toho, co říkala, jsem pochopila, že chtěla sjet dolů po eskalátoru, ale že pes

najednou dostal křeč a svalil se na zem.“

„Křeč? Pes?“

„Jo. Tak to povídala. Že tam prý leží a potřebuje s ním pomoct, sama že ho na ten eskalátor nedostane.

Skoro celý život jsem mívala psa a viděla jsem, jak je zoufalá. Tak jsem jí pomohla.“

Sara Sebastianssonová umlkla. Fredrika si zamyšleně mnula ruce.

„Nenapadlo vás, že by vám ten vlak mohl ujet?“

Poprvé během rozhovoru měla paní Sebastianssonová ostrý hlas i pohled.

„Když jsem vystupovala, ptala jsem se průvodčího, jak dlouho tam budeme stát. Říkal minimálně desetminut. Minimálně.“ Sara Sebastianssonová zdvihla ruce a roztáhla dlouhé štíhlé prsty. Deset prstů, desetminut. Ruce se jí lehce třásly, stejně jako spodní ret.

„Deset minut,“ opakovala šeptem. „Proto jsem šla té slečně se psem pomoct. Myslela jsem si, byla jsem si

jistá, že to stihnu.“

Fredrika se klidně nadechla.

„Viděla jste vlak odjíždět?“

„Zrovna jsme toho psa dostaly na eskalátor,“ odvětila paní Sebastianssonová chvějícím se hlasem.

„Zrovna jsme ho dostaly nahoru, když vtom jsem se otočila a uviděla, že se vlak pomalu rozjíždí.“

Zalapala po dechu a pohlédla Fredrice do tváře.

„Nevěřila jsem svým očím,“ pokračovala a po tváři jí stékala osamělá slza. „Připadalo mi to jako z

nějakého hororu. Seběhla jsem po eskalátoru jako šílená a utíkala za vlakem. Jenže nezastavil.

Nezastavil!“

Fredrika sice neměla děti, přesto v ní ta slova vzbudila hrůzu. Sevřel se jí žaludek.

„Paní na informacích ve Flemingsbergu mi pomohla do vlaku zavolat. A hned jsem skočila do taxíku.“

„A co ta slečna se psem?“

Sara Sebastianssonová si otřela koutek oka.

„To bylo trochu divné. Zmizela. Hodila toho psa na vozík pro pošťáky, který zrovna stál u eskalátorů, a

vyběhla ven. Pak už jsem ji neviděla.“

Obě ženy stály chvíli mlčky, zabrané do svých myšlenek. První přerušila ticho paní Sebastianssonová:

„Víte, že jsem se vlastně ani nebála? Tedy potom, co jsem zavolala do toho vlaku. Přišlo mi zbytečné si

kvůli něčemu takovému dělat starosti. Říkala jsem si, že to Lilian ten kousek z Flemingsbergu na hlavní

nádraží zvládne sama.“

Olízla si rty a nahlas se rozplakala.

„Dokonce jsem si v tom taxíku udělala pohodlí. Zavřela jsem oči a na chvíli si zdřímla. Spala jsem, zatímconějaký šílenec unesl moji holčičku.“

Fredrika věděla, že tuhle bolest nedokáže utišit. S největším sebezapřením udělala to, co jinak nikdynedělala: natáhla ruku a pohladila tu zoufalou matku po rameni.

Pak si všimla, že přestalo pršet. Od Lilianina zmizení uběhla další hodina.

Dostat se z Flemingsbergu autobusem bylo složitější, než si Jelena představovala.

„Nesmíš jet vlakem, taxíkem ani autem,“ nařídil jí Muž ráno, když nejméně posté probírali všechny detaily

plánu. Pojedeš autobusem na zastávku Skärholmen a pak metrem. Jasný?“

Jelena horlivě přikývla.

Jasný. Udělá všechno, co bude v jejích silách.

V žaludku ji nervózně šimralo. Modlila se, aby všechno vyšlo podle plánu. Kdyby se Muži nepodařilo todítě unést, byl by vzteky bez sebe.

Jelena nenápadně pohlédla na hodinky. Uběhla víc než hodina. Nejdřív měl autobus zpoždění a pak ještěmusela čekat na metro. Už brzy bude doma a dozví se, jak to dopadlo. Zpocené dlaně si utírala o džíny.Nikdy si nemohla být zcela jistá, co dělá správně a co špatně. Zjistila to teprve, jestliže ji Muž buď

pochválil, nebo potrestal.

Poslední dobou s ní ale byl spokojený. Dokonce se naučila i řídit a pořádně mluvit.

„Musíš artikulovat, aby ti bylo rozumět,“ napomínal ji Muž. „Hrozně huhňáš. A taky se musíš zbavit toho

tiku. Tím akorát někoho vyděsíš.“

Jelenu to stálo nemalé úsilí, nakonec se jí to však podařilo. Teď jí jen občas trochu cuklo v oku, ale

jenom, když byla nervózní. V klidu už se jí to vůbec nestávalo.

„Tak je šikovná,“ pochválil ji Muž a pohladil ji po tváři.

Jelenu to zahřálo u srdce. Doufala, že až se vrátí domů, dostane se jí další pochvaly.

Metro konečně dorazilo do stanice, kde měla vystoupit. Jelena se musela přemáhat, aby se samým

vzrušením nedala do běhu. Musí jít pěkně klidně a nenápadně, aby si jí nikdo nevšiml. Oči upírala dozemě a prsty si pohrávala s pramínkem vlasů.

Když vyšla na ulici, pršelo. Déšť jí zastíral výhled. To ale nevadilo. I tak ho viděla. Jejich pohledy se nakratičký okamžik střetly. Jeleně se zdálo, že na jeho rtech zahlédla úsměv.

Peder Rydh nevěřícně sledoval Fredričiny utěšovací pokusy. Hladila Saru Sebastianssonovou po rameni sestejným odporem, jako když člověk ze slušnosti štítivě hladí kamarádova prašivého psa. Lidé jako onanemají u policie co dělat. Tady jde hlavně o umění jednat s lidmi. Se všelijakými lidmi. S jakýmikoliv lidmi.

Peder si podrážděně odfrkl. Nápad zaměstnávat u policie civilisty byla pěkná pitomost.

„Policie potřebuje nové posily a nový pohled na věc.“ Tak znělo vysvětlení shora.

Fredrika sice Pederovi několikrát vysvětlila, co všechno studovala, ale jemu to upřímně řečeno bylo úplnějedno. Používala příliš mnoho nadmíru dlouhých slov. Jenom všechno komplikovala. Uplatňovala moc

rozumu a málo intuice. Zkrátka se na tuhle práci ani v nejmenším nehodila.

Peder s obdivem sledoval, s jakou vervou policejní odboráři protestují proti postavení a statusu, jakémuse v řadách policie dostává civilistům. Vždyť nemají vůbec žádné relevantní zkušenosti. Úplně postrádajíony výjimečné schopnosti, které se dají získat jen tím, že se člověk vypracuje od píky. Na to je potřebaodsloužit si minimálně pár let v hlídkovém voze. Každý den se potýkat s opilci. S muži, kteří mlátí svoježeny. Vozit domů opilé děti a uklidňovat jejich rodiče. Vyrážet dveře od bytů, kde umírají a hnijí osamělé

existence.

Peder potřásl hlavou. Teď měl jiné starosti než neschopné kolegy. V duchu si opakoval, co se zatímdozvěděl od vlakového personálu. Průvodčímu Henrymu Lindgrenovi trochu moc jela pusa, ale zato mělsmysl pro detail a výtečnou paměť. Vlak vyjížděl z Göteborgu v 10:50. Do Stockholmu dorazil sosmiminutovým zpožděním ve 14:07.

„To zpoždění ve Flemingsbergu jsem nehlásil já, nýbrž Arvid,“ zdůraznil Henry.

Smutně se díval na vlak stále ještě stojící na nástupišti. Všechny jeho dveře byly otevřené a zely jakovelké černé díry. Henry si zoufale přál, aby z jedné z těch děr najednou vyskočila ta ztracená holčička. Vduchu si představoval, že se třeba někde ve vlaku zapomněla, znovu usnula a teď se probudila. Sjistotou, jaké jsou schopní jen dospělí, však věděl, že to není možné. Do vlaku nastupovali a zase z nějvystupovali jedině policisté a technici. Na uzavřeném nástupišti dál intenzivně hledali stopy po ztracenémdítěti. Henry se nemohl zbavit knedlíku v krku.

Peder pokračoval ve výslechu:

„Říkal jste, že jste na to dítě dohlížel. A dál?“

Když měl Henry vylíčit, jak to, že holčičku na chvíli spustil z očí, jako by se Pederovi scvrkával před očimaa zestárl o několik let.

„Nemohl jsem být na víc místech zároveň,“ povzdychl si. „Jak už jsem vám říkal, v několika vagonech byly

cestou problémy. Musel jsem tam tu malou na chvíli nechat a jít do třetího vagonu. Ale vysílačkou jsemvolal Arvida. Volal jsem ho několikrát a nahlas, jenomže se nehlásil. Myslím, že mě neslyšel. Jako by snadani neměl vysílačku zapnutou.“

Peder se rozhodl Arvidovo chování nekomentovat.

„Takže jste ji tam nechal samotnou. To jste ani nepožádal nikoho z cestujících, aby na ni zatím dohlédl?“ptal se dál Peder.

Henry dramaticky rozhodil rukama.

„Vždyť jsem šel jen do vedlejšího vagonu!“ téměř vykřikl. „A myslel jsem si, myslel jsem, že se hned

vrátím. A taky že jo.“

Hlas se mu roztřásl.

„Nechal jsem ji samotnou ani ne tři minuty. Vrátil jsem se, jen co vlak zastavil a lidi začali vystupovat.

Jenže to už byla pryč. A nikdo si nevšiml, že by vstala a odešla.“

Henry pokračoval přidušeným hlasem:

„Jak je to vůbec možné? Jak to, že si nikdo ničeho nevšiml?“

O tom Peder něco věděl. Řekněte deseti lidem, ať vám popíšou zločin, jehož byli svědky, a dozvíte se

deset různých verzí toho, co se stalo, jak se to stalo a co měl pachatel na sobě.

Co mu ale přišlo divné, bylo chování Arvida Melinse. Nejdřív nechal odjet vlak z Flemingsbergu, přestože

věděl, že Sara Sebastianssonová vystoupila, a pak navíc neodpovídal na Henryho volání.

Peder rychle Arvida Melinse vyhledal. Ten seděl sám na lavičce na nástupišti a vypadal nanejvýš

nervózně. Když uviděl Pedera přicházet, zdvihl oči od země a zeptal se:

„Budeme už moct jít? Nemůžu tady prosedět celej den.“

Peder se posadil vedle něj na lavičku, schválně demonstrativně pomalu, pohlédl mu zpříma do očí a klidně

opáčil:

„Jestli jste si nevšiml, ztratilo se dítě. Co můžete mít důležitějšího na práci než nám pomoct ho najít?“

Poté už mu toho Arvid Melins moc nepověděl, nepočítaje přímé odpovědi na přímé otázky.

„Co jste řekl té paní, která se vás ve Flemingsbergu ptala, jak dlouho tam budete stát?“ zeptal se Peder

přísným tónem a přistihl se, že s Arvidem Melinsem mluví jako s drzým školákem.

„To už si přesně nepamatuju,“ odpověděl průvodčí vyhýbavě.

Peder v duchu konstatoval, že Arvid Melins, kterému mohlo být kolem třiceti let, odpovídal asi tak, jak si

Peder představoval, že mu jednou v pubertě budou odpovídat jeho děti.

„Kam jdeš? – Ven! – Kdy přijdeš? – Nevím!“

„Ale pamatujete si, že jste s paní Sebastianssonovou mluvil?“ pokračoval Peder.

Arvid Melins zavrtěl hlavou.

„Ani ne.“

Peder měl sto chutí ho proplesknout, Arvid Melins však klidným tónem pokračoval:

„Chci říct, na tu samou otázku už se mě ptala spousta lidí. Myslím, že si vzpomínám, že jsem s ní mluvil.Ale snad je dospělá, ne?“ pronesl přidušeným hlasem a teprve teď si Peder všiml, jak to v něm vře. „To,že jsem řekl, že tam vlak bude stát deset minut, přece neznamená, že jsem jí to slíbil. Všichni, všichnicestující se chtějí dostat co nejdřív domů. Nikdo si nikdy nestěžoval, že jsme vyjeli dřív, než se řeklo.Nikdy. Proč vůbec z toho nástupiště odcházela? Kdyby tam normálně zůstala, tak by slyšela, jak jsem

hlásil odjezd.“

Arvid Melins kopl do prázdné plechovky od coca-coly. Ta se se zlobným rachotem odkutálela na druhou

stranu nástupiště.

Peder si pomyslel, že jestli se ta holčička v pořádku nenajde, Arvid Melins ani Henry Lindgren nejspíš ještě

dlouho nebudou mít klidné spaní.

„Takže jste si nevšiml, že jste Saře Sebastianssonové ujeli?“ zeptal se Peder pomalu.

„Ne, to jsem si fakt nevšimnul,“ odvětil Arvid Melins. „Chci říct, že jsem jenom zkontroloval, jestli někdonezůstal na peroně, jako vždycky. Ale nikoho jsem neviděl, takže jsme vyjeli. Henry říkal, že mě pak volal vysílačkou, jenže to jsem neslyšel… Zapomněl jsem si ji totiž zapnout.“

Peder pohlédl na tmavě šedou oblohu a zaklapl poznámkový blok.

Musí ještě rychle vyslechnout zbytek personálu a cestujících. Možná by mu mohla pomoct Fredrika, jestli

už je hotová s tou matkou.

Koutkem oka Peder zahlédl, jak Fredrika se Sarou Sebastianssonovou prohodily ještě pár slov a rozloučilyse. Paní Sebastianssonová vypadala zoufale. Peder polkl. V duchu si představil vlastní rodinu. Co by dělal,kdyby se někdo pokusil ublížit jeho dětem?

Pevně sevřel blok v ruce. Musí sebou hodit. Zbývá mu ještě několik výslechů a on nerad otálí.

Na stanici se vrátili Pederovým služebním autem. Kola svištěla po zmoklém asfaltu a Fredrika i Peder bylizabráni každý do svých myšlenek. Zaparkovali v podzemních garážích a mlčky vyjeli výtahem do patra,kde sídlil jejich vyšetřovací tým. Hned vedle krajské kriminálky, státní kriminálky a stockholmské policie.Všichni se to sice zdráhali vyslovit nahlas, ale vyšetřovací tým Alexe Rechta v podstatě sloužil dvěmapánům. Nebo vlastně třem. Tuto zvláštní skupinu tvořili vybraní jedinci s rozmanitými zkušenostmi ipůvodem. Oficiálně sice spadali pod stockholmskou policii, ale ve skutečnosti úzce spolupracovali jak sestátní, tak s krajskou kriminálkou, které si také mohly nárokovat jejich služby. Politické řešení něčeho, coby neměl být problém.

Fredrika unaveně klesla za svůj pracovní stůl. Kancelář. Existuje vůbec lepší místo pro přemýšlení a práci?

Fredrika si dobře uvědomovala, jak naivní bylo si myslet, že někdo u policie ocení a využije její odbornoukvalifikaci. Za nic na světě nebyla s to pochopit, proč proboha policajti tak šmahem a z gruntu pohrdajílidmi z akademického prostředí, jako je ona. Ovšem je to vůbec pohrdání? Neberou ji spíš jakokonkurenci? Tím si Fredrika sama nebyla jistá. Zato však věděla, že tahle situace není dlouhodoběudržitelná.

Její cesta k vyšetřovacímu týmu Alexe Rechta vedla přes pozici vyšetřovatele v Radě pro prevencikriminality a pak přes členství v expertním týmu sociálního úřadu. O práci u policie se ucházela proto, aby

si rozšířila zkušenosti z praxe. Teď už ale věděla, že tu rozhodně nezůstane. Přesto i v takové situacizachovávala klid. Měla dobré kontakty a díky nim také pootevřené dveře na spoustu různých míst vestátní správě. Šlo jen o to, udržet si chladnou hlavu. Ono se určitě brzy něco objeví.

Fredrika si byla velmi dobře vědoma toho, jak působí na své kolegy. Komplikovaně a nepřístupně. Myslí si

o ní, že nemá smysl pro humor a je bezcitná.

To ale není ani v nejmenším pravda, říkala si Fredrika. Nejsem chladná. Jen právě teď vůbec nevím, co

dál.

Její přátelé by ji charakterizovali jako vřelou a empatickou. A také jako člověka, který dokáže stát zasvými blízkými. Taková však byla Fredrika v soukromí. A teď se od ní najednou očekávalo, že bude cityprojevovat i v práci, což pro ni bylo něco nepředstavitelného.

Ne snad, že by k lidem, s nimiž se ve službě setkávala, vůbec nic necítila, nebo že by jí chyběl soucit. Jense prostě rozhodla nedávat ho najevo.

„Copak jsem psycholog?“ ospravedlňovala se před kamarádkou, která se podivovala nad tím, jak málo jeFredrika ochotná se v práci citově angažovat. „Jsem vyšetřovatel, a to je rozdíl. Tady nejde o to, kdojsem, ale co dělám. Já vyšetřuju zločiny. Utěšovat oběti musí někdo jiný.“ Jinak by to byl můj konec,dodala v duchu. Kdybych měla každé oběti zločinu poskytnout útěchu, nic by ze mě nezbylo.

Fredrika si nevzpomínala, že by kdy toužila pracovat u policie. Když byla malá, snila o dráze

violoncellistky. Hudbu měla v krvi a sen věnovat se jí v srdci. Spousta dětí ze svých dětských dnů vyroste,

to však nebyl Fredričin případ. Její sny se naopak dál vyvíjely a nabývaly konkrétnějších obrysů. Společně

s matkou zvažovala, na jakou hudební školu se přihlásí, která by se pro ni nejlépe hodila. V sedmé třídězačala skládat vlastní hudbu.

Těsně po patnáctých narozeninách se ale všechno změnilo. Později se ukázalo, že nadobro. Fredrika bylas kamarádkou a jejími rodiči lyžovat. Cestou zpátky měli nehodu a Fredrika si vážně zranila pravou ruku.Po roce rehabilitace bylo jasné, že nedokáže zvládat zátěž, jakou představuje každodenníněkolikahodinové cvičení.

Lékař jí tehdy v dobré víře řekl, že měla štěstí. Štěstí. Čistě teoreticky a racionálně vzato Fredrika chápala,

jak to myslel. Kamarádčina maminka po nehodě ochrnula od pasu dolů. Její bratr havárii nepřežil. Noviny

psaly o té bouračce jako o filipstadské tragédii.

Fredrika jí ovšem nikdy v duchu neřekla jinak než Ne.štěstí. Pro ni to byl nanejvýš konkrétní životní zlom.Před Ne.štěstím byla jeden člověk, a po něm druhý. Velmi zřetelně rozlišovala Předtím a Potom.Nedokázala a nechtěla si připustit, že by měla Štěstí. Ještě teď, o dvacet let později, se někdy sama sebeptala, jestli se vůbec někdy smíří se životem, který přišel Potom.

„Můžeš se věnovat tolika jiným věcem,“ utěšovala ji babička při několika příležitostech, kdy Fredrika dalaprůchod svému nepředstavitelnému zoufalství, že jí byly odepřeny sny o vytoužené budoucnosti. „Mohlabys třeba pracovat v bance, když ti tak jde matematika.“

Fredričini rodiče raději neříkali nic. Matka byla klavírní virtuoska a hudba byla téměř posvátnou součástíjejich každodenního rodinného života. Fredrika v podstatě vyrůstala v kulisách různě velkých scén, kde její

matka koncertovala, ať už jako sólistka, nebo s orchestrem. Fredrice občas připadalo, že je součástíorchestru. Ty chvíle byly přímo magické.

To jí také umožňovalo vést s matkou důvěrné rozhovory.

„Co teď budu dělat?“ zeptala se Fredrika šeptem matky jednoho večera těsně před maturitou a po tváříchse jí řinuly slzy. Milovnice hudby prosící o radu jinou milovnici hudby.

„Neboj, Fredričko, najdeš si něco jiného,“ odvětila matka a pohladila ji po zádech. „Máš v sobě tolik síly,vůle a energie. Najdeš si něco jiného, uvidíš.“

A měla pravdu.

Dějiny umění, dějiny hudby, dějiny filozofie. Nabídka kurzů na univerzitě se zdála nevyčerpatelná.

„Z naší Fredriky bude profesorka historie,“ prohlašoval pyšně první roky její otec.

Matka mlčela. Její otec také vždycky s oblibou zeširoka vykládal o velké budoucnosti, kterou sipředstavoval pro své děti.

Z Fredriky se však nestala profesorka, nýbrž kriminoložka se specializací na trestné činy páchané naženách a dětech. Nikdy si neudělala doktorát. Po pěti letech studia cítila, že už má teorie dost.

V matčiných očích viděla, že tohle od ní asi nečekali. Zdálo se, že všichni okolo byli přesvědčeni, že nikdyneopustí akademickou půdu. Matka sice nedala najevo zklamání, ale připustila, že ji to překvapilo. Tuhlevlastnost by si Fredrika přála mít po ní. Nikdy nebýt zklamaná, jen překvapená.

Fredrika toho věděla dost o potěšení a lehkosti, o vášni a hledání sebe sama. Když z počítačové databáze

tiskla udání pro domácí násilí, která Sara Sebastianssonová podala na svého bývalého manžela,

přemýšlela, tak jako už tolikrát předtím, proč ženy zůstávají s muži, kteří je bijí. Je za tím láska a vášeň?Nebo strach ze samoty a vyloučení? Sara Sebastianssonová však s manželem nezůstala. Alespoň podletoho, co Fredrika vyčetla z policejních protokolů.

První hlášení bylo staré čtyři roky. To znamená, že jejich dcera byla tehdy dvouletá. SaraSebastianssonová na rozdíl od jiných žen uvedla, že ji manžel uhodil vůbec poprvé. Obvykle když ženaoznámí domácí násilí sama, už to nějakou dobu trvá. To však zřejmě nebyl případ paní Sebastianssonové.

První oznámení učinila osobně na policejní stanici. Na pravé tváři měla veliké modřiny. Její manžel všakveškerá obvinění popřel a hájil se tím, že má na inkriminovaný večer alibi. Fredrika svraštila tmavé obočí.Vypadalo to, že Sara Sebastianssonová se nikdy nepokusila svá obvinění stáhnout, jak bylo v podobnýchpřípadech běžné. Proti jejímu manželovi však ani nebylo zahájeno trestní stíhání. Kvůli nedostatkudůkazů. Tři přátelé mu dosvědčili, že oné noci s nimi hrál až do dvou do rána poker a pak u jednoho z nich přespal.

Mezi prvním a druhým udáním uběhly dva roky. Sara Sebastianssonová tvrdila, že v mezidobí na nimanžel ani jednou nevztáhl ruku, ale když si Fredrika pročetla rozsah zranění a porovnala ho s těmi, které

měla Sara poprvé, byla si téměř jistá, že je to lež. Zlomená ruka a polámaná žebra, zřejmě od kopanců,vážně pohmožděná kostrč. A taky znásilnění. V obličeji ovšem nic.

Fredrika považovala za nepravděpodobné, že by se manžel své ženy dva roky nedotkl a pak by násilí

najednou takhle eskalovalo.

Ani tentokrát proti němu nebylo zahájeno trestní řízení. Gabriel Sebastiansson s pomocí jízdenek na vlak a

několika nezávislých svědků dokázal, že byl v době, kdy mělo k násilí dojít, na služební cestě v Malmö.Podezření ze spáchání trestného činu tudíž nemohlo být prokázáno a vyšetřování bylo odloženo.

Fredriku to čtení přinejmenším znepokojilo. Nedokázala si udělat jasný obrázek. Sara Sebastianssonovánevypadala jako lhářka. Sice jim o tom, že ji manžel týral, neřekla, přestože jí muselo být jasné, že topolicie dřív nebo později zjistí, ale to Fredrika odmítala považovat za lež. Zdokumentovaná poraněnípřitom jasně mluvila proti jejímu manželovi. Jenže jak se mu u všech všudy podařilo sehnat takové alibi?Z policejních protokolů vyplývalo, že je úspěšný podnikatel, o dvanáct let starší než Sara. Že by si alibikupoval? Ale od tolika různých svědků?

Fredrika dál listovala složkou papírů. Sebastianssonovi se rozvedli krátce po druhém oznámení. Několiktýdnů nato podala Sara další oznámení. Bývalý manžel ji evidentně nenechal na pokoji. Sledoval ji, čekalna ni před bytem i před prací. Argumentoval však tím, že mu Sara maří všechny jeho pokusy stýkat se sdcerou. Prostě klasika. Tak to pokračovalo dalších pár měsíců: výhrůžky, obtěžování, dokonce ineoprávněné vniknutí do domu. Násilí ale žádné. Přinejmenším ne na papíře.

Poslední oznámení bylo z 11. listopadu 2005. Tehdy Gabriel Sebastiansson své bývalé ženě volal běhemjediné noci více než stokrát, což dokazovaly výpisy telefonního operátora. Tehdy měla také SaraSebastianssonová pro svá tvrzení poprvé jasné důkazy a jejímu manželovi bylo zakázáno zdržovat se v její

blízkosti.

Fredrika se zamyslela. Sara Sebastianssonová ovšem přece dnes říkala, že se rozvedli teprve nedávno.Podle toho, co vyplývalo z policejních zápisů, už spolu ale nežijí od července roku 2005, kdy Saranaposledy ohlásila domácí násilí. Co se tedy dělo od roku 2005 doteď? Fredrika rychle projela údaje zmatriky a hlasitě si povzdychla. No jistě. Vrátili se k sobě.

Časově to souhlasilo. 17. července 2005, dva týdny po druhém oznámení, nahlásili Sebastianssonoviúřadům každý jinou adresu. Sice přímo nezažádali o rozvod, ale žili odloučeně. 20. prosince, pouhé dvatýdny poté, co byl Gabrielu Sebastianssonovi zakázán přístup do Sařina bytu, se opět sestěhovali. Pak vše

utichlo.

Fredrika uvažovala, jak asi takové soužití vypadalo. Jaký teď mohou mít vztah? Také velice dobřechápala, proč Sara Sebastianssonová nechce, aby se její bývalý manžel dozvěděl o tom, že má svůj život

a navázala nový vztah.

Fredrika nalistovala v poznámkovém bloku prázdnou stránku. Musí si se Sarou Sebastianssonovou co

nejdřív promluvit o tom dřívějším, nebo možná i trvajícím násilí. Také si nutně potřebuje promluvit seSařiným bývalým manželem, kterého se jim zatím nepodařilo zastihnout. Vyslechne i toho nového

kamaráda, jak ho paní Sebastianssonová nazvala. Fredrika zaklapla poznámkový blok a rychle vyšla z

kanceláře. Ještě si stihne dát kávu. Za chvíli začne porada, na které si shrnou všechny informace, kterézatím o zmizelé Lilian mají. Možná by do té doby ještě stihla zavolat matce Gabriela Sebastianssona.Třeba bude vědět, kde se její syn zdržuje.

Pro Alexe Rechta bylo vedení porady ve Lví kouli rutinní záležitostí. Zato Pederovi se při první poradě onovém případu vždycky rozbušilo srdce. Lví koule byl pracovní název jediné zasedací místnosti naoddělení. Pederovi se ten výraz zamlouval. Trochu povýšeně předpokládal, že s tím jménem určitěnepřišla Fredrika. Na to jí chyběla fantazie a vynalézavost.

Blížila se šestá hodina a Lilian Sebastianssonová byla pohřešovaná už déle než čtyři hodiny. S ohledem na

její nízký věk i na to, že se ztratila v centru Stockholmu, to byla dlouhá doba. Teď už bylo naprostojasné, že zmizela proti své vůli. Na to, aby utekla, byla moc malá. A krom toho neměla boty.

„Nemusím vám, doufám, vysvětlovat vážnost situace,“ začal Alex stroze a rozhlédl se po ostatních.

Žádná reakce.

Alex se posadil ke stolu, kde už seděli jeho kolegové: Fredrika, Peder a sekretářka Ellen Lindová. Kromětoho tu bylo i několik lidí od městské policie, kteří měli vyšetřovatele seznámit s výsledky pátrání v okolíhlavního nádraží, a také pár zaměstnanců technického oddělení.

Alex zahájil poradu dotazem na výsledky pátrání. Odpověď, které se mu dostalo, byla stejně stručná jakoskličující: výsledek nulový. Na policejní hlášení v nádražním rozhlase téměř nikdo nereagoval a výslechytaxikářů také nic nepřinesly.

Technické ohledání vagonu nebylo o moc úspěšnější. Snímání otisků prstů bylo nanejvýš obtížné a také senepodařilo najít stopy, které by ukazovaly, kudy dívka vystoupila. Druhá teorie, a sice že ji někdo odnesla ona se možná ani neprobudila, situaci ještě více komplikovala. Nikde se také nenašly stopy krve. Jediné,

co technici nalezli a zajistili, byl otisk boty na podlaze hned vedle místa, kde dívenka seděla.

Alex se v duchu zaradoval, když se dozvěděl, že podlaha se mezi jednotlivými jízdami vytírá. To tedyznamenalo, že nalezená stopa je čerstvá. Jednalo se o botu značky Ecco velikosti 46.

„Tak fajn,“ pronesl Alex rychle. Uvidíme, co nám poví ostatní cestující z toho vlaku.“

Odkašlal si.

„Mimochodem, nevíte, jestli už se to dostalo do médií? Zatím jsem nic neviděl ani neslyšel.“

Ta otázka byla v podstatě adresována Ellen, která měla na starosti monitorování tisku. Ellen přikývla.

„Jo. Celkem brzy to hlásili v rádiu, přesně, jak jsme chtěli, a samozřejmě už je to i na internetu. Asi předhodinou jsme přes Švédskou tiskovou kancelář rozeslali zprávu do všech větších médií. Mělo by to býtvečer ve zprávách na SVT i TV4. Taky se dá čekat, že to zítra bude ve všech významnějších novinách. Vté zprávě, kterou jsme rozeslali do médií, se výslovně píše, že žádáme všechny cestující z toho vlaku z

Göteborgu, aby nás kontaktovali.

Alex přikývl. To znělo vcelku uspokojivě. Obecně mu nečinilo problémy obracet se s žádostí o pomoc namédia. Také si byl ovšem vědom toho, že zrovna teď by to mohlo dopadnout katastrofálně. Byl konecčervence, většina léta propršela, spousta Švédů je na dovolené a v redakcích určitě zrovna vrcholíokurková sezona. Ani se neodvažoval pomyslet, jaké novinové titulky můžou zítra čekat, jestli se to dítědo večera v pořádku nenajde. Při představě, kolik lidí asi zvedne telefon, aby jim sdělilo nějakouzaručenou informaci, ho jímala hrůza. Řada lidí má sklon se domnívat, že právě oni mají rozhodující

informaci, bez níž se policie neobejde.

„Prozatím nebudeme svolávat tiskovou konferenci,“ pronesl Alex zamyšleně. „A taky ještě chvíli počkámes uveřejněním fotografie. Jak všichni víte, byla ta holčička bez dohledu jen krátce,“ promluvil Alex kesvému vyšetřovacímu týmu. „Podle toho, co říkal ten průvodčí, ji nechal samotnou ani ne čtyři minuty ana místo se vrátil asi minutu po zastavení vlaku. To už byla pryč.“

Obrátil se na Pedera.

„Pedere, jak dopadly tvoje výslechy? Jaký jsi měl pocit z lidí, s kterými jsi mluvil?“

Peder si povzdychl a zalistoval notýskem.

„Řeknu to asi takhle: Nemluvil jsem s nikým, kdo by mi připadal podezřelý,“ odvětil táhle. Nikdo nicneviděl, nikdo nic neslyšel. Ta holka jednoduše zmizela. Jediný, kdo se možná choval trochu divně, bylten druhý průvodčí, Arvid Melins. To on zavelel k odjezdu vlaku z Flemingsbergu, přestože SaraSebastianssonová předtím vystoupila, a navíc ani nereagoval na volání svého kolegy. Ale upřímně řečeno si nemyslím, že by s tím měl něco společného. Spíš se zdá, že je to pěkný lajdák, což určitě Lilianinuúnosci usnadnilo situaci. Ovšem že by se sám aktivně podílel na jejím zmizení, to si vážně nemyslím.Navíc má čistý rejstřík.“

„Dobře,“ přikývl Alex.

Fredrika svraštila čelo.

„Taky bych neřekla, že je Arvid Melins nějak podezřelý. Můžeme vycházet z toho, že Saře

Sebastianssonové ujel ten vlak náhodou? K čemu jsme došli ohledně té ženy, která ji zdržela?“

Alex tázavě naklonil hlavu.

„Co myslíš ty?“

„To záleží na tom, jak to zmizení budeme brát. Pokud předpokládáme, že bylo plánované a pachatelpočítal s tím, že dítě bude ve Stockholmu bez dozoru, musíme podezřívat i tu ženu se psem,“ odpověděla

Fredrika.

„To máš pravdu,“ připustil váhavě Alex. „Jenže jak mohl pachatel vědět, že se zbaví i člověka pověřeného

tím, aby dal na Lilian pozor?“

„To samozřejmě nemohl vědět,“ pokrčila rameny Fredrika. „Sice mu muselo být jasné, že SaraSebastianssonová co nejdřív zalarmuje personál vlaku, ale možná pachateli prostě připadalo snazší vzítdítě někomu, kdo ho nezná, než jeho matce. Třeba by se o to pokusil, i kdyby u té dívky Henry Lindgrenseděl.“

„Chceš říct, že úkolem číslo jedna bylo zbavit se Sary, a to, co se odehrálo ve Flemingsbergu, nebyla

náhoda?“ zeptal se Alex.

„Přesně tak,“ přikývla Fredrika. „Hmmm,“ zabručel Alex.

„No já nevím,“ poznamenal skepticky Peder.

Alex mu věnoval vděčný pohled.

„Přijde mi to celé přitažené za vlasy,“ zapochyboval Peder.

„Jak si to jinak vysvětluješ?“ namítla Fredrika. „Že by to všechno byla jen náhoda?“

„Příležitost dělá zloděje,“ poučil ji Peder.

Fredrika nevěřila vlastním uším. Už už se chtěla ohradit, když ji Alex předběhl:

„Nejprve si shrneme, k čemu jsme došli,“ rozhodl. „Pak můžeme diskutovat dál.“

Pokynul Pederovi, aby pokračoval.

Peder demonstrativně pár vteřin počkal, jestli Fredrika nebude něco namítat, ale k jeho lítosti se tak

nestalo. Místo toho zazvonil Ellen mobil. Vstala a vyšla za dveře. Peder začal na základě svých poněkudchaotických poznámek předávat kolegům kusé informace, které měli zatím k dispozici: Ve Flemingsbergusi nikdo ničeho podezřelého nevšiml a nikdo taky neviděl Lilian vystoupit z vlaku.

„Výslechy toho moc nepřinesly,“ řekl Peder a najednou si připadal trapně.

Alex smířlivě zavrtěl hlavou.

„Zatím nemůžeme vědět, co je důležité a co ne,“ povzdychl si. „Fredriko, buď tak hodná a pověz nám, co

jsi zjistila o Saře Sebastianssonové a jejím bývalém manželovi.“

Fredrika ráda mluvila před lidmi. Věcnost a jasnost byly její silné stránky a za své prezentace sklízela na

jiných pracovištích vždycky chválu. Tušila však, že tady bude její vystoupení nejspíš považováno za

zbytečně formální, ne-li dokonce nabubřelé.

Rychle shrnula, jaký na ni Sara Sebastianssonová a její popis událostí ve Flemingsbergu udělaly dojem.Dále kolegům sdělila, co zjistila z policejních protokolů, a přednesla teorii, že bývalý manžel ještě pořádpředstavuje pro Saru Sebastianssonovou značný problém.

Slova se, jak jinak, ujal Alex.

„Mluvila jsi s jejím bývalým manželem?“ zeptal se.

„Jmenuje se Gabriel. Technicky vzato ještě nejsou rozvedení, takže je to vlastně pořád její manžel,“spustila Fredrika. „Ne, nedovolala jsem se mu,“ odpověděla pak. „Bydlí v domku na Östermalmu. Těsněpřed zahájením porady se mi podařilo dovolat se jeho matce, která mi sdělila, že syn je na služební cestě.

Prý je nejspíš celý den v Uppsale. Zkoušela jsem se mu dovolat, ale má vypnutý telefon. Myslím, že má

právo vědět, co se stalo s jeho dcerou, takže jsem mu nechala vzkaz v hlasové schránce.“

„A co jeho soukromí? Žije sám?“ zeptal se Alex, zatímco si dělal poznámky.

„Ještě jsem neměla příležitost se na to zeptat. Ale samozřejmě to zjistím.“

Alex mlčky přemýšlel. Otec, který pravděpodobně opakovaně bil svou ženu, a možná ji dokonce ještě

pořád bije, je v případě zmizelého dítěte nanejvýš zajímavou postavou. Ne-li vůbec nejzajímavější. Tuhle

jednoduchou úvahu potvrzovaly jeho letité zkušenosti i statistiky.

„Jak to mají s péčí o dítě?“ položil další otázku a pohodlně se opřel o židli s rukama za hlavou.

„Podle toho, co říkala Sara Sebastianssonová, se o dceru nikdy nehádali. Ale Lilianina babička sineodpustila jízlivou poznámku, že se její syn s vnučkou nevídá moc často. Měla jsem dojem, že má oživotě svého syna dobrý přehled. Například říkala, že Gabriel byl tenkrát, kdy Saře volal stokrát za noc,cituji‚ celý bez sebe strachy o svou holčičku. Sara prý Lilian někam bez jeho vědomí odvezla a neřekla mu

kam.“

„Takže se o to dítě přece jen hádali,“ konstatoval Alex pomalu. „Existuje sebemenší podezření, že by SaraSebastianssonová lhala? Že by ji manžel nikdy nebil ani neobtěžoval?“

Fredrika rezolutně zavrtěla hlavou.

„Ne,“ zamítla to důrazně. „Nedovedu si představit, jak by to bylo možné. Navíc s tak dobře

zdokumentovanými poraněními.“

„Nepřipadá vám to ale celé nějaké divné?“ zeptal se Peder a úkosem pohlédl na Alexe. Ten přikývl. „Máš pravdu. Něco tady nehraje, jen nemůžu přijít na to co.“

Podíval se na Fredriku.

„Mluvila jsi se Sarou Sebastianssonovou o tom domácím násilí?“

„Ne. Na ta oznámení jsem přišla až tady v kanceláři. Ale večer s ní budu znovu mluvit, tak se jí na to

zeptám.“

Ticho, které nastalo poté, co Fredrika skončila, přerušilo hlasité klapání. Prastará klimatizace produkovala

jen nepatrné množství chladivého vzduchu, zato o to víc rámusila.

„Stejně,“ ujal se opět slova Peder a vyslal k Alexovi prosebný pohled. „Naše nejdůležitější stopa musí býtten otec. Pokud je to tedy tak hrozný člověk, jak tvrdí jeho bývalá manželka.“

Alexovi neuniklo, jak Fredrice při tom náznaku, že by snad Sara Sebastianssonová mohla policii lhát,

ztvrdly rysy.

„To určitě,“ přikývl. „Nehledě na to, co si myslí Sara Sebastianssonová, je otec dítěte podezřelý číslojedna. Alespoň dokud nebudeme mít důvod ho jako podezřelého vyloučit.“

Fredrice se ulevilo. Křečovitě stažená ramena jí trochu poklesla. Alex si už mnohokrát všiml, že když seusmívá a vypadá uvolněně, je vlastně hodně přitažlivá. Jenom škoda, že taková nebývá častěji.

„Souhlas,“ přitakal Alex. „Fredriko, říkala jsi, že Sara Sebastianssonová má novou známost. Mělo by násna jejím příteli něco zajímat?“

„Ještě se mi ho nepodařilo úplně identifikovat. Jmenuje se Anders Nyström, ale znají se tak krátce, žeSara o něm neví nic víc, než v jakém roce se narodil a kde bydlí. Na adrese, kde ho Sara navštěvovala,

nemá hlášený trvalý pobyt, a SIM kartu nemá registrovanou na jméno. Nezvedá telefon a nemá hlasovouschránku.“

„Co si to ta ženská vybírá za chlapy? Jeden ji mlátí a druhého ani pořádně nezná,“ povzdychl si Peder.

Fredrika na něj zůstala civět, rozhodla se však jeho výlev nekomentovat.

Alex jí pokynul, aby pokračovala.

„Když mu Sara dneska z Flemingsbergu volala, dohodli se, že k ní večer přijde, až dá Lilian spát. Kolem

desáté. Volala jsem celkem třem Andersům Nyströmům, kteří se narodili ve stejný rok, který Sara udala.

Ani jeden z nich nebyl trestán. Večer se dozvím víc.“

„Takže se s ním večer uvidíš,“ začal Alex váhavě. Dál se nedostal, neboť Fredrika diskrétně zamávala

rukou.

Alex potlačil povzdech.

„Ano?“ zeptal se trpělivým hlasem.

„A co ta ženská se psem?“ opáčila Fredrika stejně trpělivě.

„Co je s ní?“

Fredrika se zhluboka nadechla.

„Pokud vycházíme z toho, že tu holku unesl její otec, jak do toho pak zapadá ta ženská se psem?“

Alex se poněkud stroze usmál.

„Pokud to dítě unesl její otec, nemůže být ta ženská z Flemingsbergu jen náhoda?“

Alex jí věnoval zkoumavý pohled a rezolutně prohlásil:

„Na tu ženskou z Fleminsgbergu nezapomeneme, Fredriko, ale naší prioritou teď budou jiné informace.

Ověřené.“

Znovu se rozhlédl po ostatních a odkašlal si.

„Rád bych zašel za Sarou Sebastianssonovou s tebou,“ pronesl pak směrem k Fredrice.

Ta překvapeně povytáhla obočí. Peder také zpozorněl, soudě podle toho, jak se napřímil.

„Ne že bych snad pochyboval o tvých schopnostech,“ dodal Alex rychle, „ale řekl bych, že není dobré,

abys na to byla sama. Kdoví, co je ten její nový přítel zač. Myslím, že bude lepší, když tam pojedeme ve

dvou.“

Peder věnoval Alexovi zářivý úsměv, až měl Alex pocit, že snad vstane a poplácá ho po zádech. Jestli sejim nepodaří trochu uklidnit náladu v týmu, bude tohle vyšetřování pěkná fuška.

Fredrika mlčela. Ani nemusela nic říkat. Její kyselý výraz zcela jasně vyjadřoval, co si myslí.

Vtom se ozvalo rázné zaklepání na dveře a vešla Ellen.

„Chci vám jen oznámit, že na ústřednu už začaly chodit tipy,“ informovala je stručně.

„Dobře,“ přikývl Alex. „Dobře.“

Pokud se to dítě brzy nenajde, pomyslel si, bude muset zvážit, zda nemá požádat Státní kriminálku, abyjim pomohla všechny tipy od veřejnosti zpracovat.

Ukončil poradu. Mezi dveřmi se otočil a dodal: „Přestože to nevypadá moc dobře, stejně musím říct, žemám z toho případu celkem dobrý pocit. Řekl bych, že je jen otázka času, než se ta holka najde.“

Jakmile byl balíček hotový, vložil ho Muž do nenápadné papírové tašky a nechal Jelenu v bytě samotnou.

„Vrátím se později,“ prohodil na odchodu.

Jelena se v duchu usmála. Netrpělivě přecházela mezi kuchyní a obývacím pokojem. Schválně se vyhýbalakoupelně.

Měla puštěnou televizi. Ve zprávách se několika krátkými větami zmínili o dítěti, které se dnes ztratilo zvlaku. Jelenu tak málo pozornosti popudilo. Jen počkejte, říkala si. Brzy pochopíte, že tohle není jen takobyčejná zpráva.

Nervózně si pročísla vlasy. Muži by se takové gesto nelíbilo, považoval by ho za známku nedostatečnédůvěry v jeho plánovací a realizační schopnosti. Jenže v sázce toho bylo tolik. Tolik věcí se mohlo

zvrtnout.

Jelena vešla do kuchyně a rozhodla se, že si namaže chleba. Všimla si jich ve chvíli, kdy se chystalaotevřít lednici. Ležely na zemi pod jídelním stolem. Jeleně se rozproudila krev a rozbušilo srdce. Když seshýbla, aby ty maličké spodní kalhotky sebrala ze země, měla pocit, že se jí srdce snad rozskočí.

„Ne. To ne,“ špitla celá vyděšená. „Jak jsem to jen mohla udělat?“

Mozek jako by přepnul do automatického režimu. Dělal to, co bylo potřeba.

Musí se těch kalhotek zbavit, a to hned. Mužovy pokyny byly jasné. Všechno oblečení měla vložit do tohobalíčku. Všechno. Jelena s pláčem na krajíčku zmuchlala maličké kalhotky do kuličky a strčila je do staréigelitové tašky. Modlila se, aby se Muž cestou nezastavil a nezkontroloval, jestli je v balíčku opravduvšechno. Jelena se bleskově vrhla ze dveří a seběhla k popelnicím v přízemí. Dveře jako vždycky zlobily,těžko se otvíraly. Jelena odklopila víko kontejneru a hodila do něj tašku. Cestou zpátky brala schody po

dvou a srdce jí bušilo jako splašené.

Dveře se za ní předtím zabouchly a teď chvíli trvalo, než se trefila klíčem do zámku. Musela se několikrátzhluboka nadechnout, aby tlukot srdce nepřešel v záchvat úzkosti. Konečně se jí podařilo odemknout. Pošpičkách došla ke dveřím do koupelny a několikrát naprázdno polkla. Úleva, kterou pocítila, když otevřeladveře a rozsvítila, se nedala slovy popsat.

Alespoň tady bylo všechno tak, jak mělo být. Holčička pořád ještě ležela nahá ve vaně tak, jak ji tam

nechali.

Peder Rydh roztržitě listoval notýskem. Jen stěží po sobě své poznámky přečetl. Zamával bločkem jakovějířem, aby aspoň na chvíli unikl dusnému vzduchu kanceláře, a oddal se myšlenkám. Život opravdudokáže překvapit tím nejneočekávanějším a nejtragičtějším způsobem, jak dnes na vlastní kůži poznalamatka Lilian Sebastianssonové. Peder však sdílel Alexův názor, že případ snad nakonec bude docela

jednoduchý.

Z myšlenek ho vytrhlo zvonění mobilního telefonu. Když zjistil, kdo mu volá, usmál se. Bratr Jimmy mu

volal minimálně jednou denně.

„Posloucháš mě vůbec?“ zeptal se hlas v telefonu po několika bezvýznamných úvodních replikách.

„To víš, že tě poslouchám,“ odvětil Peder rychle.

Slyšel, jak se bratr tiše zasmál. Znělo to skoro jako tlumené dětské chichotání.

„Kecáš, Pedere. Kecáš. Neposloucháš mě.“

Peder se musel usmát. Ne. Neposlouchal. Alespoň ne tak jako obvykle, když s bratrem mluvil.

„Kdy přijedeš, Peddo?“

„Už brzo,“ slíbil Peder. „O víkendu.“

„To je za jak dlouho?“

„Brzo. Za pár dní.“

Hovor ukončili jako obvykle: Měj se hezky. Dávej na sebe pozor. A taky sliby o tom, že až se sejdou, dajísi spolu marcipánový dort. Jimmyho hlas zněl spokojeně. Druhý den za ním měli přijet jeho rodiče.

„Mohlo se to klidně stát tobě, Pedere,“ nesčetněkrát mu opakovala matka.

Když byl malý, měla ve zvyku pokládat mu ruce na tváře, kdykoli s ním mluvila.

„Z té houpačky jsi klidně mohl spadnout ty.“

Peder si přesně pamatoval na ten den, kdy jeho bratr spadl z velké houpačky, kterou jim otec zavěsilmezi dvě břízy na zahradě. Vybavoval si krev na kameni, o který se Jimmy uhodil, vůni čerstvě posekanétrávy i pohled na Jimmyho ležícího na zemi. Vypadal, že spí. Rozběhl se k němu a chytil ho za hlavičku,která mu hrozivě krvácela.

„Nesmíš umřít,“ křičel Peder a vzpomněl si přitom na králíčka, jehož pár měsíců předtím s pláčem pohřbilina zahradě. „Nesmíš umřít, slyšíš?“

V určitém ohledu byla jeho prosba vyslyšena. Jimmy neumřel. Ale už nikdy nebyl jako dřív. Tělo mu sicerostlo stejným tempem jako Pederovi, avšak uvnitř zůstal navždy dítětem.

Peder znovu otevřel notýsek. Člověk prostě nikdy nemůže vědět, jaká překvapení mu život přichystá. Otom nejspíš věděl víc než většina ostatních lidí. Nejen kvůli tomu, co se v dětství stalo jeho bratrovi, nýbrži kvůli pozdějším, vlastně nedávným, trpkým zkušenostem. Teď na to však raději nechtěl myslet.

Z myšlenek ho vytrhl Fredričin hlas doléhající sem z chodby.

Asi před týdnem se Alex, když byli s Pederem sami, vyjádřil v tom smyslu, že Fredrika pro tuhle práciúplně postrádá takt a cit. Peder by to sám nevyjádřil líp. Fredrika byla, řečeno bez obalu, nemožná kráva.Kromě toho byl Peder toho názoru, že by potřebovala pořádného chlapa, který by jí to občas jaksepatříudělal. O tom se ale před Alexem nezmínil. O takové věci Alex kupodivu vůbec nejevil zájem. Zásadněnemluvil o ničem jiném než o práci. Možná že v budoucnu, až spolu budou pracovat déle, by někdy mohlizajít na pivo. To pomyšlení Pedera lákalo. Jen málo kolegů mohlo pomýšlet na to, že by zašli na pivoprávě s Alexem Rechtem.

Příšerně ho štvalo, že Fredrika nevidí a neuznává Alexovy schopnosti a autoritu. Vysedávala u počítače vtom svém saku (vždycky nosila sako), tmavé vlasy spletené do neuvěřitelně dlouhého rovného copusplývajícího po zádech jako pravítko a tvářila se tak skepticky, až se z toho Pederovi chtělo zvracet.Nemohl vystát její držení těla ani sebevědomý smích, který se jí tu a tam dral z úst. Fredrika prostěnebyla policajt, ale vědátor. Moc přemýšlela a málo jednala. Takhle prostě policista nemůže pracovat.

Peder v duchu zaklel, když si vzpomněl, jak ho Fredrika znovu předběhla s výslechem SarySebastianssonové. Občas litoval toho, že nemůže věnovat práci víc volného času. Soukromé problémy hostály tolik energie, že práce přesčas prostě nepřicházela v úvahu.

Ale co. Alex přece říkal, že se ten Lilianin případ brzy vyřeší. Chlap vylévající si vztek na manželkuprostřednictvím dítěte není nic nového pod sluncem. V tom ohledu není Lilianin případ nijak pozoruhodnýani neobvyklý. Když o tom uvažoval takhle, zdálo se mu hned přijatelnější, že k Saře domů jede místo něj

Fredrika. Možná bylo dokonce dobře, že to dostala na starost ona, protože na rozdíl od Pedera potřebuje

nasbírat zkušenosti.

Co si však Peder odmítal přiznat, bylo to, že ho Fredrika podivným způsobem přitahuje, přestože k nízaujímá kritický postoj. Měla dokonale hladkou pleť a krásně velké modré oči. Modrá barva v kombinaci stmavou pletí a vlasy působila dramaticky. Podle jejího těla by člověk usuzoval, že jí je sotva dvacet, aledržení a pohled prozrazovaly zralou ženu. Stejně jako prsa.

Peder se už několikrát přistihl, že v něm Fredrika vyvolává dost neslušné představy. Měl takovou teorii, že

ze spousty mladých studentek se díky bujarému studentskému životu staly dobré milenky. A Fredrikabyla určitě jednou z nich. Když ji teď viděl, jak prošla po chodbě a přitom automaticky nahlédla k němukanceláře, pevně semkl rty a uhnul pohledem. Přemýšlel, jaké by to asi bylo se s ní vyspat. Nejspíš vůbecne špatné.

V podkrovním bytě ve čtvrti Östermalm trávila Fredrika Bergmanová konec náročného pracovního dne vespolečnosti svého milence. Se Spencerem Lagergrenem se vídali už řadu let. Fredrika jen nerada myslelana to, jak dlouho už se takhle scházejí. Pokud si však na to výjimečně dovolila vzpomenout, došla kzávěru, že první noc spolu strávili, když jí bylo jednadvacet a Spencerovi šestačtyřicet.

Na jejich vztahu vlastně nebylo vůbec nic složitého. V uplynulých letech byla Fredrika střídavě zadaná inezadaná. Když zrovna s někým chodila, vždycky se se Spencerem na čas přestala vídat. Věděla, žespoustě mužů ani žen nedělá problém spát se dvěma lidmi současně. Sama k nim však nepatřila.

Zato Spencer ano, toho si byla dobře vědoma. Spencer a jeho žena Eva se vzali jednoho slunečného dnepřed téměř pětatřiceti lety a Spencer by Evu kvůli jiné ženě nikdy neopustil. Tedy opouštěl ji, ale jen najednu nebo dvě noci v týdnu. Fredrice takový vztah naprosto vyhovoval, ačkoli jí zdravý rozum napovídal,že její milenec je o pětadvacet let starší a taková rovnice nemůže vycházet. Vrozený pragmatismus jí také

našeptával, že pokud by Spencerovi opravdu věnovala svůj život, pokud by se rozhodla s ním žít,netrvalo by dlouho a opět by zůstala sama.

Proto se spokojila se sporadickými schůzkami i s rolí ženy číslo dvě. Na základě stejného principu ji takénijak netrápilo, že se jejich vztah nevyvíjel a nikam neposouval. Spencer Lagergren byl přesně to, copotřebovala. Nebo si to alespoň namlouvala.

„Já to víno snad neotevřu,“ utrousil Spencer se svraštělým čelem a dál bojoval s lahví vína, kterou přinesl.

Fredrika jeho poznámku ignorovala. Věděla, že by ji za nic na světě nenechal otevřít víno. O to se vždycky

staral on, Fredrika zase o hudbu. Oba zbožňovali klasiku. Spencer se ji párkrát snažil přemluvit, aby muněco zahrála na violoncello, které měla stále ještě schované doma, avšak Fredrika vždy odmítla.

„Už nehraju,“ prohlásila stručně, ale nesmlouvavě.

Pak už o tom nemluvili.

„Možná by pomohlo ponořit hrdlo lahve do vlažné vody,“ mumlal si pro sebe Spencer.

Jeho stín sklánějící se nad lahví vína se odrážel v kuchyňských obkladech. Kuchyň byla maličká a Spencertam Fredrice vždycky málem pošlapal nohy. Ale jen málem. Spencer by ženě nikdy nešlápl na nohu, jenobčas pronesl nepříliš taktní poznámky na adresu feministek. Byl však natolik dovedný řečník, že téměřvždy vyšel z diskuze jako vítěz. Oplýval totiž vtipem, srdečností a inteligencí. Díky této kombinaci byl vočích Fredriky i spousty jiných žen velmi atraktivním mužem.

Konečně nad lahví zvítězil. V pozadí tlumeně zněla Chopinova hudba v podání Arthura Rubinsteina.Fredrika se zezadu tiše přikradla ke svému milenci a jemně ho objala. Unaveně si mu opřela hlavu o zádaa čelem spočinula na tom nejznámějším těle na světě.

„Jsi unavená nebo utahaná?“ zeptal se Spencer tiše, zatímco naléval víno. Fredrika se usmála.

Věděla, že on se také usmál.

„Utahaná,“ odpověděla šeptem.

Spencer se k ní otočil a podal jí sklenku vína. Než si od něj vzala skleničku, dotkla se na zlomek vteřiny

čelem jeho prsou.

„Promiň, že jsem přišla tak pozdě.“

Tiše si připili a Spencer si labužnicky vychutnával první doušek. Než Spencera poznala, neměla Fredrika

červené víno zvlášť v oblibě. Teď bez něj nevydržela déle než pár dní. Nebylo pochyb o tom, že ji ten

spořádaný profesor naučil řadě zlozvyků.

Spencer ji něžně pohladil po tváři.

„Já jsem přišel pozdě minule,“ odvětil.

Fredrika se pousmála.

„Jenže teď je jedenáct v noci, Spencere. Zas takové zpoždění jsi minule neměl.“

Z nějakého důvodu, snad to byly výčitky svědomí nebo možná jen únava, vhrkly Fredrice do očí slzy.

„Ale no tak,“ začal Spencer, když si všiml jejích lesklých očí.

„Promiň,“ zamumlala Fredrika. „Nevím, co to se mnou je.“

„Jsi unavená,“ konstatoval Spencer. „Jsi prostě unavená a nesnášíš svou práci. A to je, moje milá,

opravdu špatná kombinace.“ Fredrika si lokla vína.

„Já vím,“ řekla tiše. „Já vím.“

Spencer ji pevně objal kolem pasu.

„Zůstaň zítra doma. Budeme tu spolu.“

Fredrika si tiše povzdychla.

„To nepřipadá v úvahu,“ zavrtěla hlavou. „Pracuju teď na novém případu jedné ztracené holčičky. Protojsem dnes přišla tak pozdě. Večer jsem ještě vyslýchala její matku a nového přítele. Je to hrůza. Až siříkám, že to snad ani nemůže být pravda.“

Spencer si ji přitáhl blíž. Fredrika odložila skleničku a oběma rukama ho objala.

„Chyběls mi,“ pošeptala mu.

Takové doznání bylo sice porušením nepsaných pravidel, ale Fredrika teď na nějaká pravidla neměla sílu.

„Tys mi taky chyběla,“ zamumlal Spencer a políbil ji do vlasů.

Fredrika mu překvapeně pohlédla do očí.

„To je ale náhoda, co?“ usmál se Spencer.

Těsně po jedné hodině ráno se konečně rozhodli, že se pokusí usnout. Spencerovi se to jako obvyklepodařilo bez delší prodlevy. Fredrika tak úspěšná nebyla.

Široká manželská postel stála čelem u delší stěny jednopokojového bytu, který byl jinak zařízen ještědvěma starodávnými koženými křesly a krásným šachovým stolkem. U vchodu do kuchyňky stál také malý

jídelní stůl se dvěma židlemi.

Spencer ten byt zdědil před deseti lety po otci. Od té doby se Fredrika se svým milencem nescházelajinde než tady. Nikdy nebyla u Spencera doma, což bylo ovšem logické. Jinde se setkávali jedině vpřípadě, jestliže Fredrika Spencera diskrétně doprovázela na nějakou zahraniční konferenci.

Měla podezření, že několik Spencerových kolegů o jejich vztahu ví, ale upřímně řečeno jí to bylo úplněukradené. Kromě toho se Spencer mezi ostatními profesory těšil velké vážnosti, takže nikdy nemusel čelitnepříjemným otázkám.

Fredrika se ve Spencerově náručí stočila do klubíčka. Na krku cítila jeho těžký, pravidelný dech. Prstemmu lehce přejela po chlupech na ruce. Nedovedla si představit, že by ho neměla. Dobře věděla, že takové

myšlenky jsou nanejvýš nebezpečné, ale nemohla si pomoct. Přicházely vždy v té nejčernější části noci,když si připadala nejosamělejší.

Opatrně se otočila na záda.

Návštěva u Sary Sebastianssonové byla ve všech ohledech vyčerpávající. Hlavně kvůli samotné Saře,která byla úplně vyvedená z míry. Částečně za to však mohl i Peder. Fredrice neuniklo, jak byl spokojený,když Alex rozhodl, že ji k Saře Sebastianssonové samotnou nepustí. Celý se rozzářil.

„Ne že bych pochyboval o tvých schopnostech,“ podotkl Alex.

Fredrice bylo nad slunce jasné, že přesně v tom je zakopaný pes. Jen proto, že je mladá, bez praktickýchzkušeností s prací u policie, a k tomu ještě ženská, si všichni myslí, že je úplně neschopná. Div že jínevysvětlovali, jak funguje kopírka. Vždycky když si dovolila přijít s nějakou novou tezí, bylo vidět, jak toAlexe rozčiluje.

Jako například s tou ženskou z Flemingsbergu.

Fredrice prostě nešla z hlavy. Podle ní bylo přímo neomluvitelné, že Saru nepožádali o důkladnější popisté osoby a nenechali vyhotovit její portrét. V autě cestou od Sary se Fredrika znovu snažila to témanakousnout, ale Alex ji unaveně přerušil.

„Je úplně jasné, že otec toho dítěte je normální šílenec,“ prohlásil podrážděně. „A nic nenasvědčuje tomu,že by Sara Sebastianssonová měla kolem sebe víc bláznů, kteří by chtěli její dceři ublížit nebo ji unést.

Ani ji nikdo nevydíral nebo tak.“

Fredrika otevřela ústa, aby namítla, že pachatelem klidně může být někdo, s kým se Sara už nestýká nebo

o něm ani neví, avšak Alex ukončil debatu slovy:

„Byl bych rád, kdybys respektovala naše schopnosti a zkušenosti. Unesené děti už hledám desítky let,takže mi věř. Vím, co dělám.“

Poté zavládlo v autě hrobové ticho. Fredrika neviděla důvod v diskuzi pokračovat.

Pohlédla na Spencerův uvolněný obličej. Hrubé rysy, šedivé kudrnaté vlasy. Byl tak hezký, možnádokonce krásný. Už dávno jí přestalo vrtat hlavou, jak může noc co noc tak klidně spát, když podvádísvou ženu. Předpokládala, že to asi bude tím, že si s manželkou žijí každý svůj život a dohodli se na velkémíře osobní svobody. Děti neměli. Nebo možná ani nechtěli mít. Tím si Fredrika nebyla jistá.

Vlastně by jí vůbec nemělo dělat potíže vyjít s Alexem Rechtem. Alespoň ne po čtrnácti letech strávenýchs člověkem, jehož názory na ženy byly jako z poloviny devatenáctého století. S člověkem, který jinenechal otevřít víno. Fredrika se smutně pousmála. Spencer ji ovšem přece jen respektovalnesrovnatelně víc než Alex.

„Co z toho máš? Co tě na něm tak přitahuje?“ ptaly se jí nejmíň stokrát její kamarádky. „Proč se s nímještě vídáš? Vždyť z toho nic nemáš.“

Odpověď na tu otázku se časem měnila. Na začátku jí to připadalo neuvěřitelně napínavé a vášnivé.Zakázané ovoce je oba přitahovalo. Mělo to nádech dobrodružství. Avšak jejich vztah se postupněprohloubil. Měli hodně společných zájmů i stejný pohled na život. Časem se Spencerova blízkost stala veFredričině vesmíru pevným bodem. Dokončovala v té době školu a pendlovala mezi různými městy azeměmi, střídala práce, ale vždycky se měla kam vrátit. K němu. Totéž platilo o jejích více či méněkrátkodobých vztazích. Jakmile nastala katastrofa a domeček z karet se zbortil, vždycky se mohla uchýlitke svému milenci. Spencer měl sice hrdost, ale také nudné manželství. Nebyl však schopen opustit svouženu, která si podle všeho také užívala nejrůznějších dobrodružství.

Fredričina absence partnera se za ta léta stala v její rodině frekventovaným tématem hovorů. Fredrikavěděla, že své rodiče překvapila nejen volbou povolání. Nikdy by si nepomysleli, že ve svém věku budepořád ještě svobodná. Nejvíc ze všech si dělala starosti babička.

„Určitě si taky někoho najdeš,“ utěšovala svou vnučku a hladila ji přitom po ruce.

Teď už to ale dlouho neřekla. Fredrika nedávno oslavila třicáté čtvrté narozeniny a stále byla svobodná abezdětná. Babičku by nejspíš trefil šlak, kdyby věděla, že její vnučka čas od času sdílí lože s profesorem,který jí na fakultě vedl diplomovou práci.

Fredričin tatínek zase tu a tam prohodil něco v tom smyslu, že by možná neměla být tak náročná. Kdodlouho vybírá, přebere. Až to Fredrika pochopí, bude moct na rodinné nedělní obědy chodit s manželem a

dětmi, podobně jako její bratr. Asi rok po třicátých narozeninách, kdy byla pořád ještě nezadaná (nebolisama, jak by řekl její otec), se pro ni tyhle nedělní obědy staly takovou noční můrou, že se jim začalavyhýbat.

Teď Fredrika ležela vedle muže, kterého nejspíš přece jen milovala, a přemýšlela o tom, že kdyby se jínarodilo dítě, Spencer by se jí zřejmě začal stranit. Ne snad, že by pro něj byla nahraditelná, ale v jejichvztahu prostě dítě nemělo místo.

Dlouho o tom spolu nemluvili, avšak po delších úvahách se Fredrika pomalu začala smiřovat s myšlenkou,že možná nestihne najít muže, se kterým by chtěla založit rodinu. Začala proto zvažovat i jiné možnosti.Věděla, že to rozhodnutí nemůže odkládat věčně. Musí se rozhodnout. Buď si pořídí dítě, a to sama, nebozůstane navždy bezdětná. Představa, že by prožila celý život, aniž by poznala, co je mateřství, pro ni byla

překvapivě bolestná. Připadalo jí to nespravedlivé a nepřirozené.

Měla tedy na výběr z několika možností. Ta nejméně schůdná byla vysadit antikoncepci, a až byotěhotněla, postavila by Spencera před hotovou věc. Poněkud schůdnější jí přišlo zajet do Kodaně akoupit si mateřství na klinice umělého oplodnění. Jako nejlepší varianta jí ale připadala adopce.

„Tak prostě vyplň ty papíry a pošli je,“ prohlásila před pár měsíci Fredričina kamarádka Julia. „Vždycky ztoho pak můžeš vycouvat a říct, že ses ukvapila. Máš moře času si to v klidu promyslet. Víš, jak dlouhotrvá, než projdeš všemi testy? Začni radši hned.“

Fredrice ta rada napřed připadala neuvěřitelně lehkomyslná. A navíc by to byla svým způsobemkapitulace. Žádost o adopci by znamenala, že se nadobro vzdává všech nadějí na založení normálnírodiny. Copak je na tom opravdu tak špatně?

Odpovědi se jí dostalo nedávno, kdy jí Spencer celý den nebral telefon. Nebyl k zastižení v práci ani na mobilu. Když se jí neozval dvacet čtyři hodin, začala Fredrika obvolávat okolní nemocnice a zjistila, že ležína kardiologickém oddělení Univerzitní nemocnice v Uppsale. Prodělal těžký infarkt a museli mu voperovat

pacemaker. Fredrika celý týden proplakala a uvědomila si, co je v životě podstatné. Několik dní natoodeslala žádost o adopci.

Lehce políbila Spencera na čelo. Usmál se ze spaní. Fredrika mu úsměv opětovala. Zatím mu ještě neřekla

o svých plánech osvojit si holčičku z Číny. Vždyť má moře času, jak povídala její kamarádka.

Těsně před usnutím ji napadla ještě jedna otázka: A co Lilian? Jestlipak má také moře času? Nebo jsoujejí dny sečteny?

Středa

Televizní moderátorka mluvila tak rychle, že Noře ta zpráva málem unikla. Bylo časně ráno a její byt setopil ve tmě. Svítila jen televizní obrazovka, ale jelikož měla Nora stažené žaluzie, byla si téměřstoprocentně jistá, že z ulice není nic vidět.

To pro ni bylo velmi důležité. Věděla, že je odsouzena k doživotní nejistotě a strachu, byla si však takévědoma určitých maličkostí, které mohly její osud poněkud vylepšit. Jednou z nich byla právě minimálníviditelnost. Nora používala krycí osobní údaje a doma zásadně nerozsvěcovala. Měla velmi úzký okruhpřátel a jen sporadicky se stýkala se svou babičkou. K telefonátům používala výhradně telefonní budky, ato navíc v cizích městech. V tom byla její práce příhodná – často jezdila na služební cesty.

Tu zprávu zaslechla, právě když si v kuchyni mazala chleba. Dveře lednice měla otevřené. Uvnitř lednicebyla žárovka, takže nemusela rozsvěcovat nikde jinde.

Hlas moderátorky prořízl ticho a dostihl Noru ve chvíli, kdy zápasila s kráječem na sýr.

„Z vlaku na trase Göteborg–Stockholm se včera ztratila šestiletá dívka,“ odříkával monotónní hlas. Policiežádá všechny cestující, kteří cestovali vlakem vyjíždějícím z Göteborgu v 10:50, i ty, kteří se zdržovali v

okolí stockholmského hlavního nádraží kolem…

Nora upustila kráječ na sýr a vrhla se k televizi.

„Panebože,“ zašeptala a cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Takže už to začalo.

Dodívala se na zbytek zpráv, pak televizi vypnula a svalila se na pohovku. Slova, která právě slyšela,pomalu jedno za druhým pronikala do jejího vědomí. Postupně skládala celé věty – ozvěny z doby, na

kterou se ze všech sil snažila zapomenout.

„Ve vlaku, Panenko,“ šeptala ta ozvěna. „Nemáš tušení, co všechno jsou lidi schopni zapomenout vevlaku. A jak jsou ostatní nevšímaví. Ti, co nic nezapomněli, co jen někam cestují. Vlakem se totiž cestuje,Panenko. A člověk, který cestuje, si ničeho nevšímá. Je slepý.“

Nora zůstala sedět na pohovce, dokud nepocítila hlad a nevzpomněla si na chleba, který si před chvílíobložila. Teprve teď dospěla k rozhodnutí. Znovu pustila televizi a přepnula ji na teletext. V krátké zprávě

o zmizelém dítěti našla telefonní číslo na přímou policejní linku a uložila si ho do mobilu. Zavolá tam. Alesamozřejmě z telefonní budky.

Opatrně vyhlédla zpoza žaluzií ven na ulici. Kdyby jen konečně přestalo pršet.

Alex Recht se probudil těsně po šesté. Téměř o hodinu dřív, než mu měl zazvonit budík. Opatrně, aby nevzbudil manželku, vylezl z postele a vyplížil se do kuchyně uvařit si první ranní kávu.

Dům toho časného rána zaplavovalo světlo, ale slunce už se schovalo za velká mračna a nevypadalo to,že by chtělo vylézt. Zatímco Alex odměrkou sypal kávu do filtru kávovaru, potichu si povzdychl. Opravdusi nevzpomíná, že by kdy zažil horší léto. Do začátku dovolené mu zbývá už jen pár týdnů. Jestli se počasí

neumoudří, bude moct rovnou zůstat doma.

Nedůvěřivě otevřel dveře na zahradu a konstatoval, že ještě nezačalo pršet. Rychle tedy zamířil keschránce pro ranní noviny. Za chůze je rozložil a podíval se na titulní stránku. Zaradoval se, když uviděltitulek oznamující zmizení Lilian Sebastianssonové. „Pohřešovaná šestiletá holčička…“ Výborně. Dokonce ivýznamnější deníky tedy stihly tu zprávu uveřejnit v dnešním vydání.

Alex si vzal kávu a noviny a úzkou tmavě modrou předsíní se vydal do pracovny. S nápadem vymalovatúzkou chodbu na tmavě modro přišla jeho manželka Lena. Alex si nebyl jistý, zda to je dobrý nápad.

„Nemyslíš, že malé prostory se tmavými barvami ještě opticky zmenší?“ zeptal se pochybovačně.

„To je možné,“ připustila Lena. „Ale bude to krása, uvidíš.“

Alex pochopil, že na takový argument není co říct, a vzdal to. Malování si vzal na starost jejich syn. Lenaměla pravdu. Předsíň vypadala krásně. A ještě stísněněji. O tom však nepadlo ani slovo.

Alex se posadil ke svému psacímu stolu do obrovského kancelářského křesla, které zdědil po otci, a nikdyby se ho nevzdal. Spokojeně pohladil opěrku na ruce. Kromě toho, že bylo křeslo krásné, bylo navíc ipohodlné. Brzy spolu oslaví třicetileté výročí. Třicet let. To je pěkně dlouhá doba. Tak dlouho není ani

ženatý.

Alex se opřel o opěradlo a zavřel oči.

Připadal si unavený a nevyspalý. Poprvé po několika letech ho dnes vyděsily noční můry. Rád by to sicesvedl na mizerné počasí, ale věděl, že za tím bude něco jiného.

Alex si byl dobře vědom toho, že si za svou dlouhou policejní kariéru vysloužil téměř legendární pověst.Podle svého názoru zaslouženě. Na stole se mu vystřídalo tolik případů, že je ani nedokázal spočítat.Většinu z nich dříve či později vyřešil. Sice ne sám, ale často vyšetřování velel. Stejně jako teď. Jenžeposlední dobou začínal cítit, jak se na něm ty roky ve službě podepsaly. Diskutovalo se o tom, že by sevěk odchodu do důchodu mohl policistům snížit na šedesát jedna let. Alex to nejdřív považoval zapitomost, ovšem postupem času změnil názor. To poslední, co policejní sbor potřeboval, byli staří unavení

dědci. Potřebovali novou krev.

Za ta léta se Alex setkal s tolika zoufalými lidmi, že si ani všechny nepamatoval. Zatím poslední z nich

byla Sara Sebastianssonová, přestože ta své zoufalství ještě nedala najevo. Ovládala se natolik, až toAlexovi přišlo divné. Ne že by snad pochyboval o tom, že ji uvnitř sžírá strach a stesk po dítěti, alenavenek nedávala nic znát. Jako by si snad myslela, že pokud by si byť na jednu jedinou vteřinu přiznalastrach, svět by jí zmizel pod nohama a dcera by byla navždy ztracená. Pokud Alex věděl, zatím dokonceještě ani nezavolala svým rodičům.

„Zavolám jim zítra, jestli se do té doby Lilian nevrátí,“ řekla mu.

Teď bylo ráno a Lilian se stále ještě nenašla. Alex se podíval na svůj mobilní telefon. Žádné zmeškané

hovory, žádné nové zprávy.

Pokud šlo o zmizelé děti, byla statistika poměrně příznivá. Drtivá většina dětí se v pořádku našla. Dřívenebo později. Později ale málokdy znamenalo déle než den nebo dva. Jako třeba ten klučina loni naEkerö. Alex ten případ dostal na starost právě proto, že mu za jeho kariéru prošel rukama bezpočetpodobných případů. Asi pětiletý chlapeček utekl z rodinné chaty, zatímco se jeho rodiče hádali, a běžel

tak daleko, že pak netrefil zpátky.

Našli ho spícího pod smrkem asi deset kilometrů od místa zmizení, což už bylo za hranicí původněodhadované vzdálenosti, kterou by tak malé dítě mohlo urazit. Ráno ho zavezli zpátky k rodičům aposlední, co Alex na odchodu zaslechl, byla pěkně ostrá hádka rodičů o to, čí vinou se jim kluk ztratil.

Existovaly však samozřejmě i horší případy. Případy, kdy bylo dítě vystaveno takovým hrůzám, že ačkolise nakonec našlo, už nikdy nebylo jako dřív. Vždycky když se nějaké dítě ztratilo, si Alex vzpomněl napřípad jedné holčičky, kterou pohřešovali několik dní, až ji nakonec nějaký pozorný řidič našel v příkopu usilnice. Odvezli ji do nemocnice, kde strávila víc než týden v bezvědomí. Nikdy nedokázala říct, kdo jiunesl ani co se jí vlastně stalo. Ačkoliv to ostatně ani nebylo potřeba. Druh a rozsah jejích poranění jasněsvědčil o tom, co to bylo za zrůdu. Lékaři, psychologové i rodiče sice dělali všechno, co bylo v jejichsilách, aby byla zase v pořádku, ale žádné léky ani slova nedokázaly zacelit rány na její duši.

Z holčičky vyrostla labilní a rozpolcená dívka, která se neustále dostávala do konfliktu s okolím, a to jakdoma, tak ve škole. Propast mezi ní a okolním světem se stále prohlubovala. Ani nedokončila středníškolu. V necelých osmnácti utekla z domu a začala šlapat chodník. Policie ji opakovaně vozila domů krodičům, avšak dívka vždycky znovu utekla. V necelých dvaceti letech se předávkovala heroinem. Alex sivzpomněl, že když se tu zprávu dozvěděl, rozplakal se.

Včera večer měl nutkavou potřebu promluvit si se Sarou Sebastianssonovou osobně. Proto tam jel sFredrikou. Měl takové tušení, že Fredrika to nejspíš pokládá za důkaz nedůvěry v její schopnosti. To bylasamozřejmě do jisté míry pravda, ale hlavním účelem jeho návštěvy bylo zjistit, jak na něj SaraSebastianssonová bude působit. Potřeboval nejen fakta, nýbrž i pocity. A to se mu opravdu podařilo.

Nejdřív měli Alex s Fredrikou Saru Sebastianssonovou chvíli jen pro sebe, než přišel její nový přítel Anders

Nyström. Z jeho osobních údajů nic nezjistili, avšak Fredrika ho radši přece jen krátce vyslechla vkuchyni, zatímco Alex se Sarou pokračovali v hovoru v obývacím pokoji.

To, co se Alex dozvěděl, ho nanejvýš znepokojilo.

Sara neměla žádné nepřátele. Nebo alespoň o žádných nevěděla.

Na druhou stranu to však vypadalo, že nemá ani moc přátel.

Přiznala se, že ji bývalý manžel bil, ale tvrdila, že to skončilo a že by ji ani ve snu nenapadlo, že by jídceru unesl on. Proto dnes taky před Fredrikou o domácím násilí radši pomlčela. Nechtěla je prý zbytečně

zavést na falešnou stopu.

Tomu Alex ani v nejmenším nevěřil. Co nejjasněji, ačkoli zase ne arogantně paní Sebastianssonovévysvětlil, že jí nepřísluší hodnotit vyšetřovací teorie policie. Hlavně však nevěřil tomu, že ji její bývalýmanžel už nechal na pokoji. Po chvíli přesvědčování mu Sara konečně ukázala předloktí, které zakrývaladlouhými rukávy. Fredrika měla pravdu. Její paže vykazovaly zřetelné známky fyzického násilí. Na levémpředloktí měla velkou, ostře ohraničenou a zřejmě velmi bolestivou ránu. Kůže měla červeno-oranžovoubarvu a Alex si všiml zbytků prasklých puchýřů. Nebylo pochyb o tom, že se jedná o popáleninu.

„Těsně než jsem od něj odešla, mě popálil žehličkou,“ pronesla Sara bezvýrazně a prázdné oči upíralaAlexovi přes rameno.

Alex ji opatrně uchopil za ruku a tichým, ale přesvědčivým hlasem řekl:

„Tohle musíte nahlásit, Saro.“

Sara Sebastianssonová pootočila hlavou a pohlédla mu zpříma do očí.

„Nebyl tady.“

„Prosím?“

„Copak jste nečetl ta oznámení? Nikdy tu není, když k tomu dojde. Vždycky se najde někdo, kdo mudosvědčí, že byl někde jinde.“

Pak opět stočila pohled za Alexe.

Alexe její rány velmi znepokojily. K jeho veliké nelibosti se bývalý manžel Sary Sebastianssonové celý

večer neozval. Dvakrát za den poslal k jeho domu hlídkový vůz, ale posádka nahlásila, že v domě je stále zhasnuto a nikdo neotvírá. Fredrika slíbila, že se zítra opět spojí s matkou Gabriela Sebastianssona a takézavolá k němu do práce. Někdo přece musí vědět, kde je.

Když Alex ráno seděl ve starém křesle po dědečkovi, vřelo to v něm vzteky. Během svéhopětapadesátiletého života se naučil, že existují určitá pravidla, která se prostě musejí dodržovat. Jakotřeba nebít ženy a děti. Nebo nelhat. Anebo pečovat o starší lidi.

Když si vzpomněl na ty popáleniny, celý se otřásl.

Jak může být někdo schopný něčeho takového? Jak může někdo takhle ublížit blízkému člověku?

Alexe rozčilovala atmosféra politické korektnosti, která teď ve Švédsku vládla. Nikdo nemluvil o ničemjiném než o násilí mužů na ženách. Jiné, ač stejně zaobalené formulace byly naprosto nemyslitelné. Jeden

Alexův kolega se například na jedné policejní konferenci vyjádřil, že tendence přistěhovalcůnerespektovat zákony, nařízení a pravidla stojí naši společnost obrovské peníze. Málem kvůli tomu přišel o

práci. Podle těch nahoře byla jeho slova nebezpečná, protože mohla mít za následek obecný názor, ževšichni přistěhovalci chtějí žít na okraji společnosti, kde nemusejí respektovat společenská pravidla. A takto přece není.

Ne, přemítal Alex. Tak to opravdu není. A ne všichni muži také bijí své ženy. A ne všichni rodiče bijí svéděti. Někteří muži jsou prostě takoví. Jenže těch je menšina. Pokud by na to člověk nepamatoval, problém

by se nikdy nevyřešil.

Včera večer už Alex neshledal důvod svolávat další poradu vyšetřovacího týmu. Cestou od SarySebastianssonové jen zavolal Pederovi a informoval ho o situaci. Alex nebyl hloupý ani naivní. Věděl, žePeder má téměř dětinskou potřebu dokazovat své schopnosti. Až se Alex trochu obával, aby to nemělonegativní vliv na jeho úsudek v kritických situacích. Na druhou stranu ale nechtěl brzdit Pederovo přímo

vzorové pracovní nadšení a energii, kterou sršel.

Neškodilo by, kdyby trochu nadšení občas projevila i Fredrika, pomyslel si suše.

Mrkl na hodinky. Za chvíli bude sedm. Měl by se obléct a vyrazit do města. Bydlení na ostrově Resarönemá chybu. Tak blízko, a přitom dostatečně daleko od centra. Vilu by za nic na světě nevyměnil. Byl toopravdu super kauf, jak se vyjádřila jeho milovaná žena Lena, když dům před lety kupovali. Alex vstal atmavě modrou chodbou se vrátil do kuchyně. O chvíli později vlezl do sprchy. Do okenní tabulky právězačaly bubnovat první kapky deště.

Vlak z Göteborgu do Stockholmu jezdí skoro každou hodinu. Rodiče Sary Sebastianssonové se rozhodli jet

vlakem, který vyjíždí z Göteborgu už v šest ráno. Nebyla to jejich první neplánovaná cesta ze západníhopobřeží na východní, ale tahle měla bezpochyby zatím nejzávažnější důvod. Už několikrát museli Sařinirodiče rychle opustit domov i práci, aby se postarali o Lilian, zatímco se jejich dcera zotavovala z následků

domácího násilí. Okamžitě poté, co Gabriel Sebastiansson na svou ženu poprvé vztáhl ruku, se odmítli sezetěm stýkat. Všemi možnými prostředky se snažili dceru přesvědčit, aby ho opustila. Prosili ji, aby sepřestěhovala zpátky na západní pobřeží, Sara však odmítala. Prý nedopustí, aby jí Gabriel takovou měrouzasahoval do života. Z Göteborgu odešla před patnácti lety a návrat nepřichází v úvahu. Její život je teďve Stockholmu.

„Ale Sárinko,“ rozplakala se její matka. „Co když tě zabije? Mysli přece na Lilinku. Co by s ní bylo, kdybytě zabil?“

Sara se však proti matčiným slzám obrnila a trvala na svém.

Byla to chyba?

Když se Sara onoho rána, druhý den po Lilianině zmizení, posadila k jídelnímu stolu, v duchu se ptala, zda

se tenkrát nedopustila chyby s nedozírnými následky. Že by Lilian opravdu unesl Gabriel? Je pravda, žedokázal být až neuvěřitelně krutý. Sice ne přímo k Lilian, ale jeho krutost ji několikrát zasáhla nepřímo,když ji občas z nevinného spánku vytrhl křik a bolest její matky. Jednou Lilian dokonce vstala z postýlky as pláčem se vydala tam, odkud hluk přicházel.

Sara si ten výjev jasně vybavuje. Ležela právě na zemi neschopná vstát. V boku ji bodalo, ještě pořádcítila jeho kopance. Gabriel se nad ní skláněl celý rudý vzteky. Do toho se ozval Lilianin hlásek:

„Maminko. Tatínku.“

Gabriel se konsternovaně otočil.

„Copak, copak?“ zašeptal. „Tatínkova holčička ještě nespinká?“

Rychle prošel kuchyní, vzal dcerku do náruče a odnesl ji zpátky do jejího pokoje.

„Maminka jenom upadla, miláčku,“ slyšela Sara jeho slova. „Jenom si musí chvilku odpočinout a hned

bude zase v pořádku. Chceš, aby ti tatínek přečetl pohádku na dobrou noc?“

Sara kdysi absolvovala úvodní kurz psychologie a věděla, že většina mužů, kteří bijí své ženy, zpětně

projevuje lítost. Gabriel k nim však nepatřil. Nikdy se neomluvil, nikdy nedal najevo, že to, co dělá, by

mohlo být nenormální nebo snad špatné. Místo toho se na její rány a modřiny díval s tak neskrývaným

opovržením, že by se Sara nejraději propadla do země.

Dnes ráno neměla daleko k totálnímu vyčerpání. První noc bez Lilian jí připadala neúnosně dlouhá.

„Pokuste se usnout,“ radil jí včera Alex Recht. „Vím, že se to snáz řekne, než provede, ale to nejlepší, co

teď můžete pro Lilian udělat, je zachovat si chladnou hlavu. Musíte být silná. Až se vrátí, bude potřebovat

odpočatou maminku, která se o ni postará.“

Sara se k těm slovům upnula. Snažila se usnout, připravit se na dceřin návrat. Stále dokola si opakovala

Alexovu větu: „Až se vrátí…“ Ne jestli se vrátí, ale až se vrátí.

Jen co si lehla do postele, uvědomila si, že udělala velkou chybu, když Anderse poslala domů.

Možná měla pocit, že kdyby zůstal, byla by to vůči Lilian zrada, jako by snad jeho přítomnost snižovala

pravděpodobnost, že se dcera v pořádku najde. Ve dvě hodiny ráno už to nevydržela a zavolala rodičům.

Otec nejprve nic neříkal, Sara slyšela jen jeho dech.

Pak chraplavě prohlásil: „Věděl jsem, že o jednu z vás přijdu. Tohle nemohlo dobře dopadnout.“

Po těchto slovech Sara upustila telefonní sluchátko a s pláčem se zhroutila v kuchyni na podlahu. Nehty

zoufale zaryla do parket.

„Lilian, Lilinko,“ vyrážela ze sebe.

Z telefonního sluchátka, které leželo opodál na zemi, slyšela vyděšený hlas svého otce.

„Hned přijedeme, Sárinko. Jak nejrychleji to půjde. Oba.“

Teď Sara pevně svírala hrnek s kávou. Byla ráda, že i navzdory špatnému počasí se brzy rozednívá.Nespala dohromady ani hodinu. V duchu se ujišťovala, že to přece ještě neznamená, že je špatná matka.Vždyť příliš starostlivá matka je lepší než matka, které na dětech vůbec nezáleží, nebo ne? Vlastnímyšlenky ji zaskočily. Copak existuje nějaká hranice, jak moc smí člověka zasáhnout ztráta vlastníhodítěte? To snad ne.

Ticho přerušil pronikavý zvuk zvonku. Sara chvíli předtím vypnula rádio. Zprávu o zmizení její dcery hlásilijak v televizi, tak v rozhlase. Slova televizní moderátorky jí nejprve připadala jako veliká hřejivá peřina.Někomu tam venku na ní záleželo. Někdo jí chtěl pomoct ztracenou dceru najít. Ale po třetí či čtvrtézpravodajské relaci ji ta hřejivá peřina náhle začala dusit. Stále dokola jí připomínala Lilianinunepřítomnost, jako by na to snad mohla zapomenout.

Znovu se ozvalo zazvonění.

Sara se zamyslela. Letmý pohled na hodinky jí prozradil, že co nevidět bude deset. Před hodinou mluvila s

policií, informovali ji o vývoji situace. Stále nic nového.

Sara opatrně přiložila oko ke kukátku ve dveřích doufaje, že to bude Fredrika Bergmanová nebo AlexRecht. Policie to však nebyla. Za dveřmi stál nějaký muž, zřejmě pošťák, protože v rukou držel balíček.

Sara Sebastianssonová překvapeně otevřela dveře.

„Paní Sebastianssonová?“ zeptal se muž.

Přikývla. Pomyslela si, že musí vypadat příšerně unaveně a zničeně.

„Mám tu pro vás zásilku,“ řekl muž a podal jí balíček. „Do vlastních rukou. Můžete mi to podepsat?“

„Aha,“ kývla Sara, podepsala se a váhavě převzala balíček. „Tak děkuju.“

„Není zač,“ usmál se muž. „Hezký den.“

Na to Sara neodpověděla. Zamkla dveře a opatrně balíčkem zatřásla. Byl lehký, mohl vážit sotva několikset gramů a nijak nechrastil. Velikostí připomínal DVD přehrávač. Sara ho nejistě obracela v rukou amarně hledala jméno odesílatele.

„Kdyby se stalo cokoliv neočekávaného, musíte okamžitě kontaktovat policii,“ kladl jí včera večer na srdce

Alex Recht. „Musíte nám všechno hlásit, paní Sebastianssonová. Kdyby vám někdo volal nebo u vászvonil. Je to sice nepravděpodobné, ale existuje možnost, že Lilian někdo unesl a třeba se s vámi budechtít spojit.“

S balíčkem v rukou proto Sara přemýšlela, jestli by neměla hned zavolat na policii. Každou chvíli by mělidorazit její rodiče. Možná by na ně měla počkat.

Snad z nedostatku spánku anebo ze zoufalství a zvědavosti se Sara Sebastianssonová nakonec rozhodla,že balíček otevře sama. Opatrně ho položila na kuchyňský stůl vedle mobilu.

Jen co ho otevře, zavolá Alexi Rechtovi nebo Fredrice Bergmanové. Pokud k tomu ovšem bude mít důvod.Třeba si jen něco objednala a zapomněla na to.

Sloupla izolepu, která přidržovala víko krabice. Dlouhými nehty uchopila víko ze stran a nadzdvihla ho.Objevila se malá polystyrenová srdíčka. Spousta polystyrenových srdíček. Sara svraštila čelo. Co to má

sakra být?

Opatrně srdíčka odhrnula. Chvíli jí trvalo, než pochopila, co vidí. Očima hledala nějakou souvislost. Vlasy.Záplava polodlouhých vlnitých kaštanově hnědých vlásků. Sara se jich zaraženě dotkla prsty, čímž odhalila

to, co bylo pod nimi. V tu chvíli jí došlo, čí vlasy to drží v ruce, a z úst se jí vydral zvířecí křik. Když ochvíli později dorazili její rodiče, stále ještě křičela. Teprve poté, co zavolali policii a sanitku, přešel jejíochraptělý křik v zoufalý vzlykot. Přehrada, kterou si tak zručně vystavěla na obranu před stáleneovladatelnějším pocitem paniky, se náhle protrhla. Čím si tohle zasloužila? Co proboha komu udělala?

Rodiče Sary Sebastianssonové zburcovali policii v devět hodin ráno. Telefon zvedla Fredrika, kteráokamžitě informovala Alexe Rechta. O několik minut později seděli v autě a závratnou rychlostí se blížili kbytu Sary Sebastianssonové. Ke svému údivu si Fredrika před odchodem stačila všimnout, jak Pederanaštvalo, že telefon zvedla právě ona.

Jakmile onu papírovou krabici s odporným obsahem odeslali do Státní kriminalistické laboratoře vLinköpingu, vrátili se Alex s Fredrikou na stanici. Ticho, které panovalo v autě cestou ze Södermalmuzpátky na Kungsholmen, jim oběma skýtalo alespoň chabou útěchu. Ze Západního mostu se jim naskytlvýhled na téměř podzimně pošmourný Stockholm. Ve vodě rozprostírající se před nimi se odrážela těžkámračna, která se v noci přihnala nad hlavní město a barvila vodu do šeda, což výhled činilo ještě méněpřitažlivým než jindy.

Alex si odkašlal.

„Prosím?“ zeptala se Fredrika.

Alex zavrtěl hlavou.

„Já jsem nic neříkal,“ odpověděl tiše.

Alex si o sobě myslel, že ho jen tak něco nezaskočí, ale to, co právě viděl, ho šokovalo. Případ, kterýzpočátku vypadal jako obyčejný bolestný rozchod dvou dospělých spojený se sporem o dítě, náhle nabralúplně jiný, nejasný směr. Temnou atmosféru ještě umocňoval hysterický pláč Sary Sebastianssonovénaplňující celý byt, který ke všemu dokreslovaly plačtivé výkřiky její matky nabádající dceru ke klidu.

Alexovi bylo na první pohled jasné, že Sara Sebastianssonová je ve stavu, kdy se sama neuklidní. Rozhodl

se proto nejdřív ze všeho vyčkat příjezdu sanitky, a teprve poté, co paní Sebastianssonová dostalauklidňující injekci, si osobně prohlédl obsah krabice.

Soudě podle její reakce předpokládal, že vlasy zřejmě patří Lilian. Nebo tak alespoň vypadaly. To však sjistotou potvrdí až v laboratoři. Pod vlasy leželo všechno oblečení, které na sobě Lilian včera měla: zelenásukýnka po kolena, bílé tričko s růžovo-zeleným potiskem na prsou, a dokonce i dvě gumičky do vlasů. Znějakého důvodu chyběly jen kalhotky.

Alexovi se při pohledu na oblečení udělalo špatně. To tedy znamená, že Lilian někdo svlékl. Nic se munehnusilo tak jako zneužívání malých dětí.

Na oblečení nebyly žádné stopy krve. Nebo alespoň ne viditelné. Přesně to však samozřejmě určí až veStátní kriminalistické laboratoři, kde se zaměří i na jiné tělní tekutiny.

Alex dobře věděl, co ten balíček znamená. Někdo chce Saru Sebastianssonovou k smrti vyděsit. A souděpodle její hysterické reakce se mu to opravdu podařilo. Později se jí musejí podrobně vyptat na okolnostidoručení balíčku. Teď to však s ohledem na její stav nepřicházelo v úvahu.

Musíme počkat, říkal si Alex. Musíme být trpěliví.

Svíral volant tak pevně, div že ho nerozmačkal.

„Dozvěděla ses něco od kolegů jejího manžela?“ zeptal se Fredriky.

Fredrika sebou trhla. „Ano i ne.“

Posadila se zpříma. Dnes ráno mluvila se zaměstnavatelem Gabriela Sebastianssona. „Jeho šéf mi řekl, že Gabriel Sebastiansson je od pondělka na dovolené, ale že neví kde.“

Alex tiše hvízdl.

„To jsou mi věci. Že své bývalé ženě nic neřekl, co? Mají spolu přece dítě. A nepovídala náhodou jehomatka, že je na služební cestě?“

„To je fakt,“ přikývla Fredrika. „Nebo alespoň tvrdila, že jí to syn řekl. Popravdě to nepůsobilo mocvěrohodně.“

Alex svraštil čelo.

„Jak to myslíš?“

„Sice říkala, že jel na služební cestu, ale to přece vůbec nemusí být pravda. Myslím, že svého syna milujetak, že by kvůli němu klidně lhala.“

Alex se zamyslel. Blížili se k policejní stanici a Fredriku napadlo, že pokaždé, když někam jede se svýmimužskými kolegy, řídí oni. Nejspíš i to se dalo vysvětlit tím, že na rozdíl od nich nechodila na policejní akademii a neměla za sebou léta strávená v hlídkovém voze. Zřejmě ji tudíž považovali za mizernouřidičku.

„Zajeď k ní. K jeho matce,“ přikázal jí Alex stroze a úplně zapomněl ocenit, že Fredrika vůbec poprvépřipustila, že se také řídí nejen rozumem, nýbrž i citem. „Nejdřív ale svolám krátkou poradu,“ dodal.

„Dobře,“ souhlasila Fredrika.

Vjeli do podzemních garáží a úzkou chodbou pokračovali dál do jejich útrob.

„Ještě pořád si myslíš, že tu holčičku unesl její otec?“ zeptala se Fredrika tiše, obávajíc se, aby se Alexznovu nerozčilil, že zpochybňuje jeho pracovní hypotézy. „Copak by otec oholil vlastní dceři vlasy a poslal

je její matce?“

Při té otázce se Alexovi vybavila popálenina od žehličky, kterou měla Sara Sebastianssonová na předloktí.

„Chceš říct, že normální otec by něco takového neudělal, co?“ opáčil suše. „Jenže Gabriel Sebastiansson

není normální otec.“

Peder Rydh cítil frustraci. Telefonát rodičů Sary Sebastianssonové překvapil celý vyšetřovací tým. A

zrovna ve chvíli, kdy situace nabírala nové obrátky, s Alexem na místo jako na potvoru vyrazila Fredrika.

Peder zatím dál vyhodnocoval podněty od veřejnosti. Připadalo mu nedůstojné a neuvěřitelně otravnémarnit čas něčím, co se mu v porovnání s novým výslechem Sary Sebastianssonové jevilo tak nedůležité.

Na pomoc měl analytika Matse Dahlmana ze státní kriminálky, o jehož vypůjčení zažádal ihned po rannímtelefonátu. S Matsovým praktickým počítačovým programem to šlo mnohem lépe. Hovory mohli snadnofiltrovat. Například vypustit všechny, kde neseděly časové údaje. Mohli tak třeba automaticky zavrhnoutvšechny, kteří uvedli, že Lilian Sebastianssonovou viděli na nádraží ve tři čtvrtě na dvě. V tu dobu bylaLilian ještě ve vlaku. Pak to ale začalo být složitější. Jedna paní, která jela stejným vlakem jako Sara sLilian, si všimla malého podsaditého muže, který po nástupišti nesl spící dítě. Ovšem jestliže měl pachatelčíslo bot 46, nejspíš moc malý nebyl. Naopak. Pokud tedy ta stopa měla s Lilianiným zmizením vůbecněco společného.

Peder se opřel o opěradlo kancelářského křesla a rezignovaně vzdychl. Měl za sebou další neveselou noc.Včera přišel domů až v deset hodin večer, přestože si předsevzal, že bude z práce chodit dřív. Ylva sedělav kuchyni a pila čaj. Sice strávila celý den doma, ale stejně byla unavená. To Pedera vytočilo, až se musel

přemáhat, aby jí neřekl něco neomaleného nebo nepříjemného. V duchu si stále opakoval stejnoumantru jako posledních deset nebo jedenáct měsíců.

Je prostě unavená a nemocná. Za to přece nemůže. Musím na ni být hodný, třeba se to pak zlepší. Horšíuž to stejně být nemůže.

Peder si až do loňského roku užíval života plnými doušky, a to po všech stránkách. Zastával názor, že je-li

člověk zdravý a daří se mu, má skoro povinnost být stále v dobré náladě. Každý den se těšil do práce.Užíval si začátek kariéry, miloval svou manželku a těšil se na rodinu, kterou spolu čekali. Byl prostě povšech stránkách sebevědomý, nekomplikovaný, pozitivně smýšlející a harmonický člověk. Veselý aotevřený. Alespoň podle vlastního mínění.

Obrat však nastal ve chvíli, kdy Ylva porodila dva chlapečky, dvojčata. Život, jak ho Peder znal, zmizel vnenávratnu. Děti museli na čas umístit do inkubátoru a Ylva se ponořila do nekonečné tmy zvanépoporodní deprese. Pederův život se od základů změnil. Náhle se smrskl jen na nechuť a smutek, léky anemocenskou, neustálé telefonáty a doprošování se matky, jestli by jim nemohla děti hlídat častěji.Nekonečné a depresivní dny ještě navíc provázela absolutní absence sexu. Pederovi jeho instinkt

napovídal, že takovýhle život si nevybral a že si ho ani nezaslouží.

„Ylva je tak deprimovaná, že nemá na fyzický kontakt s vámi chuť,“ vysvětlil Pederovi postarší lékař.„Musíte být trpělivý.“

Což Peder opravdu byl. Snažil se brát Ylvu jako nemocnou, pořád dokola si opakoval, že za to nemůže.Bylo to podobné, jako když myslíval na Jimmyho. Veškeré domácí práce teď zastávali Peder a jeho matka.

Ylva prospala celé září, říjen i listopad. Prosinec proplakala, s výjimkou Štědrého dne, kdy se kvůli rodinětrochu vzchopila. V lednu se cítila o něco lépe, ale Peder musel být ještě pořád trpělivý. V polovině únoraznovu upadla do deprese, což jí vydrželo asi měsíc. V březnu se to konečně začalo obracet k lepšímu.Jenže to už bylo málem pozdě.

V březnu totiž velitelství södermalmské policie, k níž tehdy Peder patřil, uspořádalo velký jarní večírek, pokterém skončil v posteli s kolegyní Piou Nordhovou. Bylo to úžasné a osvobozující. Tak vzrušující azakázané. A absolutně neomluvitelné. A přece to podle Pederova názoru bylo naprosto pochopitelné.

Nikdy neměl tak strašné výčitky svědomí jako po oné noci. Avšak s tím, jak se Ylvin stav postupnězlepšoval a dny se prodlužovaly, si Peder pomalu začal odpouštět. Po takovém pekle, jaké si prožil, sipřece zasloužil trochu fyzického potěšení. V tom ho ostatně utvrzovalo i těch pár kolegů, kteří o jehotajemství věděli. Bylo přece úplně přirozené, že se vyspal s někým jiným. Nemělo by se to sice stávat moc

často, ale občas na tom nebylo nic špatného. Takovýhle život si přece Peder nezasloužil. Vždyť mukrucinál nebylo ještě ani pětatřicet. Takže se s Piou sešel znovu. Co na tom, když už se to jednou stalo.

Protože ovšem Pia po nějaké době vyrukovala s otázkou, zda hodlá opustit svou ženu, přerušil s níveškeré kontakty. Copak se úplně pomátla? Opustit manželku kvůli jedné sexuchtivé kolegyni? Nemá anipáru, co je v životě důležité, řekl si Peder a rozešel se s ní prostřednictvím esemesky.

Krátce nato dostal novou pracovní nabídku. Odešel od městské policie a stal se kriminalistou vevyšetřovacím týmu legendárního Alexe Rechta. Nová práce ho zcela pohltila. Ylva navíc začala k Pederově

nelíčené radosti mluvit o životě, který je čeká na podzim, až si Peder vybere své dva měsíce rodičovskédovolené, a pak, až kluci začnou chodit do jeslí. Poslední týden v květnu odjela celá rodina na Mallorcu,kde se spolu poprvé po deseti měsících pomilovali. Věci se pomalu začaly vracet do starých kolejí. Nebo si

to alespoň Peder myslel.

„Musíš být opatrný. Nespěchej na ni,“ varovala ho matka. „Je ještě pořád přecitlivělá.“

Peder už měl na jazyku, že Ylvu stále nepoznává, ale týden na Mallorce mu vlil do žil novou naději. Ylvase pomalu zase začínala podobat ženě, kterou si vzal. O románku s Piou Nordhovou se jí nezmínil. Říkalsi, že by tím všechno jen pokazil. A navíc si přece nemá co vyčítat.

Teď byla polovina července. Od dovolené na Mallorce uběhly dva měsíce a Peder si zatím nevymazal Piinočíslo pro případ, že by byl opět nešťastný. Doufal sice, že už ho nebude muset použít, ale jistý si tím

nebyl.

V některých chvílích se prostě nedokázal smířit se svou životní situací a všechno na něj padalo. Ten večer,kdy se poprvé vyspal s Piou, byl jedním z nich. A včerejší večer taky.

„To jsi byl tak dlouho v práci, jo?“ zeptala se ho po příchodu podezřívavě Ylva.

Peder ztuhl. Co to má sakra znamenat? Ona mu bude něco vyčítat?

„Jo. Hledáme jedno ztracené dítě.“

„Slyšela jsem to ve zprávách,“ odvětila Ylva a vzhlédla od hrnku s čajem. „Nevěděla jsem, že je to tvůjpřípad.“

Peder si vzal z lednice pivo a z kredence vyndal skleničku.

„Ztratilo se teprve dneska odpoledne. Kdy jsem ti to měl asi tak říct?“

Naléval si pivo do skleničky a lahev ho přitom studila do ruky.

„Mohl jsi aspoň zavolat,“ utrousila Ylva.

Pedera se zmocnil vztek.

„Vždyť jsem ti volal,“ zavrčel a lokl si piva.

„To jo. V šest,“ namítla Ylva unaveně. „A teď je deset. Copak nechápeš, že jsem o tebe měla starost?“

„To jsem nevěděl, že tě tak zajímá, kde jsem,“ utrousil Peder suše, avšak okamžitě svých slov zalitoval.

Občas, když býval unavený, mu to prostě ujelo. Přes okraj sklenice se setkal s Ylviným pohledem a viděl,jak jí do očí vhrkly slzy. Zvedla se a odešla.

„Sakra, Ylvo, promiň,“ zavolal za ní polohlasně. Polohlasně, aby nevzbudil děti, a promiň, aby jí spravilnáladu. Potřeby ostatních byly vždycky přednější než potřeby vlastní.

Když si na to teď ráno vzpomněl, zmocnila se ho úzkost a výčitky svědomí. Vůbec nechápal, jak se tovčera večer mohlo tak zvrtnout. Vždyť jí volal, že se zdrží. Později nezavolal znovu jenom proto, abynáhodou neprobudil děti. Nebo si to alespoň namlouval.

Byla to příšerná noc. Děti se s brekem vzbudily a nakonec to dopadlo tak, že si je s Ylvou museli vzít ksobě do postele. Peder usnul s jedním synem v náručí. To ho alespoň trochu uklidnilo.

Včera večer cestou domů z práce doufal, že Ylva bude ještě vzhůru a bude mít chuť na sex. Jak mohl býttak naivní? Od té doby, co se vrátili z Mallorcy, na něj měla chuť jen jednou. Pedera to tížilo natolik, že otom nedokázal mluvit skoro ani s nejbližšími kamarády v sauně, kde se scházeli každý čtvrtek večer po

florbalovém tréninku.

Vždyť je to ponižující, říkal si Peder. Nemoct spát s vlastní ženou.

Peder nebyl člověk, který by se nechal ponižovat. To prostě nepřipadalo v úvahu.

Když se s Ylvou před šesti lety seznámil, překypovala životem. Tehdy by ho ani ve snu nenapadlo, že by ji

někdy mohl podvést. Ale dá se tomu vůbec říkat podvod, když s vámi vlastní žena rok odmítá spát? Rokbyl přitom pro Pedera setsakra dlouhá doba.

Ylvo, co se to jen s tebou stalo?

Číslo Pii Nordhové ho pálilo v telefonu.

Kdyby jí zavolal a byl milý, kdyby nějak naznačil, že ten nešťastný rozchod byla jeho chyba, určitě bysouhlasila s dalším setkáním. Peder se protáhl. Ten celibát už mi fakt leze na mozek, usoudil. A navíc městrašně frustruje. Malé rozptýlení by mi určitě prospělo, i po pracovní stránce.

Nejistými prsty vytáhl z kapsy telefon. Až po několika zazvoněních se ozval Piin hlas:

„Haló?“

Chraplavý hlas, hezké vzpomínky. Šílené vzpomínky. Peder bleskově zavěsil. Ztěžka polkl a rukou sipročísl vlasy. Vzpamatuj se, nakazoval si v duchu. Teď není čas na to, abys znovu ztratil kontrolu nad

životem. To nesmíš dopustit.

Rozhodl se radši zavolat Jimmymu a zeptat se ho, jak se má.

Vtom se ve dveřích objevila Ellenina hlava.

„Volal Alex. Prý máš rozeslat fotku té holky médiím. Ještě ji nedostali.“

„Jasně,“ přikývl Peder a narovnal se.

Když Alex Recht po návštěvě u Sary Sebastianssonové svolal druhou poradu, cítil stoupající nervozitu.Kromě otisku boty, který technici zajistili ve vlaku, neměli k dispozici žádné jiné důkazy. Alex jen doufal,že balíček, který teď zkoumají v laboratoři, jim napoví víc.

Zároveň ho ta zásilka děsila. Bylo to tak rafinované a promyšlené, až to nebylo normální. O co tu vlastně

jde? uvažoval.

„Fredriko, pokus se dostat z Gabrielovy matky všechno, co ví,“ nařídil jí stroze.

Fredrika rezervovaně přikývla a cosi si poznamenala do notýsku. Alex by se vůbec nedivil, kdyby jednohodne přišla na poradu vyzbrojená diktafonem.

„Ten balíček úplně mění situaci,“ pokračoval Alex. „Teď víme jistě, že Lilian nezmizela náhodou anidobrovolně. Někdo ji unesl. Někdo, kdo zná její adresu a evidentně chce ublížit její matce. Zatím…“

Alex si odkašlal.

„Zatím jsme nemohli vyslechnout Saru Sebastianssonovou, ale při včerejším rozhovoru s ní nevyplynulo,že by kromě bývalého manžela měla ještě nějaké jiné nepřátele. Dokud nebudeme mít k dispozici jiné

informace, budeme vycházet z teorie, že Lilian unesl její otec.

Alex vrhl pohled na Fredriku, která zarytě mlčela.

„Nějaké otázky?“

Nikdo se neozval, jenom Peder se neklidně vrtěl na židli.

„A co tipy od veřejnosti?“ obrátil se na něj Alex. „Máme něco použitelného?“

Peder zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odpověděl váhavě a pošilhával přitom po analyticích ze státní kriminálky, kteří s nimi seděli u

jednoho stolu. „Zatím nemáme nic konkrétního. Sice nám volá dost lidí, ale řekl bych, že naplno se to

rozjede, až se ta fotka dostane do novin a do televize.“

Alex přikývl.

„Poslals jim ji?“

„Jasně,“ odvětil Peder rychle.

„Fajn,“ zamumlal Alex. „Fajn. Někdo přece musel něco vidět. Neříkejte mi, že by si vůbec nikdo ve vlaku

ničeho nevšiml.“

Zhluboka se nadechl a pokračoval:

„O tom balíčku ale média informovat nebudeme. Dovedete si představit ten poprask, kdyby se novináři

dozvěděli, že té holčičce někdo ostříhal vlasy?“

Chvíli bylo ticho. Ozývalo se jen chroptění a supění klimatizace.

„Tak jo,“ ujal se znovu slova Alex. „Další poradu svolám odpoledne, až se Fredrika vrátí od matky Gabriela

Sebastianssona. Zajeď tam sama. Mám takový dojem, že ta ženská bude sdílnější, než kdyby tam od náspřijela celá delegace. Pedere, ty budeš dál sledovat informace od veřejnosti a budeme doufat, že se námbrzo ozvou z laboratoře ohledně toho balíčku. Taky zavolej do té firmy, co ho doručila. Dál jsem požádal

Sařiny rodiče, aby mi sepsali seznam lidí, se kterými se Sara stýkala. Třeba by někdo z nich mohl tušit,kde by mohl být Gabriel Sebastiansson. Je toho hodně. Dneska si moc neodpočineme.“

Porada byla rozpuštěna a tým se rozutekl na všechny strany. V zasedací místnosti zůstala pouze

asistentka Ellen, která si psala poznámky.

Teprve když se Fredrika Bergmanová posadila s otevřeným atlasem do auta, zjistila, že matka GabrielaSebastianssona bydlí v Djursholmu. Drahé vily, rozlehlé zahrady a snobské polibky na tvář. Fredrika sipomyslela, že manžel Sary Sebastianssonové zřejmě pochází z úplně jiného prostředí než jeho žena.

V duchu si shrnula ranní události. U svých kolegů postrádala řád a systematičnost. Pochopitelně jíneuniklo, jak je Alex schopný a uznávaný policista. Byla si plně vědoma toho, že má bohaté dlouholetézkušenosti, které sama postrádala. Vyjádřeno bez obalu však Fredrika pohrdala jeho neschopnostípřijímat nové podněty. Týkalo se to zejména situací, jako byla tahle, kdy na sebe jednotlivé nitky případuprostě nenavazovaly. Fredrika nezaznamenala žádné konkrétní pokusy, že by se je její kolegové snažilibuď propojit, anebo, kdyby to opravdu nešlo, je zavrhli. Jednoduše (a možná zcela mylně) usoudili, žemalou Lilian unesl její otec, a že jí tudíž nehrozí žádné větší nebezpečí. Teď už si navíc mohli být naprosto

jisti, že nezmizela jen tak náhodou. Jak tedy sakra mohl Alex úplně ignorovat to, co se stalo na nádraží

ve Flemingsbergu?

A jak mohl krucinál na poradu přizvat analytika ze státní kriminálky a ani ho nepředstavit? Když o němAlex mluvil s Fredrikou a Pederem, vyjadřoval se o něm jako o tom analytikovi. Bylo to tak nevychované,až se Fredrika málem červenala hanbou. Příště to bude muset vzít do vlastních rukou a sama se mu představit, jestliže to není schopen udělat nikdo jiný.

Fredrika si to sice jen nerada připouštěla, ale Alex se k ní choval jinak než k ostatním. Nejspíš proto, že je

žena. A navíc bezdětná. Už vůbec nemluvě o tom, jak se jí ostatní straní kvůli její akademické minulosti.V tom ohledu měla alespoň něco společného s tím analytikem.

Během jízdy ji napadlo, že by zavolala Spencerovi, ale vzápětí ten nápad zavrhla. Přece jí naznačil, že byse možná mohli znovu vidět už o víkendu. Radši ho tedy nebude rušit v práci, aby pak na ni měl čas.

„Vždyť se vídáte, jen když se mu to zrovna hodí,“ rozčilovala se několikrát její kamarádka Julia. „Kdy jsimu naposledy zavolala ty a jen tak spontánně, jako to dělá on, jsi mu navrhla, že byste se mohli vidět?“

Takové řeči lezly Fredrice na nervy. Vždyť to bylo tak jednoduché: Spencer byl ženatý, ona svobodná. Má

na výběr, a buď to akceptuje, nebo ne. Ale pokud ano, pak se všemi důsledky. Jako například, žeSpencer pro ni bude vždycky nedostupnější než ona pro něj. Kdyby to nedokázala akceptovat, musela byse poohlédnout po jiném milenci a příteli. Pro Spencera ovšem platilo totéž. Kdyby se nedokázal smířit stím, že Fredrika má čas od času vztah s jiným mužem, a pak se k němu vždycky vrátí, museli by to uždávno ukončit.

Nedává mi všechno, říkala si Fredrika, jenže zrovna teď nikoho jiného nemám, takže mi to stačí.

Jejich vztah byl možná nekonvenční, zato však praktický. A vždycky spolu jednali na rovinu. Ani jednohoto neponižovalo ani nezesměšňovalo. Byl to oboustranný obchod, ze kterého ani jeden z nich nevycházeljako poražený. A to, jestli byl někdo z nich vítěz, nechtěla Fredrika blíže analyzovat. Dokud po něm její

srdce toužilo, poslouchala ho.

Zastavila na kraji štěrkové cesty před domem. Na schodech už stála postarší žena, zřejmě matka GabrielaSebastianssona, a posunkem jí naznačovala, aby stáhla okénko.

„Buďte tak hodná a zaparkujte tamhle.“ Dlouhým štíhlým prstem blahosklonně ukázala na místo mezidvěma auty, která jí nejspíš patřila.

Fredrika zaparkovala podle instrukcí a vystoupila na štěrkovou cestu. Nadechla se vlhkého vzduchu aucítila, jak se jí oblečení lepí na tělo. Než došla těch pár metrů k Teodoře Sebastianssonové, automatickyse kolem sebe rozhlédla. Zahrada byla v porovnání s ostatními zahradami, které cestou míjela, skutečněvelká. Skoro připomínala park. Trávník byl až pronikavě zelený a dokonale sestříhaný jako na golfovémhřišti. Zahrada byla obehnána zdí. Jediná přístupová cesta, kterou Fredrika viděla, byla brána, jíž předchvíli projela. Přepadl ji pocit uzavřenosti a nepřátelskosti vůči příchozím. Hned za domem se tyčily vysoké

stromy, jejichž jméno Fredrika neznala. Z nějakého důvodu si nedokázala představit, že by si v jejichkorunách kdy hrály nějaké děti. O kousek dál stál hlouček krásných ovocných stromů a ještě dál, poblíž

místa, kde zaparkovala, se rozkládal obrovský skleník.

„V létě vystačíme v podstatě jen s domácí zeleninou,“ pronesla starší dáma, jako by odpovídala naotázku, která se Fredrice zřejmě zračila ve tváři při pohledu na skleník.

„Manželův otec byl blázen do zahradničení,“ dodala, když Fredrika přišla blíž.

Fredriku cosi v ženině hlase zarazilo. Teodora Sebastianssonová mírně ráčkovala a její hlas zněl jakoozvěna, což se vůbec nehodilo k její malé postavě.

Fredrika došla až ke schodům, napřáhla ruku a představila se:

„Fredrika Bergmanová, vyšetřovatelka.“

Paní Sebastianssonová měla nečekaně pevný stisk ruky, stejně jako její bývalá snacha.

„Teodora Sebastianssonová,“ opáčila a neznatelně povytáhla koutky úst.

Fredrika si všimla, že její štíhlý obličej vypadá při úsměvu starší.

„Jste moc hodná, že jste si na mě udělala čas,“ podotkla Fredrika.

Teodora Sebastianssonová přikývla stejně blahosklonně, jako když Fredrice předtím ukazovala místo kzaparkování. Úsměv zmizel a s ním i vrásky.

Fredrika si všimla, že Teodora Sebastianssonová je asi stejně vysoká jako ona sama. Tím však veškerápodoba končila. Paní Sebastianssonová měla dlouhé šedivé vlasy pečlivě vyčesané do upjatého drdolu natemeni hlavy. Oči měla ledově modré, stejně jako její syn na pasové fotografii z policejního registru.

Teodora Sebastianssonová dokonale ovládala řeč svého těla a ruce měla sepjaté na břiše, kde sejednoduchá blůza smetanové barvy setkávala s šedou sukní. Blůzu oživovala pod malou špičatou bradoujen brož. V uších měla žena malé perly.

„Snad chápete, že mám o svou vnučku velkou starost,“ pronesla Teodora Sebastianssonová takneosobně, že ji Fredrika ani nemohla brát vážně. „Udělám vše, co bude v mých silách, abych byla policii

nápomocná.“

Napřáhla ruku a jednoduchým pokynem pozvala Fredriku dovnitř. Ta třemi hbitými kroky vystoupala poschodech a vkročila do prostorné haly. Za zády uslyšela, jak za ní Teodora Sebastianssonová rozhodnýmpohybem zavřela dveře.

Na malou chvíli zavládlo absolutní ticho. Fredrice okamžik trvalo, než si její oči přivykly na tlumenéosvětlení v hale bez oken. Když se tak stalo, připadala si Fredrika, jako by se náhle ocitla v muzeu zpřelomu devatenáctého a dvacátého století. Turisté ze zámoří by jistě neváhali za návštěvu této vilyzaplatit menší jmění. Pocit, že se nachází v jiném století, se ještě umocnil poté, co paní Sebastianssonováuvedla Fredriku do společenské místnosti. Každičký detail: vzor tapety, lišty, štuky na stropě, nábytek,obrazy i lustr byly vybrány s nevídanou pečlivostí tak, aby měl člověk pocit, že se v tomto domě zastavilčas.

Fredrika byla jako u vytržení. Nepamatovala si, že by kdy viděla něco podobného. Dokonce ani u těchnejsnobštějších známých svých prarodičů se s ničím takovým nikdy nesetkala.

Teodora Sebastianssonová pozorovala Fredričinu fascinaci interiérem se špatně skrývaným potěšením.

„Můj otec mi odkázal obrovskou sbírku porcelánu, mimo jiné i ty porcelánové panenky, které vidíte nanejvyšší poličce,“ zaráčkovala, když si všimla, jak Fredrika vykulenýma očima hledí na vysokou vitrínuumístěnou na čestném místě hned vedle nádherného černého křídla.

Fredrika si okamžitě vzpomněla na svou matku. Věděla, že by stačilo jen zavřít oči a v mžiku by se ocitlazpátky před Neštěstím a viděla by sebe sama, jak sedí u křídla po matčině boku.

„Slyšíš tu melodii, Fredriko? Slyšíš, jak nám tančí v uších?“

Paní Sebastianssonová sledovala Fredričin pohled a prsty přejela po křídle.

Nesmím ztratit kontrolu nad situací, pomyslela si Fredrika. Musím se ujmout iniciativy. Kdybych se sem

nevnutila, vůbec bych tu teď nebyla.

„To bydlíte v tak velkém domě sama?“ zeptala se.

Teodora Sebastianssonová se suše zasmála.

„Ano. A o nějakém domově důchodců nechci nikdy ani slyšet.“

Fredrika se pousmála a odkašlala si.

„Jsem tu proto, že nemůžeme najít vašeho syna.“

Teodora Sebastianssonová nehnula brvou. Pak se náhle otočila a zeptala se:

„Mohu vám nabídnout šálek čaje?“

Fredrika opět přestala být pánem situace.

Peder Rydh se snažil dělat nejméně deset věcí najednou, a tak mu jeho práce připadala ještě chaotičtější,

než ve skutečnosti byla. Díky razítku na balíku, který kdosi poslal Saře Sebastianssonové, se mu podařilovypátrat firmu, jež jí balíček doručila. Pln očekávání se spěšně vydal do nenápadné kanceláře firmy, kteráse stejně jako policejní stanice nacházela na ostrově Kungsholmen. Někdo ze zaměstnanců přece muselten balíček přijmout, takže by jim mohl poskytnout popis odesílatele.

Jeho naděje se však rychle ukázaly jako plané.

Balíček kdosi předešlého večera doručil do sídla firmy až po pracovní době, a k tomu anonymně.Zaměstnanci ho našli ráno ve schránce, která byla otevřená nonstop. Fungovalo to tak, že odesílatel nabalík přilepil obálku s penězi, adresou a časem, kam a kdy má být zásilka doručena. Kamera nad

schránkou byla bohužel už delší dobu mimo provoz, tudíž nebylo možné odesílatele identifikovat. Obálku s

penězi a adresou samozřejmě zajistili a odeslali novou expresní dodávkou do Státní kriminalistickélaboratoře, Peder však pochyboval, že na ní najdou nějaké stopy vedoucí k pachateli.

V duchu zaklel a vyrazil zpátky na stanici vyzvednout Alexe. Chtěli znovu navštívit Saru

Sebastianssonovou.

Vtom mu zavolala Ylva. Její hlas zněl nervózně a chtěla si promluvit o tom, co se stalo včera večer. Pederjí vysvětlil, že má zrovna práci, ale slíbil, že zavolá později. Její telefonát ho naštval a znepokojil.Najednou si byli tak cizí. Jako by ani nežili spolu, nýbrž každý v jiném světě. Občas měl pocit, že majíspolečné jen děti.

Když přijeli k Saře Sebastianssonové, spala a nebylo možné ji vzbudit. Lékař, kterého k ní ráno přivolali, jípíchl poměrně velkou dávku analgetik. Peder ji ze strany pozoroval, jak leží v posteli. Bledý obličej mělaorámovaný zacuchanými zrzavými vlasy. Zpod peřiny vykukovala ruka pokrytá letními pihami. Na druhéruce měla velikou, napůl zhojenou ránu. Na lýtku modřinu. Zlo hýří barvami, pomyslel si Peder unaveně.

Alex zatím v kuchyni tiše rozmlouval se Sařinými rodiči, kteří mu barvitě líčili krutost bývalého zetě. Alex si

poznamenal jména osob, jejichž výpověď by mohla být pro policii přínosná. Byl to krátký seznam. Sarabyla vinou svého manžela dost osamělá.

„Přišla kvůli němu skoro o všechny přátele,“ stěžovala si její matka. „Prakticky žádní jí nezbyli.“

Pan a paní Sebastianssonovi je také varovali před Sařinou tchyní. Sice se s ní setkali jen jednou, nasvatbě, ale to nic neměnilo na jejich dojmu: „Za syna by položila život,“ povzdychl si Sařin otec. „Nemá to v hlavě úplně v pořádku.“

Peder si vzal seznam jmen a telefonních čísel, který jim Sařini rodiče sepsali s pomocí dceřina mobilníhotelefonu. Cestou zpátky na Kungsholmen začal Peder jednotlivé lidi obvolávat. Reakce těch, kterým se

dovolal, byla pokaždé stejná: Panebože už zase? Opravdu je to tentokrát tak zlé, že jim volá policie? Co jíten šílenec zase provedl? Ne, nikomu z nich se neozval, nikdo netušil, kde by mohl být.

„Ale zkuste si promluvit s jeho matkou,“ poradil jim jeden muž, který dřív býval dobrým přítelem Sary i

Gabriela.

Peder zastrčil telefon do kapsy a pomyslel si, jak si asi vede Fredrika.

„Upřímně řečeno jsem si myslela, že si můj syn najde jinou dívku,“ prolomila Teodora Sebastianssonováticho, které nastalo poté, co Fredrika Bergmanová přijala pozvání na kávu.

Fredrika se zájmem nadzdvihla obočí nad šálkem kávy, který si právě přihnula k ústům.

Paní Sebastianssonová upřela pohled kamsi za Fredriku. Ta na okamžik pocítila pokušení sedemonstrativně ohlédnout, ale místo toho jen znovu usrkla kávu, která byla příliš silná, zato všaknaservírovaná v tak krásném šálku, že by kvůli němu její babička neváhala prodat vlastní vnoučata.

„Chápejte,“ pokračovala paní Sebastianssonová poněkud váhavě. „Vkládali jsme do Gabriela určiténaděje. Asi jako všichni rodiče. Ovšem dost brzo nám dal najevo, že chce jít vlastní cestou. Nejspíš protosi vybral právě Saru.“

Distingovaně upila ze šálku a položila ho zpět na stolek. Fredrika se opatrně zeptala:

„Co vlastně víte o jejich vztahu?“

O vteřinu později si uvědomila, že udělala chybu. Teodora Sebastianssonová se, pokud to vůbec bylomožné, ještě více napřímila.

„Chcete tím říct, jestli jsou mi známy ty odporné lži, které o Gabrielovi šíří moje snacha? Ano, o tom vím.Ostatně myslím, že o tom už jsem se zmínila po telefonu.“

Fredrika měla na výběr ze dvou možností. Buď z toho musí vycouvat, nebo její návštěva brzy skončí.

„Chápu, že je to citlivé téma,“ spustila Fredrika přeskakujícím hlasem, „jenže tohle je velice závažnýpřípad a…“

Paní Sebastianssonová ji přerušila tím, že se naklonila přes stolek, který stál mezi nimi, a probodla

Fredriku ocelovým pohledem.

„Lilian je moje vnučka. Ne vaše, ale moje. Je spolu s Gabrielem to nejdražší, co mám, a teď zmizela.Myslíte…, skutečně si myslíte, že mi musíte vysvětlovat závažnost situace?“

Fredrika se zhluboka nadechla a přinutila se neuhnout pohledem, přestože cítila, jak se třese.

„Vaše starosti o vnučku nikdo nezpochybňuje,“ pronesla klidným hlasem, který ji samotnou překvapil.„Jen bych byla ráda, kdybyste mi mohla odpovědět na pár otázek. Moc bych ocenila, kdybyste se snažila s

námi spolupracovat.“

Na okamžik se odmlčela a pak Teodoře Sebastianssonové pověděla o balíčku, který její snacha ránodostala. Když skončila, zavládlo v místnosti téměř hrobové ticho a poprvé od začátku své návštěvy mělaFredrika pocit, že řekla něco, co starou paní skutečně zasáhlo.

„Netvrdíme,“ pokračovala Fredrika, „že s tím má váš syn něco společného. Ale opravdu si s ním musímepromluvit. Nemůžeme ani nechceme ignorovat informace, které máme o jeho manželství se Sarou. Takého nemůžeme škrtnout ze seznamu podezřelých osob, dokud si s ním nepromluvíme.“

Žádný takový seznam sice neexistoval, avšak Fredrika byla se svým projevem spokojená. Pokud jí

Teodora Sebastianssonová dosud nevěnovala pozornost, pak nyní se situace změnila.

„Jestli víte, kde váš syn je, máte dobrou příležitost nám to říct,“ dodala.

Teodora Sebastianssonová pomalu zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odpověděla po chvíli tak tiše, že jí Fredrika sotva rozuměla „Nevím, kde je. Vím jenom, že měl jet na

pár dní na služební cestu. To říkal v pondělí, když jsme si telefonovali. Domluvili jsme se, že sem sLilinkou přijdou na večeři, až se s ní Sara vrátí domů. Neustále to nebohé dítě někam vláčí.“

Fredrika ji pozorovala.

„Chápu,“ přikývla a sama se také naklonila přes stůl. „Problém je ale v tom,“ pousmála se, „že Gabrielův

šéf tvrdí, že váš syn má od pondělka dovolenou.“

Uviděla, jak Teodora Sebastianssonová zbledla, a srdce jí poskočilo vzrušením.

„Takže se nabízí otázka, proč by měl lhát vlastní matce?“ pokračovala sametovým hlasem.

Narovnala se.

„Jestli nám ovšem nechcete říct ještě něco.“

Teodora Sebastianssonová dlouhou chvíli mlčela a pak prohlásila:

„Gabriel mi nikdy nelže. Odmítám uvěřit tomu, že by mi mohl lhát. Tedy pokud by se k tomu sám

nepřiznal.“

Pevně semkla rty a do obličeje se jí pomalu vrátila barva. Pak Fredriku znovu probodla pohledem.

„Doufám, že stejně důkladně vyšetřujete i Lilianinu matku,“ sykla a oči se jí zúžily.

„V takovýchto případech samozřejmě prověřujeme celou rodinu,“ odvětila Fredrika stroze.

Teodora Sebastianssonová sepjala ruce na stole a nasadila křivý, povýšený úsměv.

„Moje milá,“ pronesla přísně. „Byla by velká chyba, kdybyste si na tu počestnou Saru neposvítili.“

Fredrika se opět narovnala.

„Jak už jsem povídala, prověřujeme všechny, kdo…“

Paní Sebastianssonová zdvihla ruku a skočila jí do řeči:

„Věřte mi. Vy i vaši kolegové byste si ušetřili spoustu času, kdybyste se zaměřili na známé, které si Sara

vodila domů.“

Fredrika nereagovala, a tak paní Sebastianssonová pokračovala:

„Možná to nevíte, ale dovolím si tvrdit, že můj Gabriel byl k Saře až moc shovívavý.“ Mlaskla tak, že by to

Fredrika při vší snaze nedokázala napodobit.

„Strašně ho ponižovala,“ pokračovala stará paní a oči se jí k Fredričině údivu zalily slzami.

Pohlédla z okna na zataženou oblohu a rychle si otřela koutky očí. Když se opět podívala na Fredriku, byla

celá bledá vzteky.

„A k tomu ty ohavné lži. Jako by si s ní Gabriel nevytrpěl dost. Ještě mu ničila život řečmi o tom, že ji

bije.“ Náhle se zajíkla smíchem, až sebou Fredrika trhla. „Jestli tohle není zlo, tak co tedy?“

Fredrika zaraženě přihlížela divadlu, které jí stará paní připravila.

„Věděla jste, že to Sara hlásila na policii a že její poranění zdokumentoval lékař?“ zeptala se.

Teodora Sebastianssonová se na okamžik zarazila a potom spustila další lamentaci.

„Jistě,“ odvětila a věnovala Fredrice kamenný pohled, jako by ta otázka byla zbytečná a netaktní.

„Některému z jejích tajných milenců zřejmě došla trpělivost.“

Paní Sebastianssonová se naklonila přes stůl a vzala hrnek kávy, které se Fredrika sotva dotkla.

„Snad pochopíte, že mám na práci i jiné věci,“ prohlásila omluvně. „Takže pokud nemáte další otázky…“

Fredrika vytáhla z náprsní kapsy vizitku a položila ji na stůl.

„Můžete mi kdykoliv zavolat.“

Teodora Sebastianssonová mlčky přikývla, obě však dobře věděly, že nikdy nezavolá.

V tmavé vstupní hale se Fredrika zeptala:

„Má Gabriel u vás doma nějaké věci?“

Paní Sebastianssonová sevřela ústa.

„Jistěže. Tohle je i jeho domov. V patře má svůj pokoj.“

Než však Fredrika stačila zareagovat, pokračovala:

„Ale pokud nemáte povolení k domovní prohlídce, žádám vás, abyste můj dům okamžitě opustila.“

Fredrika spěšně poděkovala a vyšla ze dveří. Teprve když stála na schodech a stará paní se za ní chystala

dveře zavřít, si vzpomněla, na co se ještě chtěla zeptat:

„Mimochodem, jaké má váš syn číslo bot?“

Ellen Lindová měla jedno tajemství. Byla čerstvě zamilovaná. A z nějakého důvodu ji kvůli tomu hryzalosvědomí. Někde tam venku, pomyslela si, když pohlédla ven z okna, drží nějaký šílenec v zajetí malé dítěa jeho matka zatím doma na Södermalmu prožívá peklo. Ellen měla taky děti. Její dceři bylo necelýchčtrnáct a synovi dvanáct. Už několik let na ně byla sama a nedokázala by vyjádřit slovy, co pro niznamenají. Občas, když si na ně vzpomněla, jako třeba teď, ji i pouhé pomyšlení na ně zahřálo u srdce.Nic jim nechybělo. Někdy, ačkoli ne moc často, se v jejich spokojeném životě mihl otec dětí. Ellen trpělivě

čekala na to, až budou její děti dost velké na to, aby pochopily, jak velkou chybu jejich otec udělal, kdyžje opustil. V tomhle věku však byly schopné se jen radovat, kdykoli se jim náhodou ozval. Ptaly se všakna něj čím dál tím míň a Ellen neuniklo, že při těch občasných setkáních ho přestaly zpovídat, kde byl aproč jim několik týdnů nebo měsíců nezavolal.

Od jedněch společných známých se Ellen dozvěděla, že už má zase novou přítelkyni, která mu dost rychlea možná ne úplně plánovaně porodila dítě. Ellen při tom pomyšlení zaskřípala zuby. Proč si sakra pořizujedalší děti, když se neumí postarat ani o ty, které už má?

Ze všeho nejvíc však Ellen myslela na svou novou lásku. Seznámili se zcela nečekaně díky jejímu zájmu oakcie a podílové fondy. V práci se ještě nesetkala s nikým, kdo by její zálibu sdílel, zato však měla několik přátel, kteří jí ochotně radili co a jak. Pro Ellen byly akcie něco jako loterie. Nikdy neinvestovala velkéčástky a výnosy si zásadně ukládala na zvláštní účet. Uplynulé jaro obohatilo její rodinu víc, než vůbecdoufala. Bohatě se jí vyplatila jedna úspěšná a navíc odvážná investice, a tak mohla poprvé v životě vzítděti na dva týdny k moři. Vybrali si pětihvězdičkový hotel v turecké Alanyi. Samozřejmě all inclusive.Nekonečná nabídka jídla a pití… Přes den koupání a výlety. Po večerech zábavný program v hotelovémbaru. Ellen cítila, jak moc takovou dovolenou potřebovala. Jen ona a děti, jako ostatně vždycky.

Ellen nebyla typ, který by rád flirtoval. Nebyla zvyklá na komplimenty a trochu se styděla. Ne že by snadbyla ošklivá, to opravdu ne, ale působila vcelku obyčejným dojmem. Nepříliš výrazná, ale ani nevýrazná.Neoblékala se nijak úchvatně, ovšem také ne nudně. Ráda se smála a měla krásný úsměv, úzké oči arovné vlasy. Po dvou dětech měla možná trošku povislá prsa, ale to díky jejímu stylu oblékání nebylo

poznat.

Jednoho večera v hotelovém baru v Alanyi prostě náhle stanul vedle ní a zeptal se, jestli ji může na něco

pozvat.

Ellen si ten okamžik ráda opakovaně vybavovala a pokaždé se přitom začervenala. Byl krásný a oči se munádherně třpytily. Košili měl u krku ležérně rozepnutou a Ellen pod ní zahlédla jeho černou chlupatouhruď. Navíc byl vysoký a opálený. Zkrátka a dobře neuvěřitelný krasavec.

Ellen nebyla z žen, které se dají snadno koupit, ale tenhle muž se jí okamžitě dostal pod kůži. Lichotil jí aflirtoval s ní, avšak zase ne tolik, aby jeho řeči nemohla brát vážně. Měli spoustu společných témat. Ellense nechala pozvat na další skleničku vína a ještě na jednu a čas ubíhal. Těsně po půlnoci se omluvila.Děti, které se zatím bavily samy, chtěly jít spát, a Ellen je nechtěla pustit samotné.

„Uvidíme se zítra?“ zeptal se.

Ellen dychtivě, možná až příliš dychtivě přikývla a usmála se. Moc si přála se s ním znovu setkat a těšilo ji,

že zájem je oboustranný.

Jak se blížil odjezd, začala trochu pochybovat. Snažili se najít si na sebe čas každý den, vždycky kdyžměly její děti svou zábavu. Nespali spolu, ale dvakrát ji políbil. Nakonec to vyslovila Ellen. Poslední večer.

„Uvidíme se ještě někdy?“

Uhnul pohledem.

Sakra, pomyslela si Ellen.

Narovnal se však a pohlédl jí do očí: „Mám hodně práce,“ pronesl pomalu. „Opravdu hodně. Rád tě zaseuvidím, ale nemůžu ti nic slíbit.“

Ellen ho ujistila, že po něm nechce žádné sliby. Chtěla jen vědět, jestli vůbec existuje šance, že se ještěněkdy uvidí. To určitě, ujistil ji a očividně mu spadl kámen ze srdce, že Ellen nepožaduje žádné záruky.Krom toho nebyl ze Stockholmu, ale celkem často tam jezdil na služební cesty. Domluvili se, že až pojededo Stockholmu příště, ozve se.

Uplynul týden a zdálo se, že celé léto proprší. Jednoho deštivého dne jí zavolal a od té doby se Ellen

nepřestávala usmívat. Bylo to směšné, a přece tak krásně osvobozující. Mohla mu vytýkat snad jedině to,že se opravdu vídali tak málo, jak jí naznačil, a že neprojevoval téměř žádný zájem o její děti. I to všakEllen chápala. Kdyby ho ze začátku uvedla do života svých dětí, jejich vztah byl se moc brzy stal přílišvážným. Proto se utěšovala, že je rozumnější vídat se v jeho hotelovém pokoji, kam ji pokaždé pozval.Vždycky si nejdřív zašli na drahou večeři a pak k němu do hotelu. Po první společně strávené noci se Ellen

zařekla, že tohohle muže se jen tak nevzdá. Byl natolik úžasný, že to snad ani nemohla být pravda.

Ellen nahlédla do kalendáře na svém psacím stole. Od návratu z Turecka uplynulo pět týdnů a za tu dobuse se svou novou láskou viděla čtyřikrát. Vzhledem k tomu, že nebyl ze Stockholmu, to Ellen připadalojako velmi slibný začátek. V tom ji ostatně utvrzovala i kamarádka, která jí hlídala děti, když Ellen chodila

na rande.

„Já ti to tak přeju,“ sršela nadšením.

Ellen jen doufala, že kamarádce nadšení vydrží, protože brzy bude zase potřebovat pomoct s dětmi. Právě

se natáhla po mobilu, aby svému milému zavolala, když vtom jí zazvonil pracovní telefon. Volali z

ústředny. Chtěli jí přepojit telefonát týkající se zmizelé Lilian Sebastianssonové. Ellen okamžitě souhlasila

a ve sluchátku se ozval tichý ženský hlas.

„Volám kvůli té zmizelé holčičce,“ spustil ten hlas.

Ellen čekala.

„Ano?“ pobídla ženu, když se neměla k pokračování.

„Myslím…,“ žena se odmlčela. „Myslím, že možná vím, kdo to mohl udělat.“

Opět ticho.

„Řekla bych, že by to mohl být jeden muž, se kterým jsem dřív chodila,“ dodala tiše.

Ellen povytáhla obočí.

„Co vás na tu myšlenku přivedlo?“ zeptala se pomalu.

Ve sluchátku se ozýval jen dech. Žena zřejmě váhala, zda má pokračovat.

„Jde z něj strach,“ pokračovala po chvíli. „Je šílený. Šílený.“

Další odmlka.

„Pořád mluvil o tom, že to udělá.“

„Prosím?“ zeptala se Ellen. „Asi vám úplně nerozumím. O čem že mluvil?“

„Že musí uvést věci do pořádku,“ zašeptala ta žena. „Že musí všechno napravit.“

Ellen se zdálo, že se volající roztřásl hlas pláčem.

„Tvrdil, že některé ženy provedly hrozné věci a nezaslouží si mít děti,“ šeptal dál ten křehký hlas. „A on to

chtěl napravit.“

„Chtěl jim děti unést?“

„Nechápala jsem, co říká, nechtěla jsem to poslouchat.“

Teď už si Ellen byla jistá, že dotyčná pláče. „Bil mě, strašně mě bil. Křičel na mě, že se musím zbavit těch

nočních můr, že musím bojovat. Že mu musím pomoct všechno napravit.“

„Promiňte, ale asi vám opravdu nerozumím,“ namítla Ellen opatrně. „O jakých nočních můrách to

mluvíte?“

„Povídal,“ popotahovala ta žena, „že se musím zbavit těch nočních můr, zapomenout na minulost. A jestli

to nedokážu, jsem slaboch. Tvrdil, že musím být silná, abych mu mohla pomoct.“

Žena na okamžik umlkla a pak pokračovala:

„Říkal, že jsem jeho panenka. Sám by to nikdy nedokázal. Určitě má nějakou novou panenku.“

Ellen nevěděla, co si má myslet ani co říct. Rozhodla se, že se pokusí zavést hovor zpátky k dětem.

„Máte děti?“ zeptala se.

Žena se unaveně zasmála.

„Ne. To ne,“ odvětila. „A on taky ne.“

„Tak proto chtěl unášet cizí děti?“

„Ne, ne. Nešlo jen o to je unést. Nestál o děti. Chtěl hlavně potrestat ty ženy, tím, že je připraví o dítě.“

„Ale proč?“ zeptala se Ellen pochybovačně.

Žádná odpověď.

„Haló?“

„Už musím končit. Řekla jsem vám toho až moc,“ vzlykla žena.

„Řekněte mi, jak se jmenujete,“ požádala ji Ellen. „Nemusíte se ničeho bát, můžeme vám pomoct.“

Ellen sice pochybovala, že by to pomatené vyprávění mělo pro jejich případ nějaký význam, zato však

byla přesvědčená, že dotyčná potřebuje pomoc.

„To vám nemůžu říct,“ odpověděla žena šeptem. „To nejde. A neříkejte, že mi můžete pomoc, nikdy jste

mi nepomohli, ani nemůžete. Ale chtěl těm ženám vzít děti, protože si je nezasloužily.“

Proč? pomyslela si Ellen a nahlas se zeptala:

„Kde jste se s ním seznámila? Jak se jmenuje?“

„Víc už vám prozradit nemůžu. Prostě nemůžu.“

Ellen se bála, že žena zavěsí, a udělala proto ještě jeden pokus, aby ji udržela na lince.

„Tak proč jste nám zavolala, když nám nechcete říct, jak se jmenuje?“

Ženu ta otázka zřejmě zaskočila.

„Já nevím, jak se jmenuje. Jen říkal, že si ty ženy děti nezaslouží, protože když někdo nemiluje všechny

děti, neměl by mít žádné.“

Zavěsila.

Ellen zůstala zaraženě sedět se sluchátkem v ruce. Pomyslela si, že se toho moc nedozvěděla. Žádné

jméno ani důvod, proč si volající myslela, že její známý unesl právě tohle dítě. Ellen zavrtěla hlavou,položila sluchátko a sepsala o telefonátu krátkou zprávu, kterou přiložila k ostatním. Říkala si ale, že se otom na poradě musí zmínit ostatním.

Vyšetřovací tým čekal v zasedací místnosti na Fredriku, která se co nevidět měla vrátit od TeodorySebastianssonové. Dávno uplynula doba oběda a Fredrika v zoufalé snaze zvýšit si hladinu krevního cukruukusovala sušenku, kterou objevila na dně kabelky.

V rohu místnosti stál Alex Recht a tvářil se nanejvýš znepokojeně. Zdálo se, že případ LilianSebastianssonové nabral nový směr, který nikdo nepředpokládal. Předběžná laboratorní analýza potvrdila,

že v krabici byly opravdu Lilianiny vlasy a oblečení. Jinak ovšem policie postrádala jakékoliv další stopy.Na krabici nebyl jediný otisk prstů, zevnitř ani zvenčí, ani žádné stopy krve nebo jiné tělní tekutiny.Návštěva kurýrní firmy, která balíček doručila, byla také k ničemu.

Fredrika vplula do zasedací místnosti, hned za ní vešel i Peder. Alex zahájil už třetí poradu během dvoudnů.

Ze všeho nejdřív Fredrika vylíčila své setkání s babičkou Lilian Sebastianssonové. Alex byl sice zpočátku proti, aby tak důležitý výslech vedla bez pomoci někoho zkušenějšího, ale v průběhu jejího vyprávěnístejně jako Peder pochopil, že k tak excentrické staré dámě mohli jen stěží poslat někoho jiného nežprávě Fredriku.

„Jaký jsi z té paní měla dojem?“ zeptal se Alex.

Fredrika naklonila hlavu k rameni.

„Vlastně sama nevím,“ přiznala po chvíli přemýšlení. „Mám dojem, že mi lže, ale nevím, v čem ani jakmoc. Těžko říct, jestli sama věří tomu, že by její syn Saru nikdy neuhodil. Nedokážu posoudit, jestli lžeproto, že na něj něco ví, nebo prostě jen preventivně, aby ho chránila, ať už by provedl cokoliv.“

Alex zamyšleně přikývl.

„Můžeme na něj vydat zatykač?“

„Ne, to bohužel nemůžeme,“ zavrtěla hlavou Fredrika. „Jedině snad kvůli tomu domácímu násilí. Nemáme

ale žádné důkazy ani svědecké výpovědi, které by napovídaly, že se včera pohyboval kolem hlavního

nádraží. Víme jen, že si vzal dovolenou a že pravděpodobně mlátil svou manželku.“

Alex otevřel ústa, avšak Fredrika dodala:

„A taky víme, že má boty pětačtyřicítky a za matku hroznou krávu.“

Alexe natolik zaskočilo, jak neuctivé slovo Fredrika Bergmanová právě použila, že dočista zapomněl, co

měl na jazyku.

„Pětačtyřicítky,“ zopakoval.

„Jo,“ přikývla Fredrika. „Nebo to alespoň tvrdila jeho matka. Takže nejspíš není úplně vyloučené, že by

mohl nosit i šestačtyřicítky.“

„Dobře, Fredriko, dobře!“ pochválil ji Alex potěšeně.

Fredriku ta nečekaná pochvala tak zarazila, až celá zrudla. Zato Peder vypadal, že by nejraději spáchal

sebevraždu. Nebo snad vraždu?

„Tak co kdybychom na něj vydali zatykač kvůli tomu domácímu násilí?“ navrhl Peder, aby si ho ostatní

také všimli.

„Jo,“ souhlasil Alex. „Vyhlásíme po něm pátrání. Dokud ho nenajdeme, musíme ho považovat zapodezřelého.“

Peder s úlevou přikývl.

Fredrika ho pozorovala prázdným pohledem. Do hovoru se vložila Ellen.

„Před chvílí volala nějaká ženská,“ začala váhavě.

Alex si roztržitě drbal komáří štípanec. Ty zatracené potvory. Rok od roku je jich čím dál tím víc.

„No a?“

Ellen si povzdychla. „Vlastně nevím, co o tom říct. Odmítla mi sdělit jméno a mlela tak trochu páté přes

deváté. Ale abych to shrnula: Povídala, že si myslí, že zná Lilianina únosce.“

Všichni kolem stolu se na Ellen zvědavě zadívali, ta však poněkud nedbale mávla rukou.

„Ale nevím, jestli to měla v hlavě úplně v pořádku. Každopádně měla strach. I když nevím z čeho. Říkala,

že by to mohl být jeden chlap, se kterým kdysi chodila a který ji bil.“ „Což by u Gabriela Sebastianssona nebylo nic nového,“ podotkl Alex.

Ellen zavrtěla hlavou.

„Jenže tohle bylo něco jiného,“ pronesla zamyšleně. „Povídala, že mívala noční můry a že ho to hrozně

rozčilovalo…“

„Cože?“ přerušil ji Peder.

„Tak to říkala. Že mívala noční můry, a že se na ni proto zlobil. Prý proti něčemu bojoval a chtěl, aby mu

v tom pomáhala.“

„Bojoval proti čemu?“ vložila se do jejího vyprávění Fredrika.

„To jsem nepochopila,“ povzdychla si Ellen. „Jak říkám, ta ženská mlela páté přes deváté. Povídala něco vtom smyslu, že některé ženy si nezaslouží děti. Že prý byla jeho panenka a že své panenky nějak

využíval. Bylo to celé podivné.“

„A jeho jméno ti neřekla? Toho chlapa, co ji bil?“ zeptal se Alex.

„Ne. A svoje jméno mi taky nechtěla prozradit.“

„Požádala jsi techniky, aby zjistili její telefonní číslo?“

Ellen se zarazila.

„Ne, to ne,“ přiznala. „Připadalo mi to celé podivné a ne zrovna důvěryhodné. V takovýchhle případech

nám přece vždycky volá spousta pomatenců. Ale jen co skončíme poradu, zavolám jim,“ dodala.

„Dobře,“ přikývl Alex. „Nejspíš máš pravdu, ale za zjištění toho čísla nic nedáme.“

Chystal se pokračovat, když Fredrika zvedla ruku na znamení, že chce taky něco říct.

„A co jestli ta žena vůbec nebyla pomatená, ale prostě jen vyděšená?“ prohlásila.

Alex svraštil čelo.

„Jestli ji někdy někdo mlátil, třeba se obrátila na policii a ta ji mohla zklamat. V tom případě může mít

třeba z policie trauma a zároveň se možná ještě pořád bojí svého bývalého. Takže…“

„Do prdele, Fredriko, počkej,“ skočil jí naštvaně do řeči Peder. „Trauma z policie? Copak můžeme za to, ževětšina ženských, co udá chlapa pro domácí násilí, pak svoje obvinění stáhne?“

Fredrika unaveně zdvihla ruku v obranném gestu. „To netvrdím, Pedere,“ odvětila klidně. „Myslím, že pokud jde o domácí násilí, nemá cenu hodnotit prácipolicie. Ovšem jestli ji čistě teoreticky opravdu někdo bil a ona má pocit, že jí policie nepomohla, tak mázřejmě pořádně nahnáno. A v tom případě by byla škoda ten telefonát úplně zavrhnout jen proto, že

nedává smysl.“

„Ale,“ vložil se do toho Alex, „nepřipadá vám divné, že volala právě teď?“

V místnosti zavládlo ticho.

„Chci říct,“ pokračoval Alex, „že z médií se toho zas tolik dozvědět nemohla. Co vlastně noviny uveřejnily?Jen to, že se ztratilo malé dítě. To je všechno. O tom balíčku s vlasy nikdo neví. Takže vlastně nicnepoukazuje na to, že by se té holce mělo stát něco horšího než jakémukoliv jinému ztracenému dítěti.“

Ostatní jeho slova mlčky vstřebávali.

„Stejně mi přijde, že moc nevěděla, co říká,“ ukončil to. „Přesto si samozřejmě necháme zjistit to telefonníčíslo. Nemůžeme vyloučit, že ta ženská mluvila o Gabrielu Sebastianssonovi.“

„Něco v té zprávě jí asi jejího bývalého přece jen připomnělo, ne?“ trvala na svém Fredrika. „Je to přesně,

jak říkáš, Alexi. Média měla sice k dispozici jen minimum informací, ale zřejmě ji zaujal nějaký detail.Něco, čím je tenhle případ vedle všech ostatních případů ztracených dětí výjimečný. Taky nemůžemevědět jistě, že mluvila o Gabrielu Sebastianssonovi, a ne o někom jiném.“

To už bylo na Alexe příliš. Rázem zapomněl, že Fredriku před chvílí pochválil.

„Budeme pokračovat,“ přerušil ji rázně. „Různé případy přinášejí různé stopy, Fredriko, ale my zatímmáme jenom jednu stopu, která vypadá nanejvýš pravděpodobně.“

Obrátil se na analytika ze státní kriminálky, jehož jméno si zaboha nedokázal zapamatovat.

„A co nějací další svědci? Ozval se nám někdo z toho vlaku?“

Analytik rychle přikývl. „Jo, jo, volala spousta lidí. Skoro všichni, kteří taky seděli ve druhém vagonu jako

Sara a Lilian Sebastianssonovy. Nikdo z nich si ovšem nevzpomíná, že by něco viděl nebo slyšel. Všichni si

vybavovali, že Lilian spala, ale nikdo si nevšiml, že by ji někdo odvedl nebo snad dokonce odnesl.“

„Sara mi řekla, že si cestou povídaly s nějakou paní přes uličku. Ta nevolala?“ zeptala se Fredrika.

Analytik vytáhl z plastových desek štos papírů.

„Jestli seděla přímo přes uličku,“ pronesl a vytáhl jeden papír, „musela mít sedadlo číslo čtrnáct. A nikdo

ze čtrnáctky ani třináctky se zatím neozval.“

„Tak doufejme, že ještě zavolá,“ zamumlal Alex a podrbal se na bradě.

Pohledem zabloudil k oknu. Někde tam venku byla Lilian Sebastianssonová, a to zřejmě ve společnosti

svého sadistického otce, který se neštítil ničeho, jen aby nahnal své bývalé ženě strach. Prosím, ať se taholčička v pořádku najde, modlil se v duchu.

Vtom Ellen zazvonil mobil a ona vyšla ven na chodbu.

„Pedere,“ prohlásil Alex rezolutně. „Chci, aby sis vzal na starost pátrání po Gabrielu Sebastianssonovi.Taky s Fredrikou ještě jednou vyslechněte co nejvíc příbuzných a přátel Sebastianssonových. Pokuste se z

nich vytáhnout, kde by ten chlap mohl být.“

Anebo se třeba dozvíme něco, co nás přivede na jinou stopu, pomyslela si v duchu Fredrika, nechala si to

však pro sebe.

Alex se právě chystal ukončit poradu, když se vrátila Ellen:

„Naše modlitby byly vyslyšeny. Ozvala se nám paní, která seděla ve vlaku vedle Sary a Lilian.“

No konečně, zaradoval se v duchu Alex. Konečně dobrá zpráva.

Peder Rydh přijal Ingrid Strandovou v místnosti pro návštěvy v patře, kde se nacházela recepce. Denzačal tak chaoticky, že si připadal celý roztěkaný. Byl proto rád, že mu s výslechem nové svědkyněpomůže kolega. Jinak by se snadno mohlo stát, že by mu unikla nějaká důležitá informace. A zrovnaIngrid Strandová by jim mohla poskytnout poslední díl skládačky potřebný k vyřešení případu. Takže jímusejí věnovat maximální pozornost.

Peder měl radost, že výslech s potenciálním klíčovým svědkem povede právě on. Na několik vteřin honapadlo, že Alex možná i tenhle výslech svěří Fredrice, jenže Alex byl naštěstí rozumný a pověřil tím jeho.

Ingrid Strandová mu pohlédla do očí, stejně jako jeho kolega Jonas. Peder těkal pohledem z jednoho na

druhého. Odkašlal si.

„Pardon, kde jsme to skončili?“ zeptal se.

„Ještě jsme ani nezačali,“ odvětila paní Strandová.

Peder nasadil svůj poněkud křivý úsměv, který obvykle obměkčil i ty nejzatvrzelejší staré dámy. Ingrid

Strandová trochu roztála.

„Promiňte,“ omluvil se. „Máme za sebou šílený den.“

Ingrid Strandová přikývla a chápavě se usmála na znamení, že omluvu přijímá. Výslech mohl začít.

Peder Rydh si ji nenápadně prohlížel. Vypadala sympaticky. Jako vyrovnaná a hodná babička. Trochu mu

připomínala matku. Náhle pocítil tlak na prsou. Ještě pořád nezavolal Ylvě. Neustále to špatné svědomí.

„Takže vy jste seděla ve vlaku vedle Sary a Lilian?“ zeptal se, aby nějak začal.

Ingrid Strandová přikývla a narovnala se.

„Ano,“ odvětila. „A moc ráda bych vám vysvětlila, proč jsem se vám ozvala až teď.“

Peder se tázavě předklonil.

„To nás velice zajímá,“ usmál se.

Paní Strandová jeho úsměv opětovala, vzápětí však zvážněla.

„Chápejte,“ pronesla tiše a sklopila oči. „Byla jsem u své matky, která je na tom moc špatně. Užsamozřejmě není nejmladší, ale před pár dny se její stav nečekaně zhoršil a odvezli ji do nemocnice.

Proto jsem za ní jela do Stockholmu.“

Z jejího dialektu Peder usoudil, že určitě není z hlavního města.

„Bydlíme s manželem už čtyřicet let v Göteborgu, rodiče zůstali tady. Otec loni zemřel a teď se zdá, ženadešel i matčin konec. Momentálně je u ní můj bratr. Slíbil, že mi zavolá, kdyby něco.“

Peder pomalu přikývl.

„Moc si vážíme toho, že jste si na nás udělala čas,“ prohlásil trpělivě.

Jonas souhlasně přikývl a cosi si poznamenal do bloku.

„Ale to je přece jasné po tom, co se stalo. Víte, včera jsem u matky proseděla skoro celý den. Téměř jsem

nevyšla z jejího pokoje, v noci jsem u ní spala na židli. Mysleli jsme, že to půjde rychleji, alespoň to takvypadalo. Pak přijel můj bratr a já jsem na chvíli odešla vedle do návštěvní místnosti, kde je televize.Teprve tehdy jsem se dozvěděla, že se ta dívenka ztratila, a hned jsem si řekla, že vám musímzatelefonovat. Vždyť jsem seděla přímo vedle ní a její maminky. Okamžitě jsem vám zavolala.

Stará paní se lehce otřásla a pak pokračovala.

„Možná mi mělo hned dojít, že je něco v nepořádku,“ povzdychla si. „Chci říct, vždyť jsem si s toudívenkou cestou povídala. Ona tedy brzy usnula, ale s její maminkou jsme pak hovořily dlouho. To se ví,že jsem si všimla, když se ve Flemingsbergu nevrátila na místo. Jenže pak přišel průvodčí, ten starší, apostavil se k tomu dítěti. Nechtěla jsem se do toho plést, vypadal tak slušně a zdálo se, že má všechnopod kontrolou, jak se dneska říká. A taky jsem měla plnou hlavu vlastních myšlenek.“

Peder chápavě přikývl.

„Tak už to bývá,“ pokývl opatrně, aby to Ingrid Strandové trochu ulehčil. „Všichni máme starosti.“

Všiml si, že Ingrid Strandová má v očích slzy.

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že by se jí mohlo něco stát,“ pokračovala šeptem. „Když vlak zastavil veStockholmu, všichni začali vstávali, sbírat si věci a vystupovat. A ten průvodčí se nevracel. Napadlo měsice, jestli bych neměla něco udělat, ale pak jsem si řekla, že to určitě nějak zařídil, že je o tu malou

postaráno.“

Paní Strandová si povzdychla a po tváři jí stékala slza.

„Byla jsem už skoro u dveří, když jsem si všimla, že se holčička probudila. Rozespale se rozhlížela kolem

sebe. Pak si stoupla na sedadlo, aby lépe viděla, a vyhlížela maminku. A najednou se objevil ten pán.

Jeho záda mi úplně zakryla výhled na tu malou.“

Peder civěl na Ingrid Strandovou s otevřenou pusou.

„Takže k ní přišel nějaký muž?“ zopakoval Jonas, který až dosud mlčel.

Ingrid Strandová přikývla a otřela si slzy.

„Ano, přesně tak. Choval se tak samozřejmě, že mě ani nenapadlo… Ani ve snu by mě nenapadlo, že by

mohlo být něco v nepořádku. Pak jsem je totiž ještě zahlédla venku na nástupišti.“

Peder poslouchal se zatajeným dechem. V ústech mu vyschlo.

„Nesl ji v náručí,“ pokračovala stará paní šeptem. „Vystupovali zároveň se mnou, jen z druhých dveří.

Holčička vypadala tak klidně. Říkala jsem si, že je všechno v pořádku, že je to určitě někdo, koho zná.“

Ingrid Strandová několikrát zamrkala.

„Viděla jsem ho jen zezadu. Byl vysoký a opálený. Měl krátké tmavé vlasy a zelenou košili, podobnou,

jakou nosí můj muž na chatě. Hladil holčičku po zádech, vypadal úplně jako její tatínek. Zahlédla jsem

jeho ruku. Měl na ní velký zlatý prsten.“

Peder si dělal poznámky. Byl ten muž tak vysoký, že mohl mít boty šestačtyřicítky?

„Viděla jsem, jak jí něco šeptá do ucha,“ pokračovala Ingrid Strandová o něco klidnějším hlasem. „Něco jí

povídal. A ona ho rozespale poslouchala.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Naprosté ticho. Peder se pomalu nadechl a vydechl. Jonas se zavrtěl nažidli a jejich pohledy se setkaly. Pokud měla Ingrid Strandová v zásobě ještě něco, udělají nejlíp, jestližebudou mlčet.

Stará paní se choulila do sebe a tvářila se nešťastně.

„Opravdu by mě ani nenapadlo, že je něco v nepořádku,“ opakovala tiše a oči se jí znovu zalily slzami.„Bylo jasné, že ho ta holčička zná. Vlastně jsem si byla téměř jistá, že je to její tatínek.“

Když se Peder vrátil do kanceláře, čekala tam na něj Pia Nordhová. Peder se překvapeně zarazil vedveřích. Pia se pousmála a Peder ucítil, jak ho zašimralo v žaludku, když pohnula hlavou a blond vlasy sejí zhouply směrem k srdčitému obličeji.

„Ahoj,“ pozdravila ho.

„Ahoj,“ odpověděl Peder a vešel dovnitř.

Nechápavě se rozhlédl. Sakra.

„Viděla jsem, žes mi volal,“ usmála se Pia. „Nestihla jsem to vzít.“

To jsi ani nemohla.

Nevěděl, jak má zareagovat, takže se zastavil uprostřed místnosti. Sakra.

„Neruším?“ zeptala se Pia sametovým hlasem.

Až příliš sametovým.

Peder zavrtěl hlavou. Rychlými kroky zamířil pryč od ní a posadil se do bezpečné vzdálenosti ke svému

stolu.

Odkašlal si. Ovládej se, Pedere. Ovládej se.

„Vlastně rušíš,“ pronesl až příliš komisně.

„Zrovna tu máme jeden opravdu důležitý případ. Nemám zrovna čas si povídat, víš? Dokonce nemám ani

čas si dát kafe.“

Peder věděl, proč to říká. Policisté si vždycky najdou důvod dát si s kolegou kafe. Poslední věta měla tedy

signalizovat, že jde o skutečně vážnou situaci. Jako třeba že někdo zastřelil krále nebo vyhodil do povětří

parlament. Ale takové případy by samozřejmě měla na starosti Státní bezpečnostní služba.

Státní bezpečnostní služba. Pracovat tam bylo snem každého policisty.

Náhle se ve dveřích objevila Ellen Lindová.

„Pedere, máš hned přijít k Alexovi,“ oznámila mu. Vypadala, že má taky náročný den. „Chce, abys ho

okamžitě seznámil s průběhem toho výslechu.“

Ellen vrhla překvapený pohled na okouzlující Piu, kterou viděla poprvé v životě. Vzápětí se ale opět

podívala na Pedera.

„Už jdu,“ odvětil Peder.

Ellen odešla a nechala otevřené dveře.

„A co večer?“ usmála se Pia. „Nezajdeme na pivo?“

Peder jí úsměv opětoval. Zapomeň na ni, zapomeň na ni.

„Zavolám ti,“ slíbil.

Ještě jednou přejel Piu pohledem a vyšel na chodbu. Jakmile unikl té personifikaci hříchu, ulevilo se mu,ale zároveň ho tížilo vědomí, jak moc po ní zatoužil, jen co ji uviděl. Zapomeň na ni, krucinál.

Osud byl k Ellen Lindové při narození štědrý. Nejenže překypovala zdravím, nýbrž oplývala také řadouvýjimečných schopností. Jednou z nich byla i schopnost poznat, kdy to mezi dvěma lidmi jiskří. Díky tomunapříklad vytušila, že její matka potkala jiného muže, a proto ji pak rozvod rodičů nijak nepřekvapil.Stejně tak zjistila, že ji podvádí manžel, kvůli čemuž zůstala sama se dvěma dětmi. A teď také neomylněpoznala, že ona krasavice u Pedera v kanceláři, třebaže ji viděla na pouhý zlomek vteřiny, nebyla jenobyčejná kolegyně.

Zjištění, že Peder podvádí svou manželku, Ellen ani tak nepřekvapilo, spíš ji rozzuřilo. Vzteky bez sebe sipřerovnávala papíry na stole. Věděla, že Pederovu ženu poslední rok trápí těžká a vleklá poporodní

deprese.

Ellen až příliš dobře chápala mužský svět a hned jí došlo, co se stalo. Peder podlehl sebelítosti a dopřál sinovou příležitostnou lásku. Ellen vůbec nechápala, jak takoví muži můžou sami se sebou vydržet. Také jínebylo jasné, jak se může nějaká žena pustit do tak neperspektivního vztahu.

Ovšem její milostný vztah by se dal také jen stěží nazvat normálním. Její milenec jí před chvílí zavolal aoznámil jí, že se v práci přihodilo něco, co musí neodkladně vyřídit. Ellen jen stěží dokázala skrýtzklamání. Vypadalo to, že si její láska vůbec neuvědomuje, jak těžké je skloubit milostný život s úlohourozvedené matky dvou dětí.

Dnes v jeho hlase poprvé zaslechla něco, co tam dřív nebylo. Jeho tón naznačoval, že její projevrozčarování pokládá za malicherný a dětinský. Náhle s ní mluvil skoro jako s neposlušným dítětem. Neřekl

sice nic nepříjemného, ale vyznělo to tak.

„Nesmíme na sebe klást přehnané nároky,“ prohlásil. „Dělá mi starost, jak jsi nepřizpůsobivá, Ellen.“

Nejdřív ji to tak zaskočilo, že chvíli vůbec nevěděla, co odpovědět. Pak měla sto chutí prásknout mu stelefonem. Nakonec se však rozhodla tu nepříjemnou poznámku ignorovat a ukončila hovor slovy: „Tak si

zavoláme v týdnu.“

Proč je sakra tak těžké – tak strašně těžké – najít chlapa, se kterým by mohla mít normální, fungující

vztah?

Jelena seděla pod ochranným pláštěm deště a podivně temného nebe v autě, které ji unášelo směrem nasever. Auto koupili s Mužem přímo za tímhle účelem. Jelena byla jako na trní. Konečně. Konečně sedočkala. Po všem tom plánování a čekání se konečně dočkala. Na rtech jí pohrával lehký úsměv a dovědomí se jí dral pocit nekonečného štěstí, který prosil, aby mohl ovládnout celé její tělo. Mužovy pokyny

však byly jako vždy jasné:

„Nesmíme se radovat předčasně, Panenko,“ šeptal jí předchozího večera a silnýma rukama jí uchopilobličej. „Pamatuj si, že ještě nejsme u konce, Panenko. Jsme tak blízko a nesmíme teď šlápnout vedle.“

Jelena mu se zatajeným dechem hleděla do očí a v duchu přísahala na vše, co jí bylo svaté, že ho nikdy

nezklame.

„Miluješ mě?“ zeptal se jí.

„Ano,“ zašeptala toužebně a vzrušeně. „Strašně moc tě miluju.“

Stisk jeho rukou zesílil.

„Ptal jsem se, jestli mě miluješ, Panenko. Na tuhle otázku se odpovídá jen jedním slovem. Nikdynepoužívej víc slov, než je nutné. Tak bys nás mohla přivést do pěkné bryndy.“

Jelena chtěla horlivě přikývnout na souhlas, avšak jeho tvrdé ruce jí pevně svíraly obličej.

„Já vím,“ odpověděla. „Já vím. Ale teď, když jsme sami… Chtěla jsem ti jen říct, jak moc tě miluju.“

Stisk jeho rukou ještě ztvrdl, až Jelena pocítila bolest. Pomalu zdvihl její obličej ke své hrudi, ke svémuobličeji. Jelena si musela stoupnout na špičky, aby dosáhla na zem.

„To je hezké, Panenko,“ zašeptal. „Jenže o tom už jsme přece mluvili. Na slovech nezáleží, ta nicneznamenají. Důležité jsou činy. Kdybych necítil, jak moc mě miluješ, kdybys mi to musela říkat, pak by

naše láska za nic nestála, ne?“

Jelena se znovu pokusila přikývnout, ale nemohla, jak pevně jí držel hlavu. Do očí jí vhrkly slzy a ona se jen modlila, aby si toho Muž nevšiml. To by celý večer úplně zkazilo. A ona by znovu poznala bolest.Skutečnou bolest.

„Rozumíš, co ti povídám?“

Sevření jeho rukou poněkud povolilo, takže Jelena mohla konečně přikývnout.

„Odpověz,“ poručil jí už normálním hlasem.

„Rozumím,“ odvětila Jelena rychle. „Rozumím.“

K její hrůze sevření rukou opět zesílilo.

„To je dobře, Panenko,“ pronesl opět tišeji. „Protože kdyby ne, kdybych se na tebe nemohl spolehnout,

byla bys mi k ničemu. To taky chápeš?“

Jelena to chápala až moc dobře.

„Tak už o tom nebudeme mluvit,“ uzavřel to klidně a pustil ji. Její nohy se opět dotkly země.

Jelenin dech se trochu uklidnil. Svaly na krku měla natažené.

„Jsi přece moje Panenka, ne?“ pošeptal jí a naklonil se k ní, aby ji políbil.

„Ano,“ odvětila Jelena šeptem a oddychla si, že jí odpustil její chybu.

„To je dobře, Panenko. To je dobře.“

Jemně, avšak nekompromisně ji dostrkal do ložnice.

Jelena pevně sevřela volant, když si vzpomněla, jak se jejich těla spojila a jak je oba naplnila radost, že

udělali první krok. Muž měl samozřejmě pravdu. Ještě se nesmí poddávat radosti, musí se plně soustředitna svůj úkol. Ale až to skončí… Jelena se při té myšlence zatetelila štěstím. Bude to úžasné. Prostě

úžasné.

Na to, že neměla řidičský průkaz, řídila celkem obstojně a plynule.

V protisměru nebyl téměř žádný provoz. Před sebou ani za sebou také neviděla žádné auto. Náhle si ve

své roli připadala nečekaně jistá. Její úkol se jí najednou zdál až dětinsky jednoduchý. Stačilo udělat

přesně to, co si naplánovali. Nebo spíš co naplánoval Muž. On věděl všechno nejlíp, a Jelena proto

nechala všechno plánování na něm.

Bylo jí jasné, že kdyby něco pokazila, znamenalo by to její konec. Polkla a raději se soustředila na řízení.

Prostě tam to dítě položíš, říkala si. Nic jiného teď neexistuje.

Musíš jen počkat na vhodnou příležitost.

Fredrika Bergmanová trávila konec pracovního dne sepisováním seznamu úkolů na zítra. Byla strašněunavená. Když předešlého večera popíjela víno a šla pozdě spát, vůbec netušila, co ji dnes čeká, žepřípad nabere úplně nový směr.

Pohlédla na hodinky. Půl osmé. Oběd dnes stihla až ve čtyři. A za chvíli nejspíš zase dostane hlad.

Na stole jí zavibroval mobilní telefon. Textová zpráva od Spencera. Fredrika na ni překvapeně zírala.

Spencer jí skoro nikdy neposílal zprávy.

„Miláčku, ještě jednou děkuju za krásnou noc. Doufám, že se mi podaří uvidět tě o víkendu. S.“

Fredriku to sdělení zahřálo u srdce. Každý někoho má. A ona má Spencera Lagergrena. I když jenomobčas.

Znovu si vzpomněla na to, o čem dnes v noci přemýšlela. Jakou daň vlastně platí za svůj vztah seSpencerem? Jedna kamarádka jí kdysi řekla, že kvůli Spencerovi zpohodlněla, že se ani nesnaží navázatvážný vztah. Fredrika se bránila, že to tak vůbec není. Spencer je její útěcha, někdo, ke komu se můžeuchýlit, pokud jí touha po blízkosti začne přerůstat přes hlavu. Bez něj by si jen těžko připadala méněosamělá. Naopak. Byla by zoufale osamělá.

Fredrika se přinutila soustředit se na seznam, přestože věděla, že se jí podobné myšlenky za chvíli zase

vrátí.

Jak to, že nikdo jiný nemohl potvrdit vyprávění Ingrid Strandové? Jak to, že si nikdo jiný na peroněnevšiml vysokého muže s holčičkou v náručí?

Alex to vysvětloval tím, že ten pohled působil tak všedně, že mu prostě nikdo nevěnoval pozornost.Tatínek s dítětem v náručí. Koho by napadlo, že je na tom něco divného?

To Fredrika do jisté míry akceptovala. Také jí bylo jasné, že Ingrid Strandová si toho všimla jen proto, že

si cestou s holčičkou a její matkou povídala. Přesto se však Fredrika, když to ostatní neslyšeli, zeptalaanalytika Matse, kterého jim Alex zřejmě pořád nehodlal představit, jestli opravdu nemají k dispozicižádná jiná relevantní svědectví.

Mats, který měl na starosti zpracovávání podnětů od veřejnosti a jejich ukládání do databáze, se právěprohraboval štosem papírů. Semkl rty a zavrtěl hlavou. Ne. To, co jim řekla Ingrid Strandová, jim nikdo

jiný nepotvrdil.

Fredrika nepochybovala o tom, že Ingrid Strandová mluví pravdu. Jen přemýšlela, kam asi Lilianin otec,pokud to tedy byl její otec, zamířil z nástupiště dál. Jak to, že si jich nikdo jiný nevšiml?

Ptali se taxikářů i majitelů obchodů v nádražní hale, nikdo však neměl nejmenší tušení. Nikdo sinevzpomínal, že by viděl vysokého muže nesoucího v náručí malou holčičku. To ovšem neznamenalo, žeby je nikdo neviděl, jen že si to nikdo nepamatoval. A právě to Fredriku rozčilovalo. Vždyť je musela vidět

spousta lidí. Jak to, že si je nikdo nezapamatoval?

Alexe zřejmě otázka, jak opustili nádražní budovu, příliš nevzrušovala.

„Musíme dát lidem trochu víc času,“ řekl. „Dřív nebo později si někdo na něco vzpomene.“

Víc času.

Fredrice přeběhl mráz po zádech. Kolik času jim vlastně zbývá?

To samozřejmě záleží na tom, kdo a proč Lilian unesl. Fredriku znepokojovalo, že jako jediná zvyšetřovacího týmu si připouští možnost, že to také mohl být někdo jiný než Gabriel Sebastiansson.

Státní zástupce, jemuž byl případ přidělen, v podstatě přistoupil na Alexovu a Pederovu teorii, že dívkupravděpodobně unesl její otec. Ingrid Strandová tomu muži sice neviděla do obličeje, ale to, co jim řekla,jejich podezření jen potvrzovalo. Vyzvednout dceru na nádraží samozřejmě ještě nebyl trestný čin.Gabrielu Sebastianssonovi žádný soud neupřel právo stýkat se s dcerou, ačkoli bylo samozřejmě vhodné,aby o tom, kde dcera je, informoval i její matku. Zato fakt, že holčičce oholil vlasy, mohl být bezproblému považován za ublížení na zdraví, usoudil státní zástupce. Policii se ovšem nepodařilo vypátratnic, co by dosvědčovalo, že odesílatelem balíku s dívčinými vlasy a oblečením byl její otec, takže nebylomožné vyloučit, že se jí stalo něco úplně jiného. To je ale, jak státní zástupce zdůraznil, vysocenepravděpodobné.

Asi po hodinové úvaze tedy státní zástupce došel k následujícímu závěru: Dítě někdo unesl, anižinformoval jeho matku. Oholené vlasy lze pokládat za ublížení na zdraví a zásilku za výhrůžku. To stačí,aby čin mohl být kvalifikován jako únos. Důvodně podezřelým je Gabriel Sebastiansson. Proto na nějmohou vydat zatykač a vyhlásit po něm celostátní pátrání.

Alex s Pederem se cestou z kanceláře státního zástupce tvářili, že jim spadl kámen ze srdce. Fredrikakráčela dva kroky za nimi se svraštělým čelem.

Teď si pročítala seznam známých a příbuzných Sary Sebastianssonové, s nimiž se zítra pokusí se sejít.Peder měl podle očekávání velkou radost, když mu s klidným srdcem přenechala výslech známýchGabriela Sebastianssona. Tvářil se tak vítězoslavně, jako by právě vyhrál ve sportce milion.

Ve Fredrice však stále hlodala nejistota.

Už nepochybovala o tom, že pachatelem je někdo, s kým Sara vědomě či nevědomě měla co do činění.Nebyla si však vůbec jistá, že je to opravdu Gabriel Sebastiansson. Fredrika si vzpomněla na telefonát téženy, o kterém jim vyprávěla Ellen. Ženy, jež prý žila s mužem, který ji bil a který podle jejího názorumohl být Lilianiným únoscem. Existovala sice určitá pravděpodobnost, že by muž, o němž mluvila, mohlbýt právě Gabriel Sebastiansson, ale i o tom si Fredrika dovolila pochybovat. Na Gabriela Sebastianssonanenašla v archivu žádné jiné udání než od jeho ženy. Zdálo se jí nepravděpodobné, že pokud by týralještě někoho, dotyčná by to nenahlásila. Alex s Pederem netrpělivě zavrhli její návrh věnovat onomutelefonátu větší pozornost a požádali ji, aby se laskavě „soustředila na konkrétní a realistické scénáře“, ane na nějaké pohádky.

Fredrika se trpce zasmála. Pohádky. Jak to sakra můžou vědět?

Mats jí alespoň vysvětlil, jak se dá zjistit číslo volajícího, a Fredrika se tak dozvěděla, že neznámá ženavolala z telefonní budky v centru Jönköpingu. Tam tedy končily její stopy. V Jönköpingu. Fredrika rychleověřila, jestli Gabriel Sebastiansson nemá k Jönköpingu nějaké vazby, ale žádné nenašla.

Fredrice bylo jasné, že tenhle telefonát nemá s Gabrielem Sebastianssonem vůbec nic společného. Otázka

tedy zněla, jestli by se tím vůbec měla blíže zabývat. Ellen měla nejspíš přece jen pravdu, když říkala, žejakmile se policie obrátí s žádostí o pomoc na veřejnost, jako by se roztrhl pytel s různými podivnýmiindividui.

Fredrika se zamračila. Alex měl možná pravdu v tom, že pro tuhle práci nemá cit. Jenže… Fredrika sezhluboka nadechla. Jenže když se nad tím víc zamyslí, copak teď nepostupuje přesně tak, jak jí Alex sPederem vysvětlovali, že by měl správný policista postupovat? Copak právě tohle není podle nich sama

podstata policejní práce?

Jestliže se nad tím Fredrika zamyslela, řídila se v případě té ženy se psem na nástupišti ve Flemingsbergui v případě ženy, která jim telefonovala, jen intuicí. Ničím jiným. K tomu ji ovšem celou dobu nabádali,

ne?

Intuice. Z toho slova se jí zvedal žaludek.

Fredrika si opatrně položila ruku na břicho. Druhou rukou si zatím poznamenala ještě jednu věc, kteroumusí zítra udělat. Zajede si na výlet do Flemingsbergu.

V břiše jí zakručelo.

To je znamení, pomyslela si Fredrika. Právě teď nemá nikoho, s kým by si o tom mohla promluvit. Jensvůj žaludek.

Když Peder Rydh toho večera odcházel z práce, cítil se uvolněně, a dokonce měl i dobrou náladu. Rozhodl

se, že si ji nenechá doma zkazit uraženou manželkou a zajde s bývalými kolegy na pivo.

Konečně si mohl trochu oddychnout. Byl sice od začátku přesvědčený, že Lilian unesl její otec, ale teď,když to věděli téměř jistě, se už konečně mohli přestat zabývat otázkou kdo a soustředit se na to kde.Kde to dítě hledat?

Při pomyšlení, jak se Fredrika křečovitě chytá sebemenšího nepodstatného podnětu, se neubránilironickému úsměvu. Kdyby ji měl přirovnat k psovi, pak v žádném případě nebyla dobrý stopař. Podobalase spíš mopslíkovi s krátkýma nožičkama a ohrnutým čenichem. Při té představě se Peder nahlas zasmál.

Mopslík. To na ni vážně sedí. Ale mopslíci si nemají co hrát s pořádnými stopaři, jako je on s Alexem.

Nohy Pedera samy donesly k baru. Do lokálu vešel se sebejistě vzpřímenými zády. No ne, to jenáhodička. U baru seděla Pia Nordhová. Někteří Pederovi bývalí kolegové si jí zřejmě také všimli, neboťna Pedera vrhali významné úsměvy. Ten jim úsměv opětoval. Bez komentáře, chlapi.

Peder měl náhody rád. Mnohokrát už mu pomohly ke štěstí. Zato Ylva se na náhody zásadně nespoléhala.Vždycky všechno plánovala do nejmenších detailů, nedokázala nechat věcem volný průběh.

Právě tenhle rozdíl dodával jejich vztahu náboj a jiskru, uvědomil si Peder. Připadalo mu zajímavé žít sněkým, kdo má natolik odlišné myšlenkové pochody i chování.

Náhoda mívá ovšem i stinné stránky.

Žije si vlastním životem a nenechá si poroučet. Vlastně je až k smíchu, nakolik rozhoduje o našichživotech. Peder sice nebyl přítelem filozofických úvah, obzvlášť jestliže právě seděl přiopilý v baru, avšak

tentokrát si nemohl pomoct. O svých životech nerozhodujeme my, ale náhoda. Ylva si to však nedokázala

připustit.

Když jim na ultrazvukovém vyšetření oznámili, že čekají dvojčata, oba to zaskočilo.

„V naší rodině dvojčata nikdo nikdy neměl,“ vykoktala Ylva.

Sestra jim vysvětlila, že dědičná jsou jen dvojvaječná dvojčata. Jednovaječná jsou čistě náhodný jev.

Takže vlastně čekají náhodná dvojčata. Pederovi se ten výraz zamlouval. Zato Ylvu, jak mu později došlo,

ta slova hluboce zasáhla.

„Tak jsme si to přece nepředstavovali,“ opakovala celé těhotenství. „Takhle to nemělo být.“

Pedera její slova překvapila. Uvědomil si, že na rozdíl od své ženy nemá vlastně o rodičovství žádnépředstavy.

Z myšlenek ho vytrhlo poplácání po zádech.

„Tak jak to jde u Rechta?“ zeptal se ho bývalý kolega a z očí mu čišela závist.

Peder se vzpamatoval. Čert vem depresivní myšlenky. Přesně tohle potřeboval.

„Výborně,“ pochlubil se. „Alex je fakt profík. Má prostě neuvěřitelný talent.“

Kolega mu doslova visel na rtech a Peder se téměř začervenal. Kdo by si byl pomyslel, že už po pár letech

ve službě bude samotnému Alexi Rechtovi říkat křestním jménem?

„Tak to ti gratuluju,“ poblahopřál mu kolega. „Vážně ti to přeju, jsi dobrej!“

Peder velkoryse rozhodil rukama a poděkoval za pochvalu.

„Další rundu platím já,“ prohlásil nahlas a rázem se kolem něj shluklo ještě víc lidí.

Následovala smršť otázek. Chlapy zajímalo, jak to u Alexe Rechta funguje, a Peder si tu pozornost

náležitě užíval. Ani ho nenapadlo stěžovat si na to, co ho v nové práci štve. Třeba to, že jich je tak málo akaždou chvíli musejí žádat o posily. Nebo že teď mnohem víc pracuje sám, bez parťáka. Nezmínil se ani

o tom, že Alex Recht není ve skutečnosti tak geniální, jak se o něm všeobecně traduje.

Po chvíli přišla řeč i na další kolegy z hvězdného týmu Alexe Rechta a samozřejmě také na Fredriku

Bergmanovou.

„Něco vám povím,“ prohlásil Pederův bývalý kolega. „U nás v týmu máme taky jednoho takzvanéhocivilního zaměstnance. Přísahám, že nemožnějšího chlapa jsem v životě neviděl. Pořád jen mele odatabázích a plánování, v jednom kuse čmárá nějaký grafy a tabulky. Prostě jen fůra keců a práce

žádná.“

Peder rychle polkl doušek piva a horlivě přikývl.

„To máš pravdu!“ zvolal. „Tyhle typy nemají ani páru o tom, co je důležitá informace a co blbost. Dělajímilion věcí najednou. Takhle přece policajt nemůže pracovat.“

Jiný kolega věnoval Pederovi podroušený spiklenecký úsměv.

„Třeba je na ni aspoň pěknej pohled, ne? Na tu tvoji Fredriku…“

Peder mu úsměv opětoval.

„No, říkám to sice nerad, ale trefil ses. Pěknej pohled na ni teda je, to se musí nechat.“

Po tvářích přítomných se rozlil blažený úsměv a jeden z nich hlasitě objednal další rundu.

Kolem jedenácté se Pederovi podařilo nenápadně se vytratit s Piou Nordhovou. V hlavě mu hučelo zmnožství vypitého alkoholu a z nevyspání, instinkt mu však jasně velel, že dnes večer má vzácnoupříležitost vyspat se po právu s jinou ženou než s vlastní manželkou.

Když Pia Nordhová o chvíli později odemykala dveře svého bytu, neměl Peder ani v nejmenším špatnésvědomí. Jediné, co cítil, byl alkohol a chtíč. Neodolatelný chtíč. Nebránil se mu. Naopak.

Teodora Sebastianssonová byla pozůstatkem dob dávno minulých, čehož si také byla plně vědoma. Občasmívala pocit, že do téhle doby nepatří.

Její matka jí kdysi jasně vysvětlila, o co v životě vlastně jde. V té době měla žena tři jasně vytyčené cíle:

vystudovat, provdat se a zanechat za sebou na zemi nesmazatelnou stopu. To poslední znamenalo jediné:

rozmnožit se. Vzdělání, manžel a děti – to byla tehdy svatá trojice každé ženy, v níž nezbývalo místo prokariéru. To ostatně ani nebylo třeba, neboť hmotné zaopatření ženy měl na starosti muž. Vzdělánípotřebovala tehdejší žena jedině proto, aby byla schopna společenské konverzace na úrovni.

Teodoře Sebastianssonové nikdo nedokázal vymluvit, že si její syn mohl najít stokrát vhodnější manželku,než byla její snacha, a tímto názorem se také před Fredrikou Bergmanovou nijak netajila. Svěřila se jí, žedlouho trpělivě a diskrétně čekala, že se syn nakonec umoudří a Saru opustí, dokud je ještě čas. K jejímunemalému rozčarování však události nabraly úplně jiný spád a Sara Sebastianssonová své tchyni porodilaprvní vnouče.

Jelikož se Teodoře v mládí dostalo tvrdé výchovy, neměla nejmenších námitek proti synově zoufalé snazepřivést manželku k rozumu. Navzdory tomu, co sdělila Fredrice Bergmanové, měla paní Sebastianssonováve skutečnosti velmi dobrý přehled o manželství svého syna včetně bouřlivých období, kterými jejichvztah čas od času procházel. Trpce nesla, že její snacha nedokázala být svému muži oddanou ženou, i to,že se nijak netajila svým prostým původem. Bylo jí jasné, že hlavním důvodem, proč si její syn vybralprávě Saru, byla směšná pozdní revolta vůči nebohým rodičům. To však nic neměnilo na její bezmeznéloajalitě vůči synovi, a to dokonce i v tak mezní situaci, jakou bylo ohlášení domácího násilí. To se

podívejme. Že by najednou její snaše nebyl dost dobrý luxus, kterým ji manžel zahrnoval?

Jestli si snad myslela, že by tak oddaná matka, za jakou se paní Sebastianssonová považovala, za

jakýchkoliv okolností zradila svého syna nebo vnučku, pak se opravdu přepočítala. Když TeodoraSebastianssonová tehdy zavolala dvěma starým věrným služebníkům svého zesnulého manžela, kteříjejich rodině dlužili velké peníze a stejně velkou protislužbu, v duchu sama sebe ujišťovala, že to děláhlavně kvůli Lilian.

Opatřit synovi potřebné a zasloužené alibi pro ni byla hračka. Těžší však bylo nasměrovat syna nasprávnou cestu. Po druhém bouřlivém období a druhém policejním ohlášení si proto Teodora

Sebastianssonová zavolala syna k vážnému rozhovoru. Nic nenamítala proti jeho snaze vychovat ze Sary

oddanou manželku, ovšem bylo krajně nevhodné, aby se do toho dál míchala policie. Pokud by se taktrapná situace opakovala, už by nebylo jednoduché znovu očišťovat synovo jméno, zejména proto, jakviditelné stopy jeho výchovné lekce na Saře zanechávaly, a také proto, že Sara neměla tu slušnost a o tom, co se odjakživa řeší jen v rodině, nepomlčela.

Poté, co soud Gabrielovi zakázal stýkat se s vlastní ženou, protože jí prý jeden večer volal častěji, než lzepovažovat za normální, už Teodořina trpělivost přetekla. Dala synovi na výběr ze dvou možností. Buďzařídí, aby se k němu Sara vrátila, což ovšem osobně nepovažovala za příliš dobrý nápad, anebo se vzdávšech pokusů vychovat ze Sary spořádanou manželku a požádá o rozvod. A také o to, aby mu byla Liliansvěřena do péče.

Teodora Sebastianssonová nevěděla, jak se to Gabrielovi podařilo, ale Sara se k němu opravdu vrátila.Dlouho jim to ovšem nevydrželo. Dál dělala potíže a zanedlouho došlo na další stěhování.

Teď se Saře navíc podařilo zcela nepochopitelným způsobem ztratit její jedinou vnučku. TeodoraSebastianssonová se při tom pomyšlení celá otřásla vzteky. Její snacha se zřejmě ve své snaze zničitdobré jméno rodiny nezastaví vůbec před ničím. Teodora Sebastianssonová moc dobře viděla, jak jejísnacha svou dceru vychovává. Vnučce chyběla pevná ruka a mateřská péče. Jestli se Lilian najde,přísahala si paní Sebastianssonová a v duchu, budu všemi prostředky usilovat o to, aby ji svěřili doGabrielovy péče. Alespoň ta ženská konečně pochopí, že na její tchyni neplatí žádná udání ani výhrůžky.Jen ať dostane, co jí patří. Svůj pád si zavinila sama svým chováním, a navíc se snažila strhnout dozáhuby i své dítě.

S ohledem na to, jaký měla Teodora Sebastianssonová vztah ke své snaše, jí nedělalo nejmenší problémvčera i dnes lhát Fredrice Bergmanové, pokud šlo o prospěch jejího syna. Mrzelo ji jedině to, že jí Gabrielnestihl včas říct, že si bere dovolenou. To by jí lež podstatně ulehčilo.

Teodora Sebastianssonová si povzdychla.

„Ta tu určitě nebyla naposled,“ ozval se náhle mužský hlas.

Stará paní sebou polekaně trhla.

„Tys mě ale polekal, synu.“

Do knihovny, kde stará paní zůstala sedět po odchodu Fredriky Bergmanové, vešel Gabriel Sebastiansson.Matka vstala a pomalu mu vykročila vstříc.

„Musím vědět, jak to je, Gabrieli,“ prohlásila tiše, avšak pevně. „Musím to vědět jistě. Máš s Lilinčinýmzmizením něco – cokoliv – společného?“

Gabriel Sebastiansson však místo na matku pohlédl ven z okna.

„Bude bouřka,“ poznamenal chraplavě.

Když byla Nora mladší, považovala tmu za svého nepřítele. Postupem času na ni ale změnila názor. Tmabyla jejím spojencem, jehož každý večer vítala s otevřenou náručí. Totéž platilo o tichu. I to pro nipředstavovalo spásu, kterou tolik potřebovala.

Pod rouškou tmy a ticha si teď Nora v rychlosti balila kufr s oblečením. Nebe sice odmítalo jako vždy vlétě úplně zčernat, jí však stačila i sametově modrá tma. Jak přecházela po pokoji, zaskřípala jí podbosýma nohama podlaha. Ten zvuk ji vyděsil, narušil ticho, které potřebovala k soustředění. Tentokrát jebalení jednoduché, když si nemusí brát všechno. Bude pryč jen pár týdnů.

Před několika hodinami zatelefonovala babičce, čímž jí očividně udělala radost.

„Holčičko, tak ty přijedeš?“ vyhrkla babička nadšeně, když jí Nora oznámila, že se ji chystá na pár dní navenkově navštívit.

„Jestli ti nebudu překážet,“ dodala Nora.

„Ale děvenko, u mě jsi vždycky vítaná, to přece víš.“

Babička byla její poklad. Jistota. Jediný světlý bod v jinak bolestných vzpomínkách na dětství.

„Koupím si lístek a ještě ti zavolám, kdy přesně dorazím, babi,“ zašeptala Nora do sluchátka zastřeným

hlasem.

„Tak dobře, zlatíčko,“ odvětila babička a obě zavěsily.

Nora si teď balila kufr a snažila se soustředit. Rozhodla se, že si na cestu vezme červené lodičky navysokém podpatku, o nichž se Muž jednou vyjádřil, že v nich vypadá lacině. Nora je však zbožňovala.Symbolizovaly její nezávislost. Možná udělala chybu, když policii neřekla své jméno, ale opravdu nestála o

to, aby někdo rozbil tu tenkou skořápku, v níž se jí podařilo vybudovat relativně bezpečný život.

Dobalila a chystala se k odchodu.

Postavila kufr na zem a posadila se na okraj postele. Za chvíli bude deset hodin. Měla by zavolat babičce,jak slíbila, a říct jí, kdy dorazí.

Začala vytáčet číslo, když vtom z předsíně zaslechla jakýsi zvuk. Po něm nastalo ticho. Nora překvapenězamrkala. Pak se to ozvalo znovu. Vrzající podlaha. Kroky. Někdo je v předsíni.

Když se objevil ve dveřích, vyschlo Noře strachy v ústech. Ochromená a zdrcená vědomím, že je všemukonec, ani nedokázala vstát. V ruce pořád ještě držela telefon.

„Nazdar Panenko,“ zašeptal. „Snad se nechystáš na cesty?“

Sluchátko jí vyklouzlo z ruky. Zavřela oči doufajíc, že ten zlý přízrak zmizí. Poslední, na čem jí utkvěl zrak,byly červené lodičky nachystané na zemi vedle kufru.

Čtvrtek

Doktor Melker Holm měl vždycky v oblibě noční směny. Vyhovoval mu jak čilý ruch, který na pohotovostiv noci občas panoval, tak i klid, který se obvykle dostavoval o několik hodin později.

Dnes možná už cestou do práce tušil, že tahle noc bude jiná než všechny ostatní. Oddělení vřelonezvyklým horečnatým ruchem. Kousek za městem se stala dopravní nehoda a všichni měli plné rucepráce s několika vážně zraněnými pacienty, zatímco na chodbě čekaly další, méně akutní případy.

Doktor Holm uslyšel nejdřív kroky a po chvíli i hlas sestry Anny. Tahle sestřička měla nezvykle krátkénohy, a proto dělala krátké rychlé kroky. Kromě délky nohou u ní však Melker nezaznamenal žádnou jinou

vadu na kráse. Nebyl sice z těch, kteří poslouchali, nebo dokonce sami šířili drby, ale přesto se k němudoneslo, že sestra Anna rozhodně nepatří k ženám, které by nevěděly, jak své krásy využít.

Laciné vulgární sestřičky, jež byly lékařům snadno po vůli, ho sice nezajímaly, sestře Anně všakdůvěřoval. Vzbuzovala v něm dojem důvěryhodnosti a spolehlivosti. A doktor Holm si jen máločeho vážiltak jako právě spolehlivosti.

Pár vteřin poté, co zaslechl její kroky, se sestra Anna objevila ve dveřích ordinace.

„Pane doktore, myslím, že byste měl jít se mnou,“ prohlásila s vážným, napjatým výrazem, který u níMelker Holm nikdy předtím neviděl.

Bez ptaní se proto zvedl a vyšel za ní na chodbu.

K jeho údivu se sestra spěšnými cupitavými krůčky prohnala přes celé oddělení a pokračovala ven z

budovy. Teprve ve dveřích se doktor zeptal:

„Můžete mi vysvětlit, o co tu jde?“

Sestra Anna se otočila přes rameno a její kroky poněkud znejistěly.

„Volala nám nějaká paní. Prý ji sem veze manžel. Říkala, že je prvorodička a bojí se, že to nestihnou, že

možná porodí v autě. Chtěla, abychom jim šli naproti.“

Sestra Anna si olízla rty a očima nervózně přejela závoru u vjezdu na pohotovost. V zádech zřejmě cítiladoktorův tázavý pohled, a proto se k němu znovu obrátila. „Už jsou prý blízko a mně se nepodařilo sehnat žádného porodníka, tak jsem si myslela…“ Doktor Holm přikývl a přerušil ji: „Chápu. Ale nikde je tu nevidím. A vůbec, proč volali na pohotovost? Měli je přepojit na porodnici.“ Sestra Anna se začervenala. „Nechtěla jsem vás zdržovat s nějakou hloupostí,“ odvětila rychle. „Já jen, že… Ten její hlas. Připadalo mi,že to opravdu spěchá.“

Melker znovu přikývl, tentokrát o něco blahosklonněji.

„Úplně chápu a samozřejmě jsem vám k dispozici. Ale jestli budou volat ještě jednou, buďte tak hodná a

přepojte je na porodnici.“

S těmi slovy se otočil a vykročil zpátky ke dveřím. Přitom se čirou náhodou podíval na hodinky. Byla právěpůlnoc. Začínal nový den. Těsně po jedné hodině doktor Holm znovu uslyšel na chodbě sestřiny kroky. Ještě si stačil pomyslet, že tozní, jako by běžela, když vtom stála ve dveřích, zmoklá, oči navrch hlavy. „Pane doktore, musíte okamžitě se mnou. Okamžitě, slyšíte!“ Melkera Holma zarazila rozkazovačnost těch slov, která se vůbec nehodila k postavení sestřičky. Vyběhl zasestrou na chodbu a pak ven na parkoviště.

„Pospěšte si, musíme na druhé parkoviště,“ pobízela ho sestra Anna.

Přímo u brány, mezi parkovištěm pro pacienty a parkovištěm sanitek ležela na chodníku holčička. Byla

dočista nahá a prázdným skelným pohledem vzhlížela k noční obloze, ze které jí na bledé tělo dopadaly

kapky deště.

„Panebože,“ zamumlal Melker a poklekl k dívence, aby jí zkontroloval tep, přestože mu bylo jasné, že je

mrtvá.

„Bála jsem se na ni sáhnout,“ vysvětlovala sestra Anna s pláčem. „Viděla jsem, že je mrtvá.“

Doktor Melker jí později záviděl ty slzy, které se jí na tvářích mísily s deštěm. Sám nebyl po několik dní

pláče schopen.

„Šla jsem se podívat ven, jestli tu ten pár někde nečeká, protože pak už se neozvali,“ vysvětlovala

sestřička. „A vtom jsem si všimla, že tu leží. Panebože. Prostě tu ležela na chodníku.“

Melker Holm se jako v transu natáhl a pohladil holčičku po tváři. Pohled mu utkvěl na jejím čele, kam

kdosi roztřeseným písmem napsal jakési těžko čitelné slovo.

„Musíme okamžitě zavolat policii a dostat tu malou dovnitř do tepla,“ prohlásil rozhodně.

Alexi Rechtovi zazvonil telefon právě ve chvíli, kdy otevíral domovní dveře a chystal se do práce.

„Dobrý den. U telefonu komisař Hugo Paulsson z krajské kriminálky v Umea,“ zaburácel hlas na druhé

straně.

Alex se zarazil ve dveřích.

Hugo Paulsson se zhluboka nadechl.

„Myslím, že jsme našli tu holčičku, co se ztratila ve Stockholmu na nádraží,“ pronesl pomalu. „Lilian

Sebastianssonovou.“

Našli? Alex si na ten moment později vzpomínal jako na jeden z mála okamžiků své kariéry, kdy sezastavil čas. Neslyšel déšť bubnující na sklo, neviděl manželku, která ho zvědavě pozorovala, ani nicneodpověděl na to, co se právě dozvěděl. Čas se zastavil, země mu pukla pod nohama a otevřela se.

Jak mi to sakra mohlo uniknout?

Protože se Hugo Paulsson nedočkal odpovědi, pokračoval:

„Našli ji v místní nemocnici u vchodu na pohotovost hodinu po půlnoci. Chvíli nám trvalo, než jsme zjistili,

o koho nejspíš jde. Taky se nám tu na severu totiž zaběhla jedna holčička, takže jsme nejdřív muselivyloučit, jestli to náhodou není ona.“

„Lilian se nezaběhla,“ namítl Alex automaticky.

„Jistěže ne,“ povzdychl si Hugo Paulsson trpce. „Ale ať už to bylo jakkoliv, teď každopádně víte, kde je.

Ačkoli někdo ji přece jenom ještě bude muset identifikovat.“

Alex pomalu přikývl a čekal, až se čas zase rozběhne.

„Zavolám vám zpátky ohledně dalšího postupu,“ pronesl po chvíli. „Co nejdřív.“

„Dobře,“ souhlasil Hugo Paulsson a pak pomalu dodal:

„Sice nevím, jaký to má význam, ale byla úplně nahá. A taky jí někdo oholil vlasy.“

Fredrika Bergmanová se zprávu o tom, že vyšetřování pohřešované Lilian se nakonec změnilo vevyšetřování vraždy, dozvěděla po telefonu. Zavolal jí to sám Alex. Soudě podle jeho hlasu ho ta informace

zřejmě šokovala. Fredrika v tu chvíli necítila nic. Jen prázdno. Alex ji pověřil, aby znovu navštívilaTeodoru Sebastianssonovou a taky vyslechla co nejvíc lidí, jejichž jména a kontakty jim dali Sařini rodiče.Musejí zjistit, proč se holčička našla zrovna v Umea, šest set kilometrů severně od Stockholmu.

Teprve když Fredrika vyhlédla oknem ven a zjistila, že léto vyrukovalo s dalším deštivým dnem, rozplakala

se. Byla vděčná za to, že je v kanceláři sama a že má zavřené dveře. Jak může být Lilian najednou mrtvá? Ze všech otázek, které se jí honily hlavou, se jí pořád dokola vracela právě tahle. Co tu sakra dělám? napadlo ji. Jak jsem se proboha dostala k téhle šílené práci? Měla sto chutí zavolat zpátky Alexovi a oznámit mu:

„Máš pravdu, Alexi. Na tuhle práci vážně nemám. Jsem prostě moc slabá a přecitlivělá. V životě jsemneviděla mrtvolu a nenávidím příběhy se špatným koncem. A tohle je nejhorší konec ze všech. Vzdávám

to. Nemám tu co pohledávat.“

Fredrika si prsty přejela po jizvě na pravé ruce. Časem z ní sice zbyla jen tenká bílá čára, ale stále ještěbyla vidět. Pro Fredriku byla ta jizva nejen každodenní připomínkou Ne.štěstí, nýbrž i vysněného života, okterý ji Ne.štěstí připravilo.

Osušila si oči a vysmrkala se. Jestli to takhle půjde dál, můžu na tuhle práci opravdu zapomenout,pomyslela si. Cítila se unavená a přepracovaná. Už za pár týdnů jí na štěstí začíná dovolená. Odhodlanězavrtěla hlavou. Teď ne, poručila si v duchu. Teď to nesmím vzdát. Kdybych se v tuhle chvíli sebrala aodešla, nadělala bych víc škody než užitku. Ale pak, až se tenhle případ vyřeší…

Nezůstanu tu ani minutu.

Znovu se vysmrkala, zmuchlala použitý papírový kapesník a hodila ho do koše. Netrefila se, nechala hovšak ležet na zemi.

Proč jenom nedokážu jasně uvažovat?

Myšlenky jí vířily hlavou jako splašené, přestože bylo sotva osm hodin. Sice neměla příliš zkušeností svyšetřováním, zato však byla zkušená analytička, a proto by jí nemělo dělat problém vyluštit hádankujménem Lilian Sebastianssonová. Jenže jí něco chybělo. Cítila to každým coulem, jen to nedokázalapojmenovat. Že by jim něco uniklo? Něco, čeho si měli všimnout, nebo co je mělo napadnout už dřív?

Pořád ještě nemají motiv, proč by měl někdo chtít Lilian unést, přemítala v duchu. Pokud ji opravdu unesljejí otec, co ho k tomu vedlo? Vždyť se s bývalou manželkou nijak nedohadovali o svěření dcery do péčeani neexistovaly záznamy o tom, že by holčičce někdy dřív ublížil.

Po setkání s matkou Gabriela Sebastianssona neměla Fredrika nejmenších pochyb o tom, že Gabriel svouženu opravdu bil. Něco na té jejich rodině se jí hnusilo. Fredrika se posadila k počítači, aby si sepsalaseznam otázek pro Teodoru Sebastianssonovou. Jen při vzpomínce na kostnatý ukazováček staré paní,

když jí ukazovala, kam má zaparkovat, pocítila odpor. Ta rodina opravdu není normální. Fredrice vrtalo

hlavou, jak se někdo jako Sara mohl do takové rodiny vůbec provdat. Na rozdíl od své tchyně působiladojmem skromného člověka, který si nijak nepotrpí na společenskou prestiž. To by mě zajímalo, co ji naGabrielu Sebastianssonovi tak uchvátilo, přemítala Fredrika.

Vtom jí zazvonil mobil. Ještě ani nezačala psát, a už ji vytrhl z práce. Ozval se mužský hlas:

„Mluvím s Fredrikou Bergmanovou?“

„Ano, to jsem já. Kdo volá?“ opáčila Fredrika.

„Tady je Martin Ek. Pracuju ve firmě SatCom. Předevčírem jste mi volala, ptala jste se na Gabriela

Sebastianssona.“

SatCom. Firma, ve které se Gabriel Sebastiansson za posledních deset let vypracoval až do jejího vedení.

Fredrika rázem zpozorněla.

„Ano?“

„Víte,“ spustil váhavě Martin Ek a zjevně se mu ulevilo, že si na něj Fredrika vzpomíná, „povídala jste,abych zavolal, kdyby se Gabriel ozval, tak jsem si uložil vaše číslo.“

„Chápu,“ odpověděla Fredrika a na okamžik zatajila dech. „Takže vám pan Sebastiansson volal?“

Martin Ek neodpovídal. Fredrice připadalo, že snad přemýšlí, jestli nemá raději zavěsit.

„Ne, neozval se.“

Fredrice poněkud poklesla ramena.

„Myslím ale, že jsem našel něco, co by vás mohlo zajímat,“ dodal Martin Ek vzápětí.

„Aha,“ odvětila Fredrika váhavě a připravila si papír a tužku. „O co jde?“

Další odmlka.

„Byl bych radši, kdybyste se na to přišla podívat sama.“

Fredrika se zamyslela. Neměla čas ani chuť jezdit ke Gabrielu Sebastianssonovi do kanceláře. Kromě toho

má všechno, co se týká Gabriela Sebastianssona, na starosti Peder.

„Nemůžete mi aspoň říct, oč se jedná?“ zeptala se. „Máme plné ruce práce.“

Martin Ek ztěžka vydechl.

„Našel jsem něco u něj v počítači,“ přiznal nakonec. Fredrika slyšela jen jeho těžký dech, než po chvíli

pokračoval:

„Fotky. Hnusné fotky. V životě jsem neviděl nic tak odporného. Doopravdy bych vám byl vděčný,

kdybyste přijela. Pokud možno hned.“

Fredrika polkla.

„Řeknu kolegovi, aby se s vámi co nejrychleji spojil, ano?“

„Tak dobře.“

Fredrika se chystala zavěsit, když Martin Ek dodal:

„Ale pospěšte si, prosím vás.“

Poušť.

Žízeň.

Bolest. V celé hlavě.

Pedera Rydha probudilo zvonění telefonu. Měl pořádnou kocovinu a byl nevyspalý. Volal Alex, že v Umeanašli mrtvou holčičku, s největší pravděpodobností Lilian Sebastianssonovou, a pověřil ho, aby okamžitězajel k Saře Sebastianssonové a zařídil, aby ona nebo někdo z její rodiny odletěl do Umea pravidelnoulinkou v deset hodin. Alex poletí s nimi a na letišti v Umea je vyzvednou tamější kolegové. Alex takéPederovi kladl na srdce, aby se všemi možnými prostředky snažil zjistit, jakou souvislost může mít s jejichpřípadem právě Umea.

Pederovou první reakcí byla panika.

Co to má kurva znamenat? Jak to, že je to dítě mrtvé?

Vždyť ho pohřešovali teprve dva dny a soudě podle výpovědi té staré paní, která seděla ve vlaku vedleSary a Lilian, v tom měl prsty Lilianin otec. Že by se Gabriel Sebastiansson úplně zbláznil? Zavraždil vlastnídceru a pohodil její tělo před nemocnicí?

Vzápětí se dostavila druhá reakce. Kde to do prdele jsem?

Peder zoufale bojoval s kocovinou, která mu úplně zatemnila mozek. Trvalo několik dlouhých vteřin, nežmu došlo, že je v posteli Pii Nordhové. Kurva. Jak jen tohle vysvětlí doma?

Piu zvonění telefonu zřejmě také vzbudilo, protože teď ležela na boku a úkosem Pedera pozorovala. Bylaúplně nahá a se zájmem poslouchala. I z tak krátkého telefonátu jí bylo evidentně jasné, že se stalo něcoskutečně vážného.

„Našli ji,“ vysvětlil Peder stručně a vstal z postele. Příliš rychle.

Podlaha se mu zhoupla pod nohama, hlava mu třeštila a oči ho pálily. Znovu se posadil na pelest a chytilse za hlavu. Přemýšlej, Pedere. Vzpamatuj se. Prsty si pročísl vlasy a znovu se natáhl pro telefon. Jedenzmeškaný hovor od Jimmyho a jedenáct od Ylvy, které sice řekl, že přijde domů pozdě, ale ne, ženepřijde vůbec. Kdy jsem jí vlastně volal? Vzpomínky na včerejší večer mu splývaly, nedokázal je od sebeoddělit. Volal jsem jí vůbec? Hlavou mu prolétl stín vzpomínky, jak stojí polonahý u Pii na záchodě, jednou

rukou se opírá o umyvadlo, aby neupadl, a druhou rukou píše esemesku:

Mám zpoždění. Přijdu pozdě. Zavolám.

Nejraději by se propadl hanbou. Tohle nevypadá moc dobře. Přesněji řečeno horší už to být nemůže.Jestli tohle není dno, pak už níž klesnout nemůže, nechce.

„Musím jít,“ prohlásil stroze a znovu vstal. Nohy ho odnesly z ložnice do předsíně a dál do koupelny. Koliktoho vlastně vypil? Kolik piv si stihl dát?

Ještě ani nevylezl ze sprchy a znovu uslyšel zvonění mobilu. Ještě mokrý vyběhl z koupelny a uklouzl namokrých dlaždičkách. V předsíni se div nesrazil s Piou, která mu podávala mobil.

Fredrika.

„Volal mi Gabrielův šéf,“ oznámila mu. „Chce, aby tam někdo z nás co nejdřív zajel. Prý našel něco u něj v

počítači. Nějaké hnusné fotky nebo co.“ Peder vykročil zpátky do koupelny, aby Pie neumokřil podlahu v předsíni, ale hned se zase vrátil, kdyžzjistil, že v koupelně není signál. Volnou rukou se snažil aspoň trochu se utřít ručníkem.

„Alex mi dal za úkol, abych nejdřív oznámil Saře Sebastianssonové, co se stalo. K jejímu manželovi dopráce můžu zajet až potom.“

Peder slyšel, jak se Fredrika nadechla, už už chtěla něco namítnout, a proto rychle pokračoval: „A co to má vůbec být za fotky? Bez povolení k domovní prohlídce mu nemůžeme jen tak lézt dopočítače.“

Fredrika ho povýšeným tónem – jako obvykle – ujistila, že jí je samozřejmě známo, že policie nemůželidem jen tak nahlížet do počítače, ale že tohle je extrémně důležité a neexistuje žádný zákon, který bypolicistům zakazoval prohlédnout si něco, co našel někdo jiný…

„No dobře,“ přerušil ji Peder unaveně. „Tak mi na něj dej číslo. Hned mu zavolám a domluvím se s ním.“

„Fajn,“ souhlasila Fredrika, jejíž hlas nezněl o nic míň vyčerpaně.

„Neříkal náhodou, o jaké fotky jde?“ zeptal se Peder opatrně.

„Ne,“ odvětila Fredrika. „Jen, že je to docela síla.“

„A co máš vlastně na programu ty?“ zeptal se Peder zvědavě.

„Alex mi dal za úkol znovu zajet za matkou Gabriela Sebastianssona a taky pár dalších věcí.“

„A nemám mít náhodou výslechy jeho rodiny na starosti já?“ zeptal se Peder podrážděně.

„Tenhle evidentně ne,“ odsekla Fredrika.

Peder zavěsil a celý zamračený se vrátil zpátky do koupelny.

Ve dveřích za ním se objevila Pia. Pořád byla úplně nahá. Peder si ji prohlížel v zrcadle. Je opravdu takhezká, jak se mu jevila ze začátku? Najednou mu přišlo, že má trochu povislá prsa. Nebo že by hokocovina připravila o zdravý úsudek? To je jedno. Teď odsud musí hlavně co nejrychleji vypadnout.

Z nějakého důvodu neměl vůbec chuť podívat se Pie do očí.

„Jak to teď s námi bude?“ zeptala se Pia a založila si ruce na prsou.

„Nemáš paralen?“ opáčil Peder unaveně a začal si čistit zuby.

Jejím kartáčkem.

Pia beze slova otevřela koupelnovou skříňku a vytáhla platíčko léků. Peder si ho vzal celé. Ještě se budou

hodit.

„To je všechno, co mi řekneš?“ nedala se Pia.

Peder naštvaně mrštil kartáčkem do umyvadla.

„Copak nechápeš, v jaké jsem situaci?“ vyštěkl, a jak zvedl hlas, měl pocit, že mu každou chvíli exploduje

hlava. „Našli tu holku. Je mrtvá. Někdo ji zavraždil! Chápeš, že teď nedokážu myslet na nic jinýho?“

Pia ho pozorovala bez mrknutí oka.

„Vypadni,“ sykla jen a odkráčela z koupelny, aniž počkala na jeho reakci. Peder se posadil na zem aněkolikrát se zhluboka nadechl a vydechl.

Zradil svou manželku.

I svého šéfa. Tím, v jakém je teď stavu.

Nejspíš zradil taky Lilian.

A teď mu ještě Pia Nordhová naznačuje, že zradil i ji. Co po něm sakra ta ženská chce?

Peder zdvihl hlavu. Vzpamatuj se, přikázal si. Soustřeď se. Vstaň a vypadni odsud. Otázku, jak se dostat k

Saře Sebastianssonové, bude muset vyřešit potom. Řídit v takovémhle stavu nemůže, to je jasné.

Vstal a oblékl se. Obul si boty a zabouchl za sebou dveře.

O chvíli později stál s mokrými vlasy venku na zmoklém chodníku a zavolal si taxíka. Párkrát zamrkal a

vzhlédl k obloze. Na okamžik se zarazil.

Poprvé po dlouhé době to vypadalo, že slunce sebere síly a prodere se z mraků ven. Že by konečně přišlo

léto?

Jelena měla namířeno zpátky do Stockholmu. Tentokrát letadlem. Auta se zbavila podle plánu. Nikdy dřívletadlem neletěla, a tak teď fascinovaně vyhlížela ven okénkem. To je kurva neuvěřitelný.

Vtom se jí zmocnil strach. Muž nesnáší, když mluví sprostě. Ze začátku ji za to také tvrdě trestal. Ne.Trestal není to správné slovo. Vychovával ji. Tak tomu říkal. Dělal to přece pro její dobro.

Jelena se usmála. Seznámení s Mužem bylo to nejlepší, co se jí v životě přihodilo. Rukou sevřela opěrkusedadla. To, že se jí ujal, byla vlastně jediná dobrá věc, která ji potkala. Byl tak neuvěřitelně štědrý. Achytrý. Jelena ho strašně ráda pozorovala při práci a plánování. Byl tak krásný. A ten jeho plán, jakzabavit tu blbou krávu ve Flemingsbergu, aby jí ujel vlak, byl prostě geniální.

Ačkoli je pravda, že ve Flemingsbergu jsme měli zatracené štěstí, pomyslela si Jelena.

Muž by to samozřejmě nikdy nepřiznal, avšak Sara Sebastianssonová jim značně ulehčila situaci tím, žesama z vlaku vystoupila. Sama se jim nabídla jako na stříbrném podnose. Podle původního plánu mělaJelena zaťukat na okénko a vylákat ji ven. Kdyby se to nepodařilo, měli v záloze ještě jednu možnost:unést Lilian o den později, kdy ji Sara Sebastianssonová měla předat bývalému manželovi. Ale to nakonec

nebylo potřeba, všechno šlo jako po másle.

Jelena vlastně nevěděla, proč si Muž vybral právě ji. Měla neuvěřitelné štěstí. Muselo mu být jasné, že

spousta jiných dívek by dala cokoliv za to, aby mu mohla pomáhat v jeho boji. Takových, jako je Jelena,

mohl mít na každém prstu deset. Což jí také náležitě často připomínal.

„Mohl jsem si vybrat kohokoliv, Panenko,“ šeptal jí každý večer před spaním. „Kohokoliv, rozumíš? Avybral jsem si tebe. Jestli mě zklameš, vyberu si jinou panenku.“ Strach, který se Jeleny zmocňoval, když jí dával pocítit, že je pro něj nahraditelná, se ani nedal popsat

slovy. Celý život byla pro všechny nahraditelná. Jen nerada vzpomínala na roky, než potkala Muže, snažila

se na ně zapomenout. Jenom v noci ji vzpomínky nenechávaly na pokoji. Ve snech se jí vracely všechnyhrůzy do nejmenších detailů. Občas se v noci probouzela vlastním křikem. „Já nechci, nechci, nechci,“ křičela vsedě na posteli. Muž nikdy nechtěl slyšet, co se jí zdálo. Jen si ji přitáhl k sobě a šeptal jí:

„O svém spánku rozhoduješ jenom ty, Panenko. Musíš to pochopit. Pokud to nepochopíš, bude se ti dál

zdát to, co nechceš. A jestli to tak půjde dál, jestli se nebudeš dost snažit, znamená to, že jsi slabá. A víš

snad, jaký mám názor na slabé panenky, ne?“

Jelena se zpočátku snažila mu odporovat, vysvětlit mu, že se opravdu snaží. Někdy se dokonce

rozplakala.

To ji pak Muž celou svou vahou zalehl, až takřka nemohla dýchat.

„Neexistuje nic ubožejšího než pláč, Panenko. Nic. Zkus to pochopit. Musíš to pochopit. Už nikdy tě nechci

vidět plakat. Nikdy. Rozumíš?“

Jelena přikývla a jeho tělo jí připadalo stále těžší.

„Odpověz nahlas, Panenko.“

„Rozumím,“ zašeptala rychle. „Rozumím.“

„Jestli to nechápeš,“ pokračoval Muž, „tak ti to rád vysvětlím názorně.“ Jeho prsty jí zajely do vlasů a Jelena uviděla, jak druhou ruku sevřel v pěst.

„Je ti to jasné?“

„Ano,“ odpověděla s očima vytřeštěnýma strachy.

„Možná bys to pochopila líp, kdybych ti to ukázal. Tak jako na začátku.“

Jelena se mimoděk roztřásla a zuřivě zavrtěla hlavou.

„Ne, ne,“ šeptala. „Prosím ne.“

Muž nechal sevřenou ruku klesnout a pohladil ji po tváři.

„Ale no tak, Panenko,“ pronesl sametovým hlasem. „My dva přece neprosíme.“

Jelena pod vahou jeho těla dýchala pomalu a namáhavě. Čekala, jak se bude situace dál vyvíjet.

„Mě se přece nemusíš bát, Panenko,“ šeptal jí Muž. „Nikdy se mě nemusíš bát. Všechno, co dělám, dělámjen pro tvoje dobro. Pro naše dobro. To přece víš, ne?“

Jelena přikývla.

„Ano. Vím.“

„Tak dobře,“ zašeptal Muž a odkulil se na stranu. „Protože až začne náš boj, naše práce, až budeme typrokleté hříšníky budit z dřímot, pak už nebude na chyby čas.“

Alex Recht se cestou na letiště jen v rychlosti stavil na služebně, kde ho Fredrika stihla informovat o tom,že jim volal kolega Gabriela Sebastianssona s tím, že u něj v počítači našel jakési fotografie. Alex takézatelefonoval Pederovi, který byl právě na cestě od Sary Sebastianssonové, a potvrdil mu, že Sara spolu s

rodiči pojede do Umea identifikovat Lilian. Alex oběma kolegům neopomněl zdůraznit, že musejí zjistit,

jakou má rodina Sebastianssonových vazbu na Umea.

Za několik minut už seděl v taxíku na letiště. Předpokládal, že se v Umea zdrží nejdéle do večera. ZpravitSaru Sebastianssonovou o smrti její dcery dostal za úkol Peder, samozřejmě spolu se speciálněvyškoleným knězem. Peder se na takový úkol sice vůbec nehodil, ale svěřit to Fredrice připadalo Alexoviještě nemyslitelnější. Tak nelehký úkol, jako je informovat matku o smrti dítěte, mohl jen těžko uložitněkomu tak chladnému jako Fredrika.

Na zadním sedadle taxíku si Alex opřel hlavu o opěrku a v duchu si znovu procházel všechna fakta. TěloLilian Sebastianssonové našli před vchodem na pohotovost nemocnice v Umea kolem jedné hodiny v noci.

Pokud to Alex správně pochopil, našla ji zdravotní sestra, která ihned přivolala lékaře. Holčička prý leželana zádech na chodníku, nahá a zmoklá. Na čelo jí kdosi napsal slovo Nechtěná.

Na první pohled bylo jasné, že je mrtvá, proto se nikdo nepokoušel o resuscitaci. Příčina smrti zatímnebyla stanovena, z předběžného ohledání těla však vyplývalo, že smrt nastala přibližně čtyřiadvacethodin před nálezem, což by znamenalo, že Lilian zemřela jen pár hodin po svém únosu. Jen pár hodin.Kdyby věděli, jak málo mají času.

Ale jak to mohli vědět? Neměli přece nejmenší důvod něco takového předpokládat. Nebo snad ano?

Alexovi vyschlo v krku, když si vzpomněl na své děti, a ztěžka polkl. Rozechvělými prsty vytáhl z kapsymobil a vytočil dceřino číslo. Viktoria zvedla telefon po pátém zazvonění a podle jejího hlasu bylo jasné,

že ji otec vzbudil.

„To jsem rád, že jsi v pořádku,“ pronesl Alex zastřeně.

Viktoria, která byla zvyklá, že jí otec občas volá v neobvyklou hodinu, toho moc nenamluvila, ani senezeptala, proč vlastně volá. Nemusela. Ze zkušenosti věděla, že se to vždycky dříve nebo později dozví.Třeba až zavolá příště.

Alex si oddychl a zastrčil telefon zpátky do náprsní kapsy.

Kdysi si přál, jako ostatně všichni rodiče, aby si alespoň jedno jeho dítě zvolilo stejnou nebo třeba jenpodobnou životní dráhu jako on. Ani v jednom případě se mu to však nesplnilo.

Viktoria vystudovala veterinu. Alex si dlouho dělal naděje, že by ji její láska ke koním mohla přivést kjízdní policii, ale s blížící se dceřinou maturitou pochopil, že jsou to nereálné představy.

Nemohl říct, že by mu to vadilo. Sám si přece také zvolil jinou cestu, než jakou od něj očekávali rodiče.Do Viktorie, která byla, co se týče vzhledu, věrnou kopií své matky, však nejspíš vkládal určité naděje, žeby v hloubi duše mohla být po něm. To se ovšem nepotvrdilo. Při pomyšlení na dceru se Alex dmul pýchou, přestože věděl, že to nejspíš nedává příliš často najevo. Ve Viktoriiných odhodlaných očích občas

zahlédl pochyby.

Jsi se mnou spokojený, tati? ptaly se šeptem. Jsi spokojený s dcerou, kterou jsi zplodil?

Alexovi znovu vyschlo v ústech. Byl se svou dcerou natolik spokojený, že mu slovo spokojený připadalo až

banální.

V duchu se ujišťoval, že je spokojený s oběma dětmi, s Viktorií i mladším synem Erikem, věčnýmhledačem sebe sama. Alex věděl, že je tvrdý, když nazývá syna hledačem. Vždyť mu ještě nebylo anipětadvacet. Neviděl ale žádnou reálnou naději, že by se jeho syn někdy usadil. Se stylem života, jakývedl, to prostě nešlo dohromady.

Po maturitě to chvíli vypadalo, že z Erika bude voják. Alex z toho nebyl nijak zvlášť nadšený, přesto kdyby

v tom povolání syn nalezl štěstí, v žádném případě by mu v tom nebránil. Erik však po čase vojenskéškoly nechal a rozhodl se pro povolání pilota. Nikomu nebylo jasné, jak to dokázal, ale byl přijat naleteckou školu ve Skane. Později náhle otočil a šokovaným rodičům oznámil, že se vykašlal na školu astěhuje se do Kolumbie za nějakou paní, kterou poznal na večerním kurzu španělštiny. Byla o deset letstarší a právě opustila manžela. Alex s Lenou nevěděli, co dělat, a tak ho bez větších diskuzí nechali doAmeriky odjet.

„Uvidíš, že se mu to nakonec zase omrzí,“ utěšovala Alexe manželka.

Ten však jen rezignovaně potřásl hlavou.

Zprávy o tom, jak se synovi na druhé straně zeměkoule daří, měli zčásti prostřednictvím e-mailů atelefonátů, ale částečně také díky Viktorii. Ukázalo se, že Lena měla pravdu a Erikův vztah opravdu brzyskončil. Ani jednoho už pak nepřekvapilo, když si Erik brzy našel jinou známost a rozhodl se v Kolumbiiještě nějaký čas zůstat. Od jeho odjezdu už uběhly dva roky a za tu dobu Alex svého syna ani jednouneviděl.

Měli bychom za ním zajet, pomyslel si teď v taxíku cestou na letiště. Měli bychom mu dát najevo, že námna něm záleží. Třeba by se pak vrátil domů. Nesmíme ho ztratit.

Zabrán do myšlenek vyhlížel Alex okénkem ven. Dostal žízeň. Léto si pro svůj opožděný příchod vybralo

opravdu pekelný den.

Peder vyšel z domu Sary Sebastianssonové a do očí ho bodlo ostré stockholmské světlo. Cítil se příšerně.Po všech stránkách. V hlavě mu stále zněl kvílivý pláč Sary Sebastianssonové. Chudák ženská, pomyslelsi. Nemohl, nechtěl, odmítal si představit, že by se něco podobného kdy mohlo stát jemu. Jeho děti nikdonikdy neunese. Jsou to přece jeho děti. V duchu si přísahal, že na ně bude dávat větší pozor než dosud.

Trhl sebou, když se za ním náhle otevřely dveře. Z nich opatrně vyšel otec Sary Sebastianssonové a zůstal

stát u zdi. Peder by klidně odpřisáhl, že za tu čtvrthodinu od chvíle, kdy spolu s knězem zazvonili nadveře, Sařin otec zestárl o deset let. Jeho šedé vlasy vypadaly jako bez života a oči měl tak zoufalé, až semu do nich Peder téměř ani nedokázal podívat. V duchu se zastyděl, že si chtěl právě přivolat taxíka.Stále zatím nebyl schopen řídit.

„Povězte mi,“ promluvil starý pán, ještě než Peder využil šance, aby prolomil ticho jako první. „Pověztemi, jestli existuje nějaká možnost, že to dítě, které našli, není naše holčička.“

Peder polkl a sevřel se mu žaludek. Všiml si, že starý pán pláče.

„Myslím, že ne,“ odpověděl ochraptělým hlasem. „Identifikovali jsme ji téměř na sto procent za pomocifotografií. A navíc, jak víte, neměla vlasy… Bohužel jsme si tím téměř naprosto jistí.“

Nadechl se.

„Dokud ji neuvidíte, nemůžeme ji samozřejmě považovat za formálně identifikovanou, ale nepochybujeme

o tom, že je to ona.“

Lilianin dědeček zvolna přikývl. Slzy mu kapaly na černý svetr jako těžké dešťové kapky a na unavených

ramenou se slévaly v malé mokré skvrny.

„Celou dobu jsme tušili, že to špatně dopadne,“ zašeptal Sařin otec a Peder k němu přistoupil o krok blíž.

Zastrčil ruce do kapes, okamžitě si to však uvědomil a zase je vytáhl.

„Víte,“ pokračoval starý pán, „Sara je naše jediné dítě. Hned, jak se s Gabrielem seznámila, hned jsme

vytušili, že to špatně skončí.“

Hlas se mu třásl a pohledem tápal kdesi v dáli za Pederem.

„Ten den, kdy nám ho představila, jsem manželce řekl, že to není pro naši holčičku dobrý partner. Ale byli

do sebe hrozně zamilovaní. Nebo aspoň Sara. Byla do něj celá pryč. Přestože jí od začátku ubližoval. A to

nemluvím o jeho matce. Taková hnusná ježibaba.“

Peder se zamračil a skočil starému pánovi do řeči:

„Ovšem podle toho, co jsem se dočetl v policejních hlášeních, ji Gabriel začal bít až po pár letech. Nebo

snad ne?“

Sařin otec zavrtěl hlavou.

„Máte pravdu. Sice ji nejdřív nebil, ale ubližovat se dá i jinými způsoby. Pořád se tahal s jinými ženami.

Téměř od začátku. Večer občas zmizel, neřekl kam jde, někdy býval dokonce pryč celý víkend. Sara mu

vždycky odpustila. Pořád dokola ta samá písnička. Pak se jim narodila Lilinka, a to už měl Saru v hrsti.“

Starý pán vypadal, jako by se nemohl nadechnout. Ramena mu poklesla a slzy mu stékaly po tvářích ještě

rychleji než předtím.

„Když se Lilinka narodila, říkali jsme si, že to je konec. Všichni nám gratulovali k vnučce, ale my…, byl to

začátek něčeho nového, a přece… Pak už nebylo cesty zpátky, to prostě nemohlo dopadnout dobře.“

„Myslíte,“ začal Peder váhavě, „že by váš zeť mohl mít s tím, co se Lilian stalo, něco společného?“

Lilianin dědeček zvedl hlavu a pohlédl Pederovi zpříma do očí.

„Ten chlap je ďábel,“ prohlásil unaveně, avšak pevně. „Pokud jde o to, jak Saře ublížit, nezastaví se před

ničím. Vůbec před ničím.“

Starý pán se zakymácel, až to vypadalo, že upadne. Peder k němu přiskočil a zachytil ho. Stařec mu

zůstal bezvládně viset v náručí a vzlykal jako malé dítě.

O chvíli později už byl Peder na cestě do firmy, kde pracoval Gabriel Sebastiansson. Musel několikrátpolknout, aby se nerozbrečel. Vtom si uvědomil, že ještě pořád nezavolal Ylvě.

Sevřel v ruce mobil. Nedá se nic dělat. Ylva teď bude muset počkat. Už takhle přijde na smluvenouschůzku s kolegou Gabriela Sebastianssona pozdě.

Martin Ek ho vyzvedl před hlavním vchodem do budovy, kde sídlila firma SatComs. Pederovi, který jinaknebyl zrovna všímavý k chování ostatních, neuniklo, jak je Martin Ek nervózní. Hodně nervózní.

„Děkuju, že jste si udělal čas,“ poděkoval Martin Ek a podal mu ruku.

Peder si všiml, že se Martinu Ekovi zřejmě potí ruce, protože si je předtím nenápadně otřel do kalhot.

Martin Ek se odmlčel a znovu se ujal slova až ve výtahu. Peder měl ve výtahu nepříjemný pocit zestísněného prostoru a z toho, že musejí stát blízko sebe. Doufal, že z něj netáhne alkohol.

„Ráno jsem se šel podívat ke Gabrielovi do kanceláře,“ začal Martin Ek s pohledem upřeným přímo předsebe. Nutně jsem potřeboval jednu důležitou čtvrtletní zprávu a Gabriel mi nebral telefon. Zkoušel jsemse mu dovolat nejmíň desetkrát, jenže marně.“

Zjevně se snažil ospravedlnit, že se kolegovi hrabal ve věcech, což bylo Pederovi upřímně jedno.

„Chápu,“ přitakal proto, a když se dveře výtahu otevřely, s úlevou vystoupil.

Martinu Ekovi se evidentně taky trochu ulevilo, protože už nepůsobil tak nervózně. Diskrétně Pederaprovedl přes open space pracoviště k sobě do kanceláře. Peder cestou zaregistroval pár zvednutých párůobočí a napadlo ho, jestli by neměl Martina Eka požádat, aby ho představil kolegům. Pak ale usoudil, žeto počká.

Došli do kanceláře. Martin Ek Pederovi pohybem ruky naznačil, aby se posadil na židli pro návštěvy, a sámse usadil do křesla na druhé straně stolu. Sepjal ruce a odkašlal si.

Stěny zdobily barevně zarámované fotografie, z nichž přímo čišela láska a rodinná pohoda. Martin Ek mělpodle všeho tři děti, všechny mladší deseti let, a krásnou ženu. Pokud fotografie mluvily pravdu, žil vespokojeném manželství a svou ženu zřejmě opravdu miloval, když se na ni chtěl každý den dívat i v práci.

Peder měl pocit, že se propadá do země. Připadal si jako hanobitel mužského pokolení. Vždyť i Alex má v

kanceláři spoustu rodinných snímků.

„Jak už jsem povídal,“ spustil Martin Ek znovu, „šel jsem si ke Gabrielovi do kanceláře pro tu zprávu.“Pedera jeho slova vytrhla z myšlenek a donutila ho se soustředit.

„Neudělal jsem nic zakázaného,“ dodal. „Šéf mi to dovolil.“

Peder opět přikývl, tentokrát o něco netrpělivěji.

„Ale nemohl jsem to nikde najít,“ pokračoval Martin Ek. „Prohledal jsem mu celou skříň. Víte, mámetakové speciální bezpečnostní skříně, kde skladujeme důležité materiály. Klíč od nich má jenom recepční.“

Další odmlka.

„Protože jsem to nemohl najít, říkal jsem si, že má třeba aspoň pracovní verzi v počítači.“ Martin Ek sezhoupl v křesle, a na okamžik tak zakryl svou rodinu, za což mu byl Peder nevýslovně vděčný.

„Tu zprávu jsem nenašel. Zato jsem našel ty fotky,“ dodal Martin Ek téměř šeptem. „Chcete je vidět?“

Peder se o tom v rychlosti předem poradil s Alexem. Pokud se jednalo o nezákonné fotografie, bylonanejvýš důležité, aby se s počítačem zacházelo obezřetně, aby nikdo nemohl policii nařknout z toho, ženeoprávněným způsobem získala informace o tom, co si Gabriel Sebastiansson ukládal na pevný diskpracovního počítače. Ovšem jestliže informace objevila třetí strana z vlastní iniciativy, nebyl sebemenšídůvod, proč by se na ně Peder nemohl podívat. Instinktivně však cítil, že je vlastně vůbec vidět nechce.

„Po telefonu jste nám nechtěl sdělit nic bližšího,“ řekl Peder pomalu. „Ale teď už byste mi snad mohlnaznačit, o jaké fotky jde, než mi je ukážete, nebo ne?“

Martin Ek si nervózně poposedl. Oči mu ulpěly na fotografii na stole, na níž bylo zřejmě zachyceno jehonejmenší dítě. Potom si znovu nervózně odkašlal. Obličej měl bledý a křečovitě sevřený. Pohlédl Pederovido očí a pronesl dvě slova:

„Dětské porno.“

Fredrika Bergmanová se vydala sama autem do Flemingsbergu a nebyla si jistá, jestli se právě nedopouští

něčeho nedovoleného. Alex ji výslovně požádal, aby vyhledala a vyslechla nejbližší příbuzné a přáteleSary Sebastianssonové. Ze všeho nejdřív by měla znovu zajet k Teodoře Sebastianssonové a také sepokusit zjistit, jakou spojitost může mít s jejich případem město Umea. Nikdo jí nedal za úkol jet nanádraží do Flemingsbergu, jelikož tomuto místu nikdo z jejích kolegů nepřikládal zvláštní význam.

Teď už to ale přece neotočí.

Zaparkovala naproti nádraží před budovou státního zastupitelství. Vystoupila z auta a rozhlédla se. Nadruhé straně kolejí byly v dálce vidět pestrobarevné bytové domy. Během studií tam byla párkrát uněkoho na návštěvě. Vedle obytné čtvrti se rozprostíral areál nemocnice. Při pohledu na ceduli s nápisem

Nemocnice ji píchlo v žaludku a její myšlenky se automaticky zatoulaly ke Spencerovi.

Mohla jsem o něj přijít, uvědomila si. Mohla jsem zůstat sama.

Krátkou procházkou od auta k nádraží se Fredrika zahřála. Svlékla si bundu a vyhrnula si rukávy svetru.Poslední dobou na Spencera nějak často myslela. Neměla by radši myslet na tu žádost o adopci, kterou sinedávno podala? Najednou jí připadalo, že ji myšlenky na Spencera pronásledují ve dne v noci. Země se jí

slabě otřásla pod nohama. Zdá se jí to, nebo se jejich vztah poslední dobou změnil? Vídali se teď častějia Fredrice připadalo, že je to nějak… jiné.

Co je konkrétně jiné, ale nedokázala přesně říct.

Deset let jsem vydržela nenamlouvat si něco, co není pravda, přemítala Fredrika. Tak to přece teďnezačnu komplikovat.

Vešla na nádraží a rozhlédla se. Dolů k nástupištím vedly eskalátory. Nástupiště číslo jedna, u něhožzastavovaly rychlíky jedoucí na sever a po kterém zřejmě běžela Sara Sebastianssonová ve snaze dohonitujíždějící vlak, se nacházelo nejdál od vchodu.

Fredrika došla k pokladně u turniketů a eskalátoru vedoucímu na druhé nástupiště a slečně sedící zaokénkem ukázala přes sklo služební průkaz. Představila se a stručně jí vysvětlila, o co jí jde.

Pokladní v malé kukani rázem zpozorněla. Z Fredričina naléhavého výrazu zřejmě pochopila, že by na jejíotázky měla odpovídat s co největší přesností.

„Měla jste službu v úterý?“ zeptala se Fredrika.

K její radosti slečna přikývla. Takže to bude rychle odbyté.

„Neviděla jste tu náhodou v ten den takovou paní s nemocným psem?“

Pokladní nejprve svraštila obočí, ale vzápětí horlivě přikývla.

„Jo, jasně že viděla. To si moc dobře pamatuju. Myslíte tu vysokou, vyzáblou? S tím velkým ovčákem?“

Fredrice poskočilo srdce, když si uvědomila, že přesně tak jí tu ženu popsala i Sara Sebastianssonová.

„Ano. Přesně tu mám na mysli,“ odvětila a snažila se nedat najevo své rozrušení. „Váš popis odpovídápopisu dalších svědků. Co nám o ní můžete říct? Pamatujete si, v kolik hodin jste ji asi tak viděla?“

Dívka se usmála.

„To vím naprosto přesně,“ prohlásila vítězoslavně. Tím tónem připomněla Fredrice policejního aspiranta,který je s Alexem přivítal na hlavním nádraží, když bylo po Lilian vyhlášeno pátrání.

„Slyšela jsem totiž ve zprávách o té holčičce, co se ztratila z vlaku. Ta ženská se psem tu byla přesně vestejnou dobu, kdy přijel ten vlak z Göteborgu a chvíli tu čekal. Pamatuju si to, protože jsem pak matce téholčičky pomáhala zavolat na centrálu.“

Fredrika se usmála. Výborně, zaradovala se v duchu.

„Kam jela?“ pokračovala další otázkou. „Tedy, jestli si to pamatujete.“

Dívka za přepážkou se zatvářila nechápavě.

„Ta, jak se jí ztratilo to dítě?“

„Ne,“ odvětila Fredrika trpělivě. „Ta paní se psem.“

„To nevím. Ta asi jen čekala na někoho na peroně. Ptala se mě, kdy přijede vlak z Göteborgu.“

„Aha,“ kývla Fredrika rychle. „A potom?“

„No, s tím psem už od pohledu nebylo něco v pořádku. Sotva se držel na nohou, vláčela ho chudáka zasebou na vodítku. Viděla jsem, jak sjíždí dolů po eskalátorech a pak jsem ji slyšela, jak dole něco křičí.

Jako ta s tím psem, myslím.“

Odmlčela se.

„No a za pár minut zase vyjela nahoru s tou zrzavou paní, co jí pomáhala. Nejdřív jsem si myslela, že tydvě patří k sobě, ale potom, když se ten rychlík rozjel, tu zrzavou div netrefil šlak. Skočila na eskalátor ařítila se dolů a v jednom kuse řvala Lilian.“

Fredrice se sevřelo hrdlo.

Odkašlala si.

„A co ta paní s tím psem?“

„Ta naložila psa na pošťáckej vozík, co stál hned tady vedle,“ odvětila slečna za přepážkou a ukázalaprosklenou stěnou ven.

Fredrika se podívala směrem, kterým ukazovala, žádný vozík však nezahlédla.

„Víte, že jsem tu ten vozík vlastně nikdy předtím neviděla?“ pokračovala slečna. „Říkala jsem si ale, že hotu možná nechal pošťák nebo tak.“

Fredrika se zhluboka nadechla.

„No každopádně už mi pak bylo jasný, že se ty dvě neznají. Ale tu ženskou se psem jsem neviděla s

nikým jiným. Říkala jsem si, že ten, na koho čekala, asi nepřijel a že se tomu psovi přitížilo, tak pospíchala

pryč. I když to psisko vlastně vypadalo pořád stejně.“

Fredrika zvolna přikývla a přitom v ní rostlo přesvědčení, že neznámá žena se psem sešla na peron jen z

toho důvodu, aby zdržela Saru Sebastianssonovou. Šlo jí nejspíš jen o to, aby zmeškala vlak.

„Myslíte, že ta ženská má něco společného se zmizením té holčičky?“ zeptala se slečna za přepážkou

zvědavě.

Fredrika se přinutila k úsměvu.

„To zatím nevíme,“ odvětila. „Nejdřív potřebujeme vyslechnout všechny svědky. Kdybych vám sem

poslala šikovného kreslíře, byla byste schopná mu tu paní podrobněji popsat?“

Pokladní se napřímila a zvážněla.

„To si pište,“ prohlásila hrdě.

Fredrika si na ni vyžádala kontakt a také telefonní číslo na ústřednu Švédských drah. Poděkovala za

ochotu a slíbila, že se ještě dnes ozve.

Už byla na odchodu, když na ni slečna zavolala:

„Počkejte!“

Fredrika se otočila.

„A co ta holčička? Našli jste ji?“

Některé fotografie řeknou víc než tisíc slov. Existují také fotografie, které člověk nechce vidět, protože se

nechce znát ke slovům, která se s nimi pojí. Právě takové fotografie měl v počítači Gabriel Sebastiansson.

Aby Peder neriskoval planý poplach, podíval se nejprve na jednu z nich. Okamžitě toho ale zalitoval.

Fotografie se skrývaly ve složce nadepsané Čtvrtletní zprávy 2 verze III. Právě tahle složka upoutala při

hledání pozornost Martina Eka. Otevřel složku plnou hnusu, který by si žádný normální člověk nepřál

vidět. Cestou zpátky do práce zavolal Peder z taxíku kolegům, aby na Gabriela Sebastianssona vydali zatykačpro přechovávání dětské pornografie. Gabriel Sebastiansson se v mžiku stal celostátně hledanou osobou.Teprve podrobnější zkoumání fotografií – ale kdo se toho dobrovolně ujme? – ukáže, jestli je GabrielSebastiansson vinen i z pohlavního zneužívání dětí nebo zda se spokojoval jen s obrázky. V Pederovi klíčil

strach, že najdou také fotografie, na kterých je Lilian, ale neodvažoval se tu myšlenku dovést do konce.

Před chvíli mluvil s Alexem. Právě přistál v Umea a informoval ho o nejnovějším vývoji případu, co se

Gabriela Sebastianssona týkalo.

„Pořád ještě nevíme, kam nás tenhle případ zavede,“ poznamenal Alex zamyšleně. „Ale něco mi říká, že

jsme se dostali zase o kus dál.“

„Teď už snad do prdele můžeme říct, že ho máme v hrsti, nebo ne?“ vyhrkl Peder dychtivě.

„Teď se hlavně nesmíme ukvapit,“ uzemnil ho Alex. „Dokud ho nenajdeme, musíme počítat se všemimyslitelnými variantami. Fredrika prolustruje známé Sary Sebastianssonové, jestli by se mezi nimi třebanenašli ještě jiní možní pachatelé. A ty zatím vyslechni Gabrielovy známé. Vyhrabej na něj všechnu

špínu.“

„Dětské porno a domácí násilí ti nestačí?“ odtušil Peder skepticky. Alex se odmlčel.

„Až ho najdeme, Pedere, nesmíme mít nejmenší pochybnosti. Ani nejmenší, jasný?“

„Jasný,“ přikývl Peder a zavěsil.

Vzápětí mu zavolala Fredrika. Peder pohlédl okénkem ven. Ještě pořád svítilo slunce. To bylo tohle léto

neobvyklé.

Peder se nedokázal ovládnout. Zvedl telefon, přiložil si ho k uchu a rozjařeně zahalekal: „Tak už ho

máme!“

„Koho?“ zeptala se Fredrika nepřítomně.

Pedera její reakce překvapila a zároveň vytočila.

„Jejího otce přece,“ protáhl přehnaně. Schválně před taxikářem nechtěl vyslovit jeho jméno.

„Aha,“ odvětila Fredrika chladně.

„Za přechovávání dětské pornografie,“ oznámil Peder vítězoslavně a všiml si, jak na něj řidič ve zpětném

zrcátku upřel tázavý pohled.

„Cože?“ podivila se Fredrika.

„Slyšelas dobře,“ odvětil Peder a spokojeně se opřel o sedadlo. „Ale to probereme pak na stanici. Kde jsivlastně ty?“

Fredrika na okamžik zaváhala, než odpověděla:

„Jen jsem si byla něco ověřit. Budu na stanici za čtvrt hodiny. Taky mám nějaké novinky.“

„Určitě ne takové jako já,“ ušklíbl se Peder.

„Tak zatím,“ ukončila Fredrika telefonát.

Když Peder položil telefon, byl sám se sebou nanejvýš spokojený. Takhle to má být. Takhle má jejich

práce vypadat. Vyšetřovací tým si vlastně počínal velmi dobře. Ta holka je sice mrtvá, to je pravda, aněkdo by to snad mohl považovat za selhání policie, ale na druhou stranu se to teď zpětně zdálo téměř

nevyhnutelné. Skoro jako by úkolem policie nebylo ji zachránit, nýbrž jen najít jejího vraha. Pederovi

připadalo nejpodstatnější, že si s tak velkým případem poradili tak rychle. A co nevidět už konečně najdou

i Gabriela Sebastianssona. Peder si sliboval, že bude trvat na tom, aby byl u všech jeho výslechů. Co setýče zkušeností s výslechy, nemohla mu Fredrika konkurovat.

Vtom mu znovu zazvonil telefon.

Rychle ho vytáhl z kapsy.

Teprve při pohledu na jméno volajícího si uvědomil, že na něco zapomněl. Pořád ještě nezavolal Ylvě.

Alex Recht byl za celý svůj život v Umea jen jednou. Vlastně je až trapné, jak málo zná Švédsko na severod Stockholmu. Jednou byli s manželkou na návštěvě u příbuzných v Gällivare a kdysi v mládí navštívilsvou tehdejší lásku v Haparandě. Jeho cesty do severního Švédska by se tak daly spočítat na prstech

jedné ruky.

Po telefonátu s Pederem měl Alex podstatně lepší náladu než na letišti ve Stockholmu. Zpráva, žekolegové Gabriela Sebastianssona našli v jeho počítači dětskou pornografii, na věci vlastně celkem nicneměnila, jen v mnoha ohledech potvrzovala to, co už věděli. Proti Gabrielu Sebastianssonovi svědčilotolik okolností, že bylo nepravděpodobné, že by pachatelem mohl být někdo jiný. Skrýval se před policií,bil svou ženu a v počítači měl nechutné fotografie.

To Alexovi stačilo pro představu, co je to asi za člověka.

Trochu ale pochyboval o jeho motivu. Byl nervózní z toho, že se s Gabrielem Sebastianssonem zatím

nemohl setkat osobně, aby si na něj vytvořil vlastní názor. Je to blázen, kterému přeskočilo a který velmirafinovaným způsobem naplánoval a spáchal vraždu vlastní dcery? Nebo je za tím něco jiného? Nenávidělsnad Saru natolik, že se rozhodl potrestat ji tím, že zavraždí jejich společné dítě?

Na letišti už na Alexe čekal komisař Hugo Paulsson, s nímž ráno mluvil po telefonu. Oba kolegové si svážným výrazem podali ruce, načež Hugo Paulsson zavedl Alexe ke svému služebnímu autu. Alexpoznamenal, že místní letiště je větší, než si ho pamatuje, na což Hugo Paulsson utrousil něco v tomsmyslu, že „v našem věku už nám paměť neslouží jako dřív“. Pak oba zmlkli a nepromluvili, dokudnezamířili z letiště do města.

Alex kradmo pozoroval svého kolegu a přemýšlel o jeho výrazu „v našem věku“. V duchu si říkal, že nataková slova je snad ještě brzy. Vypadalo to, že jsou s Hugem Paulssonem asi stejně staří. Jeho kolegaměl snad jen o odstín šedivější a krapet řidší vlasy, jinak však zatím oba vypadali mladě a svěže.

„Děti nás udržují v kondici, Alexi,“ říkávala Alexovi jeho manželka Lena.

Hugo Paulsson neměl snubní prsten. Třeba nemá ani děti? uvažoval v duchu Alex.

„Recht. To je německé jméno?“ zeptal se jeho kolega zřejmě ve snaze navázat zdvořilostní konverzaci.

„Tak trochu,“ odpověděl Alex. „Vlastně spíš židovské.“

„Židovské?“ podivil se Hugo Paulsson a věnoval mu překvapený pohled, jako by na židovském příjmení

bylo něco divného.

Alex se pousmál.

„To je dlouhá historie. Matka mého dědečka byla židovka a z nějakého důvodu dali dědečkovi příjmení pomatce. Jeho otec ale nebyl žid, takže rodina nikdy nedodržovala židovské tradice. Dá se říct, že dědečekbyl poslední žid v naší rodině.“

Alex by klidně odpřisáhl, že se Hugovi Paulssonovi ulevilo. Už to dál nekomentoval a raději změnil téma:

„V přihrádce před vámi jsou v deskách dokumenty k vašemu případu. Můžete se na ně podívat, alepřipravte se na to, že na ty fotky není moc hezký pohled.“

Alex přikývl a vytáhl z přihrádky desky. Opatrně, téměř posvátně je otevřel a vytáhl útlý svazek fotografií.Sám pro sebe přikývl. No jistě. Bylo jasné, že je to Lilian.

Pocítil tlak na prsou. Sara Sebastianssonová a její rodiče přiletí až dalším spojem, protože se cestou naletiště zdrželi v zácpě. Identifikaci těla formálně provedou teprve oni. Alex znovu zalistoval smutnousložkou fotografií, prohlédl si je jednu po druhé. Vlastně bylo zbytečné a kruté, aby sem její rodina

jezdila. O tom, že je to Lilian, nebylo nejmenších pochyb.

Alex si poposedl. Tvrdé sedadlo starého saabu ho tlačilo a už po krátké jízdě ho z něj rozbolela záda.

„Říkal jsem si, že to vezmeme rovnou do nemocnice,“ navrhl Hugo Paulsson. „Promluvíme s doktorem.Ten nám snad už bude moct říct předběžnou příčinu smrti. Potom se, předpokládám, jejího těla ujmousoudní lékaři ze Stockholmu. Tedy až ji identifikujeme, že?“

„Ano. Asi ano,“ přikývl Alex. „Říkal jste, že byla mrtvá přibližně čtyřiadvacet hodin?“

„Přesně tak,“ přitakal Hugo Paulsson. „Našli ji v jednu hodinu v noci. To znamená, že od chvíle, co zmizela

z vlaku, do její smrti uplynulo asi půl dne. Takže včera ráno, když její matka dostala ten balíček s vlasy aoblečením, už byla stoprocentně mrtvá.“

„Mluvili jste s těmi lidmi, kteří ji našli?“ zeptal se Alex.

Hugo Paulsson přikývl. „Ano. Oba jsme je vyslechli. Doktora i sestřičku. Velmi podrobně nám popsaliprůběh včerejšího večera. Nemáme sebemenší důvod je podezřívat, že by v tom sami byli nějaknamočení.“

„Nasvědčuje něco tomu, že by Lilian přišla o život až tady v Umea?“ zeptal se Alex opatrně.

To byla zásadní otázka, neboť odpověď na ni rozhodovala o tom, čí případ to formálně bude. Podstatnébylo místo činu, nikoliv místo nálezu.

„Těžko říct,“ pokrčil rameny Hugo Paulsson. „Nějakou dobu, řekl bych asi půl hodiny, ležela venku, protose obáváme, že spoustu důležitých stop smyl déšť.“

Alex chtěl něco říct, ale Hugo Paulsson pokračoval:

„Jedna věc mě překvapila. Divně smrděla. Acetonem nebo něčím takovým. Řekl bych, že se ji někdosnažil umýt, jen to už nestihl. Taky měla nakrátko ostříhané nehty. Skoro až do masa.“

Alex si ztěžka povzdychl. Tyhle detaily ho z nějakého důvodu ještě víc utvrzovaly v přesvědčení, žeúnoscem je Gabriel Sebastiansson. Někdo se snažil smýt z jejího těla stopy. Ostříhal jí nehty, aby podnimi nezbyly žádné důkazy. Vrah byl očividně inteligentní člověk.

Proč ji ale u všech všudy odložil před nemocnicí v Umea? Bylo naprosto jasné, že vrahovi záleželo na tom,aby se Liliano tělo našlo. Jenže proč proboha?

Vysmívá se nám, pomyslel si Alex trpce. Naservíroval nám ji přímo pod nos, jako by chtěl říct: Jen sepodívejte, jak jsem blízko, a vy mě přesto nevidíte.

Hugo Paulsson ukázal okénkem ven. „Už jsme tu. Tamhle je nemocnice.“

Jen co Fredrika Bergmanová domluvila s Pederem, zavolala na informační linku Švédských drah.Představila se jako členka policejního vyšetřovacího týmu a vysvětlila, že volá kvůli případu dítěte, kterése předevčírem ztratilo z rychlíku na trati Göteborg–Stockholm. Muž na druhé straně sluchátka hnedvěděl, o co se jedná.

„Mám jen jednu krátkou otázku,“ řekla Fredrika.

„Ano?“ vyčkával muž.

„Zajímalo by mě, co způsobilo to zpoždění. Proč ten vlak čekal ve Flemingsbergu?“

„No víte,“ začal muž váhavě. „Nakonec šlo jen o pár minut…“

„Já vím,“ přerušila ho Fredrika. „Mě nezajímá, jak to bylo dlouho. Chci jen vědět, co se vlastně stalo.“

„Šlo o závadu na signalizaci,“ odvětil hlas na druhé straně sluchátka.

„Aha. A co tu závadu způsobilo?“ vyptávala se dál Fredrika.

Muž na druhém konci si povzdychl.

„Řekl bych, že si zas nějací puberťáci hráli na kolejích. Pěkně riskují. Víte, že každý rok takhle přijde oživot několik dětí? Motají se na kolejích a ruší signál přijímačů. Většinou se to ani nemusí opravovat,výpadek trvá třeba jen pár minut, a pak to zas naběhne.“

Fredrika polkla.

„Chcete říct, že to zpoždění vlaku někdo způsobil schválně?“

„Přesně tak,“ přitakal muž. „Anebo se taky k vysílači mohlo dostat nějaké zvíře. Ale to je ve městě celkem

nepravděpodobné.“

Fredrika si pro sebe přikývla.

„Tak vám zatím děkuju.“ V duchu si zopakovala mužovo jméno, aby si ho zapamatovala. „Určitě vám

ještě brzo zavolám s dalšími otázkami a žádostí o písemnou zprávu.“

Zavěsila a rukama pevně sevřela volant.

Skoro se ani neodvažovala domyslet, co vyšetřovacímu týmu mohlo uniknout, jestliže zanedbali tak

evidentně důležitou stopu.

Na druhou stranu mohl být Gabriel Sebastiansson s tou ženou ve Flemingsbergu domluvený. Fredrika

opět polkla. Ta možnost sice jí osobně nepřipadala příliš pravděpodobná, ale tak to bude nejspíš muset prezentovat před kolegy. Jinak by jí určitě nedovolili rozvíjet tu hypotézu dál.

Radost však Fredrika v žádném případě neměla. Celý případ byl od začátku do konce otřesný. Když sipomyslela, jak asi Sara Sebastianssonová sebere dost sil na identifikaci mrtvé dcerky, zamlžily se jí oči.

Jednou, Alex už si nevzpomínal, kdy přesně to bylo, odvezli jeho tchyni do nemocnice. Diagnóza:nevyléčitelná rakovina jater a slinivky. Alexova manželka Lena propadla zoufalství. Dělala si starosti osvého otce. Jak to sám zvládne? A jak se se ztrátou babičky vyrovnají jejich děti?

O děti Alex strach neměl. Babička jim samozřejmě bude chybět, ale jejich smutek se dal jen těžko

porovnat s tím, co musel zažívat jeho tchán.

„Musíme tátovi pomáhat,“ prohlásila Lena toho večera, kdy se dozvěděli tu strašnou diagnózu.

„Samozřejmě,“ přikývl Alex.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Lena. „Tady samozřejmost nestačí. V takových chvílích člověk potřebuje maximum

podpory a lásky.“

Bolestná vzpomínka na nemocnou tchyni se Alexovi vybavila ve chvíli, kdy seděl spolu s Hugem

Paulssonem v ordinaci doktorky Sonji Lundinové v univerzitní nemocnici v Umea.

Sonja Lundinová jakožto soudní lékařka provedla předběžné ohledání těla a stanovila příčinu smrti Lilian

Sebastianssonové.

„Nejdřív jsme váhali, který ústav soudního lékařství by měl tělo ohledat,“ začala Sonja Lundinová

zamračeně. „Nevíme totiž, kde vlastně došlo k vraždě. Jestli tady, nebo ve Stockholmu.“

Alex si lékařku se zájmem prohlížel. Na ženu byla nezvykle vysoká a dokonale se ovládala. Takové ženy

ho přitahovaly. Fredrika Bergmanová je taky takový typ. Jen škoda, že má tolik špatných vlastností.

„Prošli jsme však dřívější případy a usoudili jsme, že musíme udělat alespoň první předběžný posudek,

abychom nezdržovali policii při práci,“ pokračovala Sonja Lundinová.

Pak stručně shrnula své závěry:

„Zatím nic nenasvědčuje tomu, že by tu dívenku někdo týral nebo znásilnil,“ spustila lékařka a Alex si

alespoň částečně oddychl.

Sonja Lundinová si toho všimla a varovně zdvihla ruku.

„Zdůrazňuju ale, že znásilnění nemůžu stoprocentně vyloučit, dokud neprovedeme bližší ohledání.“

Alex přikývl. To mu samozřejmě bylo jasné.

„Chvíli mi trvalo, než jsem zjistila příčinu smrti,“ pokračovala Sonja Lundinová zamračeně. „Ale jelikož

měla oholené vlasy, všimla jsem si toho pak při bližším zkoumání skoro okamžitě.“

„Čeho jste si všimla?“ přerušil ji Hugo Paulsson.

„Rány na hlavě. A ještě menší ranky – vpichu zezadu na krku.“

Oba policisté překvapeně povytáhli obočí.

„Samozřejmě to ještě nemůžu konstatovat definitivně, ale můj předběžný závěr zní, že se jí někdo snažil

píchnout injekci přímo do hlavy, a protože se mu to nepodařilo, vpíchl jí jed do zátylku.“

Hugo Paulsson se nechápavě zamračil.

„Je to obvyklý způsob vraždy?“

„Pokud vím, tak ne,“ zavrtěla hlavou Sonja Lundinová. „A už vůbec mi není jasné, proč se jí vůbec vrah

nejprve snažil píchnout jed do hlavy.“

„Můžete nám říct, co to bylo za jed?“ zeptal se Alex.

„Ne. Na to bychom jí museli odebrat vzorky,“ zavrtěla Sonja Lundinová hlavou.

Hugo Paulsson si nervózně poposedl.

„Ale,“ začal váhavě, „když do ní ten jed vpravil, byla ještě při vědomí? Chci říct…“

Sonja Lundinová se přátelsky pousmála.

„Chápu, jak to myslíte. Na to vám bohužel nedokážu odpovědět. Je možné, že jí pachatel nejdřív dal něco

na uklidnění, to ovšem zatím nemůžu říct jistě.“

Nastalo ticho. Hugo Paulsson si diskrétně odkašlal a Alex se přistihl, že si hraje se snubním prstýnkem.

Také si odkašlal, o něco hlasitěji než jeho kolega.

„A jaký teď bude další postup?“ zeptal se.

„To vám nejlépe řekne váš kolega,“ odvětila Sonja Lundinová a pokývla směrem k Hugovi Paulssonovi.

„Počkáme, až ji identifikují matka a prarodiče,“ prohlásil Paulsson rozhodně. „Jestli během dneška

nepřijdeme na to, co by ten případ mohl mít společného s naším městem, pošleme ještě dnes večer jejítělo do Ústavu soudního lékařství ve Stockholmu, aby provedli řádnou pitvu. Kdy jste říkal, že přiletí její

rodina?“

Alex pohlédl na hodinky.

„Měli by přistát asi za hodinu.“

Fredrika s potěšením zjistila, že Peder je natolik zabrán do práce, že ho ani nenapadlo se vyptávat, kde

byla a proč ještě nenavštívila matku Gabriela Sebastianssona.

Když vešla k němu do kanceláře, měl plné ruce práce se sepisováním zprávy pro státního zástupce.

„Zařídím, aby na něj byl vydán zatykač,“ prohlásil Peder s očima přímo hořícíma vzrušením a adrenalinem.

Jinak ovšem vypadal příšerně. Co proboha celou noc dělal? pomyslela si Fredrika. Vždyť vypadá jako

troska.

Rozhodla se však jeho vzezření nahlas nekomentovat.

„Taky zařídíme povolení k domovní prohlídce,“ pokračoval Peder. „Takže si koukej pospíšit k jeho drahé

matince. Říkalas přece, že u ní má svůj pokoj, ne?“

Fredrika se zarazila. To že říkala?

„Jo,“ připustila. „Má tam pokoj.“

„Fajn. Tak zažádáme o povolení k prohlídce jeho domu na Östermalmu, jeho kanceláře i pokoje u matky,“

prohlásil spokojeně Peder.

„A co vlastně hledáme? Tedy čistě formálně?“ zeptala se Fredrika.

„Čistě formálně dětské porno. Jinak cokoliv, co by nám mohlo napovědět, kde bychom mohli toho chlapanajít. Před chvílí jsem mluvil s Alexem. Té holce prý někdo píchnul jed přímo do hlavy. Chápeš to? Něcotak šíleného jsem snad ještě neslyšel.“

Fredrika polkla. Další bizarní detail, který byl mimo její chápání.

„Taky nám přibudou posily,“ pokračoval Peder. „Pomůžou nám s výslechy známých těch

Sebastianssonových.“

„Aha,“ odvětila Fredrika váhavě.

Vrtalo jí hlavou, kdo má teď případ na starosti, když je Alex pryč, ale nechtěla tu otázku, na kterouvlastně ani netoužila znát odpověď, vyslovit přímo. Nakonec se k ní přece jen odhodlala.

„Alex pověřil velením mě,“ odvětil Peder tak vítězoslavným tónem, že Fredrika pocítila hnus.

Na tu otázku určitě celou dobu čekal. A já jsem mu jako naschvál naletěla.

„Alex se večer ale vrátí,“ dodal Peder. „Pokud tedy nepřijdeme na nějakou souvislost, kterou by tenpřípad mohl mít s Umea.“

Po krátké odmlce pokračoval:

„Odvezu jednoho z těch nových kluků ke Gabrielu Sebastianssonovi do kanceláře a ukážu mu, co mádělat. Sebastiansson měl prý na pracovišti dobré vztahy. Třeba se někomu z kolegů s něčím zajímavýmsvěřil. Ty zatím můžeš pověřit tu novou ženskou, aby promluvila se známými Sary Sebastianssonové.“

Fredrika chtěla k Pederově návrhu cosi poznamenat, když vtom Peder vyhrkl:

„Ty vole, to je síla! Tři domovní prohlídky naráz. To se nestává každej den, aby člověk dělal na takhlevelkým zátahu.“ Peder byl tak vzrušený, až Fredriku napadlo, jestli si náhodou nevzal něco na povzbuzení.

„Pořád tu jde o mrtvé dítě, tak promiň, že nesdílím tvoje nadšení,“ namítla bezvýrazně, načež odkráčela zkanceláře a vydala se hledat novou kolegyni.

Peder chvíli váhal, jestli za ní nemá vyběhnout a pořádně jí vynadat, jednou provždy. Kdo si sakra myslí,že je? Jak si vůbec dovoluje ho poučovat?

Pak se ale zarazil. Uvědomil si, že Fredrika má pravdu. Tohle je vyšetřování vraždy. Jenže právě ona sepodle toho na rozdíl od něj nechovala. Nebude se přece snižovat na její úroveň a nenechá si zkazitnáladu. Když už dnes přežil telefonát s Ylvou, tak přece nedopustí, aby ho otrávila taková kráva.

Při pomyšlení na rozhovor s Ylvou se celý otřásl. Jeho manželka byla strachy celá bez sebe, že Pedervčera nepřišel domů ani nezavolal. A příliš ji neuklidnil ani fakt, že jí nikdo z Pederových kolegů, kterým se

dovolala, nebyl schopen říct, kde její muž je. Dokonce už ho chtěla nahlásit jako pohřešovaného, alenakonec usnula v obýváku na gauči, za což jí byl Peder neskonale vděčný. Slíbil jí, že jen co přijde domů,všechno jí vysvětlí, ale také jí vylíčil nejnovější vývoj v případu unesené Lilian, a předem ji varoval, žedneska nejspíš také přijde pozdě.

Když se Ylva dozvěděla, že Lilian našli zavražděnou, pořádně to s ní otřáslo. Pedera trochu hlodalosvědomí, že tu tragickou zprávu použil jako polehčující okolnost, což se mu také částečně podařilo. Ylvaměla rázem větší pochopení pro jeho práci, ačkoli asi nebyla úplně přesvědčená o tom, že celou nocpracoval. Budu se holt muset naučit líp lhát, pomyslel si Peder. Anebo přestat spát s Piou. Sicepochyboval, že by se mu jedno nebo druhé mohlo podařit, ale jako předsevzetí to nebylo špatné.

Také mu volal Jimmy. Měl nervózní, úzkostlivý hlas. V chráněném bydlení, kde pobýval, se prý přihlásil nakurz vaření a zajímalo ho, jestli to Pederovi přijde jako dobrý nápad.

„To víš, že je to dobrý nápad!“ zareagoval Peder přehnaně pozitivním tónem, který používal výhradně jenpři hovoru se svým bratrem. „Ty přece dokážeš cokoliv!“

„Jsi si tím jistý?“ zeptal se Jimmy, který se stále netvářil úplně přesvědčeně.

„No jasně,“ ujistil ho Peder.

Vtom se mu vybavily vzpomínky na dobu, kdy bylo všechno jinak, kdy byl Jimmy z nich dvou ten

odvážnější a Peder zbabělejší.

„Že nevíš, jak se dokážu rozhoupat vysoko, Peddo? Výš než všichni ostatní!“

„To teda nedokážeš!“

„To víš že jo. Nejvýš z celé ulice!“

Kdyby se Jimmymu nestal ten úraz, byl by i dneska silnější než já? napadlo Pedera. Jimmy byl zřejmějediný člověk na světě, kterého ani jednou nezradil. Alespoň v dospělosti ne. Ale také nebylo na světěčlověka, kterému by toho tolik dlužil. A kterého by měl tak bezvýhradně rád.

Podklady pro státního zástupce měl téměř hotové. Zbývalo jen pár jednoduchých úkonů. Teď už jenodvézt toho nového kolegu ke Gabrielu Sebastianssonovi do kanceláře a hned potom zajet za Fredrikou kmatce podezřelého. Člověku se každý den nepoštěstí, aby se mohl jen tak porozhlédnout v milionářské

vile.

Myšlenky měl konečně trochu uspořádanější než před pár hodinami po tom zběsilém probuzení. Vypil

několik litrů vody a vzal si pár paralenů. Přemýšlel, jestli už by mohl řídit. Radši asi ne. Jenže kdo by dával

dýchnout policistovi, který má namířeno na domovní prohlídku? Kdo by měl takovou smůlu? On rozhodně

ne. O tom byl Peder skálopevně přesvědčen.

Ellen Lindová byla naprosto v šoku. Až do dnešního rána si byla zcela jistá, že se Lilian Sebastianssonová

v pořádku najde a vrátí se k mamince. Zpráva o tom, že ji někdo zavraždil, jí hluboce otřásla. Zavolalasvému milenci, přestože na ni byl včera večer tak nepříjemný, ale dovolala se jen do hlasové schránky:

„Tady Carl. Po zaznění tónu mi prosím zanechte vzkaz, co nejdřív vám zavolám zpátky.“

Ellen si povzdychla. Třeba by se večer mohli na chvíli vidět? Pravděpodobnost, že by tak narychlo sehnala

hlídání pro děti, byla sice minimální, ale jednou se to přece musí vyřešit. Potřebuje ho. A potřebuje cítit,že má právo někoho potřebovat. Alespoň občas. Copak toho chce tolik?

Nechala mu vzkaz na záznamníku, a když vysvětlovala, co se stalo, rozplakala se. Chudák holčička. Leželatam nahá před nemocnicí. Ve tmě a na dešti.

Ellen upřeně zírala na monitor počítače. Skoro nevnímala, co dělá. Obdivovala Pedera a Fredriku, kteříčinorodě pobíhali po chodbě sem a tam.

Alex dal Ellen před svým odjezdem do Umea jasné pokyny. O případu zmizelé Lilian nesmí nikomu říct ani

slovo, dokud holčičku oficiálně neidentifikuje její matka. Za žádných okolností nesmí nikomu sdělovatpodrobnosti typu, že jí někdo oholil hlavu nebo že se v počítači jejího otce našlo dětské porno. Přisurfování po internetu Ellen zjistila, že nalezení mrtvé Lilian je zprávou číslo jedna na internetovýchstránkách všech švédských deníků.

Z myšlenek ji vytrhlo zaklepání na dveře. Byl to Mats, analytik ze státní kriminálky.

„Omlouvám se, že ruším,“ začal zdvořile.

Ellen se usmála.

„Ale vůbec ne. Jenom jsem se trochu zamyslela.“

Mats se zdvořile usmál.

„Peder mi říkal, že nám státní zástupce dal ve věci Gabriela Sebastianssona povolení k TOH a TSM. Víte o

tom něco?“

Když se nedočkal okamžité odpovědi, dal se do vysvětlování zkratek:

„Tajný odposlech hovorů a tajné sledování mobilu.“

Ellen se zasmála.

„Děkuju. Já vím, co to je.“

Pak pokračovala:

„Zprovoznění odposlouchávacího zařízení ale vždycky pár hodin trvá. Jestli potřebujete vědět přesně, kdy

to bude hotové, zeptejte se techniků. Operátor by nám taky měl dodat výpisy hovorů za poslední dva

roky. Nevím ale, kdy je dostaneme…“

„Přišly už před hodinou,“ skočil jí do řeči Mats. „Prošel jsem výpis hovorů za posledních několik dní. Odchvíle, kdy ta holka zmizela, jsem zaznamenal jen tři delší hovory: jednou volal matce, podruhé právníkovia potřetí na nějaké švýcarské číslo, soudě podle předvolby. Ale ještě se mi nepodařilo vypátrat majiteletoho čísla. A taky mu přišlo pár esemesek.“

Ellen se zatvářila překvapeně.

„Volal do Švýcarska?“

Mats přikývl.

„Jo. Jen zatím nevím komu. A jestli jeho matka ještě pořád trvá na tom, že ho v posledních dnechneviděla, tak lže, jako když tiskne. Ověřoval jsem si, z jakých vysílačů byly ty hovory spojeny. GabrielSebastiansson se od úterka několikrát pohyboval v blízkosti matčina bydliště. Naposledy dneska v šest

ráno.“

Ellen překvapeně hvízdla.

„To je najednou novinek,“ poznamenala zamyšleně.

„To teda jo,“ přikývl Mats.

Fredrika cestou k Teodoře Sebastianssonové nedodržovala předepsanou rychlost. Tentokrát se předemtelefonicky neohlásila. Když dorazila na místo, ani nečekala, až jí Teodora Sebastianssonová ukáže, kdemá zaparkovat. Místo toho prudce zabrzdila přímo před hlavní budovou a vystoupila téměř ještě za jízdy.Třemi dlouhými kroky zdolala schody ke dveřím a dvakrát zazvonila. Když se zevnitř nic neozývalo,zazvonila potřetí. O chviličku později zaslechla v zámku klíč a dveře se otevřely.

Teodora Sebastianssonová se tvářila přinejmenším rozhořčeně.

„Co to má, prosím vás, znamenat?“ zvolala útlá žena překvapivě silným hlasem. „Jak si to představujete,takhle se přiřítit na náš pozemek a málem nám vyrazit dveře!“

„Za prvé nevím, jestli je slovo pozemek na místě, a za druhé jsem jenom opakovaně zazvonila na zvonek.A za třetí…“

Fredriku samotnou překvapila razance, s jakou zareagovala na útok staré paní, a na chvíli se odmlčela.

„A za třetí se obávám, že mám pro vás velmi špatné zprávy. Budete tak laskavá a pozvete mě dál?“

Teodora Sebastianssonová ji probodávala pohledem. Fredrika však neuhnula. Stará paní měla i tentokrátna blůze pod bradou připíchnutou velikou brož. Skoro to vypadalo, jako by jí podpírala bradu.

„Našli jste ji?“ zeptala se tiše.

„Myslím, že bychom měly jít radši dovnitř,“ pronesla Fredrika o něco laskavěji.

Teodora Sebastianssonová zavrtěla hlavou.

„Ne. Chci to vědět hned.“

Stále tentýž tvrdý pohled.

„Ano. Našli jsme ji,“ odpověděla Fredrika po chvíli váhání, co asi s takovou starou paní, jako je Teodora

Sebastianssonová, udělá, když se o smrti vnučky dozví vestoje ve dveřích.

Teodora Sebastianssonová dlouho stála naprosto nehnutě.

„Pojďte dál,“ řekla potom a ukročila stranou, aby Fredrika mohla vejít.

Tentokrát si Fredrika cestou od dveří do společenské místnosti neprohlížela honosnou výzdobu.

Stará paní se zvolna posadila do křesla u čajového stolku. K Fredričině úlevě jí ani nenabídla nic k pití.

Fredrika se co nejdiskrétněji usadila na židli na opačné straně stolu a opřela si hlavu o sepnuté ruce.

„Kde jste ji našli?“

„V Umea,“ odvětila Fredrika.

Paní Sebastianssonová sebou trhla.

„Cože? V Umea?“ zopakovala s nelíčeným překvapením. „Jste si jistí, že je to ona?“

„Ano,“ přikývla Fredrika. „Bohužel jsme si tím jistí. Čistě formálně ji ještě musí identifikovat někdo zrodiny, její matka s rodiči už je na cestě, ale jsme si naprosto jistí, že je to Lilian. Máte k Umea nějakouvazbu? Nebo nevíte, jestli k tomu městu nemá nějaký vztah Sara nebo váš syn?“

Teodora Sebastianssonová pomalu složila ruce do klína.

„Myslím, že jsem vám už minule jasně řekla, že o životě své snachy mám jen velmi kusé informace,“

odvětila stroze. „Ale pokud vím, ona, můj syn a ani já nemáme k Umea žádný bližší vztah.“

„Nemáte tam třeba nějaké přátele nebo známé?“

„Slečno, já jsem v Umea nikdy nebyla,“ prohlásila Teodora Sebastianssonová. „Ani neznám nikoho, kdo

tam někdy byl. Tedy z naší rodiny, chci říct. Je možné, že Gabriel tam někdy jel služebně, ale upřímně

řečeno nevím.“

Fredrika chvíli počkala.

„Když už mluvíte o vašem synovi,“ pokračovala po chvíli o něco rezolutněji, „nemáte o něm nějaké

zprávy?“

Stará paní okamžitě vypjala prsa. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Vůbec žádné.“

„Jste si tím jistá?“ naléhala Fredrika.

„Naprosto jistá,“ přikývla paní Sebastianssonová.

Obě ženy si hleděly zpříma do očí, jako by si přes čajový stolek měřily síly.

„Můžu se podívat do jeho pokoje?“

„Odpovím vám stejně, jako jsem vám odpověděla minule,“ řekla chladně Teodora Sebastianssonová. „Z

našeho domu neuvidíte bez povolení k domovní prohlídce ani centimetr čtvereční.“

„Proto jsem si ho taky obstarala,“ odvětila Fredrika a v tu chvíli zvenku uslyšela zvuk brzdících aut.

Teodora Sebastianssonová překvapením vytřeštila oči.

„Vašemu synovi nijak nepomůžete tím, že s námi nebudete spolupracovat na dopadení vraha vaší

vnučky,“ prohlásila Fredrika a vstala.

„Kdybyste měla děti, věděla byste, že ty člověk nikdy nezradí. Nikdy,“ namítla Teodora Sebastianssonová

a naklonila se k Fredrice, ale hlas jí selhal. „Kdyby to chápala i moje snacha, Lilince by se nemuselo nicstát. Kde ta nemožná ženská byla, když Lilian zmizela?“

V pasti, odpověděla jí v duchu Fredrika. Někdo na ni nastražil past. Někdo, kdo jí chtěl opravdu ublížit. Nahlas však nic neřekla. Trvalo to pouhých pár vteřin, ale za tu dobu stačila Fredrika v jejích očích

zahlédnout únavu. Únavu a zranitelnost.

Trpí mnohem víc, než dává najevo, uvědomila si Fredrika.

Následovala Teodoru Sebastianssonovou ke dveřím, aby společně otevřely kolegům, které už Fredrikačekala.

Peder Rydh se rozhlížel po obývacím pokoji Teodory Sebastianssonové a nevěřil vlastním očím. Vypadaloto tu jako v muzeu, což v něm vyvolávalo nepříjemné pocity. Stará paní, která ho přitom probodávalaočima, nepůsobila o nic příjemněji. Od chvíle, kdy ji mezi pootevřenými dveřmi pozdravili a vysvětlili jí,proč přišli, nepohnula brvou. Jenom se posadila do křesla v rohu místnosti a bedlivě všechno sledovala.

Peder rychle prošel přízemí domu. Po Gabrielu Sebastianssonovi tu nebylo ani stopy. Peder však věděl, žetu byl. Nedávno. Cítil to, ačkoli nedokázal vysvětlit jak.

„Kdy jste naposledy viděla svého syna?“ zkusil to Peder znovu poté, co obešel celé přízemí a vrátil se do

obývacího pokoje.

„Paní Sebastianssonová nebude vypovídat,“ uslyšel za sebou břitký hlas.

Otočil se.

V místnosti se zničehonic objevil neznámý muž. Vysoká postava, široká ramena, ostře řezaný obličej a

tmavá pleť. Peder k němu mimoděk pocítil respekt.

Muž napřáhl ruku a představil se jako rodinný advokát Sebastianssonových.

Peder stisk ruky opětoval a stručně vysvětlil, proč policie přistoupila k domovní prohlídce.

„Dětské porno?“ vykřikla Teodora Sebastianssonová a hbitě vyskočila z křesla. „Copak jste se dočista

pomátli?“

Krátkými lehkými krůčky docupitala k oběma mužům.

„Myslela jsem, že hledáte Gabriela!“

„Taky že hledáme. To už jsem vám vysvětlil,“ odvětil Peder klidně. „Na vašeho syna byl také vydáncelostátní zatykač. Pokud ho budete zapírat, dopustíte se tím trestného činu, jehož závažnost se řídízávažností činu, který spáchal váš syn. Váš advokát vám to jistě potvrdí.“

Teodora Sebastianssonová už však opět měla nepřítomný pohled. Zdálo se, že vůbec neposlouchá, co jíPeder říká. Ten proto jen potlačil povzdech a vyšel ven z pokoje.

Dlouhými kroky vystoupal po širokých schodech do patra. Pokoj Gabriela Sebastianssona byl hned u

schodiště.

„Jak to jde?“ zeptal se nervózně. „Našli jste něco?“

Jeho kolegyně, mladá žena malého vzrůstu, která právě vkleče nahlížela pod postel, vstala.

„Nic jsme nenašli,“ konstatovala. „Nevěřím ale tomu, že by tu v posledních dnech nebyl. Postel bylahodně narychlo zastlaná, prostěradlo je celé pomačkané. Jsem si na devadesát devět procent jistá, že tu

dneska v noci spal.“

Peder s odhodlaným výrazem přikývl.

„Určitě má laptop,“ poznamenal.

„To určitě,“ přitakala mu kolegyně. „Ale nemyslíte, že ho spíš bude mít u sebe? Ať už je kdekoliv.“

„Asi ano,“ připustil Peder unaveně. „A co nějaké fotky nebo něco podobného? Nenašli jste nic?“

„Ani ň,“ zavrtěla hlavou kolegyně.

„No nic. Říkáte, že si můžeme být téměř jistí tím, že tu dneska v noci spal?“

Oba kolegové přikývli.

„Tak fajn,“ zamumlal Peder. „Zavolám ostatním, jak pochodili u něj v kanceláři a doma na Östermalmu.“

Ze všeho nejdřív však Peder zavolal na stanici, kde mu Ellen potvrdila, že Mats si je na základě údajů od

telefonního operátora jistý, že se Gabriel Sebastiansson v posledních pár dnech zdržoval v blízkosti

matčina domu. Ellen mu také sdělila, že od veřejnosti zatím nemají žádné další zprávy, přestože všechnynoviny i televize už uveřejnily Lilianinu fotografii. Jednu zprávu ale vlastně mají. Nějaký cestující si takyvšiml, jak Lilian někdo na nástupišti ve Stockholmu odnáší z vlaku. Tím se tedy potvrdila výpověď onéstaré paní. Kromě toho nic. Vůbec nic.

Peder zavolal kolegům, kteří zatím prohledávali Gabrielovu kancelář. Počítač už mu úředně zabavili a jenco dají dohromady tým dobrovolníků, kteří se na ty hrůzy dokážou dívat, prozkoumají jeho obsah. Emailovou korespondenci zvládnou podstatně rychleji. Šéf Gabriela Sebastianssona jim potvrdil, že Gabrielmá ještě služební notebook, který si obvykle bere s sebou domů. Kromě snímků v počítači u něj vkanceláři jinak nenašli ani stopu po dětském pornu, což však tak trochu očekávali.

Peder se také pokoušel dovolat se svému novému kolegovi, kterého pověřil výslechem Gabrielovýchkolegů. Ten mu jen stroze oznámil, že teď nemůže mluvit a že se mu ozve asi za hodinu.

Peder dost dobře nevěděl, co si počít s dosud získanými informacemi. Pokládal za dobré znamení, že užalespoň mají jistotu, že se Gabriel Sebastiansson úmyslně vyhýbá policii, i to, že jim jeho matka lže, abyho kryla. Konečně vědí, kde se Gabriel Sebastiansson v posledních pár dnech schovával.

Jenže proč si proboha ty prasárny ukládal do pracovního počítače, jestliže měl ještě laptop? A proč seskrýval u matky, když mu přece muselo být jasné, že tam ho budou hledat ze všeho nejdřív? A jestli Lilian

opravdu zabil on, udělal to v matčině domě? Že by v té vraždě měla prsty i Lilianina babička?

Intuice mu napovídala, že to tak nebylo. Ale co když tu Gabriel Sebastiansson držel Lilian bez matčinavědomí? Samozřejmě za předpokladu, že dceru něčím uspal nebo omráčil. To se mu však také nezdálo příliš pravděpodobné.

Peder se rozhlédl. Že by Lilian opravdu zemřela v tomhle domě? Pokud ano, bude chtít od státníhozástupce okamžité povolení obrátit ho celý vzhůru nohama, aby zjistili, v jakém pokoji k vraždě došlo.Ačkoli Alex přece říkal, že podle předběžné lékařské zprávy byla příčinou smrti injekce s jedem. Taková

vražda asi nezanechá moc stop.

Vtom se Peder zarazil. Mats přece říkal, že podle informací od telefonního operátora se GabrielSebastiansson vůbec nezdržoval severně od Stockholmu. Naopak. Několikrát byl mimo hlavní město, alevždycky na jihu. Pokud měl telefon celou dobu u sebe, jak se sakra Lilianino tělo dostalo do Umea?

Peder znovu pocítil únavu. Mozek odmítal spolupracovat a znovu ho rozbolela hlava.

Vtom mu zavolal kolega, který prohledával dům Gabriela Sebastianssona na Östermalmu. Dohromadynenašli nic podezřelého, až na velkou krabici erotických pomůcek. Na tom snad ale není nic divného. Také

zabavili pár nepopsaných dévédéček. Třeba by na nich mohlo být něco zajímavého.

„Našli jste nějaké stopy po té holčičce?“ zeptal se Peder trochu zoufale.

„Měla tu samozřejmě svůj pokojíček,“ odvětil jeho kolega. „Ale řekl bych, že tu posledních pár dnů nebyla.

Vlastně to vypadá, že tu nebyl vůbec nikdo. Odpadkový koš je prázdný a lednička jakbysmet. Buď tunějaký čas nikdo nebyl, anebo někdo ledničku schválně vybílil.“

Peder se přikláněl spíš k druhé variantě. Zajímalo by ho, jestli někdo v poslední době použil v doměpevnou linku, ovšem šéf Gabriela Sebastianssona přece říkal, že minulý týden byl Gabriel normálně v

práci, dokonce i v sobotu.

Pak se něco stalo a po Gabrielu Sebastianssonovi se najednou slehla zem. V práci si vzal volno a matcenamluvil, že jede na služební cestu. Proč si počínal tak nešikovně? Bylo nad slunce jasné, že ho matkakryje. Pokud však měla stará dáma jen špetku cti v těle, nepomáhala by přece krýt dětské porno, nebodokonce vraždu dítěte.

Peder se vrátil do pokoje Gabriela Sebastianssona a oznámil kolegům, že se zajede podívat naÖstermalm. S těmi slovy odjel. Teodora Sebastianssonová se mezitím zamkla se svým advokátem v

obývacím pokoji a Peder ani nepokládal za nutné oznámit jim, že odchází.

Když vyšel ven na štěrkové prostranství, kde nechal zaparkované auto, ulevilo se mu. Chvíli si tuohromnou cihlovou vilu a zahradu, která připomínala spíš park, prohlížel. Tady se čas zastavil už předhodně dávnou dobou.

Jelena roztřesenou rukou strčila klíč do zámku. Vždycky když byla rozjařená nebo nervózní, se jí třáslyruce. Teď se v ní mísily oba pocity. Dokázala to. Udělala všechno přesně podle Mužových pokynů. Dopuntíku. Dojela autem do Umea, zbavila se Zárodku přesně tam, kde si Muž přál, a tak, jak si to přál, apotom se letadlem vrátila do Stockholmu. Nikdo si jí nevšiml, nikdo neměl ani tušení o jejím poslání.Jelena byla skálopevně přesvědčená, že právě podala nejlepší výkon ve svém životě.

Když za sebou zabouchla dveře, obklopilo ji ticho.

Roztřesenýma rukama se zula a boty srovnala v malé předsíňce vedle sebe, přesně jak to Muž vyžadoval.

„Haló?“ zavolala nejistě. „Jsi doma?“

Udělala pár kroků. Proč je tu tak divné ticho?

Něco je špatně. Úplně špatně.

Ve dveřích do předsíně se náhle zjevil Mužův stín. Spíš tušila, než viděla jeho velkou zaťatou pěst, která jizasáhla přímo do obličeje.

Ne, to ne, pomyslela si zoufale, zatímco letěla vzduchem. Dopadla tvrdě na záda a hlavou se uhodila ozeď.

Tělem jí tepala bolest a strach. Věděla, že v takových situacích je vůbec nejlepší nijak nereagovat. Přestoji úder tak překvapil, až se málem počurala strachy.

Přiskočil k ní a zvedl ji na nohy. Z koutku úst jí vytékala krev a motala se jí hlava. Do zad jí vystřelovala

prudká bolest.

„Ty zasraná kurvo, ty neschopná krávo,“ cedil sevřenými rty a oči mu překypovaly hněvem, jaký Jelenadosud nespatřila.

„Ne, ne, prosím, pomozte mi někdo,“ mumlala Jelena.

„Měla ležet stočená do klubíčka! A co do prdele dělala na chodníku? Ty jsi úplně blbá!“

To poslední zařval tak nahlas, že Jelena úplně oněměla.

„Já…,“ začala, ale Muž ji nenechal domluvit.

„Mlč!“ zařval. „Drž hubu!“

Když se mu znovu pokusila vysvětlit, že neměla čas naaranžovat Zárodek přesně tak, jak si přáli – jak sipřál –, ani ho nechat na přesně určeném místě, zařval ještě jednou, ať drží hubu, načež ji sám umlčelranou do obličeje. Dvěma ranami. Kolenem do břicha. Kopancem do boku. Zlomil jí žebra. Znělo to, jakokdyž v zimě ulomíte ze stromu zmrzlou větev. Za chvíli už neslyšela jeho řev ani necítila rány. Když z níserval oblečení a dovlekl ji do ložnice, byla už téměř v bezvědomí. Pak ale uviděla, jak vytahuje krabičku

zápalek, a zasténala strachy. Ústa jí zacpal ponožkou a škrtl první zápalkou.

„Tak co, Panenko?“ zašeptal a držel jí zapálenou sirku přímo před vytřeštěnýma očima. Můžu se na tebe

spolehnout?“

Jelena horlivě přikývla a snažila se vyplivnout roubík. Chytil ji za vlasy a naklonil se k ní, v ruce hořící

sirku.

„No nevím,“ zapochyboval a přiložil jí sirku blíž k tenké kůži přesně mezi krkem a hrudníkem. „To tedy

nevím.“

Sklonil zápalku a nechal plamen, aby jí kůži olízl.

Alex Recht a Hugo Paulsson se sešli se Sarou Sebastianssonovou a s jejími rodiči asi hodinu po Lilianiněidentifikaci v takzvaném rodinném pokoji. Místnost působila útulně. Stěny vymalované teplými barvami,pohodlná křesílka a pohovka, stolek z tmavého indického dřeva. Nikde žádné obrazy, kresby ani

fotografie. Jen mísa s ovocem.

Alex věnoval Saře Sebastianssonové pátravý pohled.

Na rozdíl od toho, jak reagovala, když dostala krabici s vlasy a když jí předběžně oznámili dceřinu smrt,teď působila nezvykle klidně a vyrovnaně.

Slovo působila však bylo nutné zdůraznit. Alex se za dlouhá léta ve službě setkal s dostatečným počtemtrpících a pozůstalých, aby mu bylo jasné, že Sara Sebastianssonová má před sebou ještě hodně dlouhoucestu, než se její život vrátí do alespoň zdánlivě normálních kolejí. Žal má mnoho tváří a fází. Někdo kdysi

řekl, že vyrovnat se s velkým žalem je jako chodit po tenkém ledu. Jednu chvíli vám připadá, že na tomnení nic těžkého, a vtom se vám najednou led prolomí pod nohama a pohltí vás ta nejčernější tma.

Teď to vypadalo, že Sara Sebastianssonová právě balancuje na maličkatém, ale pevném kousku ledu.Alexovi připadalo, jako by ji pozoroval z dálky, jako by byla duchem nepřítomná. Pořád ještě mělazarudlé, pláčem opuchlé oči a v ruce svírala kapesníček, kterým si chvílemi otírala nos. Jinak měla ruce

nehybně složené v klíně.

Její rodiče seděli s lesklýma očima beze slova na pohovce.

Ticho prolomil Hugo Paulsson. Nejprve všem nabídl kávu. Pak čaj. Nakonec je ujistil, že schůzka nebude

trvat dlouho.

Poté se slova ujal Alex: „Vrtá nám hlavou, proč byla Lilian nalezena právě v Umea,“ začal opatrně. Má

vaše rodina k tomuhle městu nějaký vztah? Může to být cokoliv.“

Odpovědí mu nejprve bylo ticho. Potom Sara zavrtěla hlavou.

„Ne. S Umea nemáme nic společného,“ odpověděla tiše. „Vůbec nic. A Gabriel, pokud vím, taky ne.“

„Takže jste tu nikdy nebyla?“ zeptal se Alex a podrobil Saru zkoumavému pohledu.

Sara přikývla. Připomínala loutku s hlavou na provázku.

„Jen jednou. Strávila jsem tady léto po maturitě. Jely jsme sem tenkrát s mojí nejlepší kamarádkou Marií,“odpověděla Sara šeptem a odkašlala si. „Ale to už je… Jak to může být dlouho?… Sedmnáct let. Přihlásilajsem se tu na kurz tvůrčího psaní do jedné školy za městem a pak jsem tady zůstala přes léto na brigádějako asistentka jednoho učitele. Bylo to jen jedno léto, dohromady asi tak tři měsíce.“

Alex si Saru zamyšleně prohlížel. Navzdory únavě a smutku, které jí téměř zahalovaly tvář, se mu zdálo,jako by jí trochu cukalo v koutku oka. Něco ji znervózňovalo. Něco, co nemělo s Lilian nic společného.

Nepatrně se jí chvěl spodní ret a bradu vystrkovala dopředu. Alexovi se zdálo, jako by navzdory slzám,které se jí pod očima slévaly v široké kanálky, vypadala trochu vzdorně.

„Seznámila jste se tu s někým? Třeba s nějakým chlapcem nebo tak?“ pokračoval Alex opatrně.

Sara zavrtěla hlavou.

„Ne. To ne. Na kurzu jsem sice poznala pár sympatických lidí a někteří z nich byli místní, takže jsme sepak občas v létě vídali, ale znáte to: člověk se pak vrátí zpátky domů a Umea je daleko. S většinou

místních jsem ztratila kontakt.“

„A nějaké nepřátele jste si tu neudělala?“ zeptal se Alex laskavě. „Ne,“ odpověděla Sara a zavřela na chviličku oči. „Ne, žádné.“

„A co ta vaše kamarádka?“

„Marie? S tou jsme si, pokud si pamatuju, nic zlého neudělaly. Ale už se nestýkáme.“

Alex se opřel o židli a pokývl Hugu Paulssonovi, že může pokračovat v otázkách, pokud ještě nějaké má.Ani jeden z nich nepřikládal tomu letnímu kurzu větší význam, Hugo Paulsson si však stejně pro jistotupoznamenal jména účastníků, na které si Sara vzpomněla. Na nic jiného, co by vysvětlovalo, proč Liliannašli právě v Umea, nepřišli, proto to vypadalo, že místní policie bude vycházet z toho, že holčička bylazavražděna ve Stockholmu, a vyšetřování tudíž povede Alexův tým.

Policisté z Umea přesto sestavili podrobnou zprávu o okolnostech Lilianina nalezení. Zjistili, že žena, kterátelefonovala do nemocnice a vylákala sestru Annu ven na parkoviště, volala z mobilního telefonu sanonymní předplacenou SIM kartou. Hovor byl spojen z vysílače ležícího třicet kilometrů jižně od Umea.Tehdy byl také telefon naposledy aktivní. Žádná těhotná žena s manželem tu noc do nemocnicenedorazila, a proto se dalo předpokládat, že jediným účelem onoho telefonátu bylo vylákat někoho ven.Někdo chtěl, aby se tělo dítěte našlo. A to hned.

Alexe na tom případu zaráželo několik věcí, cítil však, že se v Umea nedokáže plně soustředit. Musí se conejdřív vrátit zpátky do Stockholmu a všechno si v klidu promyslet. Byl celý nesvůj. Ten případ nedávalsmysl. Prostě mu nešel do hlavy.

Z myšlenek ho vytrhl zastřený hlas Sary Sebastianssonové.

„Nikdy jsem nelitovala toho, že se narodila,“ pronesla téměř šeptem.

„Prosím?“ zeptal se Alex.

„Měla na čele napsáno Nechtěná. To není pravda. Nikdy jsem nelitovala toho, že se narodila. Lilian byla tonejdražší, co jsem měla.“

Fredrika strávila zbytek dne výslechem co největšího počtu přátel, známých a kolegů SarySebastianssonové, na které je odkázala buď sama Sara, nebo její rodiče. Od chvíle, kdy poprvé obvolávali

její známé, se seznam rozrostl o další jména. Část z nich Fredrika přenechala své nové kolegyni.

Známí a přátelé se v názoru na Saru shodovali. Vyjadřovali se o ní jako o vřelé a optimistické ženě adobrém člověku. Všichni, dokonce i vzdálenější známí, prý už před lety pochopili, že Sara to v osobnímživotě nemá vůbec lehké. Jejího manžela pokládali za tvrdého, bezohledného muže, který svou manželkuneustále kontroluje. Občas přišla do práce a kulhala, jindy zase měla v horkém letním dni triko s dlouhýmrukávem. Nikdo to sice nevěděl jistě, ale… Kolikrát může člověk upadnout na schodech?

Nikdo z vyslýchaných nesouhlasil s názorem Teodory Sebastianssonové, že by Sara byla nezodpovědnámatka a nevěrná manželka. Naopak. Jedna ze Sařiných nejbližších kamarádek jim řekla, že Saru hned odzačátku podváděl Gabriel. S pláčem Fredrice prozradila doslova:

„Doufali jsme, že to dokáže. Že najde sílu ho opustit. Jenže pak otěhotněla a bylo jasné, že je konec. Že

mu nikdy neunikne.“

„Vždyť ho přece opustila, nebo ne?“ zeptala se Fredrika zamyšleně. „Mají se rozvádět.“

Sařina kamarádka se ještě víc rozplakala a zavrtěla hlavou.

„Tomu nikdo nevěří. Takoví jako on se jen tak nevzdávají.“

Jediné, co Fredriku během výslechů poněkud zarazilo, bylo, že Sara všechny své přátele a známé poznalaaž v dospělosti. Dokonce i ty, o kterých se vyjadřovala jako o starých známých. Z dětství v Göteborguneměla ani jednoho kamaráda nebo kamarádku. Soudě podle seznamu se na západním pobřeží stýkala sjedinými dvěma lidmi, a sice s rodiči.

„Sara se mi jednou svěřila,“ vysvětlovala Fredrice tatáž kamarádka, „že když se seznámila s Gabrielem,musela se přestat stýkat skoro se všemi přáteli. Většina z nás je poznala společně, ale lidé, kteří ji znali zdřívějška, se pravděpodobně nesmířili s jejím výběrem partnera.“

Soudě podle výpovědí blízkých neměla Sara kromě svého muže žádné další nepřátele.

Fredrika se vrátila na stanici vyčerpaná. Cestou si k večeři koupila párek. Toužebně doufala, že už Alextřeba bude zpátky. Jestli ne, plánovala si v duchu, využije toho a zavře se na chvíli v kanceláři, aby sitrochu vydechla. Představovala si, že si hodí nohy na stůl a pustí si nějaký koncert, který jí věnovalamatka a který si uložila do svého mp3 přehrávače.

„To máš na meditování,“ prohlásila její matka s úsměvem, zřejmě přesvědčená o tom, že její dcera taképovažuje hudbu za stejně nedílnou součást života, jako je jídlo nebo spánek.

První, na koho Fredrika po příchodu na stanici natrefila, byl ovšem Peder.

„No ne, ty jíš párky?“ vyhrkl.

„Hm,“ zamumlala Fredrika s plnou pusou místo odpovědi.

K jejímu údivu ji Peder následoval až do její kanceláře a posadil se, lépe řečeno se spíš zhroutil, do křesla

pro návštěvy. Takže s odpočinkem i hudbou se můžu rozloučit, povzdychla si v duchu Fredrika.

„Jak to jde?“ zeptal se Peder unaveně.

„Jak se to vezme,“ odvětila Fredrika neurčitě.

Pořád ještě nikomu neřekla o svém výletu do Flemingsbergu. A už vůbec ne o tom, že tam hned poslala

portrétistu, aby zhotovil portrét ženy se psem, kvůli které Sara Sebastianssonová zmeškala vlak.

„Jak jste pochodili u Gabriela Sebastianssona? Našli jste u něj doma nebo v kanceláři něco?“ zeptala se.

Peder chvíli mlčel a pak řekl:

„Jo. Řekl bych, že jo. Ale je to celé úplně na hlavu.“

Fredrika se posadila a věnovala Pederovi zkoumavý pohled. Ještě pořád vypadal úplně vyřízeně. Občas

jím doslova pohrdala a ani z toho neměla výčitky svědomí. Byl dětinský, neotesaný a na její vkus příliš

ambiciózní. Avšak po dnešním dni, který všechny tak silně poznamenal, ho náhle viděla v jiném světle.

Najednou v něm spatřovala člověka. Člověka, který je na dně.

Rychle dojedla zbytek párku.

Peder před ní váhavě položil útlý svazek papírů.

„Co to je?“ zeptala se Fredrika.

„Výpis e-mailů z pracovního počítače Gabriela Sebastianssona,“ odpověděl Peder.

Fredrika tázavě povytáhla obočí.

„Dostal jsem ho teprve před hodinou,“ vysvětlil Peder. „Zrovna když jsem se vrátil ze schůzky s jeho

strýcem. Od toho jsem se mimochodem vůbec nic nedozvěděl.“

Fredrika se trpce pousmála. Taky dnes absolvovala pár takových schůzek.

„A o co v těch e-mailech jde?“ zeptala se.

„Přečti si to,“ pobídl ji Peder. „Schválně jestli na to budeš mít stejný názor jako já.“

„Aha,“ odvětila Fredrika a začala listovat papíry.

Peder se neměl k odchodu, z čehož Fredrika usoudila, že zřejmě chce, aby si korespondenci přečetla

hned. Tvářil se nedočkavě a zároveň nervózně.

Fredrika se pustila do čtení první stránky.

„Navazuje to na sebe,“ vysvětloval Peder. „Začíná to někdy v lednu.“

Fredrika přikývla, zabraná do čtení.

Gabriel si dopisoval s někým, kdo si říkal Strýček Dlouhán. Fredrika sice nebyla odborník na dětskou

literaturu, ale matně si vzpomínala, že Strýček Dlouhán se jmenovala jedna postava z knížky O maléAničce. Že by v tom byla nějaká symbolika? Gabriel Sebastiansson se Strýčkem Dlouhánem probírali různé odrůdy vín a plánovali termíny ochutnávek.Asi po dvou stránkách se však Fredrice najednou udělalo špatně.

Strýček Dlouhán, 1. ledna, 09:32: Ostatní členové našeho vinařského spolku nemají velký zájem oochutnávku starších ročníků než 1998. Jaký je váš názor?

Gabriel Sebastiansson, 1. ledna, 11:17: Ročník 1998 je pro mě přijatelný, ale raději bych také volilpozdější ročníky. Nejsem příznivcem archivních vín.

Strýček Dlouhán, 2. ledna, 06:25: Ostatní členové se také zajímali o zemi původu a barvu hroznů. Máte ivy nějaké konkrétní požadavky?

Gabriel Sebastiansson, 2. ledna, 19:15: Jednoznačně preferuji modré hrozny. Jsou chutnější než červené.Regionu přikládám menší váhu. Snad bych tentokrát mohl ochutnat něco exotičtějšího než při minulémsetkání našeho eminentního spolku. Nebyly by třeba vzorky z Jižní Ameriky?

„Panebože,“ zašeptala Fredrika a několikrát polkla.

„Tady nejde o víno, co?“ zeptal se nejistě Peder.

Fredrika zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odvětila. „To asi ne.“

„Červené hrozny. Tím myslí holčičky? A modré jsou kluci?“

„Nejspíš.“

Fredrice se sevřel žaludek.

„Do prdele,“ zaklela tiše a rukou si zakryla ústa. Pak se znovu sklonila k papírům. Rychle prolistovalavytištěné stránky.

Strýček Dlouhán, 5. ledna, 07:11: Drazí členové! Další ochutnávka se koná již příští týden! Celý večer anoc si budeme moci pochutnávat na prvotřídních vínech od našeho drahého dodavatele. Platba vhotovosti na místě. Bližší informace o místě konání budou sděleny dle předchozí domluvy.

Fredrika odhadovala, že se Gabriel Sebastiansson letos zúčastnil asi čtyř ochutnávek.

„Jak si domlouvají místo?“ zeptala se Fredrika.

„To nevím,“ odpověděl Peder unaveně. „Ale volal jsem kamarádovi, který dělá na státní kriminálce azabývá se těmahle prasárnama. Prý mají různé metody. Třeba to rozesílají esemeskou z anonymní SIM

karty.“

„To je hnus,“ ulevila si rozhořčeně Fredrika a nepříliš nadšeně pokračovala ve čtení.

„Přečti si první stránku,“ vyzval ji netrpělivě Peder.

Fredrika byla ráda, že může některé části přeskočit, a vrátila se zpátky na první stránku.

Strýček Dlouhán, 5. července, 09:13: Vážení členové! Vrchol letošního léta se blíží mílovými kroky! Dostali

jsme nečekanou dodávku prvotřídních vín různých odrůd vynikajícího ročníku 2001! Přijďte ochutnat jižpříští týden. Místo sdělíme jako obvykle. Už teď si ale v kalendáři červeně zakroužkujte datum 20.července. Ochutnávka začne kolem čtvrté hodiny odpoledne. Vezměte, prosím, na vědomí, že setentokrát nekoná v našem krásném hlavním městě, a počítejte minimálně s pětihodinovou cestou autem.Prosím o co nejrychlejší potvrzení účasti!

Fredrika zvedla oči od čtení a vyvalila je na Pedera.

„20. července přece zmizela Lilian,“ vyhrkla.

Peder mlčky přikývl. Chvíli se na sebe beze slova dívali. Pak se Fredrika znovu sklonila k papírům a

prolistovala je. E-mail, který si právě přečetla, byl poslední.

„Gabrielův šéf nám sdělil, že si vzal volno od pondělí do středy,“ pronesla zamyšleně. „Prý požádal o

dovolenou hodně narychlo, z rodinných důvodů.“

„A podle polohy mobilu byl toho dne, kdy Lilian zmizela, kolem desáté večer poblíž Kalmaru. Celý den měl

telefon vypnutý, až v deset večer si ho zapnul.“

„Komu volal?“ zeptala se Fredrika. „Matce.“

Fredrika věnovala Pederovi dlouhý pohled.

„Třeba se ta jejich…, ehm…, ochutnávka konala v Kalmaru,“ navrhla Fredrika.

Peder přikývl na znamení, že ho to také napadlo, a pokračoval: „To by odpovídalo těm pěti hodinám

cesty. Jestli tam chtěl být ve čtyři, kdy to začínalo, musel ze Stockholmu vyjet kolem jedenácté

dopoledne.“

„Přesně tak,“ přikývla Fredrika vzrušeně a odložila papíry. „Máme nějaké údaje o tom, kdy opustil

Stockholm?“

„Ne. Od osmi hodin ráno měl vypnutý telefon,“ odvětil Peder zamyšleně.

„Aha. No to je vlastně jedno,“ pokrčila rameny Fredrika. „Každopádně víme, že v deset večer volal zKalmaru své matce. Předpokládejme, že akce skončila a chystal se domů.“

„V tom případě nemohl unést Lilian,“ shrnula Fredrika, k čemu právě došli. „Pokud byl tedy zrovna na

cestě do Kalmaru.“

Peder si nervózně poposedl.

„Anebo se rozhodl, že na akci dorazí později, a vzal Lilian s sebou.“

Fredrika pochybovačně zavrtěla hlavou.

„To je sice teoreticky možné, ale nepřijde ti to trochu moc věcí najednou? Že by unesl Lilian, naložil ji do

auta, odvezl ji do nějakého klubu pro úchyláky v Kalmaru, nebo co to je, pak ji zavezl zpátky domů, oholil

jí vlasy, poslal je její matce, zavraždil ji a zařídil, aby ji někdo zavezl do Umea a položil ji před nemocnici?Podle údajů od operátora nebyl jeho telefon ani jednou aktivní na sever od Stockholmu.“ Peder si znovu poposedl. Fredrika viděla, že ho množství informací znervózňuje. „Hm,“ připustil. „Když to podáš takhle, zní to trochu komplikovaně.“

Na okamžik se zamyslel a potom praštil pěstí do stolu.

„Do prdele,“ ulevil si nahlas. „Všechno je to tak zamotaný a rychlý! Jak to kurva mohl stihnout? Vždyť to

nedává smysl! Třeba dal svůj telefon někomu jinému?“

Fredrika naklonila hlavu ke straně a mlčky pozorovala Pederův výbuch vzteku. Najednou se jí zdálo, že nachodbě zaslechla Alexův hlas. „Anebo,“ prohlásila pomalu, „anebo spolu ty dva případy vůbec nesouvisejí.“

Alex Recht stihl letadlo, které odlétalo z Umea ve čtyři hodiny. Tělo Lilian Sebastianssonové mělo během

večera dopravit do Stockholmu nákladní letadlo.

„Doufám, že toho hajzla najdete dřív, než zabije další děti,“ prohlásil Hugo Paulsson hlubokým hlasem,

když se s Alexem loučil.

„Než zabije další děti?“ opakoval nechápavě Alex.

„Jo. Proč myslíte, že by toho teď měl nechat? Jestliže zjistí, že mu to jednou prošlo?“

Ta slova Alexe moc neuklidnila.

O hodinu později přistál ve Stockholmu a zamířil rovnou na stanici.

Ve Lví kouli už na něj čekali Fredrika, Peder, Ellen, analytik ze státní kriminálky a další dva lidé, které Alex

sice v životě neviděl, ale domyslel si, že to nejspíš budou vyšetřovatelé, které jim poslali na výpomoc.

„Tak kde začneme, přátelé?“ zahájil poradu Alex, jakmile se posadil.

Bylo už pozdě a nechtěl poradu zbytečně protahovat. Musí být rychlá a efektivní, aby mohl odjet brzy

domů a všechno si hezky v klidu promyslet.

„Shrneme si, co víme.“

Většinu nových informací si už jednotliví členové týmu navzájem sdělili telefonem. Alex však nevědělnejžhavější novinku: tu o e-mailech a telefonátech Gabriela Sebastianssona. Když své podřízené požádal,aby ho někdo – jedno kdo, hlavně stručně a rychle – seznámil s nejnovějším vývojem případu, a slíbil, žejim potom sám řekne to málo, co jim ještě nestihl povědět o svých dojmech z Umea, všiml si, jak si Peder

s Fredrikou vyměnili letmý pohled.

Po chvíli mlčení se slova ujal Peder. Nejprve rozdal všem přítomným kopie e-mailové korespondence

Gabriela Sebastianssona a Strýčka Dlouhána, načež k Alexově údivu zapnul projektor a položil na něj fólii,na níž byly vyznačeny dvě časové linie.

Alex se po očku podíval na Fredriku.

Vsadím se, že to byl její nápad, pomyslel si a podle Fredričina spokojeného výrazu usoudil, že jeho odhad

byl správný.

Ne že by to byl špatný nápad. Jen jiný. Ale jiné nápady jsou občas potřeba, konstatoval v duchu Alex.

„Takže,“ začal Peder a ukázal na časové linie. „My, vlastně já, tedy chci říct já s Fredrikou, jsme nazákladě dostupných informací vytvořili dvě hypotézy.“

Rychle shrnul svou vlastní hypotézu a předal slovo Fredrice, která na rozdíl od Pedera nevstala, nýbržzůstala sedět.

„Máme tu tedy časově dost náročnou, ale plně možnou hypotézu, že Gabriel Sebastiansson nejprve odvezl

Lilian do Kalmaru. Druhá možnost podle mě je, že se jedná o dva různé případy, které spolu vůbecnesouvisejí. Dva různé trestné činy,“ vysvětlila na úvod Fredrika.

Alex se zamračil.

„Nebojte se, hned budu konkrétnější,“ dodala Fredrika spěšně. „Víme, že Gabriel Sebastiansson bil svouženu, že v práci sledoval dětské porno a na základě těch e-mailů můžeme navíc usuzovat, že děti dokonce

sám zneužíval. Patří do organizované skupiny pedofilů, o níž nic nevíme a se kterou se pravidelně scházíod začátku roku. Pak najednou dostane pozvánku na další setkání, tentokrát do Kalmaru. Okamžitě sizažádá o dovolenou, matce namluví, že jede na služební cestu, a slíbí, že jen co se Sara s Lilian vrátí zGöteborgu, přijde k ní s dcerou na večeři.“

Fredrika se na okamžik odmlčela, aby se ujistila, že ji všichni stíhají sledovat. Nikdo se netvářil nechápavě,a proto pokračovala. Cítila, jak jí samým vzrušením stoupá krev do tváří.

„V úterý dopoledne nasedne Gabriel Sebastiansson do auta směr Kalmar. Těsně po druhé hodině zmizíLilian. O pár hodin později se po něm všichni začnou shánět, ale on má vypnutý telefon, protože mázrovna na práci něco jiného. Telefon si zapne až v deset hodin večer a zjistí, co se mezitím stalo.“

Fredrika se opět odmlčela.

„Ten chlap právě spáchal nejopovrhovanější zločin, když mu najednou zmizí dcera a začne se po němshánět policie. Musí mu být jasné, že už nejspíš víme, že mlátil svou manželku, a taky že mámeprotichůdné informace o tom, kde se zdržuje. Jeho matka nám řekla, že je na služební cestě, a v prácizase, že si vzal volno. Je pozdě večer a on se nachází několik set kilometrů od domova. Odhadovala bych,

že úplně normálně zpanikařil. Neměl nejmenší chuť jet domů ani se bavit s policií. S Lilianiným zmizenímsice neměl nic společného, ovšem nechtělo se mu zpovídat se z toho, kde celý den byl a co dělal.“

Fredrika se nadechla a pokračovala:

„Pěkně si to tentokrát zavařil. Matinka mu vždycky, když to potřeboval, pomáhala vykouzlit alibi, jenže toteď jaksi nešlo, protože jí lhal o tom, kam jede. Stejně jí ale zavolal, protože věděl, že mu vždyckyoddaně pomůže. Těžko říct, na čem přesně se domluvili a co matce nakukal, nejspíš se však navzájemutěšovali, že se Lilian brzy v pořádku najde, a shodli se na tom, že do té doby by se neměl nikde zbytečně

ukazovat.“

„A až by se Lilian našla, tak už by se policie nezajímala o to, kde byl,“ dodal Alex.

„Přesně tak,“ přikývla Fredrika a napila se vody. Po tak dlouhém monologu jí vyschlo v krku.

V místnosti zavládlo hrobové ticho.

Alex namátkou zalistoval e-maily, které mu Peder okopíroval.

„Ty vole,“ ucedil tiše a papíry odložil.

Pak se naklonil přes stůl.

„Má někdo nějakou informaci, která by vyvracela to, co Fredrika právě řekla?“ zeptal se pomalu.

Nikdo neodpověděl.

„V tom případě se přikláním k hypotéze, že náš drahý Gabriel, kterého jsme dosud tak usilovně hledali,

nemá s Lilianiným únosem nic společného.“

Nato tázavě pohlédl na Pedera, který se zatím posadil vedle Fredriky.

„Máš pravdu,“ přikývl Peder. „Pokud tedy Gabriel nestihl oboje: Lilianin únos i výlet do Kalmaru, ale to by

byl, jak už Fredrika podotkla, dost nabitý program.“

Alex zamyšleně potřásl hlavou.

„Jak si ovšem,“ pokračoval Peder, „v tom případě vysvětlíme svědectví Ingrid Strandové? Té paní, coseděla vedle Sary a Lilian ve vlaku. Vždyť viděla, jak Lilian někdo odnáší…“

„Jo. Zřejmě její tatínek,“ dodal Alex klidně. „Já vím. Je to celé pěkně zamotané. Komu jinému by Liliandůvěřovala tak, že by se od něj nechala klidně odnést? Pokud tedy nebyla pod vlivem nějakéhouklidňujícího léku, ale to nám napoví až pitva.“

Fredrika polkla.

„Byla…,“ začala váhavě. „Řekla ti ta doktorka, jestli ji někdo zneužil?“

Alex zavrtěl hlavou.

„Vypadá to, že ne. Stoprocentně to budeme vědět až zítra ráno.“

Pak se Alex na okamžik odmlčel. Takže k vraždě dítěte mu najednou na stole přibylo ještě svědectví o

skupině pedofilů. To nespadalo do jeho kompetence. Bude to muset co nejrychleji předat krajské, nebo

možná dokonce státní kriminálce.

„Takže to znamená, že jsme zase na začátku?“ zeptal se Peder nejistě.

Alex se pousmál.

„Ne,“ odpověděl zamyšleně. „To jen znamená, že informace, které zatím máme, spolu nesouvisejí tak, jakjsme si doteď mysleli. Ovšem Gabriela Sebastianssona budeme nejspíš muset vyloučit jako hlavníhopodezřelého. Aspoň prozatím.“

Peder si povzdychl a Alex zdvihl prst na znamení, že ještě nedomluvil.

„Jednu věc ale nevíme. A sice, jestli Gabriel znal únosce své dcery, nebo ne. Teď, když už je nám známo,

v jakých kruzích se pohyboval, to nemůžeme vyloučit.“

Fredrika váhavě zdvihla ruku na znamení, že chce také něco říct.

Alex jí posunkem naznačil, ať pokračuje.

„Víme ale,“ pronesla Fredrika pomalu, „že únosci Lilian šlo o to ublížit její matce, a ne otci. Ty vlasy a

oblečení poslal Saře, ne Gabrielovi.“

„Chceš říct, že bychom měli vraha hledat mezi Sařinými známými?“ zeptal se Alex.

„Přesně tak,“ přikývla Fredrika.

„Máme nějaké další informace, které by to potvrzovaly?“ zeptal se Alex a rozhlédl se po ostatních.

O slovo se opět přihlásila Fredrika.

„Máme,“ začervenala se. „Abyste rozuměli, udělala jsem si dneska takový malý výlet. Do Flemingsbergu.“

Alex s ostatními členy týmu vyslechl Fredričino krátké shrnutí toho, co se dozvěděla od slečny v pokladně

a na informační lince Švédských drah. Monolog zakončila ujištěním, že to sice nic nedokazuje, zdůraznila

však také, že na pouhou shodu náhod to nevypadá.

Alex se na okamžik zamyšleně zamračil.

„Vlastně bych ti měl vynadat, že se na vlastní pěst pouštíš do něčeho takového, když jsem ti výslovněsvěřil jinou práci, ale pro tentokrát to nechám plavat.“

Fredrika si oddychla.

„Pokud tvoje zjištění opravdu nasvědčují tomu, že to byla detailně naplánovaná akce, máme co dělat sopravdovou bestií,“ uvažoval Alex. „A navíc velmi inteligentní a odvážnou. Jedno mi ale vrtá hlavou: Pročpořád nemůžeme najít žádné logické vysvětlení? Jak to, že Sara neví, kdo ji může nenávidět natolik, že by

byl schopen něčeho takového?“

„Třeba to sama neví,“ odpověděl Peder. „Jestli Lilian opravdu unesl takový šílenec, jak to vypadá,nemusel mít vůbec logický motiv. Nebo třeba připadal logický jen jemu.“

„Musíme si to celé projít ještě jednou,“ prohlásil Alex neklidně. „Něco nám zřejmě uniklo. Kdy bude

hotový portrét té ženské se psem?“

„Myslím, že už by to mělo být, večer ho ještě ukážu té slečně z pokladny, aby ho mohla případně

poupravit,“ oznámila Fredrika.

„Dobře. Tak jdeme dál,“ uzavřel téma Alex a krátkým pokývnutím Fredrice poděkoval.

Fredrika se pokusila ještě něco dodat, avšak Alex ji zarazil.

„Můžu jenom shrnout to, co mi dnes řekla Sara a její rodiče?“

Fredrika přikývla, stejně napjatá jako všichni ostatní.

Alex však věděl, že je nejspíš zklame.

Stručně jim přetlumočil rozhovor se Sarou Sebastianssonovou a s jejími rodiči po formální identifikaci těla.

Všiml si, že při zmínce o Sařině letním studentském pobytu v Umea Fredrika zpozorněla.

Jen co domluvil, opět se ujala slova.

„Dneska jsem mluvila se Sařinými přáteli a kolegy a jedna věc mě zaráží. Sara nemá vůbec žádné

kamarády z dětství nebo ze školy.“

„To je pravda,“ přikývl Alex. „Z toho, co říkala, jsem vyrozuměl, že když se seznámila s Gabrielem,

přerušila veškeré kontakty z dřívějška.“

„No právě,“ souhlasila Fredrika horlivě. „To znamená, že pokud se teď snažíme zmapovat síť jejích přátel

a známých, začínáme docela pozdě. Tím pádem nám uniká všechno, co se stalo předtím, než poznala

Gabriela.“

„Myslíš, že to má nějakou souvislost? Že Lilianin vrah chtěl pomstít desítky let starou křivdu?“

„Řekla bych, že to nemůžeme vyloučit,“ odvětila Fredrika. „Ale jestli to tak opravdu je, nemáme nejmenšímožnost to zjistit, protože sledujeme úplně jiný časový horizont.“

Alex zamyšleně přikývl.

„Tak dobře přátelé. To by pro dnešek stačilo,“ uzavřel poradu. „Všichni si potřebujeme vyčistit hlavu. Teďpůjdeme hezky domů a večer budeme dělat něco příjemného, abychom přišli na jiné myšlenky. Zítra siznovu projdeme všechno od začátku. Úplně všechno. Včetně stop, které jsme už vyloučili.“

Samotného ho překvapilo, že dvakrát během jedné porady použil slovo „přátelé“, a musel se usmát.

Ellen Lindová se cestou domů ze zaměstnání cítila trochu zklamaná. Od chvíle, kdy ta holčička zmizela,odvedla pořádný kus práce. Byla sice pouhá sekretářka, ale stejně si říkala, že její snahu mohl někdoocenit. Na to však Alex jaksi zapomněl. Nemluvě o tom, jak se chová k tomu analytikovi Matsovi. Vívůbec, jak se jmenuje?

Ellen vytáhla mobilní telefon a zjistila, že má několik zmeškaných hovorů od svého milého, což ji rázempřivedlo na jiné myšlenky. V hlasové schránce měla stručnou zprávu, že ji večer rád uvidí v hotelu

Anglais, kde má na dnešek zamluvený pokoj, a že se omlouvá za to, jak se choval minule.

Elleně poskočilo srdce radostí, zároveň jí však bylo trochu proti srsti, že jejich vztah má takové výkyvy. Nakonec se jí podařilo přemluvit neteř, že jí – samozřejmě ne zadarmo – večer pohlídá děti. Stejně už je

u nich doma, protože Ellen bylo jasné, že se dnes v práci zdrží.

„To by to nezvládly doma samy?“ protestovala neteř, která teprve před měsícem odmaturovala.

Ellen si vzpomněla na případ Lilian Sebastianssonové. „To by tedy nezvládly,“ odvětila rázně.

Zavěsila a pospíchala domů, aby stihla dětem alespoň popřát dobrou noc a pomohla jim převléknout se

do pyžam.

Když o hodinu později pobíhala po bytě ve spodním prádle a nemohla se rozhodnout co na sebe, její

neteř ji pobaveně pozorovala.

„Vypadáš jako zamilovaná puberťačka,“ uchichtla se.

Ellen se s uzarděním usmála.

„Jo, já vím, že to asi vypadá směšně, ale pokaždé když má na mě čas, mám hroznou radost.“

Neteř jí věnovala shovívavý úsměv.

„Vezmi si ten červený svetřík,“ poradila jí. „Červená ti sluší.“

O chvíli později seděla Ellen na zadním sedadle taxíku. Až teď si uvědomila, jak moc je unavená.

Posledních několik dní bylo opravdu náročných. Doufala, že Carl nebude nic namítat, když se mu svěří se

všemi těmi hrůzami, které se staly. Nutně se potřebovala někomu vypovídat.

Carl už na ni čekal v recepci. Jakmile ji uviděl přicházet, na tváři se mu rozlil vřelý úsměv.

Objali se a Ellen zamumlala: „To je skvělé, že se tenhle týden můžeme vidět už podruhé.“

„Někdy je to snazší,“ odpověděl Carl a pevně ji k sobě přitiskl.

Pohladil ji po zádech, pochválil jí svetr a řekl jí, že vypadá úžasně, přestože určitě musí být přepracovaná.

Těch pár hodin, než oba usnuli, uběhlo jako ve snu. Popíjeli víno, navečeřeli se, dlouho a vážně

rozprávěli o tom, co se stalo, a vášnivě se milovali. Pak se konečně uložili ke spánku.

Ellen mu v polospánku uvolněně ležela v náručí a přitom mu pošeptala:

„Jsem moc ráda, že jsme se poznali, Carle.“

Zezadu na krku cítila, jak se mu po tváři rozlévá úsměv.

„To já taky,“ odpověděl šeptem.

Rukou jí sevřel levé prso, políbil ji na rameno a tiše dodal:

„Dáváš mi všechno, co potřebuju.“

Část 2.

Stopy hněvu

Pátek

Když se Jelena vzbudila, byla všude kolem tma. Otevřela oči a zjistila, že leží na zádech. Tedy otevřelavlastně jen jedno oko. Druhé otevřít nešlo. Stihla si ještě pomyslet, jak je možné, že má tak těžké víčko, avtom jí celé tělo zaplavila prudká bolest. Nesnesitelná bolest. Pulzovala jí tělem, až se celá roztřásla.Otočila se na bok a prostěradlo jí na několika místech zůstalo přilepené k zádům zaschlou krví.

Jelena okamžitě vzdala veškerou snahu se nerozplakat. Bylo jí jasné, že Muž není doma. Po výchovných

lekcích totiž nikdy nebýval doma.

Nechala proto slzy volně stékat po tvářích.

Kdyby ji jen nechal domluvit. Kdyby ji jen vyslechl. Místo toho se na ni vrhl jako šílený.

Byl úplně nepříčetný.

Takhle ho Jelena ještě nikdy neviděla.

Jak mi mohl něco takového udělat? napadlo ji, zatímco jí slzy stékaly na polštář umazaný od krve.

Vlastně by neměla takhle uvažovat. Takové myšlenky byly zapovězené. O Muži se nepochybovalo. Taková

byla jejich pravidla. Když jí občas uštědřil výchovnou lekci, bylo to výhradně pro její dobro. A jestli to

nechápe, je jejich vztah rovnou odsouzen k zániku. Kolikrát jí to jen vysvětloval?

A přesto.

Jelena postupem času ztratila důvěru v sebe sama i v okolní svět. Dlouho byla sama, což si také

zasloužila. Proto ve chvíli, kdy se objevil Muž, který o ni stál, cítila vděk a lásku.

Přece jen v ní však zůstal zbyteček síly, kterou se Muži nepodařilo nadobro zničit. To ostatně ani nechtěl.

Bez síly by mu přece nemohla být spojencem ve válce, která je čekala.

Když teď Jelena ležela nahá na posteli, osamělá a opuštěná, zbitá a zkrvavená, použila ten poslední

zbyteček síly a dovolila si pocítit slanou pachuť vzdoru. V mládí, v době, na kterou chtěla zapomenout,

byla ztělesněním nejčistšího vzdoru. Od toho jí pomohl až Muž. Vzdor, kterému se oddávala, byl

opovrženíhodný. To jí vysvětlil už při prvním setkání, když k němu nastoupila do auta. Podle něj všakexistovaly i jiné druhy vzdoru. Jestli prý chce a má dost odvahy, pomůže jí je rozvíjet.

Nic na světě si Jelena nepřála víc.

Avšak cesta k úplnosti, kterou podle Muže musela absolvovat, aby se mohla zúčastnit jeho boje, bylamnohem, mnohem delší, než si vůbec dokázala představit. Delší a bolestivější. Téměř pokaždé to bolelo.Ze všeho nejvíc ale bolel oheň. K tomu se však Muž uchyloval jen výjimečně, a to výhradně na začátku

jejich vztahu.

Teď to ale udělal znovu.

Jeleně připadalo, že celá hoří. Nejspíš má horečku. Při každém nádechu ji pálilo na prsou a zřejmě mělatak rozsáhlé popáleniny, že se ani neodvažovala na to pomyslet. Bolest ji přiváděla k šílenství.

Hlavou jí probleskl zoufalý nápad.

Potřebuju pomoc, pomyslela si. Někdo mi musí pomoct.

Silou vůle, protože jiné síly jí už nezbývaly, se svezla z postele a pomalu se doplazila na druhou stranu

ložnice.

Znamenalo to sice další provinění proti pravidlům, ale tentokrát si byla jistá, že pokud ji někdo neošetří,

zemře.

Muž se sice vždycky dříve či později vrátil domů a rány jí ošetřil, nyní však nebyl čas na něj čekat. Jeleně

ubývaly síly příliš rychle.

Musím se jen dostat ke dveřím na chodbu.

Začala se jí zmocňovat panika. Co bude taková zrada znamenat pro jejich vztah? Co z jejich vztahu

zbude, jestliže bude jednat za jeho zády?

Muž by jí samozřejmě nikdy neodpustil, kdyby projevila takovou dávku samostatnosti, že by se v

takovémhle stavu sama vydala z bytu ven. Našel by si ji a zabil by ji.

Čas, problesklo Jeleně hlavou, když roztřesenou rukou v kleče sahala po klice u dveří. Potřebuju čas na

rozmyšlenou.

S námahou zdvihla i druhou ruku, aby mohla dveře otevřít. To bylo poslední, co si pamatovala. Dveře se otevřely a Jelena narazila nosem do tvrdé mramorové podlahy.

Jen co Alex Recht přišel do práce, pověřil Fredriku, aby zajela do Uppsaly a vyslechla bývalou kamarádkuSary Sebastianssonové Marii Blomgrenovou, která se Sarou kdysi v Umea absolvovala kurz tvůrčího psaní.

Pak se posadil s hrnkem kávy ke svému pracovnímu stolu. Mlčky a sám.

Marně přemýšlel nad tím, kdy se z jejich případu stalo divoké zvíře, které celý vyšetřovací tým překvapilotím, jak jim umanutě a vytrvale dávalo najevo, že si svou cestu vybírá samo. Jako by případ žil vlastnímživotem a jeho jediným cílem bylo všechny zúčastněné zmást a svést na falešnou stopu.

Neopovažujte se mi něco diktovat, šeptalo to zvíře Alexovi. Nesnažte se mě vést.

Alex zažíval zvláštní pocit. Přestože si dnešní noci mohl dopřát jen pár hodin spánku, cítil se plný energie.Kromě toho však pociťoval i vztek. Celé mu to připadalo jako neuvěřitelná drzost. To, že někdo dítěti oholí

vlasy a pošle je matce. Že jeho tělo jen tak pohodí na parkovišti před nemocnicí, kam ještě k tomunejdřív zavolá, aby si byl jistý, že ho opravdu někdo najde. I to, že na těle nezanechá žádné stopy.

„Nikdo přece není neviditelný ani dokonalý,“ utěšoval se Alex, když zvedl sluchátko a vytáčel číslosoudního lékaře nemocnice v Solně.

Lékař, který telefon zvedl, měl překvapivě mladý hlas. Alex zastával názor, že aby byl lékař zkušený aschopný, mělo by mu být nejméně padesát let. Proto teď pocítil obavy, že by měl spolupracovat s někým

mladším.

Poté, co zjistil, že lékař působí navzdory svému věku schopně a vyjadřuje se tak, že mu rozumí i obyčejný

policista, přemohl se a zapomněl na své předsudky.

Ukázalo se, že lékařka z Umea se v předběžném odhadu nemýlila. Lilian Sebastianssonová zemřela na

předávkování inzulinem, který jí někdo vpíchl do těla. Přesněji řečeno do zátylku.

Alexe to překvapilo natolik, že jeho vztek trochu ochladl.

„S něčím takovým jsem se ještě nesetkal,“ prohlásil lékař znepokojeným hlasem, „ale je to vlastně

efektivní a – jak to říct – sterilní způsob, jak někoho zabít. A v podstatě i bezbolestný.“

„Byla při vědomí, když dostala tu injekci?“

„Těžko říct,“ odvětil lékař. „V těle jsem našel stopy morfia, takže se ji pachatel pravděpodobně snažil

zklidnit. Ovšem jestli byla těsně před smrtí při vědomí, to vám povědět nedokážu.“

Po krátké odmlce pokračoval:

„Těžko říct, co si vrah sliboval od toho, že jí chtěl injekci aplikovat do hlavy, potažmo do krku. Dávka,

jakou použil, by byla smrtelná, i kdyby ji vpíchl kamkoliv jinam. Třeba do ruky.“

„Myslíte, že pachatel má lékařské vzdělání?“ zeptal se Alex tiše.

„To těžko,“ odpověděl soudní lékař. „Spíš bych řekl, že jde o amatéra. A taky mi není jasné, proč se ji

nejdřív snažil píchnout do hlavy. Napadlo mě, jestli to třeba nemá nějaký symbolický význam.“

Alex se zamyslel. Symbolický význam? Jenže jaký? Příčina smrti mu připadala stejně bizarní jako celý

případ.

„Jedla něco od chvíle, kdy ji unesli?“

Soudní lékař zaváhal.

„Ne,“ odvětil nakonec. „Zdá se, že ne. Měla úplně prázdný žaludek. Ale pokud uvážíme, že byla nejspíš

něčím nadopovaná, není na tom nic divného.“

„Dokážete říct, co se s tělem dělo po smrti?“ zeptal se Alex unaveně.

„Jak už konstatovali kolegové z Umea, někdo ji – alespoň částečně – omyl dezifenkcí. Zkoušel jsem, jestli

bych něco nenašel pod nehty, ale marně. Na několika místech jsem zajistil zbytky mastku, což by mohlo

znamenat, že pachatel použil gumové rukavice. Takové, jaké mívají v nemocnicích.“ „Dají se sehnat i jinde než v nemocnici?“

„Musíme ještě provést další testy, než si budeme stoprocentně jistí, ale pravděpodobně šlo opravdu onemocniční rukavice. Jestliže znáte někoho, kdo pracuje ve zdravotnickém zařízení, není problém jesehnat, ale v lékárně se normálně neprodávají.“

Alex zamyšleně přikývl.

„Jestli měl vrah přístup k injekčním stříkačkám, dezinfekci i rukavicím…,“ začal.

„Pak je pravděpodobné, že jeden z pachatelů buď sám pracuje v nemocnici, anebo tam má známé,“doplnil započatou větu lékař.

Alex se zarazil. Co tím lékař myslí?

„Vy to říkáte, jako by snad vrahů bylo víc,“ podotkl tázavě.

„No ano,“ přikývl lékař.

„Podle čeho tak usuzujete?“

„Myslel jsem, že už vám to pověděli kolegové z Umea,“ vysvětlil omluvně soudní lékař.

„Co mi podle vás měli říct?“

„Podívejte se, ta dívenka nemá na těle žádné rány, tedy až na ten vpich na temeni samozřejmě. To

znamená, že nebyla vystavena hrubému násilí ani nebyla znásilněna.“

Alex si s úlevou oddychl.

„Ovšem,“ pokračoval lékař, „na rukou a na nohou má zřetelné modřiny. Vypadá to, jako by ji někdo držela ona se bránila. Musely to být dva páry rukou, protože některé modřiny jsou malé, zřejmě od ženskýchrukou, zatímco výš na ramenou jsou větší, takže ji nejspíš držel i nějaký chlap.“

Alexovi se sevřelo hrdlo.

„Chcete říct, že byli dva? Muž a žena?“

Lékař zjevně váhal, co odpovědět.

„Pravděpodobně ano, ale úplně jistý si tím pochopitelně být nemůžu.“

Po krátké odmlce pokračoval:

„Ty modřiny však vznikly několik hodin předtím, než Lilian zemřela. Možná, když jí holili hlavu nebo tak.“

„Že by ji ta ženská držela a chlap jí holil hlavu?“ zauvažoval Alex tiše. „A Lilian se bránila, a proto se

museli vyměnit? Muž ji pak držel za ruce a žena ji holila?“ „Možná,“ přikývl lékař.

„Možná,“ zopakoval šeptem Alex.

Než Fredrika Bergmanová dorazila do Uppsaly, uveřejnila média portrét ženy, která zdržela SaruSebastianssonovou na nádraží ve Flemingsbergu. Zatímco parkovala před domem Marie Blomgrenové,hlásili právě v rádiu:

Policie pátrá po ženě, která se údajně pohybovala…

Fredrika vypnula motor a vystoupila z auta. Média teď informovala o Lilianině případu doslova minutu po

minutě. Veřejnosti sice ještě nebyly známy všechny odporné detaily, to však byla jen otázka času. Dříve

nebo později proniknou na veřejnost a pak vypukne peklo. O tom není pochyb.

V Uppsale bylo toho rána mnohem tepleji než ve Stockholmu. Fredrika si vzpomněla, že si toho všimla, už

když tu studovala. V létě tu bývalo vždycky o něco tepleji a v zimě naopak chladněji.

Jako by se Uppsala nacházela na jiném kontinentu, a ne jen sedmdesát kilometrů od Stockholmu.

Jakmile však Fredrika uviděla Marii Blomgrenovou, rázem zapomněla na své myšlenky.

Maria Blomgrenová totiž vypadala, že pochází z úplně stejného kontinentu.

Dokonce je mi trochu podobná, napadlo Fredriku.

Tmavé vlasy, modré oči. Možná jen o něco kulatější tváře, vyšší postava a o odstín tmavší pleť. A také

širší a oblejší boky.

Určitě má děti, napadlo Fredriku automaticky. Takhle vypadají ženy po porodu. Pokud to vůbec bylomožné, působila Maria ještě vážnějším dojmem než Fredrika.

Zpočátku měla kamenný výraz a teprve poté, co jí Fredrika ukázala služební průkaz, se maličko usmála.Fredrika na zlomek vteřiny zahlédla záblesk bílých zubů.

Moc důvodů k úsměvu však zřejmě neměla. Alex Recht jí po telefonu vysvětlil, co by od ní potřebovali, na

což Maria Blomgrenová odvětila něco v tom smyslu, že s policií samozřejmě bude spolupracovat, ale žejim nejspíš nebude příliš užitečná.

Obě ženy se posadily ke stolu v kuchyni. Pískově vymalované zdi, bílé obklady, moderní kuchyňská linkaznačky Kvik. Oválný stůl a tvrdé bílé židle. Až na stěny byla celá kuchyně bílá. Byt působil pečlivě

uklizeným až sterilním dojmem.

U Sary Sebastianssonové to vypadalo přesně naopak, pomyslela si Fredrika a nedokázala si představit, žety dvě ženy mohly být kdysi nejlepší kamarádky.

„Takže vás zajímá to léto v Umea?“ přešla Maria rovnou k věci.

Fredrika vytáhla z kabelky papír a tužku. Maria Blomgrenová jí dávala jasně najevo, že je sice ochotnáspolupracovat, avšak nehodlá zbytečně marnit čas.

„Mohla byste mi pro začátek povědět něco o tom, jak jste se se Sarou skamarádily? Odkud jste se vlastně

znaly?“

V Mariině výrazu se nejprve objevilo zaváhání, které vzápětí vystřídalo sotva znatelné podráždění.Potemněly jí oči.

„Seznámily jsme se ve škole. V sedmé třídě. Moji rodiče se rozvedli, s mámou jsme se přestěhovaly anastoupila jsem do nové školy. Poslední tři roky na základní škole jsme se Sarou chodily do stejné skupiny

na němčinu.“ Maria si pohrávala s vázou plnou květin. Fredrika si uvědomila, že jí hostitelka nenabídlanic k pití. Dokonce ani vodu.

„Nevím, co by vás konkrétně zajímalo,“ pokračovala Maria pomalu. „Brzy se z nás staly nerozlučnékamarádky. Sařini rodiče právě také procházeli nějakou krizí a dost se hádali. To nás tak nějak sblížilo. Ataky jsme obě byly typické šprtky. Spolužákům jsme dávaly opisovat domácí úkoly a lezlo nám na nervy,když někdo při hodinách vyrušoval.“

Maria zvedla oči od stolu a Fredrika si všimla, že se jí lesknou slzami.

Stýská se jí po kamarádce, uvědomila si. Proto je tak odměřená. Mrzí ji, že přišla o nejlepší kamarádku.

„V deváté třídě se Sara změnila,“ pokračovala Maria. „Nejspíš měla potřebu revoltovat. Začala se líčit, píta líbat se s kdejakým klukem na potkání. Pak ji to zase rychle přešlo, jakmile se její rodiče usmířili.Myslím, že jeden čas bydleli odděleně, ale to nevím jistě. Saru revoltování asi přestalo bavit a všechnobylo zase jako dřív. Po základní škole jsme se přihlásily na stejné gymnázium, dokonce do stejné třídy.Plánovaly jsme si, že po maturitě z nás budou tlumočnice v OSN.“

Maria se té vzpomínce od srdce zasmála a i Fredrika se pousmála.

„Takže jste měly talent na jazyky?“

„To jo. Naše angličtinářka a němčinářka nás vychvalovaly až do nebes.“

Maria opět zvážněla.

„Pak ale u Sary doma vypukl další konflikt. Rodiče přestoupili k jiné církvi a Sara se odmítala smířit spřísným režimem, který najednou zavedli.“

„Přestoupili k jiné církvi?“ zopakovala Fredrika překvapeně.

Maria povytáhla obočí.

„Ano,“ přikývla. „Její rodiče byli členy letničního hnutí. Na tom nebylo nic divného, ale pak se část té jejich

obce osamostatnila a založila švédskou odnož nějaké americké sekty. Říkali si Kristovy děti nebo taknějak.“

Fredrika poslouchala s čím dál větším zájmem.

„V čem spočíval Sařin konflikt s rodiči?“ zeptala se.

„Byla to vlastně taková hloupost,“ povzdychla si Maria. „Její rodiče byli vždycky celkem liberální, přestožebyli pobožní. Nevadilo jim, že jsme večer chodily ven a tak. Jenže to se po jejich vstupu do té nové sektyzměnilo. Najednou měli na všechno hrozně radikální názory. Na oblečení, hudbu, večírky… A Sara tuzměnu neustála. Odmítala se účastnit jejich shromáždění, s čímž se nakonec smířili, ačkoli se je jejichkazatel snažil přesvědčit, aby byli na dceru přísnější. Ovšem Saře to nestačilo, potřebovala si dokazovatještě víc.“

„Dalším pitím a randěním?“

„Přesně tak. Už ale nezůstalo jen u líbání,“ povzdychla si Maria. „Vlastně už jsme na to měly věk, myslím,že s těmi kluky začala spát někdy ve druhém ročníku. Mně se ale nelíbilo, že si s nimi začínala jen proto,aby naštvala rodiče.“

Fredrika se přistihla, že si pod stolem přehodila nohu přes nohu. Sama přišla o panenství až v osmnácti.

„Potom, někdy na začátku třeťáku,“ pokračovala Maria, „začala chodit s moc fajn klukem. A já jsem sezase dala dohromady s jeho nejlepším kamarádem, takže se z nás stala nerozlučná čtveřice.“

„Jak reagovali Sařini rodiče na to, že má Sara kluka?“

„Nejdřív o tom samozřejmě nevěděli. A pak… myslím, že to vlastně vzali docela dobře. Sara se aspoňtrochu uklidnila a oni zřejmě vůbec netušili, kolik kluků předtím vystřídala. Kdyby to věděli, možná by

všechno bylo jinak.“

„A dál?“ vyzvídala Fredrika, kterou ten příběh zaujal.

„Přišly Vánoce a zima a potom jaro,“ pokračovala Maria, která jako dobrá vypravěčka poznala, že má před

sebou vděčného posluchače. „Sara najednou začala o svém vztahu pochybovat. Trávila s tím klukem míň

a míň času a ani spolu jsme se nevídaly tak často jako dřív. Já jsem se se svým klukem pak rozešla aSara se rozhodla, že to taky ukončí.“

Maria se nadechla.

„Nejdřív jí dělal scény, ten její kluk. Nechtěl o rozchodu ani slyšet. Pořád jí volal domů a tak. Ale pak sicelkem rychle našel nějakou jinou a dal Saře pokoj. To bylo jen pár týdnů před maturitou. Tehdy jsme sese Sarou přihlásily na kurz tvůrčího psaní v Umea. Pamatuju si, že jsem se strašně těšila. Na to, ažodmaturuju, na ten kurz, i na to, jak po létě nastoupím na univerzitu.“

Maria se kousla do rtu.

„Jenom Sara byla nějak nesvá,“ pokračovala pomalu. „Nejdřív jsem si myslela, že za tím je ten kluk, že jipořád otravuje, ale tvrdila, že ne, že už s tím přestal. Tak jsem usoudila, že to asi bude něco doma srodiči, jenže to prý taky ne. Něco ji ale trápilo a mě hrozně mrzelo, že se mi s tím nesvěřila.“

Fredrika si cosi poznamenala do notýsku.

„A pak jste odjely na ten kurz?“ zeptala se, když si uvědomila, že Maria náhle zmlkla.

Maria sebou trhla.

„Ano,“ přikývla. „Potom jsme odjely do Umea. Sara v jednom kuse opakovala, že jen co vypadneme, budezase všechno dobré. A vzápětí mi oznámila, že chce v Umea zůstat až do konce léta, že se se mnounevrátí domů. Strašně se mě tenkrát dotklo, že se na mě takhle vybodla.“

„Takže jste nevěděla, že si tam zařídila brigádu?“

„Ne, o tom jsem neměla nejmenší tušení. A její rodiče taky ne, těm to zavolala asi až po týdnu. Prý že sejí najednou naskytla příležitost, ovšem tak to přitom vůbec nebylo. Měla to domluvené předem.“

„Vysvětlila vám proč?“ zeptala se Fredrika zamyšleně.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Maria. „Jen mi řekla, že teď měla těžké období a že potřebuje na čas vypadnout zGöteborgu, ať si to prý neberu osobně.“

Maria se opřela do křesla a založila si ruce na prsou. Tvářila se ublíženě a zatvrzele.

„Já jsem jí to ale nedokázala odpustit,“ prohlásila téměř trucovitě. „Po skončení kurzu jsem se vrátilazpátky do Göteborgu. Sama. Byly jsme domluvené, že si v Uppsale, kam nás obě přijali na vysokou,najdeme společné bydlení, jenže já se během léta rozhodla, že budu radši bydlet normálně na koleji.Sama. Sary se to hrozně dotklo, že prý jsem se na ni vykašlala, ovšem ona se přece první vykašlala namě. A pak…“

Následovala krátká odmlka. Za okny projelo velké červené auto. Fredrika ho sledovala pohledem a čekalana pokračování.

„Od té doby už to mezi námi nikdy nebylo jako dřív,“ dodala tiše. „Sice jsme se dál vídaly, ale už to

nebylo ono.“

Fredrika pocítila podivnou úzkost. Kolik přátel sama v životě ztratila? Chyběli jí stejně jako Marii

Blomgrenové?

„Můžeme se ještě vrátit k vašemu pobytu v Umea?“ zeptala se Fredrika.

Maria zamrkala a přikývla.

„Jaký byl ten kurz? Stalo se tam tehdy něco zvláštního?“

„Bylo to fajn. Bydlely jsme přímo ve škole a poznaly spoustu nových lidí.“

„Jste s někým z nich ještě pořád v kontaktu?“

„Ne, to ne. Ten kurz skončil, já jsem se vrátila domů a byla to pro mě uzavřená kapitola. Celé léto jsem

pak chodila na brigádu a po prázdninách jsem se přestěhovala do Uppsaly.“

„A co Sara? Nevyprávěla vám po svém návratu, jestli se tam nestalo něco zvláštního?“

Maria svraštila obočí.

„Ne, nic takového.“

„Měla kromě vás ještě nějaké jiné dobré kamarádky?“

„Ne. Myslím, že ne. Jiné kamarádky měla, ale s žádnou si nebyla tak blízká. Když přijela do Uppsaly, mělajsem dojem, že chce za vším udělat tlustou čáru. Přestěhování do Uppsaly pro ni znamenalo určitýpřelom. Seznámila se tam potom se spoustou nových lidí. Tedy než potkala Gabriela. Pak už byla zase

sama.“

Fredrika okamžitě zareagovala:

„Když se s ním seznámila, ještě jste se vídaly?“

„Ano. Vlastně jsme k sobě zrovna začaly znovu nacházet cestu. Od toho léta v Umea uplynulo pár let.

Měly jsme před státnicemi a pomalu jsme si hledaly práci. Dospěly jsme, začínala nová etapa života.Jenže Sara se seznámila s Gabrielem a všechno bylo zase jinak. Jako by nad ní úplně převzal moc. Nejdřívjsem se s ní snažila ještě vídat, abych ji…“ Maria větu nedopověděla. Teď už nebylo pochyb o tom, že pláče. „Abyste ji co?“ zeptala se Fredrika polohlasně. „Abych ji zachránila,“ odvětila Maria s pláčem. „Bylo jasné, že život s ním je peklo. Pak ale otěhotněla a

od té doby jsem o ní neslyšela. Nemohla jsem Gabriela vystát a taky jsem se nedokázala dívat na to, jak

ji ničí a ona si to nechá líbit.“

Fredrika sice nesouhlasila s tím, že si Sara Sebastianssonová od manžela nechala všechno líbit, avšak nahlas pronesla:

„Teď už s ním definitivně skončila. A nejspíš je strašně osamělá.“ Maria si otřela slzy.

„Jak vypadá?“

Fredrika, která se právě začala sbírat k odchodu, zvedla hlavu.

„Kdo?“

„Sara. Zajímalo by mě, jak teď vypadá.“

Fredrika se pousmála.

„Má dlouhé zrzavé vlasy. Je moc hezká, jestli se to tak dá říct. A taky má modře nalakované nehty.“

Marii znovu vstoupily slzy do očí.

„Úplně jako dřív,“ zašeptala. „Přesně tak si ji pamatuju.“

Peder Rydh se zamyslel. Přemítal obecně o životě, a hlavně o svém manželství s Ylvou. Nervózně sepodrbal na čele, jako vždycky když byl ve stresu. A také v rozkroku. Dnes ráno ho svědilo celé tělo.

Připadal si jako na trní. Došel si do kuchyňky pro druhou ranní kávu a pro jistotu pak za sebou zavřeldveře kanceláře. Potřeboval být chvíli sám.

Včerejší večer byl pekelný.

„Teď půjdeme hezky domů a budeme dělat něco příjemného,“ vyzval je Alex. Pederův večer ale nebylpříjemný ani náhodou. Když přišel domů, kluci už spali. Tak to bylo několikátý večer po sobě, protožechodil domů tak pozdě. Chyběli mu, rád by si s nimi zase hrál.

Zato Ylva byla vzhůru. Prohlásila, že si musejí promluvit jako „dospělí“, ale už po několika větách sepřestala ovládat.

„To si myslíš, že jsem úplně blbá?“ křičela na něj a z očí se jí řinuly slzy.

Kolikrát ji jen za poslední rok viděl plakat?

Peder měl jedinou použitelnou zbraň a při vzpomínce na ni by se teď nejradši hanbou propadl do země.

„Chápeš vůbec, na jakém případu zrovna dělám?“ zakřičel na ni také. „Chápeš, jak mi je, když se nám tuvolně potuluje vrah dětí? Copak nechápeš, že mám strach i o naše děti? Je vážně tak nepochopitelný, žeobčas přespím v práci? Co?“

Peder hádku pochopitelně vyhrál. Ylva neměla pro své podezření žádné konkrétní důkazy a byla takzesláblá depresemi, že se neodvážila spoléhat na svou intuici. Nakonec se Pederovi s pláčem omluvila.Peder ji objal, pohladil ji po vlasech a ujistil ji, že se nezlobí. Potom se šel podívat do dětského pokoje nakluky a potmě chvíli tiše seděl mezi jejich postýlkami. Tatínek je doma, děti.

Při té vzpomínce studem zčervenal.

Hajzl.

Jsem obyčejnej hajzl.

Celý se roztřásl. Panebože.

Jsem hajzl, opakoval si v duchu. Hajzl a mizernej táta. Odpornej chlap. Hnusnej…

Z myšlenek ho vytrhlo rázné zaklepání. I přes zavřené dveře poznal, že to je Ellen Lindová. Nikdo neklepal

tak důrazně jako ona.

Ellen vtrhla dovnitř, ještě než stačil zavolat „dále“.

„Promiň, že ruším,“ omlouvala se, „volá nějaká policajtka z Jönköpingu a chce mluvit s někým z Alexova

týmu. Alex právě telefonuje s někým z Umea, tak se toho prý máš ujmout ty.“

Peder věnoval Ellen poněkud zmatený pohled. O co asi může jít?

„Tak dobře,“ odvětil po chvíli.

Zvedl sluchátko a počkal, až mu Ellen hovor přepojí. Za okamžik se v telefonu ozval ženský hlas. Příjemný

a klidný, patřící zřejmě ženě středního věku.

Volající se představila jako Anna Sandgrenová, inspektorka z oddělení vražd jönköpinské policie.

„Aha,“ řekl Peder. Nic jiného ho nenapadlo.

„Promiňte, s kým mluvím?“ zeptala se Anna Sandgrenová.

Peder si nervózně poposedl.

„Tady je Peder Rydh,“ představil se nakonec. „Kriminalista stockholmské policie, člen speciálního týmu

Alexe Rechta.“

„To jsem chtěla vědět,“ prohlásila spokojeně Anna Sandgrenová a pokračovala stále stejně zpěvavě:„Volám vám kvůli jedné ženě, kterou jsme včera ráno našli mrtvou.“

Peder zbystřil. Včera ráno? To přece našli Lilian Sebastianssonovou. „Volala nám její babička, že ji pohřešuje. Prý jí její vnučka ve středu odpoledne volala, že přijede nanávštěvu. Od chvíle, kdy utekla od přítele, který ji týral, žila pod skrytou identitou, a vždycky když se cítila

v ohrožení, hledala útočiště u babičky.“ „Aha?“ pronesl Peder tázavě a čekal na vysvětlení, co s tím má on společného. „Prý slíbila, že se ještě ve středu večer ozve,“ pokračovala Anna Sandgrenová, „ale od té doby o ní

babička neslyšela, a proto nám zavolala, jestli bychom se k její vnučce nezajeli podívat. Poslali jsme tamhlídku. Zdálo se, že v bytě je klid. Stará paní ovšem trvala na tom, že musíme vylomit zámek. Její vnučkaležela zavražděná na posteli. Někdo ji uškrtil.“

Peder se zamračil. Pořád mu nebylo jasné, proč mu kolegyně z Jönköpingu volá.

„Trochu jsme se u ní doma porozhlédli a našli jsme její mobil. Zřejmě ho moc nepoužívala, v adresáři

měla jen pár čísel. Ale jedno z nich bylo číslo na vaši informační linku.“

Anna Sandgrenová se odmlčela.

„Cože?“ zeptal se Peder nechápavě.

„Ověřovali jsme všechna čísla v jejím mobilu a bylo v něm i vaše číslo, které jste uveřejnili v televizi v

souvislosti s tou unesenou holčičkou, která se pak našla v Umea.“

Do Pedera jako by střelil. Okamžitě se napřímil.

„Podle všeho měla to číslo jen uložené, nevolala na něj,“ pokračovala Anna Sandgrenová. „Přesto jsme si

říkali, že bychom vás o tom měli informovat. Už proto, že sami nemáme moc stop.“

Peder polkl. Jönköping. V jaké souvislosti už se v tomhle případu objevil Jönköping?

„Víte, kdy asi zemřela?“ zeptal se.

„Vypadá to, že jen pár hodin po tom telefonátu babičce,“ odvětila Anna Sandgrenová. „Soudní lékař nám

poví víc, zatím víme, že smrt zřejmě nastala ve středu kolem desáté večer. Koupila si přes internet lístekna vlak k babičce do Umea a…“

„Do Umea?“ vyhrkl Peder.

„Ano. Do Umea. Měla odjet to ráno, kdy jsme ji našli mrtvou. Tedy včera.“

Pederovi se rozbušilo srdce.

„Znala její babička toho chlapa, co ji mlátil? Kvůli kterému si pořídila skrytou identitu?“

„Je to celé dost zamotané,“ povzdychla si Anna Sandgrenová. „Ale stručně řečeno to bylo asi takhle:Nora, tedy ta zavražděná, se před nějakými šesti sedmi lety, kdy ještě bydlela někde na vesnici kousek zaUmea, dala dohromady s nějakým chlápkem. Brzy se prý ukázalo, že na tom vztahu není něco vpořádku. Nora na tom v té době nebyla zrovna psychicky nejlíp. Trpěla depresemi a ani nedokázala choditdo práce. Měla prý dost krušné dětství, vyrůstala v několika pěstounských rodinách. Oba rodiče jíumřeli.“

Peder se nadechl.

„Asi byste si měl promluvit přímo s její babičkou,“ navrhla Anna Sandgrenová. „Hovořila jsem s ní jen potelefonu a zpráva o smrti vnučky ji dost vzala. Říkala ale, že toho chlapa, který Noru týral, nikdy neviděla.

Jednou se prý Nora jednoduše sebrala a utekla mu. Povedlo se jí získat skrytou identitu, ani přitomnemusela dokládat jeho totožnost, protože měla lékařskou zprávu o tom, jak ji zřídil. Myslím, že policie senijak zvlášť nesnažila ho najít, což úplně chápu vzhledem k tomu, že jim neřekla jeho jméno.“

„To já taky,“ uklouzlo Pederovi.

„Tak teď už víte, co se stalo,“ chystala se Anna Sandgrenová ukončit hovor. „Budeme vás samozřejměinformovat o průběhu vyšetřování, zatím však nemáme sebemenší stopu.“

Ironicky se zasmála.

„Ačkoli jednu vlastně ano. U Nory v předsíni se nám podařilo zajistit otisk pánské boty velikosti 46, značky

Ecco.“

Fredrika Bergmanová se vrátila na policejní stanici v pravé poledne. Když procházela kolem Lví koule,

všimla si, že tam Alex sedí sám. Celý zamračený si cosi horečně zapisoval na papír.

Takže už se vzpamatoval, pomyslela si Fredrika. Nejdřív sice ztratil půdu pod nohama a vydal se špatnýmsměrem, ale už se vrátil zpátky do reality.

„Máme poradu?“ zeptala se Fredrika nahlas. Alex sebou trhl.

„Ne, ne,“ zavrtěl rychle hlavou. „Jen si tak přemýšlím. Jak jsi pochodila v Uppsale?“

Fredrika na okamžik zaváhala, co odpovědět.

„Dobře,“ řekla nakonec. „Ale něco mi na tom kurzu tvůrčího psaní nesedí.“

„Jak nesedí?“

„Něco se tam muselo stát. Něco, kvůli čemu se Sara Sebastianssonová rozhodla zůstat v Umea celé léto.“

Alex vypadal zamyšleně.

„Chtěla bych do Umea zajet,“ prohlásila Fredrika.

„Do Umea?“ zopakoval Alex překvapeně.

„Jo. Ráda bych si promluvila s učiteli, kteří ten kurz vedli. Chtěla bych se jich zeptat, co se tam Saře

tenkrát přihodilo.“

Než Alex stačil zareagovat, Fredrika dodala:

„A taky bych si ještě jednou chtěla promluvit se Sarou. Jestli už je tedy zpátky ve Stockholmu a je

schopná výslechu.“

„Jo, už se vrátila,“ přikývl Alex. „I s rodiči. Přiletěli včera.“

„Věděl jsi, že její rodiče jsou hluboce věřící?“

„Ne,“ odvětil váhavě Alex. „To jsem nevěděl. Souvisí to nějak s případem?“

„Možná,“ pokrčila rameny Fredrika. „Možná.“

„Aha,“ řekl Alex, „tak pojď dál a trochu to rozveď,“ usmál se nejistě.

Fredrika vešla do místnosti a posadila se na opačnou stranu stolu.

„Kde je Peder?“ zeptala se.

„Zrovna se chystá do Umea,“ ozvalo se za ní. Byl to Peder, který právě také vešel do zasedací místnosti,přes rameno sportovní tašku.

Vypadá jako malý kluk, napadlo Fredriku. Jako kluk chystající se na fotbalový trénink.

Povytáhla obočí.

„Stalo se něco?“

Peder se uraženě rozhlédl po místnosti.

„My máme poradu nebo co?“ Alex se zasmál.

„Ne. Vlastně ne. Ale když už jste oba tady…“

Peder se posadil. S Alexem už mluvil, takže teď jednou větou informoval Fredriku o tom, co se stalo:

„V Jönköpingu našli zavražděnou nějakou ženskou, která měla v mobilu uložené číslo na naši informační

linku. Její babička bydlí v Umea.“

„Cože? V Jönköpingu?“ vykřikla Fredrika.

„Jo. Sice mi není jasné, proč měla v mobilu naše číslo, když nám vůbec nevolala…“

„Volala,“ skočila mu do řeči Fredrika.

Alex s Pederem na ni vytřeštili oči.

„Vy si to nepamatujete? Ellen nám přece vyprávěla o té ženské, co jí zaboha nechtěla říct svoje jméno,

ale tvrdila, že zná pachatele. Že s ním nějakou dobu chodila.“

Alex rázem ožil.

„No jo, už si vzpomínám,“ připustil tiše. „Máš pravdu. Jenže jak to souvisí s tou zavražděnou v

Jönköpingu?“

„Volala nám z budky v Jönköpingu. Mats to zjišťoval.“

„Jak dlouho tohle víš?“ zeptal se Peder dotčeně.

„Stejně dlouho jako vy. Zavrhli jste to jako nepodstatné,“ bránila se Fredrika stejně dotčeným tónem. „A

Jönköping předtím vůbec nebyl aktuální.“

Alex zdvihl ruku, aby kolegy uklidnil.

„Mats to má uložené v databázi,“ dodala Fredrika rychle.

Peder sklopil zrak.

„Na to jsem se ho neptal,“ připustil. Nejistě pohlédl na Alexe.

Ten si suše odkašlal.

„Dobře, dobře,“ pronesl nakonec. „Řekněme, že je to opravdu ta ženská. Máme někde přepis toho

hovoru?“

Fredrika horlivě přikývla.

„Ellen o tom sepsala krátkou zprávu, myslím, že by taky měla být uložená v databázi.“

Peder prudce vstal.

„Jdu se zeptat Matse,“ prohlásil a zamířil ven dřív, než Alex s Fredrikou stačili zareagovat. Fredrika si

povzdychla.

„Počkej,“ zavolal na něj Alex a Peder se vrátil.

„Vypadá to, že Fredrika má taky důvod jet do Umea, ale myslím, že nemá smysl posílat vás tam oba.“

Fredrika i Peder napjatě poslouchali.

„Volalo nám hodně lidí ohledně té ženské se psem ve Flemingsbergu,“ pokračoval Alex. „S tím analytikem,

ehm…“ „Matsem,“ doplnila ho Fredrika. „Jo, s Matsem jsme ty tipy prošli a máme dva, které myslím stojí za to prozkoumat blíž. Jednak se nám

ozvali z půjčovny aut na Södermalmu. Prý půjčovali auto ženské, která vypadala úplně jako ta na tékresbě. A taky nám volala nějaká paní a tvrdila, že měla tu holku před lety v pěstounské péči. Prozradila

nám i její jméno.“

V místnosti zavládlo ticho. Fredrika s Pederem si vyměnili zkoumavý pohled.

„Možná by bylo vhodnější,“ spustil Alex pomalu s důrazem na každé slovo, „aby do Umea zajela Fredrika

a promluvila si s tou chuděrou babičkou a taky s tím učitelem psaní. Ty, Pedere, by sis zatím vzal na

starost tu půjčovnu aut a pěstounku.“

Peder s Fredrikou na sebe souhlasně kývli.

„Měla bych o té zavražděné z Jönköpingu vědět ještě něco?“ zeptala se Fredrika.

Peder jí podal zprávu, kterou sepsal. „Tady máš všechno, co víme.“

Fredrika v rychlosti prolétla text očima.

„Boty značky Ecco velikosti 46,“ řekla pomalu.

„Radši bychom si neměli dělat moc velké naděje,“ prohlásil Alex, který už měl Pederovu zprávu přečtenou,

„ale je to zajímavá souhra okolností, ne?“

Fredrika četla zamračeně dál.

„Tak fajn. Všichni víme, co máme dělat,“ ukončil improvizovanou poradu Alex.

Fredrika se nevěřícně dívala za svými kolegy, kteří už byli na odchodu.

Chaos, říkala si v duchu. Ti dva žijí v epicentru chaosu. Ale jinde by možná ani nemohli dýchat.

V tu chvíli se k ní Alex otočil.

„Abych nezapomněl,“ spustil nahlas.

Peder s Fredrikou napjatě čekali, co dodá, a dokonce i Ellen vystrčila hlavu ze své kanceláře.

„Kontaktoval jsem státní kriminálku kvůli těm informacím, které jsme získali z korespondence Gabriela

Sebastianssona. Strýček Dlouhán je prý mezi pedofily známá firma. Právě prý na něj a jeho stálé

zákazníky chystají zátah a byli nám moc vděční za pomoc. Mám vás pozdravovat a poděkovat vám.“

Když se Peder Rydh před deseti lety hlásil na policejní akademii, měl o práci policie určitou představu.

Za prvé to podle něj byla pestrá a aktivní činnost. Žádná nuda. A za druhé záslužná. A za třetí: k

policistům lidé vzhlížejí.

To třetí bylo pro Pedera nejdůležitější. Respekt. Ne že by mu snad ostatní lidé neprokazovali dost úcty.

Tady však šlo o jinou, hlubší úctu.

Jeho očekávání se naplnilo. Respektu se mu při výkonu služby opravdu dostávalo. Trochu zvláštní mupřipadalo jedině to, že od chvíle, kdy opustil řady obyčejné pořádkové policie, a tudíž přestal nosituniformu, jako by měl najednou menší autoritu než dřív. Lidé se k němu chovali jinak.

Například teď ten majitel autopůjčovny, který prý poznal tu ženu, co zřejmě zdržela SaruSebastianssonovou ve Flemingsbergu. Dokud Peder nevytáhl služební průkaz, měřil si ho ten muž dostnedůvěřivým pohledem. Potom přece jen trochu roztál, ale pořád jako by nebyl úplně spokojený.

Peder se rozhlédl po místnosti. Byla to malá kancelář uprostřed čtvrti Södermalm. Reklamní cedule voknech propagovaly autopůjčovnu a autoškolu. To nebyla právě obvyklá kombinace. V kanceláři navícnebylo nic, co by naznačovalo, že by tu probíhala výuka.

Muž si všiml Pederova pátravého pohledu.

„Autoškola je o patro níž, jestli vás to zajímá,“ procedil nevrle skrz zuby.

Peder se usmál.

„Jen se tu tak porozhlížím. Dobré místo pro půjčovnu, ne?“

„Jak to myslíte?“

Pitomej dědek, pomyslel si Peder podrážděně, ale nedal na sobě nic znát. Usmál se:

„Já jen, že tu v okolí nemáte moc konkurence. Autopůjčovny většinou provozují větší benzinové pumpy

na periferii.“

Protože muž místo odpovědi jen zarputile mlčel, rozhodl se Peder skoncovat se všemi pokusy ozdvořilostní konverzaci.

„Takže vy si myslíte, že znáte tuhle ženu?“ změnil rychle téma a položil na pult portrét ženy z

Flemingsbergu.

Muž si kresbu pozorně prohlížel.

„Jo. Vypadá úplně jako ta, co sem přišla.“

„Kdy přesně to bylo?“ zeptal se Peder.

Majitel půjčovny se zamyslel a otevřel velký diář ležící na pultu.

„Myslíte, že zabila to dítě?“ zeptal se necitelně. „Proto ji hledáte?“

„Není z ničeho podezřelá,“ odvětil Peder spěšně. „Jen si s ní potřebujeme promluvit, protože možná viděla

něco, co by nás zajímalo.“

Muž přikývl a dál listoval diářem.

„Tady,“ zabodl tlustý prst doprostřed stránky. „Tady to bylo.“

Peder se naklonil přes pult. Majitel půjčovny k němu otočil diář. Prst měl stále zabodnutý do stránky s

datem 7. června. Peder pocítil zklamání.

„Jak si můžete být tak jistý, že to bylo zrovna v ten den?“ zeptal se pochybovačně.

„Protože mi trhali ten zatracenej zub moudrosti,“ odvětil muž a tvářil se, že je se sebou maximálně

spokojený. Prstem poklepával na sotva čitelnou poznámku v diáři. „Přišla právě, když jsem chtěl zavřít,abych byl včas u zubaře.“

Naklonil se přes pult a upřel na Pedera významný pohled. Peder k němu pocítil odpor.

„Ale něco vám povím,“ prohlásil muž zastřeným hlasem, „byla úplně posraná strachy. Čuměla jako srnka,

když ji oslníte dálkovejma světlama, co se ne a ne pohnout, i když jí hrozí smrtelný nebezpečí.“

Muž se svým slovům hrubě zasmál.

Peder se rozhodl jeho chování ignorovat, ačkoli měl pocit, že muž právě řekl něco důležitého.

„Jaké auto si půjčila a na jak dlouho?“ zeptal se.

Muž znejistěl.

„Jak to myslíte, jaký auto?“ opáčil a věnoval Pederovi nechápavý pohled. „Žádný auto si nepůjčovala.“

„Že ne?“ Teď se pro změnu zatvářil nechápavě Peder. „A co tedy chtěla?“

„Řidičák přece. Jenže já jsem autoškolu ještě neměl rozjetou, tak jsem jí řekl, ať se vrátí na začátku

července. Znova ale nepřišla.“

Pederovi pracoval mozek na plné obrátky.

„Říkáte řidičák?“ zopakoval.

„Jo,“ přikývl majitel půjčovny a s klapnutím zavřel diář.

„Jméno vám neřekla?“ zeptal se Peder, přestože věděl, že je to zbytečná otázka.

„Ne, proč by taky měla? Stejně jsem si ji nemohl zapsat. Neměl jsem ještě vyřízený všechny papíry.“

Peder si povzdychl.

„Na nic jiného si nevzpomínáte?“ položil automaticky další otázku.

„Ne, už jsem vám všechno řek,“ zavrtěl hlavou muž, jednou rukou si pohladil vousy a druhou břicho.

„Vypadala pěkně připosraně a byla celá bledá a pohublá. A taky ji někdo mlátil.“

Peder okamžitě zbystřil.

„Měla pořádně zmalovanej ksicht,“ pokračoval muž a rukou si ukázal na levou tvář. „Takový ty starý

barevný modřiny. Vypadala příšerně. Muselo to určitě dost bolet.“

V kanceláři zavládlo ticho. Za Pederem se otevřely dveře a dovnitř vešel zákazník. Majitel mu posunkem

naznačil, aby chvíli počkal.

„Tak vám děkuju. Na nic jiného už si nevzpomínáte?“

Muž se podrbal ve vousech.

„Ne. Snad jen, že divně mluvila.“

„Divně mluvila?“ opakoval Peder.

„Jo. Tak nějak nesouvisle. Ale to bylo nejspíš proto, že dostávala přes držku. To se pak ženská naučí, že

má radši držet hubu.“

Poté, co Peder s Fredrikou opustili policejní stanici, zaplavil Alexe stejný pocit, jako když jeho děti ještě bydlely doma a šly přespat ke kamarádovi nebo kamarádce. Takové ticho a klid.

Peder s Fredrikou sice nebyli jediní, kdo měl kancelář na stejné chodbě, ale stejně teď zřetelně vnímaljejich nepřítomnost, která mu někdy byla vysloveně příjemná.

Vtom mu zazvonil mobil. Telefonovala manželka.

„Tak co bude s tou dovolenou?“ zeptala se. „Jak to vypadá s vaším případem? Volali z cestovní kanceláře,že už bychom měli zaplatit ten zájezd, co jsme si rezervovali.“

„Dovolená bude, neboj se,“ uklidnil ji Alex.

„Určitě?“

„Copak jsem ti někdy lhal?“

Alex se usmál a věděl, že jeho žena se také usmála.

„Přijdeš dneska pozdě?“

„Asi jo.“

„Co kdybychom si večer něco ugrilovali?“ navrhla Lena.

„Co kdybychom jeli do Jižní Ameriky?“ opáčil Alex.

Samotného ho ta slova překvapila, ale jakmile je jednou vyřkl, nevzal je zpátky.

„Cos to povídal?“ zeptala se Lena. Alex ucítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

„Říkal jsem, že bychom se někdy měli zajet podívat za tím naším klukem. Aby věděl, že má rodiče, kterýmna něm záleží.“ Alexova žena chvíli mlčela. „To bychom asi měli,“ odvětila pak tiše. „Co třeba na podzim?“

„Třeba.“

Láska k dítěti je tak jiná, pomyslel si Alex, když zavěsil. Tak fundamentální, tak neoddiskutovatelná.

Občas mu připadalo, že jen díky lásce k dětem spolu s Lenou vydrželi téměř třicet let. Jak jinak si

vysvětlit, že dokázali překonat všechny nástrahy manželství, všechna období nudy a šedi?

Alex byl sice šéf, avšak i k němu se donesly drby, které kolovaly na oddělení. Věděl proto, co se povídá o

Pederovi: že má milenku u södermalmské policie. Alex svou ženu sice nikdy nepodvedl, ale celkem

snadno si dokázal představit, že by taková situace mohla nastat.

Kdyby byl opravdu hodně znuděný a otrávený. Kdyby ho tížily starosti, které by nedokázal unést.

Ale ne, kdyby měl doma malé děti, tak jako Peder. A v žádném případě ne s kolegyní, a ještě k tomu tak

nešikovně, aby o tom vědělo celé oddělení. To považoval za ubohé a nezodpovědné.

Alex se v duchu rozčilil. Mladí lidé mu občas připadali hrozně rozmazlení. Věděl, že spousta lidí by jeho

názory nejspíš označila za staromódní a zpátečnické, nelíbily se mu však představy dnešních mladých lidí

o životě a jejich očekávání. Představovali si život jako nekonečnou plavbu s větrem v plachtách bezprotivětru a bezvětří. Jako by svět byl jedno velké hřiště a život nikdy nekončící hra. Copak by si Alexmohl zamlada dovolit něco takového jako jeho syn? Jen tak se sebrat a odstěhovat se do Jižní Ameriky?To v žádném případě. Tohle už bylo moc svobody. Jak má člověk dosáhnout vnitřního klidu, jestliže mátak nepřeberné množství možností? Bylo jen logické, že Peder dopadl právě takhle.

V Alexovi se ozvalo špatné svědomí. Co je mu do osobního života jeho kolegů? Pak ovšem pomyslel naPederovu manželku a jejich děti. Proč na ně sakra nemyslí taky Peder?

Chmurné myšlenky ho opustily ve chvíli, kdy mu zazvonil telefon. Volal Peder. V jeho hlase obvykle zněla

jakási jiskra, která Alexovi napovídala, že má svou práci opravdu rád. To se mu musí nechat.

Tentokrát však Peder nepůsobil ani trochu spokojeně.

„Víme jen to, že si chtěla udělat řidičák,“ zakončil své vyprávění otráveně. „Jestli to tedy vůbec byla ona.“

„Ale taky víme, že ji někdo mlátil,“ podotkl Alex, „což by nasvědčovalo tomu, že to je opravdu ona. A taky

on,“ dodal pomalu a potom pokračoval o něco horlivěji: „No řekni. Ta ženská, co ji našli zavražděnou v

Jönköpingu, žila pod skrytou identitou, protože utekla od chlapa, co ji mlátil. Ellen tvrdila, že jí vykládala o

nějakém boji, že ten chlap chce někoho potrestat nebo co. Třeba si teď ten blázen našel novoupomocnici. Další ženskou, se kterou se život nemazlil a která se do něj z nějakého důvodu zamilovala.

Jestli, podotýkám, jestli Lilian unesl ten samý chlap, co zavraždil tu holku v Jönköpingu, tak je jasné, že

mu musel někdo pomoct a Lilian do Umea dovézt, ať už živou, nebo mrtvou. Těžko mohl být na dvoumístech najednou, no ne? Proto si možná ta jeho pomocnice potřebovala udělat řidičák, nemyslíš?“

Peder chvíli mlčky přemýšlel.

„Co ty na to, nemám s tím jejím portrétem obejít i ostatní autoškoly na Södermalmu, když už jsem tady?“

zeptal se nakonec. „Třeba šla jinam, když ji v té půjčovně odmítli?“ „Dobrý nápad. A nezapomeň na tu paní, co ji možná měla v pěstounské péči.“

„Neboj, stihnu oboje,“ uklidnil ho Peder rychle. „Co Fredrika? Ozvala se už?“

„Ještě ne,“ povzdychl si Alex. „Myslím, že je právě na cestě k Saře Sebastianssonové. Chtěla si s ní ještě

jednou promluvit, než vyrazí do Umea. Slíbila, že mi pak cestou na letiště zavolá.“

Alex se chystal zavěsit, když Peder prohlásil:

„Napadlo mě ještě něco.“

Alex čekal.

„Proč zrovna teď jel zabít tu holku do Jönköpingu? Vždyť musel mít plné ruce práce s Lilian, ne? Proč na

sebe poutá tolik pozornosti zároveň?“

Alex přikývl.

„Taky už jsem o tom přemýšlel,“ připustil váhavě. „Přijde mi, jako by to celé bylo součástí nějakého

plánu. Nejdřív zdrží vlak ve Flemingsbergu, aby ho Sara zmeškala, pak jí pošle tu krabici s vlasy a

oblečením… Ta vražda v Jönköpingu mohla být součástí nějakého rituálu. Jen ještě nevíme jakého.“

„Taky už mě to napadlo,“ souhlasil Peder. „Akorát mi to pořád nedává smysl. Spíš bych řekl, jestli ta

vražda v Jönköpingu nebyla akutním řešením. Vždyť po sobě ani neutřel podlahu. Celou dobu si dává takzáležet, aby po sobě nezanechal žádné stopy, a potom tohle.“

„Ale v tom vlaku jsme taky našli stopu,“ namítl Alex.

„No jo, jenže tam neměl na vybranou. Těžko po sobě mohl najednou začít utírat podlahu nebo odejítjenom v ponožkách. To by si ho zaručeně někdo všiml. A kromě toho si mohl říct, že ve vlaku je to stejně

jedno, že tam je beztak spousta jiných stop.“

„Takže myslíš, že tu ženskou v Jönköpingu zavraždil, aby ji umlčel?“

„Jo,“ odvětil Peder po chvilce mlčení. „Připadá mi to jako jediné logické vysvětlení.“

Alex se zamyslel.

„Jak to ale mohl vědět?“

„Co jako?“

„Že ji musí umlčet?“

„To je právě to,“ potřásl Peder neklidně hlavou. „Jak mohl sakra vědět, že volala na policii? Nebo myslíš,

že by ji zavraždil i tak?“

Ellen Lindová dnes měla výtečnou náladu. Kdykoli si vzpomněla na včerejší večer a noc, zahřálo ji u srdce.

„Možná mě přece jen miluje,“ zamumlala si pro sebe.

Byla strašně ráda, že se včera večer se svým milencem viděla. Po několika dnech toho šíleného případu s

Lilian se nutně potřebovala někomu vypovídat a on se ukázal jako dobrý posluchač. Ačkoliv prý sám

neměl děti, zdálo se, že chápe, jak těžké to pro všechny zúčastněné musí být.

Pak se bavili o filmech, které budou mít tenhle měsíc premiéru. Ellen zašimralo v žaludku. V kině spolu

ještě nikdy nebyli. Jejich schůzky se omezovaly na hotel, ve kterém se ubytoval právě ten večer, kdy se

měli vidět, a co se programu týče, byl vždycky stejný: večeře, povídání, milování, spánek.

Změna by nám určitě prospěla, přemítala Ellen a potutelně se usmála.

Kdyby se jí podařilo vytáhnout ho do kina, určitě by nebyl takový problém představit ho dětem. Jestli ji

opravdu miluje, musí pochopit, že bez jejích dětí to nejde.

Ellen se usmála a vytáhla z kapsy telefon. Před chvílí mu poslala zprávu a čekala na odpověď.

Ráno při loučení se ho zeptala, kdy se zase uvidí. Po chvíli váhání jí odpověděl:

„Doufám, že brzo. Uvidím, kdy mi to zase vyjde.“

„Kdy mi to zase vyjde,“ opakovala si teď Ellen tiše a ironicky se ušklíbla. Rozčilovalo ji, jak se vždyckyvšechno řídí podle něj.

Fredrika Bergmanová ve spěchu zaparkovala u sebe před domem a v duchu konstatovala, že slunečnípaprsky konečně trochu rozechvěly stockholmský vzduch. S klíči v ruce vyběhla do schodů. Během asi třívteřin už byla v předsíni. Na jednu noc v Umea bude mít sbaleno raz dva.

Cestovní kufřík na kolečkách ležel na nejvyšší polici v šatně. Za ním vyčnívalo pouzdro s violoncellem.Fredrika se ho snažila ignorovat, nevidět ho. Její myšlenky však byly jako vždy rychlejší než vůlezapomenout. Stejně automaticky jako pokaždé jí hlavou prolétla ona bolestivá slova:

Mohla jsem být někdo jiný. Někde jinde.

Nedávno se o tom zmínila i Fredričina matka:

„Doktoři přece neříkali, že nemůžeš hrát vůbec, Fredričko,“ pronesla k ní laskavě. „Jenom, že už nemůžešhrát profesionálně.“

Fredrika tvrdošíjně zavrtěla hlavou a v koutcích očí ji pálily slzy. Pokud nemůže hrát tak jako dřív, nechcehrát vůbec.

Vešla do kuchyně a všimla si, že záznamník na telefonu červeně bliká. Trochu ji to překvapilo a zmáčklatlačítko pro přehrávání zpráv.

„Dobrý den. Tady je Karin Mellanderová,“ ozval se hluboký hlas. Nebýt jména, dalo by se jen těžko určit,zda patří ženě nebo muži. „Volám z Centra pro adopci kvůli žádosti, kterou jste nám poslala. Byla bystetak hodná a zavolala mi zpátky, až budete mít chvilku? Číslo je 08…“

Fredrika tam stála celá zkoprnělá. Hlas v telefonu odříkával čísla, která jí proudila do hlavy a rozpouštěla

se v prázdnotu.

Panebože, pomyslela si. Panebože.

Ve stresu vždycky reagovala zcela racionálně a ani tentokrát tomu nebylo jinak.

Rychle se vrátila do šatny a začala balit. Naházela do kufru kalhotky, podprsenku a svetr. Když vytáhla zeskříně i kalhoty, na okamžik zaváhala. Vždyť bude pryč jen jednu noc. Nestačily by jí kalhoty, co má nasobě? Mozek jí však pracoval tak automaticky, že na takové detaily nebral ohledy. Proto si zabalila ještě

jedny kalhoty.

Když házela věci do cestovní kosmetické tašky, snažila se udržet myšlenky pohromadě. Z nějakého

důvodu jí však stále zabíhaly ke Spencerovi.

Měla bych mu to říct, uvažovala. Měla bych mu to už konečně říct.

Taška byla sbalená a za Fredrikou se zabouchly dveře.

Vzduch, pomyslela si. Potřebuju na vzduch.

Venku na chodníku cítila horký dech asfaltu.

Sakra, proč jsem tak nervózní? ptala se sama sebe v duchu. Možná bych se na to měla vykašlat vzhledemk tomu, že jsem si to ještě pořádně nerozmyslela. Namáhavě polkla. Z myšlenek ji vytrhl pohled na titulní stránku novin před trafikou ve vedlejším domě.

„Kdo je Lilianin vrah?“ hlásal titulek přes půl strany.

Měla bych se soustředit na práci, pomyslela si Fredrika a sevřela rty. Měla bych myslet na Saru

Sebastianssonovou, která právě přišla o dítě.

Napadlo ji, co je asi horší: mít dítě a přijít o něj, nebo děti nikdy nemít?

Fredrika nečekala, že jí otevře přímo Sara, a tak, když se objevila ve dveřích a hleděly na sebe tváří v

tvář, zaskočilo ji to. Naposledy se viděly ještě před nálezem Lilianina těla, takže se nejspíš slušelo něco

říct. Fredrika otevřela ústa, ale hned je zase zavřela. Co se sakra v takové situaci říká?

Jsem úplně nemožná, pomyslela si unaveně. Jak bych vůbec mohla mít děti?

Zhluboka se nadechla a znovu otevřela ústa:

„Je mi to moc líto.“

Sara bezvýrazně přikývla.

Zrzavé vlasy měla celé rozcuchané. Musí být úplně vyčerpaná, pomyslela si Fredrika a nejistě vešla do

světle vymalované předsíně. Pamatovala si, že doleva se jde do obývacího pokoje a rovně do kuchyně,kde první večer vyslýchala Sařina nového přítele. Připadalo jí, jako by od té doby uplynula celá věčnost.

Za Sarou se vynořili její rodiče. Vypadali jako vojáci připravení k útoku. Fredrika jim oběma podala ruku apřipomněla jim, že se už viděli. To když Sara dostala tu krabici…

Hned několik rukou zároveň jí pokynulo, aby šla dál do obývacího pokoje. Pohovka, na kterou ji usadili, jípřipadala nepohodlná a tvrdá. Sara se posadila do velkého křesla naproti a její matka na jeho opěrku.Otec zaujal místo na pohovce vedle Fredriky, na její vkus až příliš blízko.

Fredrika doufala, že zastihne Saru samotnou. Výslech v přítomnosti rodičů odporoval všem policejnímpravidlům a zvyklostem. Něco jí napovídalo, že o některých věcech před nimi mluvit nemůže. Sara i jejírodiče jí však dávali jasně najevo, že buď u toho budou všichni, nebo může rovnou jít.

V rohu místnosti stály starožitné dřevěné hodiny. Fredrika se snažila vybavit si, jestli si jich všimla užpředtím. Velká ručička se blížila ke dvojce.

Dneska jsem toho stihla hodně, uvědomila si Fredrika. Byla jsem v Uppsale, v práci, a ještě jsem si stačila

zabalit.

Sařin otec si odkašlal, čímž chtěl zřejmě naznačit, aby Fredrika zbytečně neplýtvala jejich časem.

Fredrika nalistovala v notýsku čistou stránku.

„Takže,“ začala opatrně, „mám na vás ještě pár otázek týkajících se vašeho pobytu v Umea.“

Sara se zatvářila překvapeně, načež Fredrika rychle dodala:

„Jak jste tam byla po maturitě na tom kurzu psaní.“

Sara pomalu přikývla. Rukávy svetru si stáhla níž. Pořád ještě schovávala modřiny. Fredrice se najednou

sevřelo hrdlo a do očí jí vhrkly slzy. Několikrát polkla a tvářila se, že studuje své poznámky.

„Dnes ráno jsem se setkala s Marií Blomgrenovou,“ zvedla oči od notýsku a pohlédla na Saru.

Žádná reakce.

„Mám vás pozdravovat.“

Sara ji pozorovala stále stejně prázdným pohledem.

Možná bere něco na uklidnění, napadlo Fredriku. Vypadá úplně mimo.

„Sara Marii řadu let neviděla,“ vložil se do toho netrpělivým tónem Sařin otec. „A také už jsme to v Umea

řekli vašemu kolegovi.“

„Já vím,“ přikývla Fredrika rychle. „Jenže když jsem s ní dnes mluvila, napadlo mě ještě pár otázek.“

Snažila se zachytit Sařin prázdný pohled.

„To jaro, než jste odjely do Umea, jste s někým chodila, viďte?“ zeptala se.

Sara přikývla.

„Co se stalo potom, co jste se rozešli?“

Sara si nervózně poposedla.

„Co se stalo? Dohromady vlastně nic. Chvíli se s tím nemohl smířit a pořád mě otravoval, ale pak mudošlo, že se k sobě vlastně nehodíme, a nechal toho.“

„A už vás pak nikdy nekontaktoval? Nepřijel za vámi třeba do Umea nebo tak?“ „Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou Sara.

Fredrika se zamyslela.

„Zůstala jste v Umea celé léto, i po Mariině odjezdu,“ pokračovala. „Proč?“

„Našla jsem si tam brigádu,“ odpověděla Sara pomalu. „Takovou nabídku jsem nemohla odmítnout. A

Marii to naštvalo. Asi mi záviděla.“

„Maria tvrdí, že jste od začátku věděla, že v Umea zůstanete celé léto. Že jste si tu brigádu zařídila

předem.“

„To lže,“ vyhrkla Sara tak prudce, až to Fredriku překvapilo.

„Lže?“ „Jo.“

„Proč by mi lhala? Po takové době?“ zeptala se Fredrika opatrně.

„Protože mi záviděla, že jsem dostala takovou šanci, a ona ne. Nemohla se s tím smířit. Dokonce to pak

použila jako odůvodnění pro to, že jsme v Uppsale nakonec nebydlely spolu, jak jsme si plánovaly.“

Saře poklesla ramena.

„Nebo to prostě celé špatně pochopila,“ dodala unaveně.

„Maria říkala, že měla v Göteborgu na léto domluvenou brigádu. Vy jste žádnou brigádu neměla?“

Sara se zatvářila nechápavě.

„To jste na to léto neměla vůbec žádné plány? Vždyť ten kurz trval jen dva týdny.“

Sara těkala pohledem sem a tam.

„Když mi nabídli tu brigádu, nemohla jsem to odmítnout,“ řekla tiše. „To bylo přednější než všechno

ostatní.“

Sařina matka se neklidně zavrtěla na opěrce křesla.

„Vlastně si teď vzpomínám, že jsem tenkrát potkala Örjana, co měl ten penzion, jak jsi u něj vždycky vlétě vypomáhala. Říkal, že ti na léto zase nabízel práci, ale žes to odmítla, že prý máš jiné plány.“

Sara zrudla.

„Já za to nemůžu, co ten dědek plácal za nesmysly,“ zavrčela.

„Všechny nás už klame paměť,“ skočil jim do řeči Sařin otec. „To je snad v takové situaci pochopitelné,

ne?“

Něco ví, pomyslela si Fredrika. Vidí, že se Sara snaží něco utajit. Sice neví co, ale je mu jasné, že bude

lepší to ututlat. Proto se jí zastal.

„Tak dobře,“ kývla Fredrika a poposedla si. Tvrdá pohovka ji tlačila. „Co se stalo po vašem příjezdu do

Umea? Jak to, že tu práci nabídli zrovna vám?“

„Náš učitel potřeboval asistenta,“ spustila Sara tiše. „A mně psaní šlo, aspoň to všichni říkali. Proto mi to

místo nabídli.“

„Sara měla vždycky spisovatelské vlohy,“ dodal její otec.

„O tom nepochybuju,“ řekla Fredrika a myslela to upřímně. „Nevyvolalo to ale u ostatních nějakounevraživost? V takovém věku bývá člověk hodně soutěživý.“

„Myslím, že se to nikoho nijak zvlášť nedotklo,“ zavrtěla hlavou Sara a hrála si s pramínkem vlasů. „Hnedna začátku nám řekli, že zájemci o tu brigádu se můžou rovnou přihlásit.“

„A pak si vybrali vás?“

„Přesně tak.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Ručička hodin o kousek poskočila. Venku se zatáhlo.

„Lže,“ vyhrkla Fredrika, když cestou na letiště volala Alexovi, aby ho informovala o průběhu výslechu.

Alex ji vyslechl a odpověděl:

„Netvrdím, že na tom nemůže být něco pravdy, Fredriko, ovšem Sara je teď pochopitelně přecitlivělá.

Proto ji rodiče tak urputně brání. Uvidíme, jak dopadne ta tvoje cesta do Umea, a potom se uvidí, co dál.“

„Pořád mi nejde z hlavy ten kluk, se kterým chodila,“ pokračovala Fredrika. „Maria Blomgrenová povídala,

že se po rozchodu se Sarou choval jako blázen.“

„To by musel být hodně velký blázen, kdyby se jí teď, po patnácti letech pomstil tím, že by jí zavraždildítě,“ povzdychl si Alex.

„Zjistila jsem, jak se jmenuje,“ pokračovala Fredrika. „Požádala jsem Ellen, aby ho trochu prolustrovala, a

vypadá to, že to není žádný svatoušek.“

„Jak to?“ zeptal se Alex nedůvěřivě.

„Byl několikrát trestaný,“ vysvětlila Fredrika. „Třeba za napadení přítele svojí bývalé holky. Nebo zapřekupnictví. Taky za krádeže aut.“ „Zdá se sice, že je to pěknej hajzlík, ale neřekl bych, že by takový člověk dokázal tak dobře naplánovat

takovou akci,“ namítl Alex.

„Ale podezřelé to je,“ trvala na svém Fredrika.

Alex si povzdychl. „Kde ten chlap bydlí?“

„Vypadá to, že dost cestoval, ale když ho naposledy pustili z vězení, zakotvil v Norrköpingu.“

Alex si znovu povzdychl.

„Jönköping, Norrköping, Umea,“ sykl podrážděně. „Připadá mi to jako čím dál větší cirkus. Nějak moc se

nám to rozlézá.“

„Konečně se to ale dalo trochu do pohybu,“ namítla Fredrika.

„Tak dobře. Zjistím, co dělá Peder. Měl by být na cestě do Nyköpingu. Jede vyslechnout tu paní, která

tvrdí, že měla kdysi v pěstounské péči tu ženskou z Flemingsbergu.“

„Do Nyköpingu!“ vykřikla Fredrika. „Tak to má po cestě.“

Alex se zhluboka nadechl.

„No dobře,“ připustil. „Hned mu zavolám. Ví Ellen, jak se ten chlap jmenuje a kde bydlí?“

„Jo,“ přitakala Fredrika.

„Tak fajn. Zavolej mi, až přistaneš,“ ukončil hovor Alex a zůstal sedět se sluchátkem v ruce. Poprvé od

doby, co k nim Fredrika Bergmanová nastoupila, dala najevo trochu pracovního nadšení. Zatím se vždycky

jen tvářila skepticky a měla plno námitek. Teď měl Alex konečně pocit, že ji práce baví.

Nerad si to připouštěl, avšak na tuhle stopu je vlastně zavedla Fredrika. Ostatní by na to sice určitě takyčasem přišli, ale ona byla rychlejší. Dokázala se rychle orientovat v záplavě informací a nacházetsouvislosti, které Alexovi docházely až později. Ovšem na druhou stranu, kdyby byl pachatelem GabrielSebastiansson, Fredrika by na to přišla jako poslední. A to nebyla zrovna dobrá vizitka.

Alex se podíval na svůj nákres, který si k případu udělal, a rázem se mu zhoršila nálada.

Co vlastně víme jistě?

Téměř s jistotou můžeme říct, že pachatel nebyl jen jeden. Museli být dva. Ta žena se psem a muž vbotách značky Ecco. Alex se podíval na Elleninu zprávu o telefonátu oné ženy z Jönköpingu. Byla toopravdu zavražděná Nora? Nespokojeně vzdychl. Musíme vycházet z toho, že volala ona.

Ellen si zapsala, že volající působila zmateně. To si Alex vysvětloval tím, že měla strach a pospíchala.

Domnívala se, že pachatelem je její bývalý partner, který ji bil. Alex si vybavil, co Pederovi prozradil

majitel autopůjčovny. Tu ženu z Flemingsbergu taky někdo bil. Ellen si zapsala ještě pár nesouvislýchcitací. Ten člověk prý vede jakýsi boj a chce, aby mu pomáhala. Ty ženy je třeba potrestat, nezaslouží siděti. Cože? Alex četl dál: Nezaslouží si je, protože člověk, který nemá rád všechny děti stejně, by dětineměl mít vůbec.

Jak to myslela? přemýšlel Alex. Nechápal to. Co znamená, že někdo „nemá rád všechny děti stejně“? Toje snad jasné, že člověk nemůže mít rád všechny děti stejně. Každý má přece nejradši vlastní děti, ne?

Přečetl si celou zprávu ještě jednou. Ty ženy je třeba potrestat, nezaslouží si děti… Ženy? Sevřel se mu

žaludek.

„Mýlíš se, Fredriko,“ zamumlal si pro sebe.

Tomu muži nešlo jen o to, potrestat Saru Sebastianssonovou. Alespoň pokud žena z Jönköpingu mluvilapravdu. Tady šlo o víc žen. O ženy, které neměly rády všechny děti stejně. A jestli ta pomatená volajícímluvila pravdu, pak se pachatel snažil svůj plán realizovat už dřív a jenom se mu to nepodařilo.

Co je to proboha za šílence? přemítal Alex. A jaké další ženy chce ztrestat?

Magdaleně Gregersdotterové trvalo několik let, než se ve Stockholmu začala cítit jako doma, proto také

dlouho odkládala založení rodiny.

„Nechci děti, dokud nebudu mít pocit, že tu mám přátele, o které se můžu kdykoliv opřít,“ vysvětlilajednou svému manželovi Torbjörnovi, který ji samozřejmě do ničeho netlačil.

Jednak se vždycky přizpůsoboval on, a navíc mu bylo jasné, že zakládat rodinu se ženou, která se na tonecítí připravená, není dobrý nápad.

Avšak nakonec všechno stejně dopadlo úplně jinak, než si představovali. Jakmile konečně začali realizovat

projekt Rodina, ukázalo se, že děti mít nemůžou. Rok se snažili sami, než se obrátili na doktory. Jak toslovo snažit se oba nenáviděli. Následoval další rok nejrůznějších lékařských prohlídek a vyšetření. A poněm nový rok snažení. Celkem podstoupili jedenáct umělých oplodnění, načež Magdalena prodělala mimoděložní těhotenství.

„Vykašleme se na to,“ řekla s pláčem Torbjörnovi, když pak ležela v nemocnici. „Já už takhle dál nemůžu.“

Torbjörnovi také došly síly, proto si vzal na půl roku neplacené volno a procestovali celý svět. Po návratu

se rozhodli pro adopci.

„Nikdy to nebude vaše dítě,“ zrazovala je od toho rozhodnutí Torbjörnova matka.

Tehdy měla Magdalena poprvé v životě opravdu chuť někoho uhodit.

„To se ví, že bude naše,“ odsekla jí rozhořčeně.

A taky že ano. Natalii si přivezli z Bolívie a od té doby neuplynul jediný den, kdy by se Magdalena ránoneprobudila s úsměvem. Věděla, že to zní pateticky, ale bylo to tak. Dokonce ji úplně přestalyznepokojovat její blížící se čtyřicetiny.

„Jsi krásná,“ pošeptal jí onoho rána Torbjörn.

„Já vím. To je tím, že jsem mladá,“ odpověděla.

Magdalena byla přesvědčená, že děti omlazují. A jelikož Natalii nebyl ještě ani rok, připadala si obzvlášť

mladá.

Později nedokázala vysvětlit, proč měla najednou pocit, že se musí jít na dceru podívat. Natalie byla siceuž dost velká, ale pořád ji ještě dávali spát v kočárku ven. Magdalena s ní vždycky nejdřív šla naprocházku, aby usnula, a potom kočárek zaparkovala na zahrádce patřící k jejich přízemnímu bytu, kterou

chránil vysoký živý plot vyztužený pletivem.

Magdalena proto zcela bez obav nechávala spící Natalii venku. Vždycky však měla otevřené dveře a vkočárku zásadně nechávala chůvičku, díky níž zaregistrovala cvrkot každého ptáčka, který se přiblížil kekočárku, i sebemenší nepatřičný zvuk. Možná právě takový zvuk ji teď vylekal, a proto rychlými krokyzamířila z kuchyně ke dveřím na zahrádku.

Jakmile přes otevřené prosklené dveře uviděla, že kočárek stojí na místě, trochu zpomalila. Dlouhé lněnézávěsy se rozhoupaly závanem větru a z pokojové květiny na parapetu se uvolnil lístek a zvolna se sneslna zem. Právě ty dva detaily si Magdalena později zřetelně vybavila a nejspíš na ně nikdy nezapomene.

Sklonila se nad kočárkem. Byl prázdný. Jako v transu se narovnala a pohledem přelétla živý plot a okolí

domu. Nikde nikdo.

Kde je Natálka?

Peder Rydh obcházel na Södermalmu jednu autoškolu po druhé, což se ukázalo jako dobrý nápad. Další

dva lidé mu sdělili, že ženu na obrázku asi poznávají, ačkoli ani jeden z nich si tím nebyl jistý na stoprocent. Peder byl však přesvědčený, že je to ona, protože všichni vypovídali totéž: Za prvé údajněpůsobila nervózně a ustrašeně. Za druhé měla na obličeji a na rukou modřiny. A za třetí chtěla vědět, jakby si mohla co nejrychleji udělat řidičský průkaz. V obou autoškolách jí nabídli intenzivní kurz, ale když jívysvětlili, že výukové jízdy neprobíhají ve Stockholmu, nýbrž v jednom malém městě, a že by toznamenalo několik nocí někde na internátu, ztratila zájem, že prý si nemůže vzít volno z práce, a odešla.

Na co sakra potřebovala řidičák? To Pederovi nešlo do hlavy.

Aby mrtvolu dovezla do Umea, zatímco si její povedený přítel pojede vyřídit staré účtu do Jönköpingu?

Peder nasedl do auta a vydal se do Nyköpingu, kde se měl setkat s paní, která možná měla v pěstounsképéči tu ženu z Flemingsbergu. Podíval se na hodiny na palubní desce. Snad se dnes nevrátí moc pozdě.

Ylva měla v plánu vzít odpoledne kluky na koupaliště. Peder z toho nebyl nijak nadšený, ale nahlas nic neřekl. Vždycky když šla někam s dětmi sama, byl z toho nervózní. Ovšem těžko mohl něco namítat.Sotva by mohl tvrdit, že Ylva je z nich dvou ta méně zodpovědná.

Peder se málem neodvažoval podívat se na telefon. Kdyby uviděl, že má zmeškaný hovor od Ylvy neboPii, nejspíš by sjel do příkopu. Napadlo ho, jestli netrpí nějakou poruchou. Kdysi četl článek o mužích sobzvlášť silným libidem. Přišlo mu logické, že každý je jinak náruživý. Problém byl jen v tom, že než sekluci narodili, tohle by se nikdy nemohlo stát. Kam se vůbec poděl můj život? Co se ze mě stalo? přemítal.

S Ylvou se o děti pokoušeli skoro rok, než se jim to konečně podařilo. Byli tak šťastní. Nervózní, alešťastní.

„To mě podrž,“ prohlásil, když mu Ylva ukázala těhotenský test. „Takže tady uvnitř nám někdo roste.“

Položil jí ruku na holé břicho a snažil se představit si ten vznikající život. Až do toho zatracenéhoultrazvuku, kdy zjistili, že budou mít dvojčata, se milovali jako posedlí. Ylva opravdu nepostrádala apetit.Nemohla se sexu nabažit. Jednou Pederovi dokonce zavolala do práce, aby místo oběda zaskočil domů.

„To bude určitě těmi hormony,“ culila se, když se potom oblékali.

Představa, že by mu teď Ylva v poledne zavolala, aby jí to udělal, mu připadala tak vzdálená, až se hořcezasmál. Vlastně mu ani tak nešlo o sex jako spíš o pocit blízkosti a toho, že ho někdo potřebuje. A o to, že

má sám právo někoho potřebovat. Pokud mu teď Ylva volala do práce, měla vždycky jiné, podivnépotřeby, které on současně s prací nedokázal uspokojit. Jeho vlastní potřeby jako by přestaly existovat.Jednou byl u toho, když našli zavražděný starý manželský pár. Šlo o loupežné přepadení. Někdo obastaříky střelil přímo do obličeje. Tu noc se Peder k Ylvě přitulil, ona však o tělesný kontakt vůbec nestála.

„Musíš se na mě tak lepit? Nemůžu spát, když mi funíš za krk.“

Odsunul se tedy, aby Ylva mohla spát. Sám ale celou noc nezamhouřil oko. A další noc také ne.

Peder plakal tak výjimečně, že si těch pár příležitostí, kdy k tomu došlo, pamatoval. Když mu umřeldědeček. Když se jim narodili kluci. A dva týdny poté, co našli ty zastřelené staříky. Rozbrečel se předsvou matkou jako malé děcko.

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“ šeptal a měl na mysli problémy s Ylvou. „Já už to takhle dál nevydržím.“

„To přejde,“ utěšovala ho matka. „Bude zase dobře, uvidíš. Každé utrpení má svoje meze. Přijde chvíle,kdy zjistíš, že hůř už být nemůže, že už to bude jenom lepší,“ uklidňovala ho žena, která si kdysi myslela,že ze svých dvou silných chlapců vychová muže, avšak později se musela smířit s tím, že jeden z nichnavždy zůstane dítětem.

Peder nevěděl, čím to je, měl však pocit, že tu mez, o níž mluvila jeho matka, právě překročil. Nejspíšhlavně proto, že se znovu začal stýkat s Piou. Každým coulem cítil, že něco právě končí. A to něco bylojeho manželství. Takhle si to nepředstavoval. Nechtěl se z pekla, které prožíval, dostat rozvodem. Alemožná to tak přece jen dopadne.

Přinejmenším pokud se nepřestane vídat s Piou.

Cesta do Nyköpingu mu připadala mnohem kratší, než očekával. Zdálo se mu, že ze Stockholmu vyrazilteprve před chviličkou, a už tu skoro byl. Sáhl po mapě. Že by minul sjezd z dálnice?

Ve chvíli, kdy parkoval před domem paní, která jim volala, mu zazvonil telefon. Otevřel dveře auta a zvedlho. Stále bylo teplo, ačkoli slunce se mezitím opět trucovitě ukrylo za těžkými mraky. Rozhlédl se kolem.Vilová čtvrť. Střední třída. Žádná nová auta, ale ani staré vraky. Stojan na kola: pár nových kousků, avšak

většina starších, ač zachovalých. O kousek dál si na ulici hrály čistě oblečené děti. Hotová švédská idyla:pořádek a sociální jistoty.

Pederovu analýzu okolí přerušil Alexův hlas.

„Už jsi tam?“ zeptal se.

„Jo,“ odpověděl Peder. „Zrovna jsem vystoupil z auta. Stalo se něco?“

„Ne, jen jsem si říkal, že budeš možná ještě na cestě. Něco mě napadlo, ale to můžeme probrat později.“

Peder zahlédl, že se dveře domu, kam měl namířeno, otevřely.

„Určitě?“ zeptal se.

„Určitě,“ odvětil Alex. „Já si zatím tu svoji teorii trochu víc promyslím a potom ti zavolám. Ovšem chtěl

jsem ti povědět ještě něco.“

Peder se zasmál.

„Říkáš teorii? A neměl bys radši zavolat Fredrice?“

„Té samozřejmě zavolám taky. Ale napadlo mě něco jiného. V Norrköpingu totiž bydlí jeden chlap, se

kterým Sara Sebastianssonová chodila těsně před tím, než odjela na ten kurz do Umea. Vypadá to, že je

to pěknej gauner. Mohl bys s ním v rychlosti promluvit?“

„V Norrköpingu?“ zopakoval Peder nepříliš nadšeně.

„Jo,“ odpověděl Alex opatrně. „Máš to při cestě…“

„Tak dobře,“ souhlasil Peder. „Musíš mi k tomu ale říct něco víc.“

Alexovi se očividně ulevilo.

„Řeknu Fredrice, aby ti pak zavolala,“ slíbil. „Tak zlom vaz!“

„Díky.“

Peder zavěsil a vypnul telefon.

Usmál se na starší paní, která už na něj čekala na schodech rodinného domku, a vykročil k ní.

Birgitta Frankeová mu nabídla kávu a domácí skořicové rolky. Peder si ani nevzpomínal, kdy naposledy

jedl něco tak dobrého, a vzal si rovnou dvě. Birgitta Frankeová působila tvrdým, a přesto srdečným dojmem. Měla poněkud strohý hlas, ale zatolaskavé oči. Až na prošedivělé vlasy vypadala docela mladě. Zkrátka a dobře to zřejmě byla žena, která seod života leccos naučila, tipoval Peder. Zdvořile Birgittu Frankeovou požádal, zda by se mu mohla legitimovat, a zjistil, že před několika dny

oslavila pětapadesátiny. Pogratuloval jí a ještě jednou pochválil její pekařské umění. Paní Frankeová

potěšeně poděkovala. Úsměv jí kolem očí vykouzlil drobné, avšak slušivé vrásky.

„Volala jste nám kvůli tomu portrétu,“ uzavřel Peder zdvořilostní konverzaci a přešel k věci.

„To je pravda,“ přikývla Birgitta Frankeová. „Ale nejdřív bych chtěla vědět, jestli je na tu ženu vydán

zatykač.“

Peder se napil kávy, zadíval se na závěsy v pokoji a poprvé po několika letech si vzpomněl na svou

babičku.

„Ne. Zatykač na ni vydán nebyl ani není z ničeho podezřelá. Jen bychom si s ní potřebovali promluvit,

protože možná ví něco, co by do případu mohlo vnést trochu světla. O co konkrétně jde, vám ovšem

bohužel říct nemůžu.“

Birgitta Frankeová zamyšleně přikývla.

Peder si vzpomněl na matku Gabriela Sebastianssona. Ta stará ježibaba by se od téhle dámy mohla o

mezilidské komunikaci lecčemu přiučit.

Paní Frankeová náhle vstala a zamířila do předsíně. Peder slyšel, jak otvírá zásuvku, zřejmě v komodě.Vrátila se s velkým fotoalbem, které položila před Pedera, a chvíli jím listovala.

„Tady,“ ukázala na několik snímků. „Tady to začalo.“

Peder se zadíval na fotografii, na níž byli paní Frankeová v mladším vydání, asi stejně starý muž a mladádívka, která by snad při troše fantazie mohla být onou ženou z Flemingsbergu. Na dvou vedlejšíchsnímcích byl navíc ještě jakýsi chlapec.

„Monika k nám přišla ve svých třinácti letech,“ dala se do vyprávění paní Frankeová. „V té době to bylo spěstounstvím jiné. Dětí, které potřebovaly náhradní domov, ještě nebylo tolik. Tenkrát se věřilo, že trocha

lásky a tolerance všechno spraví.“

Paní Frankeová si povzdychla a přisunula si hrneček s kávou.

„Jenže s Monikou to bylo jiné. Můj muž jednou prohlásil, že to v hlavě nemá úplně v pořádku. Takhle nafotkách vypadá docela obyčejně. Člověk by si řekl: normální pohledná blondýnka s hezkýma očima. Aleuvnitř byla nějak pokažená. Jako by byla špatně naprogramovaná, jak se dnes říká o počítačích.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Peder a otočil stránku v albu.

Objevily se další společné fotografie Moniky s pěstouny. Ani na jednom snímku se neusmívala. PaníFrankeová však měla pravdu. Monika měla hezké oči i rysy.

„Jako malá si prožila hotové peklo. Až jsme si pak zpětně říkali, co nás to vůbec napadlo se do něčehotakového pustit,“ odpověděla paní Frankeová a sklonila hlavu do dlaní. „Ale na druhou stranu jsmezdaleka nevěděli všechno. Můžu vám dolít?“ zeptala se.

Peder vzhlédl.

„Ano, děkuju,“ odpověděl automaticky. „A kde vlastně máte manžela?“

„V práci,“ odvětila Birgitta Frankeová. „Za pár hodin se vrátí, kdybyste chtěl náhodou zůstat na večeři.“

Peder se neubránil úsměvu.

„Jste moc hodná, jenže mě trochu tlačí čas.“

Paní Frankeová mu úsměv opětovala.

„Škoda,“ řekla. „Vypadáte jako moc hodný chlapec.“

Natáhla se pro konvici a oběma dolila kávu.

„Kde jsem to skončila?“ zeptala se a vzápětí si sama odpověděla: „Už vím, říkala jsem, co všechno si ta

dívenka vytrpěla.“

Znovu vstala a vyšla do předsíně. Vrátila se se dvěma šanony.

„Tady mám všechny informace o dětech, které se tu za ta léta vystřídaly,“ prohlásila hrdě a položila

šanony před Pedera na stůl. „Víte, s manželem jsme nemohli mít děti, tak jsme se rozhodli aspoň pro

pěstounství.“

Paní Frankeová nalistovala v jednom ze šanonů příslušnou stránku a zatvářila se spokojeně.

„Tady,“ řekla. „Tady jsou informace ze sociálky, když nám ji svěřili do péče. Zbytek papírů byl označený

jako důvěrné, takže kopie bohužel nemám.“

Peder odsunul album a začetl se do zprávy ze sociálního úřadu.

Třináctiletá Monika Sanderová má velmi pohnutou minulost a neprodleně potřebuje umístit do láskyplnérodiny s pevným řádem. Ve třech letech byla odebrána matce, která s ní udržuje jen sporadický kontakt.

Důvodem k odebrání byla matčina závislost na alkoholu a jiných návykových látkách a s tím spojenéproblémy. Matka od narození holčičky vystřídala značný počet partnerů, z čehož lze usuzovat, že se živíjako prostitutka. Otec dívky zahynul krátce po porodu při autonehodě. Tehdy se také u matky objevily

první potíže.

Dívka byla umístěna do pěstounské rodiny, kde strávila tři roky. Její pěstouni se však rozvedli a nemohlise o ni nadále starat. Do svých osmi let tak Monika vystřídala několik rodin. V osmi letech byla na rokumístěna do dětského domova a pak byla opět svěřena do pěstounské péče v domnění, že se jedná odlouhodobější řešení.

Všechny zmíněné faktory se negativně podepsaly na její školní docházce. Máme dokonce podezření, žebyla pohlavně zneužívána, což se však nepodařilo prokázat. Monika špatně vychází s ostatními dětmi. Odtřetí třídy proto chodí do speciální třídy jen se šesti žáky. To se ukázalo jako lepší, ačkoliv ne zcelauspokojivé řešení.

Následovaly další dvě stránky o kolísavé školní docházce. Jednou, když zrovna bydlela u manželůFrankeových, ji dokonce vyšetřovala policie kvůli podezření z krádeže.

Peder si vzpomněl na mrtvou ženu z Jönköpingu. Ta také vyrůstala v pěstounské péči, ne?

„Je to síla,“ prohlásil Peder poté, co dočetl až do konce. „A vy říkáte, že toho bylo ještě víc? Že jste něconevěděli?“

Birgitta Frankeová přikývla a napila se kávy.

„Dělali jsme, co jsme mohli,“ řekla a pohlédla Pederovi do očí. „Mysleli jsme, že bychom jí mohli býturčitou jistotou, kterou tak potřebovala. Bůh ví, že jsme se opravdu snažili. Ale bylo to marné.“

„Měli jste tu současně s ní v péči ještě další děti?“ zeptal se Peder, který si vzpomněl na chlapce na

fotografiích.

„Ne,“ zavrtěla hlavou paní Frankeová. „Jestli myslíte toho chlapce na fotografiích, tak to je můj synovec.Byl stejně starý jako Monika, tak jsme si mysleli, že by z nich mohli být kamarádi. Chodili do stejné školy.“

Birgitta Frankeová se pousmála.

„Ale to jsme se samozřejmě přepočítali,“ pokračovala. „Můj synovec byl odjakživa spořádaný a pečlivýhoch. Nemohl Moniku vystát, prohlašoval o ní, že je blázen, že to nemá v hlavě v pořádku.“

„Protože kradla?“

„Protože se bála divných věcí. Vyhýbala se lidem, nekomunikovala, v jednu chvíli ji třeba něco naštvalo adala vám to patřičně najevo a pak se najednou s pláčem schoulila na zem do klubíčka. Taky mívala noční můry. Budila se v noci s šíleným řevem a pláčem, úplně zpocená. Nikdy nám ale neřekla, co se jí zdálo.Mohli jsme se jen domýšlet, že to bylo něco z jejího dětství.“

Peder si pomyslel, že to už by stačilo. Tohle byla jedna ze stinných stránek jeho práce. Policisté jenmálokdy mluví s normálními, příjemnými lidmi o normálních, příjemných lidech.

„Jak dlouho u vás bydlela?“ zeptal se Peder.

„Dva roky. Pak už to prostě dál nešlo. V podstatě přestala chodit do školy, občas někam na pár dnízmizela a nikdy nám neřekla kam. Taky si zahrávala se zákonem. Kradla a začala kouřit hašiš.“

„A co kluci?“

„To víte, že nějaké asi měla, ale nikdy nám žádného nepředstavila.“

Peder se zamračil.

„Co vám vlastně na sociálce neřekli, když vám ji svěřili do péče?“

Birgitta Frankeová se trochu nahrbila.

„Že byla původně adoptovaná,“ odvětila klidně.

„Prosím?“

„Že ta paní, o které se ve zprávě píše jako o Moničině matce, ve skutečnosti její matka nebyla.

Adoptovala ji.“

„Jak jí proboha mohl někdo svěřit dítě?“ zeptal se Peder šokovaně.

„Protože problémy nastaly, až když jí umřel manžel. Nebo možná už dřív, ale do té doby žila normálníživot. Měla byt, práci, auto. Pak to s ní začalo jít rychle z kopce. V mládí se prý stýkala s pochybnýmilidmi, ke kterým si po manželově smrti znovu našla cestu, když zůstala s dcerou sama a přišla o práci.“

„Ví se, odkud ji adoptovali?“ zeptal se Peder.

„Odněkud z Pobaltí,“ zavrtěla hlavou paní Frankeová. Ale odkud přesně, to si už nepamatuju.“

Pederův mozek pracoval na plné obrátky, aby dokázal vyhodnotit takové množství informací.

„A jak jste se o té adopci dozvěděli?“

„Řekla nám to jedna sociální pracovnice,“ povzdychla si Birgitta Frankeová. „Ale nikdy jsem neviděla

žádné papíry. Dalo by se říct, že na sociálce to dost zpackali. Měli zasáhnout mnohem dřív. Takhle Monikuzradili hned dvakrát: nejdřív ji opustila její biologická matka a pak ještě i adoptivní.“ Paní Frankeová očividně váhala, jestli má pokračovat. „A dost možná ji zradil ještě někdo jiný, to se ovšem neví jistě.“ Peder si znovu přečetl celou zprávu ze sociálního úřadu. Potom chvíli listoval velkým fotoalbem. Rodina sefotila při různých příležitostech: o Vánocích a Velikonocích, na dovolených a na výletech. „Opravdu jsme dělali maximum,“ prohlásila Birgitta Frankeová rozechvělým hlasem. „Ale nešlo to.“

„Víte, co se s ní stalo potom, co se od vás odstěhovala?“ zeptal se Peder.

„Nejdřív byla půl roku v nějakém ústavu, jenže odtamtud nejmíň desetkrát utekla. Jednou dokonce přišla

k nám. Pak jí našli další pěstouny, ti to s ní taky nevydrželi. A zanedlouho potom jí bylo osmnáct a od té

doby jsem o ní neslyšela. Tedy až doteď, když jsem uviděla v televizi její portrét.“

Peder opatrně zaklapl album.

„Jak jste ji poznala?“ zeptal se. „Určitá podoba tam sice je, ale…,“ zavrtěl hlavou. „Jak můžete vědět, že

je to ona?“

Birgitě se náhle zaleskly oči. „Podle toho přívěsku, co má na krku,“ usmála se. „Dostala ho od nás ke konfirmaci, těsně předtím, než seodstěhovala.“

Peder vytáhl portrét ženy z Flemingsbergu. Birgitta Frankeová měla pravdu. Na krku měla masivní řetízek

se stříbrným přívěskem ve tvaru lva.

Paní Frankeová znovu otevřela album a chvíli hledala příslušnou stránku.

„Vidíte?“ ukázala na jednu fotografii.

Opravdu. Monika měla na krku úplně stejný přívěsek. To Pedera přesvědčilo. Teď už nebylo pochyb, že je

to jedna a tatáž osoba.

„Byla úplně posedlá horoskopy,“ pokračovala její bývalá pěstounka. „Proto jsme jí ten přívěsek koupili.

Nejdřív za nic na světě ke konfirmaci nechtěla, ale když jsme jí slíbili, že může jet na přípravný tábor,

který byl na ostrově u pobřeží, a že od nás na památku dostane hezký dárek, souhlasila. Říkali jsme si, že

jí společnost vrstevníků prospěje, jenže to samozřejmě bylo přesně naopak. Ukázalo se, že ostatním

dětem kradla věci.“

Birgitta začala sklízet hrnečky od dopité kávy.

„Tehdy jsme si řekli: a dost. Když krade i na církevním táboře, tak už nemá kouska cti v těle. Ale ten

řetízek jsme jí nechali, když se jí tak líbil.“

Peder si ze šanonu opsal Moničino jméno a rodné číslo. Potom však dostal jiný nápad.

„Nemohl bych si tu zprávu půjčit a okopírovat?“ zamával jedním z papírů.

„Jistě, jen si poslužte,“ přikývla paní Frankeová. „Můžete mi ji pak poslat zpátky poštou. Chci mít o svých

dětech přehled.“

Peder chápavě přikývl.

Vyndal ze šanonu těch pár papírů a pomalu vstal.

„Kdyby vás ještě něco napadlo, můžete mi kdykoliv zavolat,“ řekl přátelsky a položil na stůl svou vizitku.

„Slibuju, že kdyby mě něco napadlo, zavolám,“ přikývla Birgitta a dodala:

„Ani ve snu by nás nenapadlo, že o ní znovu uslyšíme v souvislosti s tak hrozným případem. Jak může mít

někdo v životě takovou smůlu?“

„To by nás taky zajímalo,“ povzdychl si Peder.

Fredrika Bergmanová přiletěla do Umea pozdě odpoledne. Cítila se hrozně unavená. Zapnula si telefon azjistila, že má dvě nové zprávy. Ani Nořina babička, ani učitel Sary Sebastianssonové na ni dnes bohuželnemají čas. Až zítra. Fredrika pohlédla na hodinky, které ukazovaly půl šesté. Letadlo mělo zpoždění.Pokrčila rameny. Vlastně není kam spěchat. Ke spokojenosti jí úplně postačí, když se obě schůzkyuskuteční až zítra.

Fredrika ještě nestihla zavolat Pederovi, aby mu pověděla o bývalém příteli Sary Sebastianssonové, jakslíbila Alexovi. Doufala, že mu Ellen předala informace, které k výslechu potřeboval.

Navzdory únavě cítila podivné vzrušení. Její kolegové začali hledat nové cesty a ona měla dojem, že právě

tahle cesta je správná. Hlavou jí problesklo, kde asi je a co právě dělá jejich původní hlavní podezřelý –Gabriel Sebastiansson. Jeho matka mu nejspíš pomohla vycestovat do zahraničí. Jakmile si Fredrikavzpomněla na dům Teodory Sebastianssonové, pocítila hnus. Na tom domě bylo něco odporného.

Venku před terminálem hladilo podvečerní slunce svými paprsky asfalt. Fredrika vytočila Alexovo číslo ana okamžik zavřela oči, aby se oddala hřejivým paprskům. Ty však vystřídal závan chladnějšího vzduchu.

Tohle není pořádné léto, pomyslela si. Takovéhle počasí bývá na jaře.

Protože Alex ani Peder nebrali telefon, vzala Fredrika kufřík a svižným krokem zamířila k nejbližšímutaxíku. Pokoj v hotelu už měla zamluvený. Co kdybych si na terase dala sklenku vína a připravila si tamotázky na zítřek? napadlo ji. A taky bych si měla promyslet, co s tou adopcí.

Při vzpomínce na vzkaz ze záznamníku se jí málem zmocnila panika. Znamená to, že bude konečně musetzaujmout jasné stanovisko? Že už se bude muset definitivně rozhodnout? Takže se opravdu chystá naživot svobodné matky? Při tom pomyšlení jí málem vhrkly slzy do očí.

Donutila se několikrát zhluboka nadechnout a vydechnout. Nedovedla pochopit, proč ji ten vzkaz takrozrušil. Vlastní reakce ji překvapila. Co to do ní vjelo? Přece se nemusí rozhodnout právě tady a teď, nachodníku před letištěm v Umea. Zmateně se rozhlédla kolem sebe. Byla tu už někdy dřív? Asi ne. Nebo sito alespoň nepamatovala.

Když došla k taxíku, zazvonil jí telefon. Řidič jí pomohl se zavazadlem do kufru, Fredrika se usadila na

zadní sedadlo a telefon zvedla.

„Zmizelo další dítě, tentokrát ani ne roční holčička,“ oznámil jí Alex třesoucím se hlasem.

Fredrika rázem zbystřila. Náhle měla pocit, že je v autě nedýchatelno. Tlačítkem otevřela okénko.

To se však nelíbilo taxikáři: „Nemůžete si jen tak otvírat okno, když mám puštěnou klimatizaci,“ vynadal

jí.

Fredrika mu nekompromisním gestem naznačila, aby byl laskavě zticha.

„Jak můžeš vědět, že spolu oba případy souvisejí?“ zeptala se Alexe.

„Asi hodinu potom, co ta malá zmizela, se před vchodem do domu našel balíček s jejím oblečením a

plenkou. A taky pramínek vlasů sepnutý sponkou.“

Fredrika nevěděla, co na to odpovědět.

„Do prdele…,“ uklouzlo jí a samotnou ji ten výraz překvapil. „Co budeme dělat?“

„Makat čtyřiadvacet hodin denně, dokud toho hajzla nenajdeme,“ odpověděl Alex. „Peder je teď nejspíš u

toho Sařina bývalého přítele v Norrköpingu, ale pak se hned vrátí do Stockholmu. Já jsem právě na cestěk autu, jedu vyslechnout matku té unesené holčičky.“ Fredrika několikrát po sobě polkla. „Zjisti, jestli má nějakou vazbu k Umea,“ vyzvala ho tiše. „Jasně,“ odvětil Alex a Fredrika slyšela zvuky odemykaného auta a zabuchujících se dveří. „Mám takový dojem, že jestli je to opravdu stejný pachatel, půjde to celé mnohem rychleji,“ odtušila

Fredrika.

Úplně slyšela, jak se Alex zarazil.

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Saře Sebastianssonové vrah doručil Lilianiny vlasy až druhý den. Teď mu na to stačila jen hodina.“

Alex chvíli mlčel a potom zašeptal: „Kurva.“

Fredrika s telefonem křečovitě přitisknutým k uchu zavřela oči. Proč má najednou vrah tak naspěch? Pročunesl další dítě tak brzy po první vraždě? Ale hlavně… jestliže chudákům rodičům doručil vlásky aoblečení, znamená to, že holčička už je mrtvá?

Proč to proboha dělá? přemýšlela Fredrika v duchu. Co ho k tomu jenom vede?

Peder Rydh se zatím bleskově vracel do Stockholmu. Když asi před hodinou dorazil do Norrköpingu, Alexmu telefonicky oznámil, že bylo uneseno další dítě. Shodli se však na tom, že by Peder, když už je vNorrköpingu, měl stejně nejdřív vyslechnout bývalého přítele Sary Sebastianssonové. Přece jen existovalanepatrná šance, že by mohl být do únosu Lilian Sebastianssonové nějak zapletený, a další dítě unesl jenproto, aby to vypadalo, že se Lilian stala obětí sériového vraha, a zavedl tak policii na falešnou stopu.

Hned jak Peder Sařina bývalého přítele uviděl, všechny podobné naděje se rozplynuly. Už od pohledu bylo

naprosto vyloučené, že by tenhle člověk byl schopný unést a zavraždit malé dítě. Byl sice několikráttrestán a přiznal se, že Saře rozchod dlouho nemohl zapomenout, ale k tomu, aby jí o patnáct let pozdějiz pomsty zabil dítě, měl hodně daleko.

Peder si unaveně povzdychl. Takhle si tedy dnešní den nepředstavoval. Ještě štěstí, že do Umea místo nějnakonec jela Fredrika. Za prvé se mu tam vůbec nechtělo a za druhé měli teď, když se situace vyostřila,

Fredriku díky bohu z krku.

Vůbec se mu nezamlouvalo, jakým směrem se jejich případ ubírá. Připadalo mu, že už se pohybuje zahranicemi jeho fantazie. Dokud předpokládali, že Lilian Sebastianssonovou unesl a zavraždil vlastní otec,zůstával Pederovi stát rozum nad tím, proč o tom Fredrika pořád pochybuje. V podobných případechpřece pachatelem téměř vždy bývá někdo blízký. To byl nepopiratelný fakt, jímž by se řídil každý normální

policista. A vlastně ani neměli žádný jiný záchytný bod. Žádné jiné děti se neztratily a zdálo se, že kroměsvého manžela nemá Sara Sebastianssonová jiné nepřátele.

Fredrika byla ovšem už od začátku ve svých úvahách otevřenější. Soustředila se spíš na Saru a na jejípřípadný vztah k pachateli a brala v úvahu i možnost, že by pachatelem mohl být někdo úplně jiný.Ostatní ji zpočátku neposlouchali, což je v důsledku stálo spoustu drahocenného času. To všechno siPeder dobře uvědomoval, jen by to nikdy nepřiznal nahlas. A už vůbec ne před Fredrikou.

Zároveň však pochyboval o tom, že vůbec kdy měli šanci Lilian zachránit. Vždyť ani SaraSebastianssonová neměla nejmenší tušení o tom, že ji někdo zřejmě nenávidí natolik, že jí je schopen ze

msty zabít dceru. Jak to tedy mohla tušit policie?

A teď do toho další unesené dítě. Pederovi se sevřel žaludek. Miminko. Copak by normální člověk dokázalublížit miminku? To je právě to. Pachatel rozhodně není normální člověk.

Peder si to sice nerad připouštěl, ale tohle dítě se jim bohužel nejspíš také nepodaří najít a zachránit.

Vší silou udeřil pěstí do volantu.

Co mě to sakra napadá? okřikl se v duchu. Jasně že uděláme všechno pro to, abychom to děcko našli.Pak ho však opět kuráž opustila. Bylo nad slunce jasné, že jestli se vrah rozhodl zabít i druhé dítě běhemčtyřiadvaceti hodin, nemají sebemenší šanci.

To dítě najdeme, až bude vrah sám chtít, přemítal Peder a rezignovaně si povzdychl. Až nám ho zase

položí k nohám, až se s ním bude chtít pochlubit.

Práce policisty byla někdy zdrojem pocitu hrdinství, jindy zase bezmoci. Peder přemýšlel, co se mu vlastně

dnes podařilo. Snad už alespoň můžou s jistotou konstatovat, kdo je žena, která pomáhala záhadnémumuži v botách značky Ecco. Ale co na ni vlastně mají? Jen to, že se chovala podivně na nádraží veFlemingsbergu. Snad proto, aby zdržela Saru Sebastianssonovou. A že si chtěla udělat řidičský průkaz.Snad proto, aby mohla Lilianino tělo odvézt do Umea. Pořád samé snad.

Peder polkl. Ovšem jestli to opravdu je ona a jestli hraje takovou roli, jakou předpokládali, jebezpodmínečně nutné, aby ji co nejdřív našli a vyslechli.

Alex okamžitě rozhodl, že její jméno poskytnou médiím s výzvou, aby se ihned obrátila na policii. Onanebo kdokoliv, kdo ji zná. A kdo ví, kde ji hledat. Její jméno také řeknou Saře Sebastianssonové a ukážoují portrét, který sestavili na základě popisu pokladní z Flemingsbergu. Potřebují potvrdit, že na nádraží jiopravdu zdržela ona. A zeptají se na ni i rodičů zmizelého nemluvněte.

Peder s Alexem však pochybovali o tom, že by Monika Sanderová byla mozkem celého případu. Pokudsouhlasilo to, co jim o ní prozradila její pěstounka, pak byl takový plán příliš dobře promyšlený asofistikovaný, než aby mohl být z její hlavy. To ovšem nic neměnilo na tom, že byla téměř jistě klíčovouosobou celého případu.

Peder zavrtěl hlavou. Něco mu unikalo. Na něco zapomněl.

Několikrát polkl. Vyschlo mu v krku a měl žízeň, ale na to, aby zastavil a koupil si něco k pití, teď nebylčas. Prioritou číslo jedna momentálně bylo vrátit se co nejrychleji do Stockholmu a pustit se dovyšetřování nového únosu. Zjistit, jestli nějak souvisí s předchozím případem.

Musí mezi nimi přece existovat nějaká souvislost. Nemůže být náhoda, že vlasy a oblečení té holčičkyněkdo v krabici položil před domovní dveře. Takové detaily týkající se únosu Lilian Sebastianssonové seještě nedostaly do tisku. Policie je prozatím držela v tajnosti.

Ve chvíli, kdy před sebou Peder zahlédl siluetu sportovní haly Globen, myslel už jen na jediné. Kéž bynašli Moniku Sanderovou. Pokud možno co nejdřív.

Sestřičky ze čtvrtého oddělení nemocnice Karolinska na stockholmském předměstí Solna dostaly pokyn,aby mladé pacientce v pokoji číslo tři, kterou hodinu po půlnoci přivezla sanitka, věnovaly zvýšenou

pozornost.

Její sousedku prý v noci vzbudily podezřelé zvuky na chodbě, a tak se šla podívat ven kukátkem, jestli sepo domě náhodou nepotulují zloději. Teď v době dovolených by to nebylo nic neobvyklého. Místo zlodějůvšak všímavá paní uviděla slečnu z vedlejšího bytu, jak leží celá od krve na zemi, nohy přes práh a tělo na

tvrdé mramorové dlažbě.

Nemarnila čas a okamžitě zavolala sanitku, načež se vedle té útlé ženy, která byla napůl v bezvědomí,posadila a počkala, dokud sanitka nepřijela. Záchranáři ji pak opatrně položili na nosítka a odnesli.

Na otázku, jak se ta mladá zubožená žena jmenuje, sousedka odpověděla: „Myslím, že Jelena nebo taknějak. Ale to není její byt. Majitel tu už pár let nebydlí a za tu dobu se tady vystřídalo několik nájemníků.Občas u ní přespává i nějaký muž, ale jak ten se jmenuje, to doopravdy netuším.“

Na dveřích bytu byla jen cedulka se jménem majitele. Když se sanitáři pacientky ptali, jak se jmenuje,nedočkali se souvislé odpovědi.

Sestřička, která u ní cestou do nemocnice seděla, tvrdila, že se jí žena snažila představit a že to znělo

jako Helena.

Víc však ze sebe ta chudinka nevypravila a vzápětí upadla do bezvědomí.

Na pohotovosti konstatovali, že má velmi vážná poranění: čtyři zlomená žebra, rozdrcenou lícní kost,vykloubenou čelist a několik polámaných prstů. Její tělo bylo jedna velká modřina a na rentgenu se ukázalo, že má, zřejmě v důsledku poranění hlavy, edém na mozku, tudíž lékař neprodleně rozhodl ojejím umístění na jednotku intenzivní péče.

Co však službu konajícího lékaře nejvíc překvapilo a znepokojilo, nebyly četné modřiny, rány anizlomeniny, nýbrž ošklivé popáleniny, kterých měla pacientka po těle nejméně dvacet. Vypadaly jako odsirek. Právě popáleniny musely bolet ze všeho nejvíc, až sestřičkám, které se u ní střídaly, při tompomyšlení naskakovala husí kůže.

Kolem desáté hodiny se žena, které založili zdravotní kartu pod jménem Helena, začala probouzet, avšakvlivem morfia, jež dostala proti bolesti, stále nebyla plně při smyslech. Primář z jednotky intenzivní péčeusoudil, že stav pacientky se zlepšil natolik, že ji mohou převézt na normální lůžkové oddělení.

Tam ji dostala na starost zdravotní sestra Moa Nilssonová. Měla u ní počkat, dokud se žena neprobudí,což nebyl nijak těžký úkol. Moa si tu útlou ženu, jejíž obličej vypadal jako mozaika různých odstínů modré,

znepokojeně prohlížela. Nebylo možné uhádnout, jak vlastně normálně vypadá, a nenašli u ní občanskýprůkaz ani jinou legitimaci. Moa si však přesto leccos domyslela. Pacientka měla okousané nehty, několikdrobných amatérských tetování a zrzavé, na první pohled obarvené vlasy. Kvůli suchým a zplihlým rudýmpramenům na polštáři kolem hlavy to vypadalo, skoro jako by ležela v kaluži krve.

Lékař s vrchní sestrou chodili novou pacientku průběžně kontrolovat, ale až do večeře se nic nezměnilo.

Až když kolem projel sanitář rozvážející večeři, otevřela žena pomalu jedno oko. Druhé měla tak oteklé, žeotevřít nešlo.

Moa odložila časopis, kterým právě listovala.

„Heleno, jste v nemocnici v Solně,“ informovala ji polohlasně a přisedla si na kraj postele.

Žena nereagovala. Jen vypadala hrozně vystrašeně.

Moa ji jemně pohladila po ruce.

Žena na lůžku cosi zašeptala.

Moa se k ní sklonila, aby lépe slyšela.

„Pomozte mi,“ zašeptala ta žena. „Musíte mi pomoct.“

Sobota

Spencer Lagergren měl spoustu dobrých vlastností, ale Fredrice Bergmanové v jejich vztahu občaschyběla spontánnost a překvapení. To se pochopitelně do jisté míry dalo vysvětlit tím, že Spencer bylženatý, což přirozeně omezovalo prostor pro spontaneitu, Fredrika to však přikládala jeho nedostatkufantazie. Za ta léta ji překvapil jen několikrát a vždycky spíš náhodou než úmyslně.

Ovšem jak známo, výjimka potvrzuje pravidlo.

Fredrika si představovala, že večer v Umea stráví ve společnosti sklenky vína a poznámkového bloku. Tak také její večer začal. Seděla na terase hotelu zabraná do poznámek a popíjela předražené víno, když

vtom za sebou náhle zaslechla mužský hlas:

„Promiňte, mohl bych si přisednout?“

Fredriku Spencerův hlas tak překvapil, že jí doslova spadla čelist, a víno, které právě převalovala v ústech,

jí vyteklo na svetr.

Spencer se starostlivě zamračil.

„Ale no tak,“ pronesl, sebral ze stolu ubrousek a začal jí otírat ústa.

Když se teď, druhý den ráno, Fredrika ve spěchu snažila vytvořit si z dlouhých tmavých vlasů jakýsi účes,musela se při té vzpomínce červenat a zároveň smát.

Spencerův příjezd jí připadal přímo obdivuhodný. Měli mezi sebou nepsané pravidlo, že je jejich vztahnijak nezavazuje k vzájemné podpoře. Spencerova role ve Fredričině životě byla tedy jasně daná, aSpencer přesto přijel. Sice asi nejen kvůli ní, ale stejně.

„Takové příležitosti se přece musejí využít,“ usmál se její milenec, když si s ní chvíli po svém entréepřipíjel vínem. Člověku se každý den nepoštěstí zaletět si do Umea a bydlet v tak pěkném hotelu.“

Překvapená a potěšená Fredrika se mu snažila vysvětlit, že ho sice strašně ráda vidí, ale že zítra bude mítcelý den plné ruce práce a pak musí hned zpátky do Stockholmu. Na to Spencer odvětil, že s tím počítá,že se mu po ní prostě jenom stýskalo. A navíc měla v telefonu strašně smutný a unavený hlas.

Fredrika si byla jistá, že Spencerova žena Eva o jejich vztahu ví. Jak jinak by si mohl dovolit spát

několikrát týdně mimo domov? Eva však prý také má své milostné avantýry.

Jednou se Spencer zmínil o tom, proč se nerozvede. Znemožňují mu to údajně komplikované vztahy vrodině, zejména s tchánem. Dodal, že je to sice zvláštní, avšak že ho přesto s manželkou pojí silné pouto.

Pouto, které sice oba po domluvě dost uvolnili, ale které zřejmě nejde úplně přetnout.

To ale Fredrice nijak nevadilo, protože si sama nebyla jistá, jestli by se Spencerem chtěla doopravdy žít a

sdílet s ním každodenní život.

Večer v Umea se po všech stránkách vydařil. Začal vínem na terase a pokračoval návštěvou blízkérestaurace, kde vlahý večer dokreslovalo živé vystoupení mladého pianisty. V jednu chvíli, kdy Fredrika,trochu ovíněná a uvolněná, na pianistu trochu moc zírala, se Spencer natáhl přes stůl a opatrně, jakobytázavě ji pohladil po jizvě na ruce. Fredrika dál pozorovala muže za klavírem a vyhýbala se Spencerově

pohledu. Ruku však neodtáhla.

Když si teď uklidila kartáč na vlasy do kabelky a upravila sako, zvážněla. Jediné, co ji na Spencerověnávštěvě trochu znervózňovalo, byl fakt, že se stále ještě neodhodlala povědět mu o tom telefonátu z

Centra pro adopci.

Musím mu to říct, umiňovala si. Nesejde přece na tom, jaký máme vztah. Musí to vědět. Co nejdřív.

V deset hodin ráno Fredrika odešla z hotelu a vypravila se na návštěvu k učiteli, jenž před lety vedl kurztvůrčího psaní, na který chodila Sara Sebastianssonová. Rozloučení se Spencerem tvořil poměrnějednoduchý rituál. Nikdy nevěděli jistě, kdy se zase uvidí, ale na tom nesešlo. Hlavní bylo, že se oba chtěli

znovu vidět. Kdy, to nebylo podstatné.

Fredrika dojela na adresu, kterou si poznamenala do notýsku, a než vystoupila z auta, ještě v rychlostizavolala Alexovi. Ten jí oznámil, že novináři jsou jako posedlí novým případem uneseného dítěte. To jíostatně ani nemusel říkat, bylo jí to jasné z novinových titulků, kterých si všimla cestou kolem trafiky.Zatím se však nenašla mrtvolka dítěte, což všechny zúčastněné aspoň trochu uklidňovalo, ačkoliv věděli,že je to možná falešná útěcha.

„Zavolej, jen co budeš vědět něco nového,“ nabádal ji Alex, než zavěsil. „Od včerejšího večera sledujemetu novou stopu, ale upřímně řečeno…“

Fredrika v duchu viděla, jak Alex vrtí hlavou.

„Upřímně řečeno zatím s nulovým výsledkem,“ dopověděl s povzdechem.

Fredrika vystoupila z auta a téměř doběhla ke dveřím rodinného domku, který díky zdobným detailům nadřevěném štítu připomínal perníkovou chaloupku. Byla to klidná a tichá vilová čtvrť. Ovocné stromy hrajícívšemi barvami. Pečlivě vypleté a okopané záhonky. Nikde žádné děti. Tady zřejmě bydlí samí důchodci,

napadlo Fredriku, než se před ní otevřely dveře a objevil se vysoký muž s hustými zrzavými vlasy.

Fredrika překvapeně zamrkala.

„Magnus Söder?“ zeptala se.

„Přesně tak,“ odvětil muž a podal jí ruku.

Fredrice se ulevilo, když poznala jeho hlas z předchozího telefonátu, a přijala nabízenou ruku. Poněkudpřísně se usmála a pohlédla do jeho tvrdých očí. Zdá se jí to, nebo vypadá trochu agresivně?

Magnus Söder, novopečený důchodce v pletené vestě se skvrnami od kávy tak málo odpovídalFredričiným představám, že se až zastyděla. Z nějakého důvodu si učitele tvůrčího psaní představovala oněco mladšího a přitažlivějšího, s tmavšími vlasy. A také ji překvapil svou výškou. Fredriku vždyckyznervózňovalo, když si v porovnání s cizími lidmi připadala menší.

Prošla za Magnusem Söderem celým domem až na prostornou terasu s výhledem do zahrady.

Starý učitel jí nenabídl nic k jídlu ani k pití. Posadil se naproti ní ke stolu a pohlédl jí do očí.

„Jak už jsem vám říkal po telefonu, moc si toho z té doby nepamatuju.“

Než Fredrika stačila odpovědět, pokračoval:

„Abyste rozuměla – jsem vyléčený alkoholik a zrovna to období, které vás zajímá, patřilo v mém životě k

těm horším.“

Fredrika chápavě přikývla.

„Jak už jsem vám naznačila po telefonu, nemám na vás vlastně žádné konkrétní otázky.“

Magnus Söder rozhodil rukama.

„Vyštrachal jsem ve skříni nějaké papíry,“ povzdychl si. „Nikdy jsem se nenaučil vyhazovat staré

materiály.“

Položil na stůl zelený šanon. Desky pleskly o stůl a Fredrika nadskočila.

„Jak že se to jmenovala?“ zeptal se Magnus Söder neochotně.

„Sara Lagerasová,“ odvětila rychle Fredrika a v duchu se pochválila za to, že si pamatuje Sařino dívčí

příjmení.

Magnus Söder chvíli mlčky listoval šanonem.

„Jo,“ pronesl po chvíli. Fredrika nasadila tázavý výraz.

„Jo,“ zopakoval Magnus Söder. „Tady ji mám. Byla z Göteborgu, viďte?“

„Přesně tak,“ přikývla Fredrika.

„A teď přišla o dítě? Jak se o tom mluvilo ve zprávách?“

„Ano.“

Magnus vydal těžko definovatelný zvuk.

„Mám vlastně jen pár otázek,“ řekla Fredrika a upravila si blůzu, protože měla pocit, že se jí Magnus

Söder dívá do výstřihu.

Magnus se pousmál a beze slova zdvihl oči.

„Mohl byste se podívat, jestli Sara u vás ve škole zůstala po skončení toho kurzu jako brigádnice?“

Magnus chvíli listoval šanonem.

„Ano. Bylo domluvené, že tam zůstane celé léto. Vždycky jsme na léto brali nějakého studenta. S kolegou,který se pak mimochodem přestěhoval do Sydney, jsme potřebovali pomoct s administrativou a tak.“

„Podle čeho jste si studenty vybírali?“ zeptala se Fredrika.

„Buď to bylo domluvené předem, anebo jsme se řídili tím, jaký měli talent. Všichni chtěli zůstat, asi siříkali, že se jim taková zkušenost může hodit.“

„A jak to bylo se Sarou Lagerasovou?“

Magnus se znovu zahleděl do papírů.

„Ta nám napsala předem. Mám tu dokonce i její dopis. Píše, že by přes léto ráda pracovala v Umea, ataky nám poslala na ukázku pár svých slohů. Vypadala schopně, a tak jsme si řekli, že to s ní zkusíme.“ „Můžu si ten dopis přečíst?“

Magnus jí podal šanon.

V dopise nestálo vůbec nic zajímavého. Sara se prostě jen ucházela o brigádu ve škole, nic víc.

„Neřekla vám náhodou, proč tam chtěla zůstat?“ zeptala se Fredrika. „Jestli k tomu neměla ještě nějaký

zvláštní důvod?“

„Nic takového si nepamatuju,“ povzdychl si Magnus Söder. Spatřil Fredričin výraz a pokračoval:

„Povím vám to takhle. Sice si na to děvče vzpomínám, ale za ta léta se tam vystřídala spousta brigádníků.

Vím, že měla pokoj sama pro sebe a že se přátelila s ostatními studenty. Ale nepamatuju si, že bych se s

ní někdy nějak bavil. A už vůbec ne o osobních věcech. Probírali jsme jen práci a psaní.“

Natáhl se pro šanon a Fredrika mu ho automaticky podala. Chvíli jím mlčky listoval.

Náhle se narovnal.

„No jo, už si vzpomínám,“ pronesl tiše.

Fredrika tázavě povytáhla obočí.

„Ta vaše Sara mi jednou zčistajasna oznámila, že si potřebuje vzít jeden den volno. Zrovna na ten denjsme měli naplánovaný seminář, se kterým jsme nutně potřebovali pomoct. Ale ona trvala na svém atvrdila, že mi to říkala předem. Paměť už mi tehdy moc nesloužila, takže nevím, jestli to byla pravda,nebo ne. Dost mě tím naštvala, ale jí to bylo evidentně jedno.“

Magnus Söder znovu pohlédl do šanonu.

„Bylo to 29. července.“

Fredrika si to datum poznamenala do notýsku. „A jak to dopadlo?“

„Samozřejmě nakonec to volno dostala. Bylo zřejmé, že si to nemůže přehodit. Ale stejně nám to přišlodivné. A ten seminář byl bez její pomoci hotový chaos.“ Magnus Söder zavrtěl hlavou.

„Nikdy jste nemluvili o tom, kde ten den byla?“ zeptala se Fredrika.

„Ne. Jen tvrdila, že se musí s někým nutně sejít. A že ten někdo je tam jenom jeden den. Myslím, že se otom nikomu jinému nezmínila. Držela se tak trochu stranou. Pamatuju si, že nebyla právě společenská.Jako by pořád byla duchem jinde.“

Fredrika pomalu přikývla.

„Víc si nepamatujete?“

Magnus Söder se krátce zasmál.

„Vzpomínám si, že jsem ji ten den, kdy si vzala volno, potkal večer ve městě. Byla strašně bledá, vypadala

hrozně. Ale ujišťovala mě, že to bude dobré, že si jen potřebuje odpočinout. Říkal jsem si, že to asi nějak

souvisí s tou její návštěvou, že třeba nedopadla tak, jak si představovala.“ Starý učitel pokrčil rameny. „Byla plnoletá. Přece jsem ji nemohl nutit, aby šla na policii nebo k doktorovi.“ Fredrika se poněkud nuceně usmála. „To máte pravdu,“ přitakala. Pak na zelený šanon Magnuse Södera položila svou vizitku. „Kdybyste si náhodou ještě na něco vzpomněl,“ řekla a vstala. „Nebo kdyby mi bylo večer smutno,“ odvětil učitel a zamrkal na ni. Fredrika se znovu přinutila k chladnému úsměvu. „Ven trefím sama.“

Alex Recht měl mizernou náladu a necítil se ve své kůži. Během dlouhé policejní kariéry se pochopitelnědopustil řady chyb. Nikdo přece není dokonalý. Na tom by nebylo nic divného. Ale tenhle případ, tyhleúnosy dětí? Alex měl sto chutí někoho praštit. Kohokoliv. Potřeboval si vylít vztek. Vůbec si nepřipouštělmožnost, že by mohlo zmizet další dítě. Nikdo z nich si takovou možnost nepřipouštěl. I poté, co GabrielaSebastianssona vyloučili jako hlavního podezřelého, si byl naprosto jistý, že to, co se stalo, se týkalo jenživota Sary Sebastianssonové. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že mají co do činění se samotnýmztělesněním zla. A teď už je pozdě.

Alex vydechl a píchlo ho na prsou. Zřejmě vzteky.

Zalistoval stolním kalendářem. Dnes je sobota. Ode dne, kdy Lilian Sebastianssonová zmizela z vlaku,uplynulo pět dní. Pět dní. To není moc dlouhá doba. A právě to je na celém případu snad ze všehonejhorší. Ten rychlý vývoj. Zrovna když začínali mít pocit, že mají věci trochu pod kontrolou, se ukázalo,že případ mezitím nabral úplně jiný směr. Alexovi se vybavilo rčení být o krok pozadu. V jejich případě tovšak nebyl krok, nýbrž několik kilometrů.

Zaposlouchal se do zvuků doléhajících sem z chodby. Obvykle samozřejmě nikdo z nich o víkendechnepracoval, ale teď na oddělení vládl čilý ruch.

Analytik ze státní kriminálky měl plné ruce práce se zpracováváním a vyhodnocováním informací odveřejnosti. Alexovi nebylo úplně jasné, proč musí údaje o každém telefonátu ukládat do databáze. Zatímjim to k ničemu nebylo, avšak to bylo do jisté míry dáno i způsobem práce ostatních. Tak například Peder

s tím analytikem ani jednou nepromluvil, dokud se v Jönköpingu nenašla ta mrtvá žena. Kdyby spolu

komunikovali, rychleji by jim došlo, že to může s jejich případem nějak souviset. To jen potvrzovaloAlexovu teorii, že počítače se přeceňují. Jsou sice užitečné, ale stejně se vždycky najde někdo, kdo máinformace i v hlavě. Kdyby členové týmu lépe spolupracovali, šířily by se informace přirozenou cestou, ibez pomoci počítačů.

Alex si povzdychl a pohlédl z okna na modrou, i když oblačnou oblohu.

Možná se z něj stává starý zapšklý dědek. Třeba už mu chybí ona pověstná jiskra. Anebo ještě hůř? Jesnad prototypem zpátečnického komisaře, noční můrou všech mladých policajtů? Jak dlouho může býtčlověk považován za legendu, aniž by pro to něco dělal? Jak dlouho může těžit ze své minulosti?

Alex se přehraboval v papírech na stole. Před chvílí volala Fredrika z Umea, že Sara Sebastianssonováopravdu lhala, když jim tvrdila, že nabídku na brigádu dostala až na kurzu. Měla to předem domluvené.Alex se zamračil. Proč jim sakra lhala? Zmocnil se ho vztek. Měl sto chutí sednout do auta a osobně sevypravit k ní domů. Co na tom, že právě prochází nejtěžším obdobím svého života? Úmyslně ztěžujepolicii práci, což je naprosto nepřijatelné. Ať už je její ztráta jakkoli velká.

Pak se však Alex zarazil a trochu se uklidnil. Sara Sebastianssonová jim vlastně nelhala o tom, co v Umeadělala. Zamlčela jen jeden detail. Detail, o kterém si myslela, že se jí ho před policií podaří zatajit, alekterý se zdál být důležitým dílem skládanky. Vyšetřovací tým měl za to, že se v Umea zřejmě stalo něco,co teď rozhodlo o Sařině osudu, avšak možná to nebyla tak úplně pravda. To něco se muselo stát užpředtím, než Sara na kurz odjela, a ona se to snažila vyřešit tím, že na severu nakonec zůstala déle, nežpůvodně zamýšlela.

A za to něco teď byla potrestána vraždou dcery? Byl snad vrahem tentýž člověk, o kterém tvrdila, že se sním nutně musí sejít toho dne, kdy na škole probíhal onen důležitý seminář?

Alex vytáhl fotografii zavražděné Lilian. Proč jí někdo napsal na čelo slovo Nechtěná? Jak přišel na to, žeLilian byla nechtěná? A proč ji našli zrovna před nemocnicí? Znamenalo to něco, anebo ji pachatel stejnětak mohl odložit někde jinde v Umea? Nebo i v jiném městě?

Alex si nervózně poposedl. Logicky se nabízela otázka, jestli mrtvolku druhého dítěte také najdou přednemocnicí v Umea nebo na jiném místě.

Potom však tu myšlenku vší silou zapudil. Doufejme, že nám nějak pomůže výslech babičky té zavražděnéz Jönköpingu, řekl si. A taky musíme doufat, že co nejdřív najdeme záhadnou Moniku Sanderovou. Bez ní

bohužel asi nemáme šanci.

Alex prudce vstal. Potřebuje kávu. A musí zaplašit ten neklid. Jestliže bude předem přemýšlet nad tím,kde by asi tak mohli najít další mrtvé dítě, je to předem prohraná bitva.

Peder Rydh se dnes v noci překvapivě dobře vyspal. Včera přišel domů až po desáté a s Ylvou si toho moc

neřekli. Kluci už samozřejmě spali. Chvíli postál u jejich postýlek a pozoroval je. Měli na sobě modrápyžamka s opičkami. Jeden z nich si ve spánku cucal palec a trochu mu cukalo v obličeji. Že by se muněco zdálo? Peder se usmál a pohladil syna něžně po čele.

Ylva se ho zeptala na to druhé zmizelé dítě a on jí něco stručně odpověděl. Pak si nalil sklenku vína,chvilku se díval na televizi a šel si lehnout. Když zhasl lampičku na nočním stolku, ozval se ze tmy Ylvin

hlas.

„Musíme si někdy promluvit, Pedere.“

Peder mlčel.

„Takhle už to dál nejde,“ pokračovala Ylva. „Musíme si ujasnit, jak to mezi námi vlastně je.“

A tak jí řekl, jak to je:

„Já už takhle dál nemůžu, Ylvo. Prostě už nemůžu.“

Na chvíli se odmlčel a dodal:

„Takhle už dál žít nechci. Za žádnou cenu.“

Ležel otočený čelem k ní a i ve tmě viděl, jak se jí zkroutil obličej, a slyšel její zrychlený dech. Zřejměčekala, že bude pokračovat, on už však neměl co říct. Vzápětí usnul, s podivným pocitem úlevy a zároveňnervózní z toho, že vůbec nic necítí. Lítost ani paniku. Nic. Jen úlevu.

Cestou do práce se snažil ujasnit si v hlavě případ těch dvou unesených dětí.

Jeho úvahy ale narušovaly jiné myšlenky, například to, že zapomněl zavolat Jimmymu a říct mu, že ovíkendu bohužel nepřijede, jak slíbil. Marcipánový dort si dají někdy jindy, až nebude mít tolik práce.Peder si nikdy nebyl jistý, nakolik Jimmy chápe, co mu říká. Malé nuance v rozhovoru většinou nepostřehl

a měl úplně jiný pojem o čase než většina lidí.

Pederovi něco vrtalo v hlavě. Připadalo mu, že mu cosi uniklo. Jako by zapomněl na nějaký drobný, avšak

podstatný detail. Noviny znovu otiskly portrét Moniky Sanderové, tentokrát se jménem a deset let starou

pasovou fotografií. Alex s Pederem si nebyli úplně jistí, jestli uveřejnění té staré fotografie, kterou jimdala Moničina pěstounka, byl tak úplně dobrý nápad. Nejspíš si nebyla moc podobná a hrozilo, že je zahltí

telefonáty lidé z Moničiny minulosti, kteří však nemají nic společného s její přítomností. Zároveň přitommuseli uveřejnit všechno, co mají k dispozici. Nemůžou si dovolit další mrtvé body. A Moniku Sanderovoumusejí stůj co stůj najít.

Peder hned ráno volal Alexovi. Zatím jim nikdo neoznámil nic použitelného. Pedera náhle přepadl pocitúnavy a bezmoci. Co si vlastně mysleli? Že je zachrání stará fotka a jméno, které Monika Sanderová

možná už dávno nepoužívá?

Vtom Pederovi konečně došlo, co opominuli.

Smykem bleskurychle zaparkoval před policejní stanicí a vyběhl po schodech nahoru.

Vpadl k Alexovi do kanceláře právě ve chvíli, kdy si Alex donesl kávu a chtěl se posadit.

Ani nestihl svého nadřízeného pozdravit a rovnou vyhrkl:

„Musíme uveřejnit i její druhé jméno.“

„O kom to mluvíš?“ zeptal se Alex nechápavě.

„O Monice Sanderové přece. Musíme zavolat na matriku a zjistit, jak se jmenovala původně. Vždyť ji

adoptovali odněkud z Pobaltí, ne? Co když používá svoje původní jméno?“

„Už jsme sice uveřejnili jméno Monika Sanderová…,“ začal Alex, ale Peder mu skočil do řeči:

„No a?“

„Máš pravdu, Pedere. To je skvělý nápad,“ přikývl Alex. „Pověř Ellen, ať hned zavolá na matriku.“

Peder se vyřítil ze dveří a stejně závratnou rychlostí vpadl do Elleniny kanceláře.

Alex se usmál. To je k nevíře, kolik má ten chlap energie.

V jiné části Stockholmu si zatím dva lidé počínali mnohem méně energicky než Peder Rydh. ManželéMyrbergovi se dnes pustili do práce na zahradě. Pečlivě pleli záhonky, každý na jednom konci zahrady.Letos v létě jim práci na zahradě až dosud znemožňovalo věčně deštivé počasí, ale teď to konečně vypadalo, že se trochu umoudřilo. Kolem slunce se sice stahovaly mraky, avšak dokud sluníčko svítilo ahřálo, byli manželé Myrbergovi nadmíru spokojeni.

Ingeborg Myrbergová pohlédla na hodinky. Bylo skoro jedenáct. To znamenalo, že pracují bez přestání už

dvě hodiny. Rukou si zastínila oči a podívala se na manžela. Toho poslední dva roky trápila prostata a cochvíli běhal na záchod. Dnes však kupodivu ne. Vydržel venku bez přestání už dvě hodiny.

Ingeborg se při pohledu na manžela zabraného do zahradničení rozlil po tváři úsměv.

Oba byli ještě pořád takřka dětinsky nadšeni ze svého nového domu. Nikdy by je nenapadlo, že byopravdu mohl být jejich. Byli se podívat už na tolik domů, ale všechny byly buď moc drahé, anebo seukázalo, že mají ve sklepě plíseň nebo že zatéká do střechy.

Ingeborg si prohlížela jejich prostornou vilu z bíle omítnutých cihel. Byla opravdu krásná a dost velká na

to, aby se do ní vešly všechny děti a vnoučata, pokud přijely na návštěvu. Ale zase ne tak velká, aby

postrádala šarm a atmosféru útulného domova. Jejich domova.

„Johannesi!“ zavolala Ingeborg na manžela, a prolomila tak po dlouhé době ticho, které na zahraděpanovalo. Johannese její volání zřejmě překvapilo, protože sebou viditelně trhl. Div že neupadl. Ingeborg

se zasmála.

„Já jen, že si jdu pro něco k pití. Chceš něco přinést?“

Johannes se usmál a jeden koutek mu vylétl o něco výš. Takhle se usmíval vždycky. Celých těchpětatřicet let, co byli s Ingeborg svoji.

„Tak mi, prosím tě, vezmi jahodovou šťávu.“

Ingeborg pomalu vstala a její kolena mírně zaprotestovala. Jako mladá si nedovedla představit, že jíjednou vlastní tělo bude připadat tak slabé a křehké.

„To se ale udělalo horko,“ mumlala si Ingeborg, když zamířila otevřenými dveřmi přes zadní terasu do

domu.

Ve dveřích se náhle zarazila. Zpětně si nedokázala vysvětlit proč, ale už na prahu cítila, že něco není vpořádku.

Pomalu prošla pokojem pro hosty na chodbu, která spojovala všechny čtyři ložnice. Podívala se doleva,nikde však nezaznamenala nejmenší pohyb. Otočila hlavu doprava k velké předsíni, kuchyni a obývacímupokoji. Ani tam si nevšimla ničeho zvláštního nebo neobvyklého. A přece věděla, že tu někdo byl. Že jimněkdo vnikl do domu.

Zavrtěla hlavou. Co je to za hloupé nápady? Copak jsem se na stará kolena zbláznila? napomenula se v

duchu.

Přidala do kroku a rázně vešla do kuchyně. Znovu ovládla svou mysl a nalila do dvou velikých sklenicšťávu.

Chtěla je odnést ven, avšak napadlo ji, že si přece jen bude muset odskočit. Nešlo jí na rozum, jak to

Johannes mohl tak dlouho vydržet.

Koupelna byla na druhé straně chodby, za ložnicemi.

Později si Ingeborg nevybavovala, jak tam došla. Musela vyjít z kuchyně a pokračovat chodbou, vzít zakliku, stisknout ji, otevřít dveře a rozsvítit. Nic z toho si však nepamatovala.

Dítě zaregistrovala v podstatě okamžitě. Leželo nahé na koberečku, stočené do klubíčka.

Ingeborg chvíli trvalo, než jí došlo, co to má vlastně před sebou. Došla až k dítěti a sehnula se.Automaticky se ho dotkla. Teprve když ucítila jeho tvrdé, studené tělíčko, vykřikla.

Fredrika Bergmanová se o nálezu druhého uneseného dítěte dozvěděla, zrovna když jí nalévala čajMargareta Anderssonová, babička zavražděné Nory z Jönköpingu. Zazvonil jí telefon a na displeji se

objevilo Alexovo jméno. Omluvila se tedy a uchýlila se na balkon.

„Cože? V koupelně?“ opakovala konsternovaně.

„Jo,“ povzdychl si Alex. „V jedné vilce ve čtvrti Bromma. Na čele měla úplně stejný nápis. Jedu tam. Pederje u nějakého psychologa.“

Fredrika se zamračila.

„To ho to tak vzalo?“

Alex se její otázce překvapeně zasmál.

„Ne, to ne. Je tam služebně. Napadlo ho, že by nám ten psycholog třeba mohl pomoct sestavit takový tenprofil pachatele. Přišlo mi to jako docela dobrý nápad.“

Alex se vyjadřoval tak nonšalantně, až Fredriku napadlo, že snad něco popil. U nějakého psychologa.

Takový ten profil.

„Prý o něm četl v novinách,“ vysvětlil Alex. „Tak ho to napadlo.“

„O kom četl v novinách?“ zeptala se Fredrika nechápavě.

„O nějakém americkém psychologovi, který tu zrovna pár dní přednáší na katedře psychologie. Pracuje

pro FBI jako specialista na profily pachatelů,“ vysvětlil Alex o něco tišeji. „Peder má na té katedře

známého, který slíbil, že mu s ním zkusí domluvit schůzku.“

„Aha,“ přikývla Fredrika pomalu.

„A co ty? Všechno v pořádku?“ zeptal se Alex.

„Jo. Všechno v pořádku. Jen co tu skončím, sednu na první letadlo do Stockholmu.“

Fredrika se na okamžik odmlčela. Potom se zeptala:

„Ale proč to dítě našli zrovna v Brommě?“

„Chceš říct, že pachatel mění svůj postup?“

„Jak se to vezme,“ odvětila polohlasně Fredrika. „Co když ten případ nemá s Umea nic společného?“

„To si nemyslím,“ ohradil se Alex. „Jen musíme najít nějakého společného jmenovatele.“

„Společného jmenovatele pro koupelnu v Brommě a nemocnici v severním Švédsku,“ vzdychla Fredrika.

„Přesně tak. To teď bude naše priorita číslo dvě,“ pronesl Alex rázně. „Pokusit se najít spojitost mezi vilou

v Brommě a pohotovostí v Umea. Pokud tedy vůbec místo hraje nějakou roli.“

Kdyby to situace dovolovala, Fredrika by se zasmála. „Jsi tam?“ zeptal se Alex, protože chvíli neodpovídala.

„Promiň, zamyslela jsem se. A co je tedy priorita číslo jedna?“

„Najít Moniku Sanderovou. Mám takový dojem, že bez ní téhle motanici nikdy nepřijdeme na kloub.“

Fredrika se neubránila úsměvu, ale hned se v duchu okřikla. Připadalo jí nevhodné se usmívat, když

zrovna našli zavražděné dítě.

„Tak dobře,“ přitakala. „Uděláme, co bude v našich silách.“

„To tedy jo,“ povzdychl si Alex.

Fredrika zastrčila mobil do kapsy a vrátila se do obývacího pokoje.

„Promiňte, musela jsem to vzít,“ omluvila se své hostitelce.

Margareta Anderssonová chápavě přikývla.

„Našli jste i to druhé dítě?“ zeptala se, čímž Fredriku trochu vyvedla z míry.

Ta chvíli váhala, co na to říct, ale nakonec přikývla: „Ano. Ale ještě to není oficiální, proto bych vám byla

vděčná, kdybyste…“

Paní Anderssonová mávla rukou.

„To víte, že to nikomu neřeknu. Stejně si tu kromě Tintina nemám s kým povídat.“

„Kromě Tintina?“ opakovala nechápavě Fredrika.

„To je můj kocour,“ usmála se Margareta a pokynula Fredrice, aby se posadila ke stolu, na který mezitím

postavila dva šálky s čajem a koláč.

Paní Anderssonová měla příjemný hlas. Zastřený a hluboký, a přece ženský. A také široká ramena, skoro

jako zápasník. Přitom nebyla obézní a až na šířku ramen ani nijak zvlášť mohutná. Působila klidně a

vyrovnaně. Přímo z ní vyzařoval pocit bezpečí.

Fredrika si v duchu sesumírovala, co se o zavražděné vnučce staré paní dozvěděla od jönköpinské policie.

Že vyrůstala v pěstounské péči v několika rodinách a že trpěla úzkostmi a depresemi, kvůli kterým aninedokázala chodit do práce. A že si prožila destruktivní vztah s mužem, kterého podezřívají z její vraždy, zvraždy Lilian Sebastianssonové a teď i toho miminka. A také, že se přestěhovala z Umea do Jönköpingu,měla normální práci a domov, ale žádnou rodinu ani zvlášť velký okruh přátel. Fredrika se rozhodla začít pěkně od začátku.

„Jak se vlastně Nora dostala do pěstounské péče?“

Nořina babička najednou úplně ztichla, až měla Fredrika pocit, že slyší z pelíšku na zemi Tintinovo

předení.

„Víte, kolikrát jsem o tom sama přemýšlela?“ opáčila po chvíli stará paní. Zhluboka se nadechla a staré vrásčité ruce si položila do klína. Na sobě měla červenohnědé šaty, které byFredrika bez váhání označila za zimní. „Člověk se snaží neklást na děti moc velké nároky. My s manželem jsme se o to aspoň vždycky snažili. Ajá jsem v tom pokračovala i po jeho smrti. Ale… nějaké základní nároky člověk přece jen má. Záleží mu

na tom, aby děti dospěly a uměly se o sebe postarat. To ale Nořina matka bohužel nikdy nedovedla. Byla

jedináček.“

Margareta Anderssonová se odmlčela. Fredrika zdvihla oči od poznámek a zjistila, že stařenka pláče.

„Můžeme toho na chvíli nechat, jestli chcete,“ navrhla.

Margareta Anderssonová jen unaveně zavrtěla hlavou.

„Strašně to bolí, že už nemám ani jednu z nich,“ zašeptala s pláčem. „Když zemřela moje dcera, bylo mi

hrozně. Věděla jsem ale, jaký život vedla a jak to měla těžké. Nemohlo to dopadnout jinak. Utěšovala

jsem se, že mám ještě Noru. A teď už nežije ani ona.“

Tintin se zvedl z pelíšku a zamířil ke stolu. Fredrika instinktivně stáhla nohy pod stůl. Kočky neměla ráda.

„S Nořinou maminkou to brzo začalo jít z kopce,“ pokračovala Margareta Anderssonová. „Moc brzo.

Vlastně už na základní škole. Když mi po deváté třídě oznámila, že místo střední školy půjde pracovat,byla jsem zoufalá. Našla si práci v továrně na bonbony, která už dávno neexistuje. Ale vyhodili ji prozanedbávání pracovních povinností. Myslím, že už tehdy začala šlapat a fetovat.“

Ve Fredričině rodině se tradovalo jedno dost staromódní přísloví, a sice že v každé ženě vězí v každémvěku kus matky. Pomyslela si, jestli to platí i pro ni. Co by asi řekla vlastní dceři, kdyby hned po základníškole nastoupila do fabriky a přivydělávala si jako prostitutka?

„Kdo byl Nořin otec?“ zeptala se opatrně.

Margareta Anderssonová se hořce zasmála a otřela si slzy.

„Mohl to být kdokoliv. Dcera v rodném listu nikoho neuvedla. Byla jsem u Nořina porodu. Trvalo několik

dní, než si ji její matka vůbec pochovala.“

Venku se zatáhlo a v bytě se zešeřilo. Fredrika se otřásla.

„Nora byla nechtěné dítě. Tak nechtěné, jak je to jen možné,“ pokračovala šeptem její babička. „Její

máma ji nenáviděla, ještě než se narodila. Přála si potratit, což se jí ovšem nesplnilo.“

Fredrice připadalo, jako by se pod ní zhoupla zem.

„Nechtěná?“ opakovala tiše.

Ihned si vybavila fotografie mrtvé Lilian Sebastianssonové a nápis na jejím čele.

Ztěžka polkla.

„Věděla to Nora? Že ji její matka nechtěla?“ zeptala se a snažila se o neutrální, až lhostejný tón.

„To víte, že to věděla,“ povzdychla si paní Anderssonová. „První dva roky bydlela téměř pořád u mě,

protože ji její máma nechtěla, ale pak na to přišla sociálka a rozhodla, že Noru svěří do pěstounské péče.

Prý do normální rodiny.“

Margareta sevřela rukou hranu stolu.

„U mě by jí bylo dobře,“ pronesla tenkým hláskem. „Bylo by stokrát lepší, kdyby zůstala u mě, než kdyžse potom stěhovala z jedné rodiny do druhé. Mohla ke mně kdykoliv přijít na návštěvu, ale co to byloplatné? Jak jsem z ní mohla vychovat normálního člověka, jestliže se v tolika lidech zklamala?“

„Bydlela tady v Umea?“ zeptala se Fredrika.

„Ano,“ přikývla paní Anderssonová. „Neznám nikoho, kdo by v jednom městě vystřídal tolik bydlišť jakoNora. Jediné, z čeho jsem měla trochu radost, bylo, že dokončila střední školu. Byla to sice nějakápochybná třída se zaměřením na sociální práci, ale aspoň měla trochu řád.“

„Našla si pak práci?“

„Jak se to vezme,“ povzdychla si Margareta Anderssonová. „Začalo to s ní jít z kopce stejně jako s jejímatkou. Pila, flámovala, tahala se s různými chlapy. V žádné práci dlouho nevydržela anebo ji vždycky popár měsících vyhodili. Měla jsem o ni starost. Vypadala strašně ztrhaně a nezdravě. A pak se seznámila s

tím mužským.“ Fredrika zatajila dech.

„To bylo před sedmi lety. Pamatuju si to přesně, protože se mi ten rok potřetí oženil bratr.“

Tintin se odrazil od země a plavně přistál paničce na klíně. Ta mu položila unavené ruce na hřbet a

pohladila ho po lesklém kožichu.

„Nejdřív jsem si myslela, že si konečně našla slušného chlapce,“ vzpomínala stará paní. „Přestala kvůliněmu pít i fetovat. Měla jsem z toho hroznou radost, připadalo mi to skoro jako z pohádky. Jako by ji

zachránil princ na bílém koni. Jenže potom se to najednou zvrtlo. Bylo to opravdu strašné.“

Fredrika tázavě povytáhla obočí.

„Nora mi ho nikdy nepředstavila,“ pokračovala Margareta rázně. „Radši vám to říkám rovnou, abyste

třeba nedoufala, že vytáhnu nějaké fotografie nebo něco podobného.“

„To nevadí. I tak nám to pomůže,“ odpověděla Fredrika rychle, ale v duchu se neubránila zklamání.

Tajně doufala, že od Margarety Anderssonové získá alespoň popis podezřelého.

Margareta se narovnala. Fredrika si všimla, že je zřejmě ráda středem pozornosti.

„Seznámili se toho roku brzy na jaře. Nevím přesně jak, ale mám takový dojem, že jí pomohl v nějaké

nebezpečné situaci.“

„Nora byla také prostitutka?“ zeptala se opatrně Fredrika.

„Ne, to ne,“ zavrtěla stará paní odmítavě hlavou, „ale člověk se mezi takové lidi může dostat i tak, ne?“

O tom sice Fredrika pochybovala, ale nahlas to raději nekomentovala. Doufala, že Margareta

Anderssonová svoje vyprávění trochu urychlí. Ta jako by jí četla myšlenky: „Hned mi o něm vykládala,“ pokračovala. „Že prý je psycholog, moc chytrý a hezký. Tvrdila, že jí říkátakové věci, jako že je vyvolená a výjimečná a že spolu dokážou něco velkého. Byla jako vyměněná. Chvílijsem si dokonce říkala, jestli ji nezatáhl do nějaké sekty. Samozřejmě jsem byla ráda, že se dala trochudohromady, ale potom upadla do těžké deprese a on jí prý vtloukal do hlavy, aby se koukala

vzpamatovat, že to záleží jen na ní. A když se pak neuzdravila dost rychle…“ Staré paní selhal hlas.

Několikrát se zhluboka nadechla a vydechla.

„Když se pak neuzdravila tak rychle, jak si představoval, došla mu trpělivost a příšerně ji zřídil.“

Paní Anderssonové se opět začaly po tvářích řinout slzy a kapaly až Tintinovi na kožich.

„Prosila jsem ji, aby se s ním rozešla,“ pokračovala stará paní s pláčem. „A to taky nakonec udělala. Po

tom, co ji ošklivě popálil. Po propuštění z nemocnice se už k němu nevrátila.“

„Popálil?“ zopakovala šeptem Fredrika.

„Pálil o ni sirky,“ přikývla paní Anderssonová. „Přivázal ji k posteli a pak ji pálil jednou sirkou za druhou.“

„Proč jste to neohlásily na policii?“ vyhrkla Fredrika, které se z toho, co slyšela, zvedl žaludek.

„To se ví, že jsme to ohlásily, ale nebylo nám to nic platné. Nora se pak musela přestěhovat a zažádat si

o skrytou identitu.“

„Jak je možné, že ho za tak těžké ublížení na zdraví neodsoudili?“

„Protože jsme nevěděli, kdo to je,“ odpověděla Margareta s pláčem. „Chápete to? Nora ani nevěděla, jak

se jmenuje. Prý jí řekl, ať mu říká Muž. Vídali se zásadně jen u Nory doma.“

Fredrice to pořád úplně nedocházelo.

„Chcete říct, že nevěděla, jak se jmenuje, kde bydlí ani kde pracuje?“

Margareta mlčky zavrtěla hlavou.

„Říkala jste, že jí vykládal, že spolu dokážou něco velkolepého. Nevíte, o co šlo?“

„Chtěl trestat ženy, které nedokázaly milovat svoje děti,“ odvětila Margareta šeptem. „A přesně toho se

dopustila Nořina matka. Nikdy Noru nemilovala. Odmítala ji.“

Říká se, že Stockholm je jedno z nejhezčích hlavních měst na světě.

S tím ale Alex při pohledu z okna své kanceláře nemohl souhlasit. Netušil, jak dlouho už tu takhle sedí a

hledí z okna. Vždycky to tak dělal, když přemýšlel. A teď měl opravdu o čem přemýšlet, jelikož mu před

chvílí zavolala Fredrika a vylíčila mu, co se dozvěděla od Nořiny babičky.

„Trestá je.“ Fredrika téměř křičela do telefonu ve snaze překonat špatný signál. „Přesně, jak to Nora říkala

do telefonu. Trestá je za to, že svým dětem nějak ublížily. Je to pomsta, Alexi.“

„Vždyť nic nenasvědčuje tomu, že by ty matky svým dětem nějak ubližovaly,“ namítl nechápavě Alex.

Vzápětí ho ale napadla myšlenka, při které se otřásl hnusem:

„Pokud tedy Gabriel Sebastiansson nezneužíval i vlastní dceru.“ Fredrika mu však oponovala:

„To by stejně nesedělo. Vždyť trestá jejich matky, ne otce. Musely jim nějak ublížit jejich matky.“ „Matka, která by přihlížela zneužívání svého dítěte, by byla taky vinna, ne?“

Fredrika se na okamžik zamyslela.

„To možná ano. Ale pořád to ještě nevysvětluje, jak si vybírá oběti.“

„Jak to myslíš, vybírá?“

„Jak by mohl vědět, že zrovna Lilian Sebastianssonovou její otec zneužíval? Vždyť o tom neexistuje žádnépolicejní hlášení. A co to miminko? Odkud věděl, že mu někdo ubližuje? Tedy jestli mu opravdu

ubližovali.“

Alexovi se rozbušilo srdce.

„Něco nám zřejmě uniklo. Pachatel musí být někdo z jejich okolí,“ řekl. „Třeba o něm ani sami nevědí. Jak to pak máme vědět my?“

„Co když pracuje ve škole?“

„To miminko přece do školy nechodilo,“ namítla Fredrika. Alex začal netrpělivě bubnovat prsty do stolu.

„A co Peder? Už se vrátil od toho psychologa?“ zeptala se Fredrika.

„Ne. Myslím, že s ním má teď někdy schůzku.“

„Mám takový pocit, že si budeme muset znovu promluvit se Sarou Sebastianssonovou. A taky s matkou

toho druhého dítěte.“ Alexovi už docházela trpělivost.

„Musíme se do toho pořádně opřít,“ prohlásil. „To by v tom byl čert, abychom nenašli nějakéhospolečného jmenovatele.“

Tak jednoduché to ale bohužel není, konstatoval v duchu Alex poté, co zavěsil. Co vlastně víme? A conaopak ne? Sepsal si nejnovější Fredričiny poznatky na papír. Musí to všechno říct Pederovi, ještě než sesejde s tím americkým psychologem. Alex měl sice nové nápady rád, avšak nebyl úplně nadšený z toho,že by do případu měli zatáhnout někoho dalšího.

Prohlížel si dokumenty, které měl před sebou na stole. Snažil se sám s pomocí různých hypotéz sestavitportrét pachatele. Nebylo to sice tak dobré, jak doufal, ale dokud to nemusí nikomu ukazovat, může setoho držet alespoň sám.

Pomsta. Tak to říkala Fredrika.

Že by šlo celou dobu o pomstu?

„Tak dobře,“ prohodil Alex tiše. „Teď hezky jedno po druhém. Co víme? A co potřebujeme vědět?“

Víme, že došlo k vraždě dvou různě starých holčiček. A taky to, že oba případy spolu souvisejí. Jednaholčička, Natalie, byla adoptovaná, druhá ne. Zdá se, že adoptovaná Natalie vyrůstala v harmonickérodině, kdežto rodiče Lilian Sebastianssonové se právě rozváděli. Nataliini rodiče byli typickýmipředstaviteli střední třídy, zatímco Lilianin otec pocházel z velmi zámožné rodiny.

Všichni členové vyšetřovacího týmu dělali, co mohli, aby nalezli v obou případech nějaký styčný bod,nějaké místo, kde se kroky obou rodin v minulosti střetly. Zatím se však jejich snaha jevila naprostobezvýsledně.

Alex si poznamenal: Pachatel trestá matky. Zřejmě proto, že nějakým způsobem zradily svoje děti.

Odmítaly je.

Musíme se zaměřit na matky, ne na děti. Důvodem k vraždám dětí jsou hříchy matek. Alex přemýšlel nadslovem odmítaly, až ho z toho rozbolela hlava. Jak mohla Sara Sebastianssonová odmítat Lilian? A pročvůbec vrah zabíjel děti, a ne jejich provinilé matky?

Další nejasnost představovala místa, kde byly zavražděné holčičky nalezeny. Jedna ležela před nemocnicív Umea, druhá v koupelně vily na stockholmském předměstí. V obou případech působila volba místaznačně bizarně, a to hned z několika důvodů. Za prvé nešlo o žádná skrytá místa, na kterých by se vrahmohl mrtvol pohodlně zbavit. A za druhé to odporovalo veškeré logice. Ani jedno z dětí nemělo s místemnálezu žádnou očividnou spojitost.

Jedinou věcí, která oba případy spojovala, byl pachatelův postup. Od únosu až po vraždu. Nejprve dítěunesl, pak matce vrátil jeho oblečení a vlasy a krátce nato položil dítě na zvláštní, avšak viditelné místo.

„To jsem blázen,“ zavrtěl hlavou Alex. „To mi fakt nejde na rozum.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř nahlédl mladý vyšetřovatel, který jim byl na Alexovužádost přidělen jako posila z jiného oddělení.

„Tak jsme ještě jednou zajeli k Magdaleně Gregersdotterové a jejímu manželovi,“ oznámil.

Alex nechápavě zavrtěl hlavou. Chvilku trvalo, než mu došlo, o čem to ten chlap mluví. Pak to všakpochopil. Když dopoledne s Pederem a tím novým kolegou oznamovali rodičům Natalie Gregersdotterové,že jejich dcera byla nalezena mrtvá, byli oba rodiče natolik šokovaní a zoufalí, že nebyli schopnikomunikace. Alex proto rozhodl, že se u nich jeden z nich zastaví později.

„Ukázal jsem jim fotku toho domu v Brommě,“ koktal ten mladý policista tak rychle, že se Alex musel plněsoustředit, aby mu vůbec rozuměl, co říká. „Matka toho dítěte, Magdalena, hned věděla, kde to je.“

„Jak to?“ nechápal Alex.

„Dřív tam bydlela. Celé dětství, až do maturity. Chápete? Ten chladnokrevnej hajzl narafičil to mrtvé dítě do domu, který dřív patřil jejím rodičům.“

Peder Rydh byl vzteky celý bez sebe. Byla sobota po poledni a on se cestou zpátky na Kungsholmen

zasekl v dopravní zácpě. Sobota nesobota, stačila jedna bouračka a na silnicích to rázem vypadalo jako vevšední den ve špičce.

Když si v duchu procházel události uplynulého týdne, pokoušely se o něj mdloby. Ani ve snu by honenapadlo, že se z případu Lilian Sebastianssonové stane taková noční můra. Dvě mrtvé děti běhemjediného týdne. Zažil vůbec někdy něco podobného?

Znervózňovala ho auta, která popojížděla ve vedlejším pruhu příliš blízko. Ještě aby mu tak někdo odřellak. O něco víc ho však znervózňoval fakt, že za poslední hodinu neudělal vůbec nic užitečného. Jedinýdobrý nápad, který dnes měl, byl, že po Monice Sanderové vyhlásili pátrání pod jejím původním jménem.Před adopcí se jmenovala Jelena Scortzová.

Potom Peder v rychlosti vyslechl rodiče i prarodiče Natalie Gregersdotterové. Nikdo z nich netušil, kdo bymohl chtít jejich rodině ublížit.

„Zkuste si vzpomenout,“ prosil je Peder. „Co třeba někdo z minulosti? Snažte se přijít i na sebemenší

bezpráví.“

Nikdo si však na nic nevzpomínal. Vůbec na nic.

Pederův výslech Nataliiných prarodičů náhle přerušil telefonát, že Natalie byla nalezena mrtvá v koupelněvily v Brommě. Ze všeho nejdřív byl proto vyslán zpátky k Nataliiným rodičům a potom do Brommy, abydohlédl na prozkoumání místa nálezu. Místo činu bylo i tentokrát neznámé.

Zato už ale věděli, jak vrah své oběti zabíjí, a bylo jim tudíž jasné, na co se mají zaměřit. Soudní lékařpovolaný na místo nálezu téměř okamžitě konstatoval, že Natalie má na hlavičce malou ranku po smrtícíinjekci. Sice dosud nebyla provedena pitva, avšak vyšetřovací tým vycházel z hypotézy, že i v tomtopřípadě bylo příčinou smrti předávkování inzulínem, který vrah dítěti vpíchl do těla týlní fontanelou. O touž se zřejmě pokoušel i u Lilian, jenže ta už měla na rozdíl od malé Natalie plně vyvinutou lebku, a protose mu to nepodařilo.

Byly tu však i další společné znaky: těla obou holčiček byla nalezena nahá a omytá dezifenkcí. Obě takéměly na čele tentýž nápis – Nechtěná. Vyskytl se však i jeden rozdíl: Natalie ležela na boku stočená doklubíčka, kdežto Lilian na zádech.

To by mě zajímalo, jestli to něco znamená, přemýšlel Peder. A zamýšlel se také nad výrazem Nechtěná.Před chvílí o tom mluvili s Alexem. Slova nechtěná a odmítaná se v případu stále opakovala, ačkoli nicnenasvědčovalo tomu, že by holčičky byly opravdu nechtěné. Naopak.

Kolona aut se konečně začala pomalu rozjíždět. Peder se cítil hrozně. Když ho ráno napadlo kontaktovattoho amerického psychologa, byl přesvědčený, že je to výborný nápad, a vkládal do toho setkání velkénaděje. Jeho známý, který mu pomohl se na psychologovu přednášku dostat, předpokládal, že si na nějpan profesor určitě udělá čas. Opak však byl pravdou. Přednášející se choval velmi odměřeně a chladně aneoblomila ho ani závažnost případu. Naznačil Pederovi, že je od něj přinejmenším drzé domnívat se, žesi jen tak přijde na jeho přednášku a automaticky očekává pomoc. Nevidí prý sebemenší důvod angažovat

se v nějakém zapeklitém případu švédské policie. A kromě toho spěchá na oběd do jakési vyhlášenérestaurace, kde mu pořadatelé zamluvili stůl.

Tím ten náfuka bohužel potvrdil veškeré Pederovy předsudky o psycholozích i o Američanech jako oprotivných hlupácích s nízkou sociální inteligencí. Peder po Američanovi doslova hodil svou vizitku a

odešel. Idiot.

Auta před ním se konečně dala do pohybu. Peder přidal plyn a jal se co nejrychleji kličkovat k policejní

stanici.

Vtom mu zazvonil telefon.

Jaké bylo jeho překvapení, když zjistil, že nevolá nikdo jiný než psycholog, kterého právě v duchu

proklínal.

„Velmi mě mrzí, že jsem vás musel tak nezdvořile odmítnout,“ začal omluvně. „Ale jistě chápete, žekdybych vám otevřeně projevil ochotu, nebylo by jediného studenta psychologie, který by si paknenárokoval mé služby. A to opravdu není cílem mých přednášek.“

Peder nevěděl, jestli mu volá, aby mu pomohl, nebo jen aby se omluvil. Proto mlčel.

Psycholog pokračoval:

„Chtěl jsem vám jenom říct, že vám milerád pomůžu. Možná bych se mohl po tom zatraceném obědě,který nemůžu odmítnout, zastavit u vás na stanici?“

Peder se usmál.

Když Peder Alexovi telefonicky oznámil, že onen slavný psycholog přijede odpoledne k nim na stanici, Alex

nejdřív nevěděl, co si o tom myslet. Pak si ale řekl, že je to snad přece jen dobrý nápad. Každá pomoc se

teď hodí. A Fredrika se už za pár hodin vrátí z Umea.

Alex si prohlížel svoje poznámky. Teď už měli alespoň trochu jasno v tom, jak si vrah počíná. Unáší avraždí malé děti a pokládá je na místa, ke kterým měly jejich matky nějaký vztah. A to vše závratnou

rychlostí.

Proč ale ty holčičky unesl jen pár dní po sobě? přemýšlel Alex. Vždyť dva tak závažné zločiny spáchané vtak těsném sledu představují ohromné riziko. Nebo vlastně tři zločiny, počítaje i tu zavražděnou ženu vJönköpingu. Někteří pachatelé jsou sice blázni a počítají s tím, že budou dopadeni, nebo si vlastně aninepřejí nic jiného. Ovšem že by se to týkalo právě tohohle vraha, o tom Alex pochyboval.

V duchu se vrátil k místům nálezů obou dívenek. Sice pořád nevědí, co přesně Sara Sebastianssonová vUmea dělala nebo s kým se tam setkala, hlavní však bylo, že pro ni to místo něco znamenalo. To takévysvětlovalo fakt, že její dceru našli tam, a ne ve Stockholmu.

Alex se za dlouhá léta u policie naučil, že pravda obvykle bývá jednodušší, než se na první pohled zdá.Proto se také od začátku automaticky zaměřili na Gabriela Sebastianssona. Avšak tentokrát bylo všechnojinak. Pravda se zdála na hony vzdálená. Nepřišli na jediného příbuzného ani rodinného známého, kterýby v případu mohl mít prsty, což je u sériového vraha hodně neobvyklé.

Ale kolik sériových vrahů vlastně znáš, Alexi? šeptal mu vnitřní hlas.

Z myšlenek ho vytrhlo energické zaklepání na otevřené dveře. Byla to Ellen.

„Alexi,“ spustila tak hlasitě, až se lekl.

„Co se děje?“ zavrčel.

„Volali nám z nemocnice,“ vyhrkla Ellen.

Alex tázavě nazdvihl obočí.

„Prý u nich leží žena, která by mohla být Jelena Scortzová.“

Alex Recht chvíli zvažoval, že by tu ženu, o níž se lékaři domnívají, že by to mohla být Jelena Scortzová,zajel do nemocnice vyslechnout sám, ale nakonec si řekl, že by to bylo vůči Pederovi nespravedlivé. Přece

jen to je hlavně jeho zásluha, že se jim tu ženu vůbec podařilo identifikovat. Rozhodl se tedy, že Pederavezme s sebou. Byl plný očekávání. Právě se dozvěděl, že Sara Sebastianssonová potvrdila, že JelenaScortzová na fotografii opravdu vypadá jako žena se psem, která ji zdržela na nádraží ve Flemingsbergu.Na sto procent to sice říct nemohla, což bylo vzhledem ke stáří fotografie pochopitelné, ovšem určitápodoba tam byla.

Když se Peder vrátil na služebnu, kde se dozvěděl, že okamžitě vyrážejí do nemocnice vyslechnout MonikuSanderovou alias Jelenu Scortzovou, doslova se vyřítil ven k autu a cestou do Solny rozhodně nejel

povolenou rychlostí.

Peder se nikdy netajil tím, co na práci u policie nejvíc miluje. Byla to právě tahle adrenalinová vzplanutí ve

chvílích, kdy došlo k zásadnímu průlomu ve vyšetřování. V takových okamžicích pro svou práci přímohořel. Peder si všiml, že Alex, přestože je u police nesrovnatelně déle, to prožívá úplně stejně.

Jediné, co Pedera nepřestávalo iritovat, byl fakt, že Fredrika s nimi jejich nadšení nesdílí. Naopak. Jestližese všichni ostatní pro něco nadchli, ona se s pochybovačným výrazem stáhla zpátky, jako by se ptala:Opravdu? A nemůže to být náhodou jinak? Teď byl průlom ve vyšetřování částečně i její zásluhou, tak byse snad pro tentokrát mohla alespoň usmát. Peder měl usměvavé kolegy, a zejména kolegyně, rád.

Když oba policisté dorazili do nemocnice, vůbec nevěděli, co očekávat. Po telefonu se dozvěděli, že ženapovažovaná za Moniku Sanderovou má těžká poranění a ještě stále je v šoku. Na to, co spatřili, jakmilevešli do jejího pokoje, však nebyli ani zdaleka připraveni.

Její obličej tvořila změť překrývajících se modřin a ran. Podlouhlé tmavé skvrny se táhly až ke krku. Levou

ruku měla po loket v sádře a pravé předloktí ovázané. Takřka celé čelo jí zakrývala náplast sahající až kekořínkům vlasů.

Chudák ženská, napadlo Pedera jako první. Chudák holka. Ta je ale zřízená.

Vedle postele seděla mladá sestřička s vážným výrazem ve tváři. Peder hádal, že není jediný, koho rozsahporanění mladé ženy šokoval.

Vtom se za nimi ozvalo diskrétní zakašlání. Alex s Pederem se otočili.

Ve dveřích stál muž v lékařském plášti s hustými šedivými vlasy a knírkem. Představil se jako MorganThulin, ošetřující lékař pacientky.

„Peder Rydh,“ opáčil Peder a podal lékaři ruku.

Postarší lékař měl pevný stisk ruky, který na Pedera působil důvěryhodným dojmem. Alex měl zřejmě

stejný pocit.

„Nevím, nakolik jste byli informováni o jejím stavu,“ začal tázavě Morgan Thulin.

„Moc toho nevíme,“ přiznal Alex a po očku si prohlížel lidskou trosku na posteli.

„V tom případě považuji za svou povinnost vás o jejím stavu informovat,“ prohlásil lékař vlídně, avšakrozhodně. „Jak sami vidíte, je na tom pořád dost špatně. Střídavě neklidně spí a budí se. Občas se snažímluvit, ale moc jí to nejde. Má poraněnou čelist a až do včerejška měla tak nateklý jazyk, že jí vyplňoval

celou ústní dutinu.“

Peder polkl a lékař pokračoval:

„Už tu byli vaši kolegové. Hned, jak nám ji přivezli, jsme zavolali policii, protože taková poranění sirozhodně nemohla způsobit sama. Ptali jsme se jí, kdo jí to udělal, ale nebyla schopná nám souvisle asrozumitelně odpovědět. Hádám, že u ní pořád ještě neodezněl šok, a navíc je teď utlumená léky protibolesti. Kromě poranění, která sami vidíte, má ještě několik zlomených žeber. Znásilněná, zdá se, nebyla,ovšem na několika místech má těžké popáleniny.“

„Popáleniny?“ opakoval Peder.

Morgan Thulin přikývl.

„Někdo ji popálil sirkou. Celkem asi na dvaceti místech. Dokonce i na vnitřní straně stehen a na krku.“

Místnost jako by se náhle zmenšila a došel v ní vzduch. Peder měl najednou pocit, že musí pryč. Jeho

nadšení bylo to tam. Apatickým pohledem zíral na pokojovou květinu na okně.

„Po těch popáleninách jí zůstanou jizvy, ale jinak by se z toho měla dostat. Po psychické stránce je

samozřejmě těžké říct, jak dlouho bude trvat, než se z toho vzpamatuje. Odhaduji, že asi hodně dlouho.“

Co to ta kytka dělá? Nějak podivně se chvěje. Že by to bylo tím pootevřeným oknem? Peder upřeně

sledoval pohyb jejích listů. Do reality ho vrátilo až ticho, které v místnosti nastalo. Proč doktor najednou

zmlkl? Alex si odkašlal.

„Promiňte,“ omluvil se Peder tiše. „Nezlobte se. Poslední dny toho bylo nějak moc…“

Připadalo mu, jako by mu hlas ani nepatřil, jako by ho slyšel odněkud zvenčí.

Morgan Thulin mu položil ruku na rameno. Alex povytáhl obočí, nijak to však nekomentoval.

„To ještě není všechno,“ pokračoval lékař. „Jste si jistí, že chcete slyšet zbytek?“

Pederovi bylo tak trapně, že by se nejradši schoval za tu zatracenou kytku.

„Samozřejmě,“ přikývl a pokusil se o trochu úřednější tón.

Morgan Thulin mu věnoval pochybovačný, ale milosrdný pohled a pokračoval:

„Má také dost stop po starších poraněních. Nebyla zmlácena poprvé.“

„Ne?“

„Určitě ne. Na rentgenových snímcích jsou téměř na všech prstech viditelné jizvy svědčící o neléčenýchzlomeninách, které se samy zhojily. Také měla zlomené obě pažní kosti a několik žeber. A našli jsme ijizvy po starších popáleninách. Napočítali jsme jich celkem asi deset, což by znamenalo, že násilí bylotentokrát mnohem hrubšího charakteru než dříve.“

Morgan Thulin umlkl a kývl hlavou na znamení, že domluvil. Peder také přikývl, jako že chápe. Alexrovněž, aniž věděl proč. Nejspíš jen následoval příkladu ostatních.

Vtom se žena v posteli pohnula.

Tiše zasténala a pokusila se posadit. Ihned k ní přiskočila sestra a jemně ji zatlačila zpět se slibem, žepokud bude klidně ležet, zvedne jí lůžko do polosedu.

Peder sestřičce přispěchal na pomoc. Jednak byl rád, že může ženě v posteli alespoň nějak pomoct, ataké to byla příležitost, jak se k ní dostat blíž. Pacientka jen stěží dokázala otevřít oteklé oči, a přecekaždý jeho pohyb sledovala vyděšenýma očima.

Morgan Thulin se vzdálil se slovy:

„Kdybyste měli další otázky, najdete mě v lékařském pokoji.“

Peder chvíli váhal, kam se má posadit. Pelest mu připadala příliš důvěrná a intimní. Křeslo na druhé

straně pokoje bylo naopak příliš daleko.

Nakonec si křeslo přitáhl blíž k posteli, do přiměřené vzdálenosti. Alex zůstal stát u dveří.

Peder představil celým jménem sebe i svého nadřízeného a vysvětlil, že jsou od policie. Všiml si, jak ženin

pohled okamžitě potemněl strachy. Proto zdvihl ruce v obranném gestu.

„Jenom s vámi chceme mluvit, to je všechno,“ vysvětlil opatrně. „Potřebovali bychom od vás s něčím

pomoct. Jestli nechcete odpovídat, nevadí. V tom případě zase půjdeme.“

Chtěl dodat „a přijdeme jindy“, ale rozmyslel si to.

„Mohla byste přikývnout, jestli mi rozumíte?“

Žena si ho chvíli mlčky prohlížela a nakonec přikývla.

„Můžete nám říct, jak se jmenujete?“

Žádná reakce. Sestřička jí dala trochu napít. Peder čekal.

„Jelena,“ zašeptala žena. „Jelena?“ opakoval Peder.

Žena přikývla. „A příjmením?“

Další odmlka. Další voda. „Scortzová.“

Pedera pohladil po tváři závan větru z pootevřeného okna. Snažil se potlačit úsměv, nedat najevo, jakoumá radost. Takže to opravdu je ona! Konečně se jim podařilo najít Moniku Sanderovou!

Nevěděl, jak pokračovat. Vždyť si ani nebyli jistí, jestli Saru Sebastianssonovou opravdu ve Flemingsberguzdržela ona. Peder usilovně přemýšlel. Proč si to sakra nepromyslel už cestou do nemocnice?

Rozhodl se začít raději z jiného konce.

„Kdo vám takhle ublížil?“ zeptal se tiše.

Žena v posteli přejela rukou v sádře po peřině. Možná ji kůže pod sádrou už začala svědit.

„Muž,“ zašeptala. Peder se k ní naklonil. „Prosím? Muž?“

Sestřička u postele se zatvářila netrpělivě, ale nic neřekla.

„Muž,“ opakovala žena a bylo vidět, že se snaží zřetelně artikulovat. „Tak mu říkám.“

Peder na ni vytřeštil oči.

„Muž?“ opakoval znovu.

Žena přikývla.

„Tak dobře,“ pronesl Peder nejistě. „Víte, kde bydlí?“

„Vídáme se… jen… u mě,“ zamumlala žena.

„Vídáte se jen u vás?“ opakoval Peder.

Žena znovu přikývla.

„Takže nevíte, kde bydlí?“

Jelena zavrtěla hlavou.

„A kde pracuje?“ „Psy… cho… log.“

„Říkal, že je psycholog?“

Jelena vypadala spokojeně, že jí konečně rozumí.

„Ale nevíte, kde pracuje?“

Nešťastné zavrtění hlavou.

Peder se zamyslel. „Víte, jaké má auto?“

Jelena se zatvářila překvapeně. Možná se dokonce pokusila svraštit čelo, avšak svaly v obličeji ji

neposlouchaly. Peder si pomyslel, že musí mít nejspíš hrozné bolesti.

„Různé,“ zašeptala Jelena po chvíli. Peder čekal.

„Skoro nikdy… stejné.“

Teď byla řada na Pederovi, aby se zatvářil překvapeně. Že by ten chlap kradl auta? Nebo si je půjčovalpodle potřeby?

„Slu… žeb… ní.“

„Myslíte, že jsou to služební auta?“

„Tak… to ří… kal.“

Ten chlap lhal zřejmě ve všem, tak proč by jí nelhal, i co se auta týče, pomyslel si Peder podrážděně.

„Kde jste se seznámili?“ zeptal se.

Otázka okamžitě vyvolala zjevnou reakci. Jelena se odvrátila a nasadila téměř uražený výraz. Peder ještě

chvíli čekal, jestli se nedočká odpovědi, ale pak to vzdal.

„Možná o tom nechcete mluvit?“ řekl opatrně.

Žena zavrtěla hlavou.

Alex si přešlápl. Ještě pořád se do výslechu nezapojil.

Peder se rozhodl, že bude vycházet z anonymního telefonátu z Jönköpingu. Že ho to nenapadlo dřív.

Zavražděná jim pro tenhle výslech poskytla spoustu informací.

Začal poněkud obezřetně:

„Myslíme si, že muž, který vás takhle zbil, možná bil i další ženy.“

Jelena Scortzová si unaveně položila hlavu na polštář, dál však sledovala Pedera pohledem plným zájmu.

„Myslíme si, že využívá ženy jako svoje spolubojovnice.“

Jelena neuhnula pohledem, ale dokonce i Peder, který neměl zdravotnické vzdělání, poznal, že zbledla.

Sestřička si neklidně odkašlala a věnovala Pederovi významný pohled. Ten ho však ignoroval.

„Musíme ho nutně najít,“ pokračoval a snažil se, aby to neznělo moc přísně.

„Než unese a zabije další děti.“

Jelena vydala tlumený sten a neklidně se zavrtěla.

Sestřička ji pohladila po vlasech.

Jemně, aby ji to nebolelo.

Pedera Jelenina reakce potěšila. Teď už bylo jasné, že v tom má taky prsty. Alespoň pokud jde o Lilian

Sebastianssonovou.

Vstal z křesla a posadil se na okraj postele. Jelena schválně odvrátila hlavu.

„Jeleno,“ prohlásil Peder laskavě. „Je nám jasné, že vás k tomu donutil.“

To sice nebyla pravda, ale to teď nebylo podstatné. Hlavní bylo Jelenu uklidnit, což se mu podařilo.

„Řekněte nám všechno, co víte,“ prosil ji Peder. „Podle čeho si ty děti vybírá?“

Jelena podivně přerývaně dýchala. Hlavu měla stále otočenou na druhou stranu, vyhýbala se Pederovu i

sestřině pohledu.

„Jak si je vybírá?“ „Matky.“

Odpověď byla tak tichá, že byla sotva slyšet. Peder ji přesto zaregistroval.

„Aha,“ přitakal nejistě a čekal, jestli Jelena něco nedodá.

Protože mlčela, pokračoval:

„Zná ty ženy z dřívějška? Odkud?“

Jelena pomalu otočila hlavu a pohlédla mu do očí. Její temný pohled mu nahnal husí kůži.

„Nevy… bírá,“ zašeptala. „Nemilují… všechny… Buď…, nebo žádné.“

Peder několikrát polkl.

„Prosím?“ zeptal se nechápavě. „Kdo si co nevybírá?“

„Děti,“ odpověděla šeptem Jelena a hlava jí znovu klesla na polštář. „Člověk… musí… milovat… všechny.“

Zavřela oči. Peder usoudil, že výslech je u konce.

Když se Fredrika vrátila do práce, panoval na chodbě oddělení takový ruch, až ji to úplně vyvedlo z míry.Alexe s Pederem našla ve Lví kouli společně s analytikem Matsem – copak už toho nemá plné zuby? – aještě s jedním mužem, kterého neznala. Proto k němu automaticky napřáhla ruku:

„Fredrika Bergmanová,“ představila se.

„Excuse me?“

Fredrika poněkud zmateně zopakovala své jméno s poněkud anglofonnější výslovností. Muž se zatvářilspokojeně a představil se jako Stuart Rowland, načež se posadil zpátky na židli postavenou nenápadně v

rohu místnosti.

Peder Fredrice anglicky vysvětlil situaci, aby mu všichni rozuměli:

„Pan doktor Rowland je psycholog a specialista na profily zločinců.“ Hlas se mu skoro třásl úctou. „Byl tak

moc laskav a slíbil nám pomoc.“

Chová se, jako kdyby přijel sám papež, pomyslela si Fredrika.

Pak se k ní Peder otočil a polohlasem se jí švédsky zeptal:

„Doufám, že ti nebude vadit, když dnes budeme mít poradu v angličtině?“

Jakmile Fredrice došlo, že tu otázku zřejmě míní vážně, rozhořely se jí tváře.

„Pro mě za mě můžeme klidně mluvit i německy, francouzsky nebo španělsky,“ odvětila s nuceným

úsměvem.

Peder nechápavě zamrkal.

„Tak fajn,“ odtušil nakonec a posadil se.

Alex jejich výstup sledoval s úsměvem na rtech.

„Fredriko, jsem rád, že jsi to stihla akorát na poradu. Buď tak hodná a posaď se, ať můžeme začít.“

Fredrika, které teprve teď došlo, že se čekalo jen na ni, se rychle posadila. Ellen na ni spiklenecky mrkla a

nohou zavřela dveře.

V každém vyšetřování nastane dříve či později průlom. Alex byl přesvědčen o tom, že do této fáze

konečně dospěl i jejich více než zapeklitý případ. Už přece máme skoro všechny informace, ujišťoval se v

duchu.

Nenápadně si prohlížel profesora psychologie, jehož Peder kdovíjak odlákal z přednášky na univerzitě. Vhnědém saku se semišovými lokty a s obrovským knírem podobným veverčímu ocasu vypadal jakovystřižený z natáčení nějakého britského filmu.

Teď ovšem není čas na kritiku. Musejí vzít zavděk každou pomocnou rukou.

„Tak začneme,“ odkašlal si Alex a rozhlédl se po ostatních.

Všiml si, jak v místnosti najednou zhoustla atmosféra. Ztěžka polkl. Je-li člověk nervózní, jen těžko dokážezformulovat převratnou teorii. Alexův pohled zabloudil i k Fredrice. Ta je samozřejmě výjimečný případ.Zdá se, že je schopná myslet kdykoliv a na cokoliv, jen když se jí řekne, že je to důležité. Což teď

opravdu je.

Alex anglicky pokračoval:

„Zvláště bych tu mezi námi chtěl přivítat pana profesora Rowlanda.“ Doufal, že to je dostatečně formálníúvod. „Jsme moc rádi, že si na nás udělal čas.“

Profesor s blahosklonným úsměvem přikývl.

Aby se pan Rowland mohl zúčastnit porady týmu, musel se Alex předem poradit se svými nadřízenými.Nacházeli se sice v dost svízelné a vážné situaci, přesto musel respektovat pravidla a bezpečnostnípředpisy.

Alex doufal, že si toho jsou jeho kolegové vědomi. Zapnul projektor. Spolu s Matsem, jehož jméno si užkonečně zapamatoval, vytvořili velmi přehledný soupis všech dosavadních poznatků včetně informací,které jim Fredrika sdělila po telefonu.

Alex přímo ukázkově shrnul průběh vyšetřování a snažil se přitom vyhýbat se pohledu na profesoraRowlanda. Předpokládal, že spolupráce s FBI je určitě zajímavější než spolupráce se stockholmskou

policií.

Profesor, jako by dokázal číst Alexovi myšlenky, však náhle prohlásil:

„Musím přiznat, že se jedná o opravdu pozoruhodný případ.“

„Myslíte?“ opáčil Alex, jemuž to zvláštním způsobem polichotilo.

„Ano,“ přikývl profesor Rowland. „Obávám se však, že z vaší prezentace mi není úplně jasné, s čím přesněpotřebujete pomoct. Co je na tom nejasného?“

Alex se nechápavě zadíval do svých papírů. Prosím? Copak toho není nejasného dost?

„Je naprosto evidentní, že obě dívky unesl a zavraždil tentýž muž,“ vysvětloval profesor. „Ale pokud je ta

žena v nemocnici opravdu jeho partnerka a spolupracovnice, pak musel druhou vraždu provést sám, bez

její pomoci. Otázka zní, proč svoji partnerku tak surově zbil a proč druhou vraždu spáchal tak brzy po téprvní. Sérioví vrazi obvykle nezahajují své řádění hned dvěma tak závažnými činy v průběhu pouhýchněkolika dní.

Profesor se odmlčel, jako by se chtěl ujistit, že mu všichni rozumějí.

Alex naklonil hlavu ke straně.

„Chcete říct, pane profesore, že vrah zrychlil jen proto, že jeho partnerku našla sousedka a přivolala

sanitku?“

„Jsem o tom přesvědčen,“ přikývl profesor. „Zřejmě tu ženu potrestal, protože při té první vraždě něcozanedbala. Soudě podle výčtu jejích poranění byl úplně nepříčetný, přestal se ovládat. To by znamenalo,že zřejmě pokazila něco, co mělo pro pachatele symbolický význam. Proto se rozhodl pokračovat sám. A

to rychle.“

Alex se posadil. Slovo teď plně přenechal profesoru Rowlandovi.

„Musíme si ujasnit, jaký byl vztah těch dvou,“ pokračoval Stuart Rowland. „Obě pachatelovy partnerkybyly velmi slabé osobnosti, které si zřejmě prožily hodně krušné dětství. On jim nejspíš imponoval tím, žeto byl první muž, který o ně kdy projevil zájem.“

Fredrice se vybavila slova Nořiny babičky o tom, jak její vnučce ten muž, který jí později udělal z životapeklo, zpočátku připadal jako princ z pohádky.

„Zřejmě se jedná o velmi charismatického a sebejistého člověka. Možná je dokonce bývalý voják. Vkaždém případě má dobré vzdělání. A je hezký. Ty opuštěné dívky by pro něj udělaly cokoliv. Jestli jenavíc psycholog, jak jim tvrdil, má to ještě jednodušší.“

„Ale ta první ho přece opustila,“ namítla Fredrika a znovu si vzpomněla na Noru, která sebrala odvahu vzítživot do vlastních rukou a začít znovu.

„To máte pravdu,“ připustil profesor, „nezapomeňte ovšem, že ta tak úplně opuštěná nebyla. Mělababičku, která jí byla velkou oporou. Z toho se vrah evidentně poučil. Žena, kterou hledá, musí být nejenslabá, nýbrž také úplně sama. V jejím životě nesmí být žádný jiný důležitý člověk. Jen tak ji může plně

ovládat a diktovat jí, jak má žít.“

Profesor Rowland si na tvrdé židli poposedl. Bylo vidět, že se rád poslouchá, a protože ho nikdonepřerušoval, pokračoval: „Myslel si, že tu druhou ženu, Jelenu, má plně ve své moci, jenže to se mýlil. Nakonec ho taky opustila.Ty ženy jsou pro něj velmi důležité. Jednak z praktického, ale i z psychologického hlediska. Zvyšují musebevědomí, utvrzují ho v představě, že je génius.“

Profesor Rowland zvážněl a významně zdvihl prst.

„A má pravdu, přátelé. Vždyť je to génius. Ani jedna žena neví, jak se jmenuje, kde bydlí a kde pracuje,dokonce ani co má za auto. Nikdy ho neoslovovaly jinak než Muž. Může to být úplně kdokoliv. V bytě tézbité ženy by se snad mohly nalézt otisky jeho prstů, ale ani tím si nejsem úplně jistý. S ohledem na to,jak mistrný je stratég, by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby si úmyslně zjizvil bříška prstů.“

Jeho poslední slova vyvolala ve Lví kouli hromadné mumlání, které Alex musel utišit zasyčením.

„Jak to myslíte, že by si zjizvil prsty?“

„Není to tak těžké,“ usmál se profesor Rowland. „Ani neobvyklé. Dělá to tak spousta uprchlíků, aby nebylomožné zjistit jejich totožnost. Jestliže jejich žádost o azyl jedna země zamítne, požádají si o něj jinde.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Alex doufal, že právě otisky prstů nebo vzorky DNA z bytu JelenyScortzové by jim mohly hodně pomoct. Alespoň pokud byl pachatel v minulosti trestán.

Alex se ohradil:

„Počkejte. Chcete tím říct, že už byl dřív souzen?“

„Jestli ne, pak nějaké otisky prstů přece jen možná najdete. Ale jestli trestán byl, opravdu by mě

překvapilo, kdyby si počínal tak neopatrně a zanechal po sobě natolik důležité stopy.“

Fredrika přemýšlela o jeho slovech i o tom, proč vrah jednal tak rychle.

„Dá se předpokládat, že unese další děti?“ zeptala se se znepokojením v hlase.

„Určitě,“ přikývl profesor. „Dokonce si myslím, že už má seznam dalších obětí. Nejedná impulzivně.

Všechno má dopředu detailně promyšlené.“

„Ale podle čeho si je vybírá?“ vyhrkl Peder zoufale. „Kde je hledá?“

„Nehledá děti, hledá jejich matky. Děti jsou pro něj jen prostředkem k jejich potrestání. Za něco se jim

mstí. Napravuje staré křivdy.“

„To pořád ještě nevysvětluje, co ho k tomu vede,“ namítl nedůvěřivě Peder.

„To ne,“ přitakal profesor. „Ačkoli trochu ano. Obě ženy potrestal stejným způsobem. Nejprve jim unesl a

zabil děti a pak jejich těla odložil na místo, ke kterému mají matky nějaký vztah. Nabízí se proto možnost,že se ty ženy dopustily stejného zločinu jako on. A on se jim za to teď mstí.“

Profesor Rowland si posunul brýle na nose a nahlas zacitoval z Alexova referátu:

„Trestá ženy za to, že nemilují všechny děti stejně. Protože když někdo nemiluje všechny děti, neměl by

mít žádné.“

„Těžko říct, co tím přesně myslí,“ zamračil se profesor. „Vypadá to, jako by ty ženy spáchaly nějaképříkoří na dětech. Ať už na svých, nebo na cizích. Myslím však, že o tom samy nevědí. Nejspíš anineporušily zákon. Jen podle něj jsou hříšnice.“

„A podle té ženy v nemocnici taky,“ dodala Fredrika.

Ostatní souhlasně přikývli.

Profesor rozhodil rukama.

„Trochu nám přemýšlení ulehčuje to slovo Nechtěná, které vrah svým obětem píše na čelo. Obzvlášť teď,když už víme, jaké měly jeho pomocnice dětství. Pořád však není jasné, podle čeho si matky vybírá.Zřejmě ví něco o jejich minulosti, protože obě děti odložil na místa, se kterými měly ty ženy před mnohalety něco do činění.“

Profesor Rowland usrkl kávy, která mu během dlouhého proslovu téměř vystydla.

Fredrika pauzy využila k opatrné otázce:

„Takže místa, kde se ty děti našly, by mohla mít něco společného s přečinem jejich matek?“

„Možná,“ odvětil profesor. „Přestože nález první holčičky neproběhl zcela podle pachatelových představ.Vy předpokládáte, že tělo dítěte do Uma dovezla Jelena, protože v tu dobu měl vrah práci s umlčenímNory. To je podle mě správná úvaha. Znamená to ale, že pachatel svěřil důležitou část plánu své

pomocnici, a tudíž na chvíli ztratil kontrolu nad situací.“

Alex s Pederem si vyměnili letmý pohled. Kašlu na interní předpisy o utajování informací, rozhodl se vezlomku vteřiny Alex a vyhrkl: „Lilian ležela na zádech, kdežto Natalie na boku stočená do klubíčka.“

„Opravdu?“ ožil profesor. „To je velmi zajímavá informace. Třeba právě tenhle detail ženě unikl. Proto jimožná tak zřídil.“

„Že by byla taková maličkost tak důležitá?“ namítla Fredrika.

„Nesmíme zapomenout, že ačkoliv je náš protivník velmi inteligentní, sotva jedná v intencích rozumu.Normálnímu člověku by nejspíš bylo úplně jedno, jestli dítě leží na zádech nebo na boku, šlo by muhlavně o to, jak se ho co nejméně nápadně zbavit. Ale pro pachatele jsou podstatné úplně jiné věci. Těmi

detaily nám chce něco naznačit.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Ozývalo se jen hučení klimatizace.

„Vaše teorie má dvě slabiny,“ shrnul situaci profesor Rowland. „Nevíte, jak se pachatel seznámil smatkami obětí a jakou roli hrají ta místa nálezu. Dále není jasné, za co ty ženy vlastně trestá, ačkolivzřejmě jde o jakousi neschopnost milovat všechny děti stejně. Zapátrejte v minulosti obou matek. Třebapracovaly s dětmi, byly svědky nějakého neštěstí nebo něco podobného.“

Alex vyhlédl ven z okna. Nad Stockholmem se stahovaly mraky.

„Vypadáte zkroušeně,“ usmál se profesor Rowland. „Ale nevěšte hlavu. Řekl bych, že tomu co nevidětpřijdete na kloub. Nesmíme zapomenout, že pachatelovo šílenství má nějaký důvod. Až na něj přijdete,nejspíš zjistíte, že taky neměl zrovna lehké dětství. Zřejmě mu chyběli rodiče, nebo přinejmenším jeden z

nich.“

Alex se zdvořile usmál.

„Ještě jedna věc,“ ozval se Peder, než poradu ukončili. „S Norou se seznámil asi před sedmi lety.Znamená to, že vraždil už dřív? Proč by mu jinak trvalo takovou dobu, než si našel novou pomocnici?“

Profesor věnoval Pederovi uznalý pohled.

„To je výborná otázka,“ pochválil ho. „Navrhuju, abyste začali z tohoto konce. Co vrah dělal v mezičase

mezi vztahem s Norou a Jelenou?“

Poté, co Ellen vyprovodila ven z budovy Stuarta Rowlanda, vzala porada rychlý spád. Všichni členovévyšetřovacího týmu, staří i noví, dál seděli kolem stolu jako na trní.

Fredrika měla tak trochu pocit, jako kdyby sledovala napínavý film a každým coulem cítila, že příběh jetak blízko rozuzlení, jak jen může být, ale pořád nevěděla, jak skončí. Pozvat profesora Rowlanda bylskvělý nápad. Fredrika si pomyslela, že až bude vhodná chvíle, musí za to Pedera pochválit.

Potěšilo ji, že všichni ostatní cítí zřejmě stejný zápal. Takové množství energie v sobotu už něco znamená.

Alex ještě jednou připomněl, na co se teď zaměří. Prověří všechny pachatele násilné trestné činnosti, kteří

byli na přelomu roku propuštěni z vězení. Sice nevědí, koho přesně hledají, znají však alespoň přibližnývěk pachatele a také vědí, že má dobré vzdělání. Třeba je dokonce psycholog, jak tvrdil Noře i Jeleně.Aby získali přesnější představu o tom, kdy mohl být asi tak propuštěn, budou znovu muset vyslechnoutJelenu a zeptat se jí, kdy přesně se seznámili. A taky, jestli má Muž nějak poškozené ruce nebo prsty.

Druhá stopa se týkala minulosti Sary Sebastianssonové a Magdaleny Gregersdotterové. Jaký život žily v

době, kdy měly něco společného s místem nálezu zavražděných dětí? Dělbu práce shrnul Alex do dvou vět: Peder povede skupinu hledající osoby, které by splňovaly možnákritéria a které byly nedávno propuštěny z vězení. Fredrika si vezme na starost minulost obou matek. Alexjí ztěžka položil ruku na rameno.

„Ty si tak libuješ v hledání souvislostí. Kdybys náhodou našla nějakou souvislost mezi koupelnou v

Brommě a tím zavražděným dítětem, moc by nám to pomohlo.“

Při těch slovech mu únavou cukalo v koutku oka.

Fredrika byla s tím úkolem nadmíru spokojená. Přesně tohle ji bavilo. Když si teď vzpomněla na Alexova

slova Ty si tak libuješ v hledání souvislostí…, smutně se pousmála. Věděla, že v takových situacích je lepšímlčet a usmívat se. Zavřela oči a opřela si hlavu do dlaní. Nemocnice ve městě, které Sara Sebastianssonová navštívila před více než patnácti lety. Koupelna v domě, kde Magdalena Gregersdotterová bydlela před dvaceti lety. Několikrát si ta slova v duchu zopakovala: Nemocnice ve městě, kde…

Opřela se o opěradlo. Tělem jí tepal stres podobný horečce. Něco jim uniklo. Něco zásadního.

Znovu si vybavila Alexova slova: Kdybys náhodou našla nějakou souvislost mezi koupelnou v Brommě a

tím zavražděným dítětem, moc by nám to pomohlo.

Pak si v duchu zopakovala slova profesora Rowlanda: Pachatel ty ženy zřejmě trestá za tentýž zločin.

V hlavě se jí pomalu začal rodit nápad. Bála se, aby ji neopustila koncentrace, a sáhla po papíru a po

tužce.

Srdce se jí rozbušilo jako o závod.

Když si s těmi slovy chvíli pohraje, určitě na to přijde.

Co může mít společného koupelna v Brommě a malé město v severním Švédsku? To byla Fredričina trpkáslova, když jí Alex telefonicky oznámil nález druhého dítěte. Jenže Alex to přece říkal jinak: Co máspolečného koupelna v Brommě s pohotovostí v Umea?

Samozřejmě. Fredrika tu větu ještě ani nedomyslela do konce, a bylo jí jasné, na co zapomněli. Nešlo anitak o to, že Lilian našli v Umea, ale o to, že to bylo před nemocnicí.

Nesprávně položená otázka rovná se nesprávná odpověď.

Když si Fredrika uvědomila, že Natalie byla nalezena v koupelně, náhle jí přišlo divné, že Lilian leželavenku před nemocnicí. To by znamenalo, že ten, kdo ji tam položil, udělal chybu. A za tu také draze

zaplatil.

Jakmile Fredrika tu skládanku konečně složila, necítila nic kromě úlevy. S těmi místy neměly nic společného děti, nýbrž jejich matky. Proto když ji Alex vyzval, aby našla souvislost mezi koupelnou vBrommě a zavražděným dítětem, byla to špatně položená otázka. Zato mezi koupelnou v Brommě aženou, která v domě dřív žila, byla jasná souvislost. Stejným způsobem musejí hledat souvislost mezi

nemocnicí v Umea a…

Fredrika ani nedokončila myšlenku a natáhla se po telefonu. Aby pochopila, proč vlastně SaraSebastianssonová tehdy zůstala v Umea celé léto, potřebovala mluvit ještě s jedním člověkem.

Byla sobota večer a Peder seděl v práci. Bylo léto a sluníčko se ani neukázalo. Naopak bylo lezavo a zima.Zkrátka a dobře: všechno bylo vzhůru nohama.

Dnešní den byl jako na houpačce. Celý den nemluvil s Ylvou a teď se ho zmocnila úzkost z toho, že ho ani

nepřepadly výčitky svědomí. Dnes ráno si připadal neschopný a neproduktivní, kdežto teď zažíval pocitúspěchu. Pozvat toho profesora byl opravdu šťastný nápad. Především to mělo pozitivní vliv navyšetřování, ale i na Pederovu náladu. Byl sám se sebou spokojený. A nabitý energií.

Auto si našlo cestu zpátky k nemocnici téměř samo. Tentokrát se předem telefonicky neohlásil. Kdybypřišel nevhod, může to zkusit zítra.

Snažil se soucítit s Jelenou Scortzovou, kterou za relativně krátký život potkalo tolik neštěstí. Zároveňvšak bezmezně věřil tomu, čemu se říkalo svobodná vůle. Nesejde na tom, že její život byl jedno velkéneštěstí. I pro krušné dětství přece existuje promlčecí lhůta. Člověk, který propadl šílenství a vraždí děti,neměl v Pederových očích žádnou cenu. To platilo i pro Jelenu Scortzovou. Do paměti se mu vryl jejítemný nenávistný pohled, zatímco mu vysvětlovala, proč si ty ženy zaslouží trest.

Když zdržela Saru Sebastianssonovou ve Flemingsbergu, moc dobře věděla, co dělá, pomyslel si Peder

trpce.

Přesto se při pohledu na Jelenu poněkud obměkčil. Hrubé násilí a surovost se mu vždycky příčily.

Peder vešel do pokoje. U postele právě stála sestřička a pomáhala Jeleně pít brčkem vodu. Když za sebou

uslyšela jeho hlas, trhla sebou.

„Vy jste mě ale polekal,“ zasmála se při pohledu na jeho služební průkaz. Byla to jiná sestřička než minule.

Peder se také usmál. Jelena nehnula ani brvou.

„Rád bych si na chvíli promluvil s Jelenou, pokud by to bylo možné. Byli jsme tu s kolegou už dopoledne.“

Sestra se zamračila.

„No, to nevím…,“ spustila váhavě.

„Jen na chvilku,“ skočil jí do řeči Peder. „A jen jestli bude Jelena souhlasit.“

Sestra se otočila k pacientce.

„Je to v pořádku?“ zeptala se nervózně.

Jelena neodpověděla.

Peder pomalu došel až k její posteli.

„Mám ještě pár dalších otázek,“ dodal tiše. „Ale jen jestli nejste moc unavená.“

Jelena sice dál nic neříkala, dívala se mu však do očí a nezavrtěla hlavou, což si Peder vysvětlil jako němý

souhlas.

„Potřeboval bych vědět, jak dlouho Muže znáte,“ začal.

Jelena pootočila hlavou. Že by snad začala litovat toho, že od něj utekla? Má pocit, že ho zradila? V tom

případě by jim nejspíš neřekla ani slovo.

„Od… Nového… roku,“ zašeptala sotva slyšitelně.

„Od Nového roku,“ přetlumočila sestřička.

Peder horlivě přikývl.

„Jak jste se seznámili? Prosím vás, potřebuju to vědět.“

Prosil. To pro něj nebylo moc typické.

Jeleně začaly po zbitých tvářích pomalu stékat slzy. Peder polkl. Policisté si sice práci nesmějí brát

osobně, ale také nesmějí být chladní a nelidští.

„Na ulici,“ odpověděla Jelena, tentokrát hlasitěji a zřetelně.

Sestra přesto otevřela ústa, aby její slova znovu přetlumočila Pederovi. Ten jí posunkem naznačil, aby

byla zticha.

„Na ulici,“ opakoval tiše. „Byla jste… Byla jste prostitutka?“

Otázky, na které se dalo odpovědět ano nebo ne, byly jednodušší. Stačilo, když Jelena přikývla nebozavrtěla hlavou. Tentokrát přikývla.

Že by byl pravidelným zákazníkem prostitutek? přemýšlel v duchu Peder. Třeba bychom ho mohli najít

podle toho.

Jeleně se najednou začaly klížit oči a sestřička se zatvářila nervózně. Peder vstal. To podstatné se

dozvěděl.

Když se ve dveřích s díky loučil, náhle se zarazil.

„Ještě jednu otázku, Jeleno,“ vzpomněl si.

Pacientka k němu otočila hlavu.

„Má Muž nějak zvláštní ruce? Nemá je zjizvené nebo tak něco?“

Jelena několikrát polkla. Bylo vidět, že trpí velkými bolestmi.

„Po… pá… le… né.“

Peder se zamračil.

„Popá… lené,“ opakovala Jelena, která byla zřejmě na hranici úplného vyčerpání. „Prý se… spá… lil.“

Peder vytřeštil oči. To snad není pravda.

„Spálil?“

Další přikývnutí.

„A opravdu tak jeho ruce vypadají?“

Jelena znovu přikývla.

Peder usilovně přemýšlel. Myšlenky mu vířily hlavou jako splašené.

„Kde…?“ začal. „Jak…?“

Odkašlal si.

„Má popálené dlaně nebo prsty?“

„Prsty.“

„Jsou ty popáleniny staré?“

Jelena unaveně zavrtěla hlavou, kterou jí ovládala horečka.

„Nové,“ zašeptala. „Nové…, když jsme se seznámili.“

Ty vole. Ten chlap myslel fakt úplně na všechno. Peder znovu polkl.

„Jeleno, kdybyste nám chtěla cokoliv říct, můžete nás kdykoliv zavolat. Kdykoliv. Děkuju vám.“

Otočil se, a v tom Jelena něco zašeptala.

Tázavě se na ni podíval.

„Panenka,“ opakovala šeptem Jelena, která už přestala plakat. „Říká mi… Panenka.“

Pederovi připadalo, jako by se pokoušela o úsměv.

Fredrice Bergmanové zavolala nějaká žena a představila se jako doktorka Sonja Lundinová.

Fredrika nejprve nechápala, o koho jde. Její hlas ani jméno jí nebyly nijak povědomé.

„Pracuju jako soudní lékařka v Umea,“ vysvětlila volající. „To já jsem provedla první ohledání těla té

holčičky, co ji našli zavražděnou na parkovišti.“

Fredrika se zastyděla, že si hned nevzpomněla na její jméno. Tuhle část vyšetřování měl však na starosti

Alex.

„Chtěla jsem mluvit s vaším kolegou Alexem Rechtem,“ oznámila jí Sonja Lundinová, jako by jí četlamyšlenky, „ale na sekretariátu mě odkázali na vás, že prý má zrovna nějaký důležitý telefonát. Prý se pomně někdo od vás sháněl kvůli jedné zdravotní kartě.“

Fredrice se rozbušilo srdce.

„To je v pořádku,“ ujistila Sonju Lundinovou. „Volala jsem vám já.“

V duchu děkovala Alexovi, že zrovna nemá čas. Tenhle hovor nebyl určen pro něj.

„Tyhle údaje jsou vlastně důvěrné,“ pokračovala Sonja Lundinová nejistě.

„To je mi samozřejmě známo,“ odvětila rychle Fredrika.

„Vzhledem k závažnosti spáchaného činu a konkrétnosti vašeho dotazu ovšem nevidím důvod, proč bych

vám na něj nemohla odpovědět,“ prohlásila Sonja Lundinová rozhodně.

Fredrika zatajila dech.

„Osoba, na kterou jste se ptala, u nás zdravotní kartu má,“ pokračovala lékařka.

Fredrika zamrkala. Takže její tušení bylo správné.

„Můžete mi sdělit datum?“ zeptala se nejistě. Nevěděla, jestli už nežádá příliš.

Sonja Lundinová chvíli neodpovídala, pak však řekla:

„29. července 1989. Zákrok byl proveden ambulantně, ale o co konkrétně šlo, vám bohužel říct nemůžu,

pokud…“

Fredrika jí skočila do řeči:

„To mi zatím stačí. Moc jste mi pomohla, děkuju.“

Jakmile večerní slunce zašlo za mraky, vypadala obloha téměř podzimně. Copak letos vůbec nebude léto?Alex se opět podíval oknem ven. Tenhle večer mu připadal nějak jiný než obvykle. Napínavý.

Z rozjímání ho vytrhl Peder, který mu bez zaklepání vpadl do kanceláře. Alex se usmál. Zatímco Fredrikasvé objevy dramaticky prezentovala na společných poradách, Peder se musel se vším pochlubit okamžitě.

„Znají se od Nového roku,“ oznámil vítězně a bez vyzvání se posadil na židli pro návštěvy.

„Kdo?“

„Jelena a ten chlap.“

„Jak to víš?“

Peder si trochu poposedl.

„Vždyť jsem ti říkal, že jedu do nemocnice,“ odvětil skoro trucovitě. Protože Alex nereagoval, pokračoval:

„Sbalil ji na ulici. Šlapala chodník.“

Alex si povzdychl a opřel si bradu do dlaně.

„Nebyla ta druhá holka, ta z Jönköpingu, náhodou taky šlapka?“ zeptal se Peder.

Alex se zamračil.

„Myslím, že ne,“ odvětil váhavě. „Ale prý se v takové společnosti pohybovala, takže se s ním nejspíš taky

seznámila na ulici.“ Peder rozhodil rukama.

„Prosím tě. Co by dělala na ulici, kdyby taky nebyla šlapka?“

„Jak to mám sakra vědět?“ utrhl se na něj Alex. „Vím jen to, co nám řekla její babička. Je možné, že si totrošku přikrášlila, ale třeba měla pravdu. O Noře není v policejních záznamech ani zmínka.“ „Jenže jak to spolu všechno souvisí?“ zeptal se Peder. „Proč by se uprostřed toho zmatku najednou sebral

a jel do Jönköpingu zabít svoji bejvalou?“

„Svoji bejvalou, kterou kdysi zasvětil do svých plánů,“ připomněl mu Alex.

„To máš sice pravdu,“ připustil Peder, „ale stejně. K čemu by mu to bylo?“

„To taky nevím. Na to se teď vykašleme. Mluvil jsem s kolegy z Jönköpingu. V Nořině bytě nezajistili ažna ten otisk boty žádné další stopy. Takže jsou ve slepé uličce.“ „Vždyť jsme si jednu chvíli mysleli, že pachatel ví, jak jsme s vyšetřováním daleko,“ začal Peder z jiného

soudku.

„To musela být jen náhoda,“ přerušil ho Alex. „To jsme ještě ani pořádně nevěděli o tom Nořině

telefonátu. Nebo jsme mu aspoň nepřikládali žádný význam.“

Peder se na okamžik odmlčel a pak řekl:

„Nenašli žádné otisky prstů, protože si prsty popálil.“

Alex na něj vytřeštil oči.

„To si děláš legraci?“

Peder zavrtěl hlavou.

„A do prdele,“ ulevil si Alex. „Co je to proboha za magora?“

Peder rychle polkl.

„Co když si ty ženské kupoval?“

Alex se zarazil.

„Kupoval?“

„Vždyť je balil na ulici.“

Alex naklonil hlavu ke straně.

„To není špatná úvaha,“ řekl pomalu. „To vůbec není špatná úvaha. A chlapi, kteří si kupují sex, se, jak

známo, vyskytují ve všech společenských vrstvách.“

„Začnu z tohohle konce,“ rozhodl Peder.

„Tak fajn,“ souhlasil Alex stejně rozhodným tónem a dodal: „A taky si proklepni pachatele souzené za

násilí na ženách. Třeba nevztáhl ruku na někoho poprvé.“

Peder horlivě přikývl a oba umlkli. Ani jeden z nich neměl sílu vstát a pustit se do toho, co bylo potřeba

udělat.

„Prý jí říkal Panenko,“ přerušil ticho Peder.

„Panenko?“ zopakoval Alex.

Všechen smutek je bolestivý.

Smutek po mrtvém dítěti je však nejen bolestivý. Je černý jako noc.

To si Fredrika v duchu připomínala, když vystupovala z auta před domem Sary Sebastianssonové. Potelefonátu s lékařkou z Umea už neměla důvod dál čekat, a proto hned sedla do auta a rozjela se sem.

Napadlo ji, že vzhledem k tomu, že je sobota večer, možná překračuje meze slušnosti, ale vzápětí se

uklidnila, že s ohledem na okolnosti na tom není nic špatného. Ani v nejmenším.

Snažila se potlačit vztek a pochopit Sařino jednání. Nejspíš k němu měla své důvody.

Moc se jí to však nedařilo. Celou dobu jim chyběl důležitý kus skládanky, který jim Sara zatajovala. Nejenže jim tím ztěžovala vyšetřování smrti své dcery, nýbrž navíc i únos a vraždu Natalie Gregersdotterové.

Fredrika zazvonila u dveří a modlila se, aby Saru zastihla doma samotnou. Jinak by musela požádat jejírodiče, aby je nechali promluvit si mezi čtyřma očima. Sara otevřela dveře po druhém zazvonění. Byla takbledá a měla natolik rudé oči, že z Fredriky rázem vyprchal všechen hněv. Ocitla se tváří v tvář realitě:tahle žena právě prožívá nejhorší noční můru svého života. Fredrika nemá právo ji kritizovat.

„Omlouvám se, že jedu takhle bez ohlášení,“ spustila tiše, avšak pevně. „Ale potřebuju s vámi mluvit.“

Sara Sebastianssonová o krok ustoupila, aby Fredrika mohla vejít, a dovedla ji do obývacího pokoje, ve

kterém byly na zemi rozložené matrace. Její rodiče tedy ještě neodjeli. K Fredričině radosti však nebyli na

dohled.

„Jste tu sama?“ zeptala se Fredrika.

Sara zvolna přikývla.

„Rodiče šli nakoupit,“ odpověděla slabým hlasem. „Za chvilku se vrátí.“

Fredrika nenápadně vytáhla z kabelky notýsek.

Vtom se Sara zeptala: „Našli jste ho?“

„Myslíte…,“ začala Fredrika trochu zmateně.

„Myslím Gabriela,“ odvětila Sara.

Fredrika spatřila v jejích očích prudkou nenávist.

„Ne,“ odpověděla. „Ještě ne. Ale bylo po něm vyhlášeno celostátní pátrání a je na něj vydán zatykač.“

Polkla a na okamžik se odmlčela.

„Ale jako podezřelého z Lilianina únosu a vraždy jsme ho už vyloučili. Je prakticky nemožné, že by v tom

měl prsty on.“

Sara věnovala Fredrice dlouhý pohled.

„Já si taky nemyslím, že by zabil naši dceru,“ vysvětlila. „Ale teď jsem se dozvěděla, co měl za svinstvo v

počítači. Chci, abyste ho zavřeli až do konce života.“

Fredriku ani nenapadlo pouštět se do diskuzí ohledně možné délky trestu pro Gabriela Sebastianssona.

Pokud ho tedy vůbec najdou. To však Saře neřekla. Místo toho se ji pokusila trochu utěšit:

„Nic nenasvědčuje tomu, že by Lilian zneužíval.“

Sara upírala prázdný pohled Fredrice přes rameno, ale přestala se ovládat a zvyšujícím se hlasem

rozhořčeně odpověděla:

„To už mi říkali vaši kolegové. Jenže to vůbec nezaručuje, že se jí ten hajzl nikdy nedotkl.“

Poslední slova už křičela tak nahlas, až Fredrika zapochybovala, jestli byl opravdu dobrý nápad jet sem

sama a bez ohlášení. Pak si však řekla, že neměla jinou možnost. Tohle bylo naprosto zásadní.

„Paní Sebastianssonová,“ pronesla pevně. „Musíme si promluvit o tom, co se stalo tenkrát v Umea.“

Sara si otřela slzy stékající po tváři.

„Už jsem vám všechno řekla,“ prohlásila.

„Zajímalo by mě, jestli máte nějaké tušení, proč vrah odložil Lilian zrovna před nemocnicí,“ naléhala

Fredrika.

„To opravdu nevím,“ odvětila Sara se sklopeným pohledem.

„My si totiž myslíme, že si to místo vrah nevybral jen tak náhodou,“ pokračovala Fredrika. „Domníváme

se, že s tou nemocnicí máte něco společného a že to vrah věděl. Proto Lilian odložil právě tam.“

Sara na ni upřela nechápavý pohled.

„Existuje něco, co jste nám ještě neřekla?“ naléhala dál Fredrika. „Něco, co jste považovala za

nepodstatné, o čem jste si říkala, že to pro vyšetřování nemá žádný význam, a proto jste nám to

nepověděla? Něco osobního, o čem se vám třeba nechtělo mluvit?“

Sara sklopila oči a zavrtěla hlavou.

Fredrika zadržela povzdech.

„Paní Sebastianssonová, víme, že máte v nemocnici v Umea zdravotní kartu,“ pronesla pomalu. „A jsme si

jisti, že mezi vaším pobytem v nemocnici a místem nálezu vaší dcery existuje nějaká souvislost.“

„Šla jsem na potrat,“ zašeptala po dlouhé chvíli mlčení Sara.

Fredrika se jí podívala do očí. Přesně to si myslela, jen to potřebovala potvrdit.

„Když jsem se toho roku na jaře rozešla s tím klukem, zjistila jsem, že s ním čekám dítě. Doma jsem to v

žádném případě nemohla říct. Rozhodla jsem se, že si ho nechám vzít v Umea. Nebyl to žádný problém.

Učiteli jsem řekla, že si potřebuju vzít na den volno, protože mám sraz s jedním známým, ale ve

skutečnosti jsem jela do nemocnice.“

Jak vypadá vrchol osamělosti? Tajný potrat k němu nejspíš nemá daleko. Byl tohle důvod, proč byla Sara

tak tvrdě potrestána?

„Je mi opravdu líto, že se musíme takhle šťourat ve vaší minulosti,“ omlouvala se Fredrika, „ale

potřebujeme to vědět kvůli vyšetřování.“

Sara s tichým pláčem přikývla.

„Věděl o tom někdo? Kdokoliv?“

Sara rezolutně zavrtěla hlavou.

„Vůbec nikdo. Neřekla jsem to dokonce ani Marii, která se mnou byla na tom kurzu. Nikdy jsem o tom s

nikým nemluvila, až teď s vámi.“

Fredrice se sevřel žaludek. Jako by se obývací pokoj Sary Sebastianssonové náhle zmenšil.

„Tak proto jste se rozhodla zůstat v Umea déle?“ zeptala se.

„Ano. Nemohla jsem to udělat, dokud tam byla Maria,“ vysvětlila Sara velmi unaveným hlasem.

Pak se ale narovnala.

„Byla bych opravdu nerada, kdyby se o tom dozvěděli moji rodiče,“ dodala rozechvěle.

„Slibuju vám, že se o tom nebudu nikde šířit,“ ujistila ji Fredrika a doufala, že svůj slib nebude muset

porušit.

Pokračovala další otázkou:

„Jste si jistá, že jste to opravdu nikomu neřekla? Nemohl to někdo tušit?“

Sara zavrtěla hlavou.

„Nikomu jsem nic neřekla,“ prohlásila rezolutně. „Vůbec nikomu.“

Někdo to ale přece jen věděl, uvažovala Fredrika. Nějaký zlý člověk.

Pak se bez rozmýšlení předklonila a položila Saře Sebastianssonové ruku na rameno. Udělala přesně to,

co se jí vždycky příčilo.

Ellen Lindová šla toho dne domů dřív než ostatní, rozhodně však kvůli tomu neměla špatné svědomí. Jakoasistentka stejně nehrála při vyšetřování klíčovou roli.

Celé dětství byla Ellen neviditelné dítě. Celý život ji zastiňovali její krásní a úspěšní rodiče a ona dobřevěděla, že na rozdíl od obou starších sourozenců je neplánované dítě. Bratr i sestra zdědili jména pojiných členech rodiny, ona ne.

Pocit vyloučení v ní proto zakořenil a zůstal. Ellen si občas připadala, jako by do své rodiny ani nepatřila.Dokonce ani nebyla rodičům a sourozencům podobná. Měla úplně jinou stavbu těla a méně ušlechtilérysy. Oba její sourozenci byli vysocí, hezcí a na rozdíl od ní působili už v mládí světácky a sebejistě.

S tím vším se však Ellen dávno vyrovnala. Teď, když už byla dospělá a měla vlastní děti, přistupovala kesvým rodičům a sourozencům spíš jako ke vzdáleným příbuzným.

Samotu, kterou pociťovala v práci, si proto nebrala nijak k srdci. Byla zvyklá být vždycky na okraji,nezapadat do kolektivu. Několikrát se o tom dokonce důvěrně bavily s Fredrikou, ale kamarádky se z nichnestaly, což bylo Ellen trochu líto, protože byla přesvědčená o tom, že mají hodně společného.

Když šla Ellen tu sobotu večer domů, myslela na něco úplně jiného. Na Carla a na děti. Ale na Carla oněco víc.

Byla nervózní, že jí včera ani dnes neodpověděl na textovou zprávu. A taky jí nebral telefon. Dokonceneměl ani zapnutou hlasovou schránku. Ozval se jen monotónní, trhaný počítačový hlas: Volaný účastníkje dočasně nedostupný, opakujte volání později.

Jako by se po něm slehla zem.

Ellen se snažila zaplašit černé myšlenky. Naposledy jim přece spolu bylo tak dobře. Věděla, že co se týčevztahů, je po nevydařeném manželství poněkud přecitlivělá a paranoidní. A méně přitažlivou vlastnostmůže žena jen sotva mít. Ellen pocítila náhlý tlak na prsou, jako by ji někdo svíral. Několikrát se zhlubokanadechla a vydechla, až sevření povolilo. O chvíli později ji však pro změnu rozbolelo břicho.

Věděla, že si počíná směšně. Pro to, že se Carl neozývá, určitě existuje nějaké logické vysvětlení. Bylonaivní si představovat, že jí její milenec bude k dipozici, kdykoli se jí zachce.

Pokusila se zasmát.

Tentokrát do toho opravdu spadla až po uši. Poprvé v životě byla skutečně zamilovaná.

Lékařce, která měla na starosti pitvu Natalie Gregersdotterové, se konečně podařilo dovolat se Alexovi.

Stručně mu sdělila, že vrah postupoval v podstatě téměř stejně jako v případě Lilian Sebastianssonové.Příčinou smrti byla inzulínová injekce vpíchnutá do týlní fontanely. Na tělíčku se nenašly žádné otiskyprstů ani stopy DNA.

Na rozdíl od těla Lilian Sebastianssonové však ani stopy mastku.

„To je zvláštní,“ přemýšlela nahlas lékařka. „Že by pachatel už nepovažoval za nutné brát si rukavice?“

„Na tom není nic divného,“ odvětil stručně Alex. „Pachatel si s otisky prstů nemusí dělat starosti. Rukavice

potřebovala jen jeho pomocnice, která už u druhé vraždy nebyla.“

„Jak to myslíte, že si nemusí dělat starosti s otisky prstů?“ zeptala se lékařka nechápavě.

„Vrah si schválně spálil bříška prstů, abychom ho nemohli identifikovat prostřednictvím otisků.“

„To tedy nechápu,“ zašeptala lékařka.

Alex se zeptal, jestli má ještě nějaké informace.

Na druhé straně sluchátka se rozhostilo ticho. Doktorka zřejmě přemýšlela.

„Ne, jinak nic,“ pronesla po chvíli. „Ačkoli počkejte, vlastně ano.“

Alex čekal.

„V těle dítěte jsme nenašli žádné stopy léků na uklidnění jako v těle Lilian Sebastianssonové.“

Alex se zamyslel.

„Tu holčičku vzal z kočárku, když spala,“ přemítal nahlas. „Nejspíš ji nepotřeboval uklidňovat.“

„To máte asi pravdu,“ přitakala lékařka a dodala:

„To je všechno, co vám k tomu můžu říct. Kromě té smrtící injekce neměla na těle žádné jiné stopy násilí.

Žádné čerstvé ani starší modřiny nebo jizvy.“

„Jizvy?“ opakoval Alex a zachmuřil se.

V duchu si představil, jak lékařka na druhé straně zrudla.

„Nejsou rodiče jako rodiče. Jeden nikdy neví. Raději jsem ji prohlédla důkladně.“

Alex se smutně pousmál.

„To máte bohužel pravdu.“

Alexe v prvních letech práce u policie překvapovalo, jak často je třeba vraha hledat v bezprostředníblízkosti oběti. Teprve po několika letech mu došlo, proč tomu tak je. Že se člověk v afektu přestaneovládat a udeří svého blízkého, to ještě chápal. Nebylo mu ovšem jasné, jak může někdo chladnokrevněvraždit. Kromě toho měl pocit, že lidé mívají k vraždě často ten nejbizarnější motiv.

„Svět se dočista zbláznil,“ pošeptal Alex jednoho večera před usnutím brzy po svatbě své ženě.

Ta se mu v tu chvíli rozhodla sdělit, že čekají první dítě. Ona zpráva však na jeho názoru, že se světzbláznil, nic nezměnila.

Ať se sebevíc snažil vybavit si nějaký podobný případ uneseného dítěte, ať si jakkoliv přál, aby tenhlepřípad skončil tak, aby si na něj nikdo nikdy nevzpomněl, věděl, že je výjimečný a že na něj nikdy

nezapomene.

Pohlédl na hodinky. Váhal, jak dlouho mají dnes ještě pokračovat. Přece tu nemůžou prosedět celou noc.

Musejí šetřit síly na zítřek.

Lékařka v telefonu si diskrétně odkašlala a vytrhla Alexe ze zamyšlení. Studem se začervenal.

„Omlouvám se,“ řekl rychle. „Promiňte, co jste říkala?“

Soudní lékařka chvíli váhala.

„Jen jsem přemýšlela o tom, proč vrah těm dětem píchal injekci do hlavy,“ prohodila nakonec.

„A dál?“ Další váhání.

„Nevím, možná se pletu a s případem to nemá nic společného, ale… v některých zemích to dřív býval

legální způsob pozdní interrupce.“

„Prosím?“ Alex povytáhl obočí.

„Je to tak, jak říkám,“ prohlásila lékařka o něco jistějším hlasem.

Protože Alex nereagoval, pokračovala:

„Dělalo se to tak v zemích, kde byla povolena pozdní interrupce. Vlastně se jednalo spíš o porod než o

potrat. Jen co se objevila hlavička dítěte, vpíchli mu do hlavy injekci, takže dítě se oficiálně narodilo už

mrtvé.“

„Panebože,“ ulevil si Alex.

„Opravdu se to tak dřív dělalo,“ uzavřela téma doktorka. „Ale jak říkám, třeba to s vaším případem nemá

nic společného.“

Alexovi vířily hlavou myšlenky jako o závod.

„To neříkejte,“ poznamenal.

S novou dávkou energie se vrátil k materiálům, které měl rozložené před sebou na stole.

Když k nim mluvil ten americký psycholog, panovala ve Lví kouli doslova magická atmosféra. Alex už se

dlouho nesetkal s nikým, kdo by tak významně přispěl k vyřešení případu. Vždyť jim v podstatě ukázal,jakým směrem se mají dál ubírat.

Alex vytáhl zprávu od kolegů, kteří navštívili byt Jeleny Scortzové. Přesvědčit státního zástupce, aby jimdal povolení k domovní prohlídce, byl opravdový oříšek. Podle něj totiž Jelena neřekla policii niczásadního, co by nasvědčovalo tomu, že se podílela na vraždě Lilian Sebastianssonové. Teprve když Alexstátnímu zástupci náležitě zdůraznil, že přiznala, že se u ní v bytě zdržoval muž, kterého pokládají zahlavního podezřelého, nakonec jim povolení vydal.

Bylo to však přesně, jak předpověděl onen americký psycholog: ohledání bytu jim při identifikaci vrahanijak nepomohlo. Technici samozřejmě našli bezpočet otisků prstů, ale téměř všechny patřily podlepolicejního registru Jeleně. Její otisky byly uloženy v databázi od té doby, kdy byla před několika letyzatčena a obviněna z krádeže a překupnictví kradeného zboží.

Z ostatních nalezených otisků se žádný neshodoval se záznamy v databázi. A vrah jim žádné otisky

nezanechal.

Při pohledu na fotografie Jeleniny ložnice se Alexovi zvedl žaludek. Všude byla zaschlá krev. Na peřinách,na stěnách, na podlaze.

Policisté, kteří byt prohledali, v něm nenašli jediný typicky mužský předmět. V koupelně ležel jen jedenkartáček na zuby. Alex si byl téměř stoprocentně jistý, že na něm najdou pouze Jeleninu DNA. Nenašli ani žádné mužské oblečení.

Celkem zajímavé byly vlastně jen dva nálezy. Jednak pár vlasů, které se našly na podlaze v koupelně akteré by možná při troše štěstí mohly patřit Lilian Sebastianssonové. V tom případě by měli po starostech,

jak Jeleně dokázat podíl na první vraždě. Druhým zajímavým nálezem byly pánské boty značky Eccovelikosti 46, které stály úhledně vyrovnané v předsíni.

Alexovi to nejdřív nešlo do hlavy. Jak se mohl člověk s takovou inteligencí a smyslem pro strategiidopustit tak začátečnické chyby?

Vzápětí mu ovšem došlo, že na tu otázku existuje jen jedna odpověď, a tep mu okamžitě vyskočil do

povážlivé výšky.

No jistě. Samozřejmě. Vrah se do bytu vrátil až potom, co Jelenu tak surově zbil. Zjistil, že je pryč, avzhledem k tomu, že její fotografie byly plné noviny, nebylo těžké si domyslet, že si ji policie dříve nebopozději spojí s vraždami.

„Sakra,“ zaklel Alex a praštil pěstí do stolu. Znovu se zadíval na fotografii bot značky Ecco, které jako byse mu vysmívaly. Z té neskutečné drzosti se mu téměř podlomila kolena.

Vrah věděl, že se nám dříve nebo později podaří Jelenu identifikovat, a tudíž zjistit, kde bydlí, přemítal

Alex. Ty zatracené boty nám tam nechal jako pozdrav.

Bylo bezmála půl osmé a Fredrika Bergmanová uvažovala, jestli má k Magdaleně Gregersdotterové zajetještě dnes nebo jestli má raději počkat do zítřka. Nakonec se rozhodla zajet nejdřív zpátky na stanici a

poradit se o tom s Alexem.

Cestou v autě byla celá na trní, sotva dokázala klidně sedět. Z reproduktorů autorádia se na ni valilahlasitá hudba. Labutí jezero. Na vteřinu se ocitla zpátky před Neštěstím. Hudba jí dávala pocit, že žije.

Vzpomněla si na slova své matky:

Hraj vždycky tak, aby se na to dalo tančit. Vždycky si představuj Neviditelného tanečníka.

Fredrice se skoro zdálo, jako by jí teď onen Neviditelný tanečník tančil v rytmu Labutího jezera na kapotěauta. Po dlouhé době měla zase pocit, že žije. Ten pocit byl nepopsatelný a neuvěřitelně krásný.

Zaparkovala před služebnou a v jakési euforii poslala Spencerovi textovou zprávu a poděkovala mu zakrásnou noc. Měla chuť napsat mu něco láskyplnějšího, ale jako obvykle v ní nakonec zvítězil rozum avyznání lásky se nekonalo. To však nic neměnilo na jejím pocitu. Pocitu, že se něco změnilo.

Poslední dobou jsme trochu překročili pravidla. Vídali jsme se teď častěji a začali jsme si navzájem říkat,jak moc jeden pro druhého vlastně znamenáme.

Fredrika otevřela dveře své kanceláře, aby si tam rychle odložila kabelku. Na stanici bylo stále ještě dostlidí. V policejním světě se úspěch měří na metry čtvereční. Proslýchalo se, že Státní bezpečnostní službamá v plánu přesídlit do zbrusu nové budovy s prostornými open space kancelářemi. Při představě, sjakým odporem by se takové opatření setkalo u nich na oddělení, se Fredrika musela zasmát. Úplněslyšela pobouřené volání svého kolegy Hakana:

„Do open space? Já, který jsem dvaadvacet let čekal na větší kancelář?“

Fredrika byla opravdu v nevídaně dobré náladě. Když ale o pár vteřin později stála na prahu Alexovykanceláře, všechna radost a energie jako by z ní náhle vyprchala.

„Stalo se něco?“ zeptala se bezmyšlenkovitě, jakmile spatřila Alexův mrzutý výraz.

Hned svých slov zalitovala. Dvě zavražděné děti během jednoho týdne. V tom kontextu působila její

otázka přinejmenším trapně.

Alex si však na na rozdíl od Fredriky na slovíčkaření příliš nepotrpěl.

„Tak co ten tvůj bleskový výjezd? Zjistilas něco?“ zeptal se.

Fredrika ho za posledních pár dní několikrát příjemně překvapila, což zvýšilo jeho očekávání.

„Myslím, že už vím, čím se ty ženy provinily. Za co je trestá,“ odpověděla.

Alex povytáhl obočí.

„Já mám taky jednu teorii,“ usmál se. „Tak schválně, jestli se shodneme.“

Peder začal prověřovat muže souzené za násilí na ženách a propuštěné koncem loňského roku. Bylo jichale tolik, že si musel stanovit věkovou hranici. Zaměřil se proto jen na muže od čtyřiceti do padesáti let.

Většina z nich dostala jen hodně krátký trest. Jenže Nora se přece s Mužem seznámila před sedmi lety. Cov tom případě celou tu dobu dělal? Týral snad víc žen, o kterých nevědí? Nebo ještě hůř: zemřelo snadza podobných okolností víc dětí? Pedera se při tom pomyšlení zmocnila panika. Proč je to nenapadlo dřív?Proč automaticky předpokládali, že Lilian byla jeho první obětí?

Pak se trochu uklidnil. Kdyby byl v celém Švédsku jeden jediný policista, který za posledních dvacet let

pracoval na podobném případu, určitě by se jim ozval. Existovala také ještě jedna možnost, a sice ta, žese vrah o podobný čin už v minulosti pokusil, avšak neúspěšně. Třeba nějaké dítě unesl, ale nakonec ho

nezavraždil.

Peder bezmocně zavrtěl hlavou. Musejí zúžit okruh pátrání. Rozhodnout, kterou stopu prověří jako první.Poznamenal si, jaké varianty už vyloučil. „Člověk si musí jasně stanovit priority,“ poradila by mu Fredrika.

Rozhodl se, že požádá Alexe, aby varianty, které prozatím odsunul na vedlejší kolej, prověřil některý zjeho kolegů.

Prohlížel si seznam odsouzených. Obsahoval příliš mnoho jmen a příliš krátké tresty. Alespoň pokudvycházel z toho, na čem se shodli na poslední poradě:

1.

Že vrah nebyl v mezidobí mezi vztahem s Norou a Jelenou aktivní.

2.

Jeho jméno se pravděpodobně nachází v policejním registru pachatelů, protože byl možná v minulostisouzen za násilnou trestnou činnost a pár let si odseděl.

3.

Je to nejspíš úplný blázen.

4.

Možná si kupuje sex.

Jestliže Peder uváží všechna tato fakta, měl by se jeho seznam podstatně zkrátit. Ale jak ty informace

roztřídit?

Horečně bušil prsty do klávesnice.

Policejní registr mu to právě neusnadňoval.

S první verzí seznamu mu pomohla Ellen. Ta už ale bohužel odešla. Možná by mu také neškodilo jít se

vyspat. Při tom pomyšlení se ho zmocnila úzkost. Neměl nejmenší chuť jít domů, kde mu všechno

připomínalo zpackané manželství. Stýskalo se mu po dětech, ale jejich matky měl plné zuby.

„Co mám ksakru dělat?“ zašeptal Peder. Pia Nordhová se mu od chvíle, kdy odešel z jejího bytu, neozvala,

za což jí byl velmi vděčný. Styděl se za to, jak se k ní onoho rána choval. A taky měl příšerný pocit, že od

té doby uplynulo několik let, ačkoli se ve skutečnosti jednalo jen o pár dní.

Stále dokola si pročítal vlastnoručně napsané poznámky. Otevřel skříň s papíry a vytáhl náčrtek časové

osy o pohybu Gabriela Sebastianssona v den únosu jeho dcery, který vytvořili s Fredrikou.

Ze zásuvky vytáhl čistý papír a začal kreslit další časovou osu.

Jde to nějak moc rychle, přemítal. Šílenou rychlostí se na nás valí závratné množství informací, které

nestíháme vstřebat. Proto nám pořád unikají důležité maličkosti.

Rodiče Magdaleny Gregersdotterové prodali vilu v Brommě před více než patnácti lety. Pokud Nataliina

vražda nějak souvisí s domem Magdaleniných rodičů, musel vrah Magdalenu znát ještě předtím, než její

rodiče dům prodali.

To znamená, že se vrah nejdřív zdržoval ve Stockholmu. Nějakým neznámým způsobem se dozvěděl o

jakémsi Magdalenině prohřešku, za který ji teď trestá. Potom se, ať už dočasně, nebo nastálo,

přestěhoval do Umea, kde se seznámil se Sarou Sebastianssonou a s Norou, která je teď po smrti.

Peder chvíli zvažoval všechna pro a proti, ale nakonec se rozhodl, že seznam možných pachatelů ještě

více zúží. Muž, kterého hledají, se nejspíš dopustil zločinu, za který si pak odseděl nějaký čas v Umea

nebo někde poblíž.

Nakonec si Peder poznamenal ještě něco.

Co jestli nebyl odsouzen k vězení, nýbrž k ochranné léčbě? Vždyť to je evidentně blázen.

Z myšlenek ho vytrhlo zaklepání na dveře. Byl to Alex.

„Můžeš přijít na chvilku do Lví koule, než se všichni rozprchneme domů?“

„Jasně,“ přikývl Peder a ještě rychle odeslal Ellen e-mail.

Na odpověď holt bude muset počkat do zítřka.

„Potrat?“ vyhrkl Peder překvapeně.

„Jo,“ přikývla Fredrika.

Peder na ni vytřeštil unavené oči.

„A Magdalena Gregersdotterová byla taky na potratu? Ten psycholog přece říkal, že se ty ženy

pravděpodobně dopustily stejného zločinu.“

Fredrika horlivě přikývla.

„Já vím. Ale ještě jsem si s Magdalenou nestihla promluvit. Udělám to hned zítra dopoledne.“

„Že by to byl ten doktor, který potrat provedl?“ zeptal se Peder zamyšleně.

„Nesmíme předbíhat událostem,“ zarazil ho se zdviženou rukou Alex. „Nejdřív si musíme být jistí, jestli

byla Magdalena Gregersdotterová opravdu na potratu. A pokud ano, zbývá nám zjistit, proč vrah dítě

položil zrovna do koupelny domu, kde v té době bydlela.“

„Dřív si přece ženské prováděly potrat samy,“ začal Peder, ale Fredrika s Alexem ho dvojhlasně zarazili.

„Taky si musíme položit otázku, proč jsme se to nedozvěděli dřív,“ dodal Alex věcně.

„Právě proto, jak jsi to teď formuloval,“ odpověděla mu směle Fredrika.

Oba kolegové jí věnovali nechápavý pohled.

„Řekl jsi: Proč jsme se to nedozvěděli dřív?“ vysvětlila Fredrika. Kdybychom se nespoléhali na to, co nám

kdo sám od sebe řekne, ale sami jsme kladli otázky, třeba bychom byli moudřejší.“

Alex s Pederem si vyměnili letmý pohled a úsměv.

„Nebo myslíte, že ne?“ znejistěla Fredrika.

Alex se poprvé po několika dnech nahlas zasmál.

„Na tom, co říkáš, určitě něco je,“ přikývl.

Fredrika se začervenala.

„Sara Sebastianssonová nechtěla o tom potratu s nikým mluvit a my jsme se mylně domnívali, že kdyby

měla k nemocnici v Umea nějaký bližší vztah, pochopitelně by nám to řekla,“ poznamenal Alex a opět

zvážněl. „To byla chyba. Měli jsme být už od začátku tvrdší a přitlačit na ni, nebrat na ni takové ohledy.“

Po těch slovech si Alex sesbíral papíry.

„Pokračování zítra,“ prohlásil. „Už je pozdě a dneska jsme odvedli kus práce. Pořádný kus práce.“

„Právě proto se mi nechce jít domů,“ namítl Peder.

„To chápu, ale všichni si potřebujeme odpočinout,“ prohlásil Alex velitelským tónem. „Uvidíme se zítra

ráno. Všem jsem oznámil, že zítra se normálně pracuje, přestože je neděle. Volno si prostě vezmeme

jindy.“

Fredrika se podívala z okna na šedou, zamračenou oblohu. „Třeba až přijde léto,“ utrousila suše.

Poslední den

Ellen Lindová přišla tu neděli do práce jako první. Vždycky chodila první a první také odcházela. Tak jí to

vyhovovalo.

Než jí naběhl počítač, poslala dceři textovou zprávu. Snad stokrát se včera dětí ptala, jestli jim opravdunevadí, že zůstanou samy doma, a ony ji stokrát ujišťovaly, že vůbec ne.

Otevřela e-mailovou schránku a jako první na ni vyskočil Pederův vzkaz. Panebože. Co si ten chlap myslí?Jak si sakra představuje, že tohle všechno vytáhne z databáze? Zřejmě mu pořád ještě nedošlo, že tohle

není americký detektivní seriál, ale realita.

Ellen si nakonec řekla, že to přece jen zkusí. Obrátila se tedy s žádostí o pomoc na svou kontaktní osobu ze státní kriminálky, nedočkala se však zrovna nadšené reakce.

„To si snad děláte legraci, že mám kvůli vám jít v neděli do práce,“ postěžovala si její kolegyně.

Ellen tu námitku nechala bez komentáře. Situace byla opravdu náročná pro všechny zúčastněné, Ellenovšem musela přiznat, že jí to připadá docela napínavé.

Zato ji frustrovalo, že se jí pořád ještě neozval Carl. Celou noc si nechala zapnutý telefon a doufala, že osobě dá vědět, ale nenapsal jí ani řádek. Jelikož Ellen neměla nejmenší důvod pochybovat o jeho lásce,usoudila, že se mu muselo něco stát. Pokud se do večera neohlásí, začne obvolávat okolní nemocnice.

Něco jí na tom ale nehrálo. Pomalu v ní začínaly hlodat pochyby. Snažila se je zaplašit, avšak marně.

Celá nervózní došla k faxu a vyzvedla si vzkazy, které přišly během noci. Byl tu celý štos papírů znemocnice v Umea. Ellen si je zběžně prohlédla a zamračila se. Šlo o zdravotní kartu jakési SaryLagerasové. Navrch ležel stručný vzkaz pro Fredriku: Na základě telefonického svolení Sary

Sebastianssonové vám posílám její zdravotní dokumentaci. S pozdravem, Sonja Lundinová.

Ellen rázem zbystřila.

Že by včera večer o něco důležitého přišla?

Fredrika Bergmanová se v neděli ráno probudila a připadalo jí, že má hlavu z olova. Unaveně se natáhlapo budíku. Měl zvonit až za deset minut. Zabořila hlavu tak hluboko do polštáře, jak to jen šlo.Potřebovala by ještě spát.

Když o hodinu později odcházela z domova, uvědomila si, že zatím nevěnovala žádnou pozornost vzkazuna záznamníku z Centra pro adopci. Nebo alespoň ne dostatečnou pozornost. V duchu se vymlouvala, žeje to příliš velké rozhodnutí na to, aby ho udělala teď, když řeší tak závažný a náročný případ.

Teď se potřebuje soustředit především na práci. Ani nejela na stanici, nýbrž rovnou k MagdaleněGregersdotterové. Jen jí cestou zavolala, aby nepřijela úplně bez ohlášení. Zdůraznila, že s ní potřebujemluvit mezi čtyřma očima.

Dveře jí otevřela vysoká bruneta.

„Vy jste Magdalena?“ zeptala se Fredrika nejistě a uvědomila si, že vlastně vůbec neví, jak matkazavražděné Natalie vypadá.

„Ne,“ zavrtěla hlavou žena a podala jí studenou ruku. „Já jsem Ester, Magdalenina sestra.“

Dovedla Fredriku do obývacího pokoje.

Pořádek a řád, pomyslela si Fredrika. V téhle rodině zřejmě nepořádek nemá místo. To jí bylo sympatické.

Zůstala stát sama uprostřed obývacího pokoje. Za tu dobu, co pracuje u policie, už byla doma u tolikacizích lidí, že to ani nedokázala spočítat. Její funkce jí dodávala nevídanou důvěryhodnost.

Vtom do místnosti vešla Magdalena Gregersdotterová a vrátila ji zpátky do reality.

Fredrika si hned všimla, že se jedná o úplně jiný typ ženy, než byla Sara Sebastianssonová. MagdalenaGregersdotterová by si určitě nikdy nenalakovala nehty na modro. Její držení těla a charisma svědčilo otom, že prochází z úplně jiné rodiny a má úplně jiné zkušenosti než Sara. Fredrika si nedovedlapředstavit, že by si mohla sama v koupelně přivodit potrat.

„Mohly bychom se posadit?“ navrhla vlídně.

Nebo se alespoň o vlídný tón pokusila. Moc dobře věděla, jak tvrdě a komisně někdy působí.

Posadily se. Magdalena na okraj pohovky a Fredrika do obřího pestrobarevného křesla, které

kontrastovalo s bíle vymalovanými stěnami. Fredrika si nebyla jistá, jestli se jí líbí, nebo jí připadá ohavné.

„Zjistili jste něco?“ zeptala se Magdalena Gregersdotterová a upřela na Fredriku prosebný pohled.

„Našli jste někoho?“

Někdo. To magické slovo, které pronásleduje každého policistu. Někoho najít. Někoho dopadnout. Někoho

usvědčit.

„Zatím jsme nikoho konkrétního neidentifikovali, ale máme jednu teorii, která se jeví hodně nadějně,“

odvětila Fredrika pomalu.

Magdalena několikrát přikývla.

„Proto jsem taky přišla,“ pokračovala Fredrika, které Magdalenina otázka tak trochu nahrála. „Vlastně

potřebuju vědět jenom jednu věc.“ Její oči se setkaly se skelnýma očima Magdaleny Gregersdotterové.

Fredrika se odmlčela, aby se ujistila, že ji Magdalena opravdu poslouchá.

„Je to dost osobní a možná ne úplně vhodná otázka, ale…“

„Povím vám cokoliv,“ skočila jí do řeči Magdalena Gregersdotterová. „Klidně se ptejte.“

„Dobře,“ přikývla s úlevou Fredrika a zhluboka se nadechla.

„Zajímalo by mě, jestli jste někdy byla na potratu.“

Magdalena na ni vytřeštila oči.

„Na potratu?“ zopakovala.

Fredrika přikývla.

Magdalena neuhnula pohledem.

„Ano,“ odvětila zastřeným hlasem. „Ale to už je dávno. Skoro dvacet let.“

Fredrika napjatě čekala na pokračování.

„Bylo to těsně po maturitě. Chodila jsem tehdy s mužem, který byl o patnáct let starší. Byl ženatý, slíbil

mi, že se kvůli mně rozvede.“

Magdalena se hořce zasmála.

„Jistěže se nakonec nerozvedl. Když se dozvěděl, že jsem těhotná, úplně zpanikařil. Řval na mě, že si to

musím nechat vzít.“

Magdalena zavrtěla hlavou.

„Nemusel mě prosit dvakrát. Samozřejmě jsem šla na potrat. A pak už jsem ho nikdy neviděla.“

„V jaké jste byla nemocnici?“ zeptala se Fredrika.

„V Södersjukhuset. Ale protože jsem to zjistila hned na začátku těhotenství, musela jsem si na zákrok pár

týdnů počkat.“

Magdaleně Gregersdotterové se opět zakalily oči.

„Ten potrat se jim nepovedl, jenže nikdo si toho nevšiml. Poslali mě domů, ačkoli plod neodešel. Několik

dní nato se mi udělalo hrozně špatně a potratila jsem. Tělo potrat samo dokončilo, prostě plod samovolněvypudilo. Myslím, že proto už se mi pak nikdy nepodařilo otěhotnět. Jsem neplodná. Kvůli infekci, kterou

jsem potom dostala.“

Magdalena Gregersdotterová se odmlčela. Fredrika polkla a přemýšlela, jak by měla formulovat poslední

otázku.

„Kde k tomu potratu došlo?“ zeptala se nakonec tiše.

Magdalena nechápavě svraštila obočí.

„Kde jste o to dítě přišla?“ zašeptala Fredrika.

Magdalenin obličej se náhle stáhl do křečovité grimasy a musela si dát ruku před ústa, aby potlačilavýkřik.

„V koupelně u rodičů. Přesně tam, kam ten hajzl položil Natalii,“ vyrazila ze sebe s pláčem.

Peder Rydh se v neděli probudil s mizernou náladou. Trochu mu ji spravil jen Jimmy, kterému zavolal

cestou do práce.

„Tak co bude s tím dortem, Peddo?“ zeptal se radostně.

„Brzo se dočkáš,“ usmál se Peder. „Možná už zítra.“ Jestli bude co slavit, dodal v duchu.

Po příchodu do práce však zjistil, že Ellen se ještě nepodařilo získat výpis z registru, o který ji požádal, což

mu náladu zase zkazilo.

„To prostě nejde tak rychle, Pedere, měj prosím tě trochu strpení,“ prosila ho Ellen. Na poslední větu bylsice doslova alergický, ale s Ellen vždycky vycházel po dobrém a nechtěl to pokazit, takže se raději vrátil k

sobě do kanceláře, aby neřekl nic, čeho by pak mohl litovat.

Dnešní noc mu neposkytla ani zdaleka takový klid na duši jako ta včerejší. Poprvé v životě spal vobývacím pokoji na gauči. Večer ho dokonce napadlo, že by mohl zajet přespat do chráněného bydlení k

Jimmymu, avšak nakonec usoudil, že by ho tím jen zmátl a rozrušil.

Dobře věděl, že když je nevyspalý, chová se občas iracionálně, a raději proto ráno nepromluvil s Ylvou ani

slovo.

Vypil dva pořádné hrnky kávy, sedl si k počítači a pokusil se o několik namátkových operací v policejnímregistru, brzy však zjistil, že jsou neproveditelné. Jeho přístup k datům byl hodně omezený a k některýmúdajům se dokonce nedostal vůbec.

Otevřel skříň s dokumenty a vyndal všechny papíry týkající se jejich případu. V duchu si opakoval stejnéotázky jako posledních pár dní všichni jeho kolegové: Co víme? Co nevíme? A co musíme k vyřešenítohohle případu nutně zjistit?

Nejspíš už vědí, za co vrah ty ženy trestá. Za to, že šly na potrat. To by odpovídalo Nořiným slovům:„Žena, která nemiluje všechny děti stejně, by neměla mít žádné.“ Peder si ta slova nejprve vykládal přílišvěrně, domníval se, že vrah chce potrestat všechny ženy, které doslova nemilují všechny děti stejně,jenomže teď už věděl, že to byla mylná představa.

Pořád jim však nebylo jasné, podle čeho si své oběti vybírá. Ve Švédsku přece musí být spousta žen,které šly v mládí na potrat, a později si pořídily děti. Že by vrah byl otcem těch prokletých dětí? To se munezdálo pravděpodobné. Musel to být někdo, kdo v životě těch žen nehrál nijak důležitou roli. Třeba jejich

lékař. Ale také na ně mohl přijít zpětně, třeba s pomocí starých zdravotních záznamů nebo tak nějak. Vtom případě je ani nemusel znát osobně.

Peder si povzdychl. Z toho nepřeberného množství možností se mu zatočila hlava.

Znovu se vrátil ke svým poznámkám.

Několik věcí nasvědčovalo tomu, že člověk, kterého hledají, má možná nějaký vztah k nemocničnímuprostředí. Jednak kvůli mastku z nemocničních rukavic na těle Lilian a jednak kvůli lékům. Kvůli těmzklidňujícím i smrtícím.

Peder dostal nápad. Léky nebyly nijak neobvyklé. Určitě je mají v každé nemocnici po celém Švédsku.Ovšem ne všechny nemocnice mají zaměstnance, kteří byli v minulosti souzeni za těžké ublížení na zdraví.Kontrolují nemocnice takové věci při náboru nových lidí? A pokud ano, mohl se ten člověk o práci

ucházet pod falešným jménem?

O tom Peder pochyboval. Nemocnice přece musejí mít o svých zaměstnancích dobrý přehled. Pokud sitedy ten chlap nezměnil jméno legálně na matrice.

Peder měl ze všech těch informací a nápadů v hlavě zmatek. Stále dokola si opakoval větu: „To se přecemusí dát zjistit.“ Upnul se k té větě jako k nějaké mantře, záchranné bóji. Někde tam venku se potuluje

muž, kterého hledají. Zbývá ho jen najít…

Peder neměl tušení, jak dlouho takhle seděl zabrán do myšlenek, když mu zazvonil telefon a Fredrika mupotvrdila to, co už tušili. A sice že Magdalena Gregersdotterová před mnoha lety také prodělala potrat.Souvislost jejího potratu s koupelnou v Brommě Pederovi připadala tragická a zároveň fascinující.

O půl hodiny později vešla do jeho kanceláře Fredrika. Vypadala dnes úplně jinak než obvykle. Na soběměla džíny, obyčejné tílko a přes něj manšestrové sako. Vlasy měla stažené do jednoduchého culíku askoro nebyla nalíčená. Peder si pomyslel, že jí to takhle opravdu sluší.

„Máš chvilku?“ zeptala se.

„Jasně,“ přikývl Peder.

Fredrika se posadila. V ruce držela stoh papírů.

„Tady mám zdravotní karty obou matek. Poslali mi je faxem z nemocnice. Jsou tam záznamy o těch

potratech.“

Peder rázem ožil.

„Ty myslíš, že vrah pracuje v nemocnici?“

„Myslím, že jeho práce má nebo aspoň měla se zdravotnictvím něco společného,“ odvětila Fredrikaopatrně. „A řekla bych, že tak se k těm ženám dostal. Nemusel se s nimi nutně setkat osobně, ačkolistejně mi to připadá pravděpodobnější. A taky myslím, že si na něj nepamatují, protože při tom zákrokunehrál důležitou roli.“

„Muž na okraji,“ zamumlal Peder.

„Přesně tak,“ přikývla Fredrika.

Hodila polovinu papírů před Pedera na stůl.

„Pomůžeš mi s tím, než dostaneš ty papíry od Ellen? Třeba nám to tak půjde rychleji.“

Ellen připadalo, že je v kanceláři čím dál větší horko. Cítila, jak její deodorant přestává účinkovat a jak sezačíná potit. Tak to bylo vždycky, když byla nervózní.

Proč se Carl neozývá? A proč si řekla, že počká až do večera, a teprve potom začne obvolávat nemocnice?Večer jí připadal neuvěřitelně daleko.

Strachy se jí skoro chtělo brečet. Co se vlastně stalo? Letmo se dotkla kytice, kterou jí Carl před pár dnyposlal. Cítila se plná lásky, kterou mu chtěla dát. Proč to musí tak komplikovat?

Jsem labilní, pomyslela si Ellen a usmála se, aby sama sebe přesvědčila, že je všechno v pořádku.

Pak se však strach a smutek náhle změnil v podrážděnost. Že se neozývá Carl, to je jedna věc, ale pročse neozývají ani děti? Ráno jim přece poslala zprávu. Copak nechápou, že si o ně dělá starost?

Bylo už jedenáct hodin, touhle dobou by už určitě měly být vzhůru. Ellen zvedla telefon a vytočila číslo napevnou linku. Nechala telefon zazvonit minimálně dvacetkrát – marně.

Byla jako na trní. V jedenáct hodin už děti přece nespí a ven určitě také nešly. Nebo snad pro samou prácina něco zapomněla? Že by dnes měly gymnastiku nebo fotbalový trénink?

Na chvíli se pokusila soustředit se na práci. Pořád ještě čekají na ty papíry, které si Peder objednal. Zachvíli znovu zkusila dovolat se domů. Nic. A taky oběma dětem na mobil. Nikdo to však nebral.

Ellen zůstala bez hnutí sedět za stolem. Měla o děti starost. Taky byla nervózní, že se neozývá Carl.Zadívala se na kytici ve váze. Vzpomněla si na všechna důvěrná slova, která si vyměnili. A na to, jak jířekl, jak moc pro něj znamená. Že mu dává všechno, co potřebuje.

Vtom jí došlo, že to spolu určitě souvisí. Nervozitu a podrážděnost rázem vystřídala panika.

Alex Recht právě položil telefon, když k němu napochodovali Peder s Fredrikou a postavili se vedle jehostolu. Jako dvě děti ve škole. Alex se tomu přirovnání pousmál.

„Předpokládám, že už jste to slyšeli?“

Peder s Fredrikou se na sebe podívali.

„Že už ho máme,“ vysvětlil Alex. Fredrika s Pederem na něj vytřeštili oči.

„Jak je to možné?“ vyhrkla Fredrika.

„Jednoduše,“ odvětil Alex spokojeně. „Chtěl nám frnknout do Thajska. Ale zadrželi ho na letišti v Kodani.

Nakonec se nám přece jen podařilo přimět Interpol, aby mu zablokovali pas.“

„O kom to prosím tě mluvíš?“ zeptal se Peder nechápavě.

Alex se zamračil.

„O Gabrielu Sebastianssonovi přece. O kom jiném?“

Fredrice unikl těžký povzdech a musela si sednout na židli pro návštěvy.

„A my jsme mysleli, že o vrahovi Lilian a Natalie,“ špitla.

„No to tedy opravdu ne,“ utrousil Alex naštvaně. „Toho se nám zatím nepodařilo ani identifikovat.“ Peder s Fredrikou si znovu vyměnili významný pohled.

„Možná že jo,“ namítl Peder.

Alex mu pokynul, aby se také posadil.

Fredrika se nadechla a vtom do kanceláře vtrhla Ellen.

„Omlouvám se,“ vyhrkla přidušeně, „musím na skok domů. Hned se vrátím.“

„Stalo se něco?“ zeptal se Alex starostlivě. „Teď bychom tě opravdu potřebovali…“

„Já vím,“ povzdychla si Ellen, „jenže děti jsou poprvé samy doma a neberou mi telefon. Volala jsem i

jejich tatínkovi a kamarádům, ke kterým občas chodí, ale nikdo o nich nic neví. Chci se jen ujistit, že je

všechno v pořádku. A taky jim pořádně vynadat, že svojí ustrašené mámě neberou telefon.“

„Tak fajn, ale brzy se vrať,“ řekl Alex, který také vychoval dvě děti a na Ellenině místě by udělal totéž.

„A vyřiď jim, že jestli se to bude opakovat, budou mít co dělat se mnou,“ zavolal za ní, když už byla na

odchodu.

Potom znovu soustředil pozornost na Fredriku s Pederem.

„Myslíme si, že je to psycholog. Přesně, jak to řekl Noře a Jeleně,“ začala Fredrika a oči jí sršely energií.

„A s těmi ženami se taky setkal jako jejich psycholog,“ pokračoval Peder.

Alex doufal, že nehodlají mluvit pořád na přeskáčku.

„Ženám po interrupci lékař obvykle nabízí návštěvu u psychologa,“ vysvětlila Fredrika. „A podle

zdravotních karet obě ženy nabídku přijaly.“

Peder zalistoval papíry, které měl v ruce.

„Magdaleně Gregersdotterové podle záznamu v kartě lékař nejdřív doporučil studenta psychologie, který

byl u nich na praxi, jmenoval se David Stenman. Protože však měla z toho zpackaného potratu trauma,

byla později i u zkušeného psychologa.“

Alex se zamračil.

„Sara Sebastianssonová podstoupila potrat o pár let později v Umea. I ona byla po zákroku u psychologa.

Bohužel jsme nikde nenašli jeho jméno, jen iniciály DS. Ale volala jsem do nemocnice a potvrdili mi, že se

jedná o téhož člověka.“ Alex těkal pohledem z jednoho na druhého.

„Stihla ti Ellen dát ten užší seznam z policejního registru?“ zeptal se Pedera.

„Ne.“ Peder zavrtěl hlavou. „A podle matriky nikdo jménem David Stenman neexistuje.“

„Zato jsme na to jméno narazili v trestním rejstříku,“ dodala Fredrika. „Poslali nám kopii jeho záznamu. Vroce 2000 mu soud nařídil léčbu na psychiatrii. Za žhářství. A loni na podzim ho propustili pro polehčujícíokolnosti. V domě, který zapálil, uhořela jeho babička, která ho prý vychovávala, ale v děsivýchpodmínkách. Údajně ho například pálila za trest sirkami.“

„A on teď stejným způsobem trestá ostatní,“ poznamenal Alex tiše.

„Jo,“ přikývl Peder. „A přišli jsme ještě na další zajímavé detaily. Například víme, že se vůbec neměl

narodit. Jeho matka fetovala a pokusila se sama si provést potrat. Pletací jehlicí.“

„Proto ta nenávist k ženám, které se rozhodly pro potrat. Tím podle něj zhřešily,“ shrnul to pomalu Alex anaklonil se nad stůl. „Když jste ho našli v trestním rejstříku, museli jste taky zjistit jeho rodné číslo, ne?Zkoušeli jste ho dohledat v matrice? Třeba si změnil jméno.“

„Přesně tak. Okamžitě po propuštění z léčebny si změnil jméno,“ přikývla Fredrika a položila před Alexe

výpis z matriky.

„Jmenuje se teď Aron Steen. Trvalé bydliště má ve čtvrti Midsommarkransen. Tady máš taky jeho

pasovou fotku.“

Položila na stůl další papír.

Alexovi se při pohledu na vcelku pohledného muže rozbušilo srdce.

„Tak co na to říkáš?“ zeptal se ho Peder trochu nejistě.

„Co na to říkám? Že jsme nejspíš právě našli vraha,“ odvětil Alex pevně a pleskl o sebe dlaněmi.

„Tak fajn,“ prohlásil. „Navrhuju pokračovat dál. Pedere, ty máš za úkol kontaktovat zásahovku. Okamžitě

si pro něj zajedeme. S trochou štěstí mu třeba zatím nedošlo, jak jsme blízko, a ještě se nám neschoval.“

Odkašlal si a pokračoval:

„Zjistěte o něm všechno, co se dá. Vyslechněte znovu Magdalenu Gregersdotterovou a Saru

Sebastianssonovou. Třeba si na něj budou pamatovat. Potřebujeme co nejvíc informací. Nic nám nesmíuniknout. Musíme zmapovat každý jeho krok od chvíle, kdy ho pustili z blázince. A nezapomeňte dát hnedvědět státnímu zástupci. Ten chudák, co má dneska službu, bude mít co dělat. A taky si projděte tenEllenin seznam, až ho dostanete. Musíme vyloučit možnost, že máme v registru ještě někoho, kdo by

odpovídal našim kritériím.“

Fredrika s Pederem dychtivě přikyvovali. Doslova překypovali nadšením. Zdálo se, že tentokrát se nechala

strhnout i Fredrika.

„Taky jsme našli kurátora, který ho měl po propuštění na starosti,“ pokračovala. „Náš drahý Aron Steenbyl úplně vzorný, dokonce si hned našel práci. V jedné úklidové firmě. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby vposlední době uklízel někde v nemocnici. To by vysvětlovalo, jak se dostal k těm lékům a chirurgickým

rukavicím.“

Fredrika se usmívala a přímo z ní čišela energie.

Přece jenom to v ní je, konstatoval v duchu Alex. Zmýlil jsem se v ní. A ona v sobě ostatně taky, když o

sobě tvrdí, že nemá tah na branku.

Vtom je přerušily rychlé kroky na chodbě a ve dveřích se objevily Elleniny červené tváře.

„Jsem úplně nemožná,“ povzdychla si nervózně. „Zapomněla jsem si klíčky od auta na stole.“

Zarazil ji však rozjařený výraz ve tváři kolegů.

„Stalo se něco?“

Všichni tři se rozesmáli. Byl to smích úlevy.

„Vypadá to, že už ho máme, Ellen,“ usmál se Alex. „Jste si jistí?“ zašeptala Ellen a zbledla.

„Jo,“ přikývl Alex. „Stoprocentní jistotu sice nemůžeme mít nikdy, přesto si v tuhle chvíli nemůžeme býtjistější.“

Podal jí papír s fotografií vraha.

„Dovol, abych ti představil…,“ začal, ale zarazil se. „Jakže se ten chlap jmenuje?“ zeptal se kolegů.

Fredrika s Pederem se usmáli.

„Asi si budeme muset najít jiného šéfa, když nás neposloucháš,“ povzdychl si naoko Peder a teatrálně

rozhodil rukama.

Ani jeden z nich si nevšiml Elleniny reakce, která dvěma rychlými kroky přistoupila ke stolu a pohlédla nafotografii. Neviděli, jak se jí do tváří vrátila barva a jak zamrkala, aby potlačila slzy, které se jí draly doočí. Všichni tři ale slyšeli, jak zašeptala:

„Panebože, děkuju ti.“

Ostatní rázem zmlkli.

Ellen roztřeseným prstem ukazovala na fotografii.

„Chvíli jsem si myslela, že… Myslela jsem, že je to možná někdo, s kým…“

Zasmála se.

„Člověka tedy napadají hlouposti,“ popotáhla s úsměvem.

Vtom jí zazvonil telefon. Volal její syn a mluvil dost rozrušeně: „Musíš hned přijet domů.“

„Stalo se něco, miláčku?“ zeptala se Ellen ještě stále s úsměvem na rtech.

„Mami, okamžitě přijeď,“ opakoval chlapec nervózně. „Říkal, že musíš hned přijet. Pospěš si. Vypadá, že

je mu špatně.“

Toho dne, kdy zmizelo poslední dítě, bylo nad Stockholmem jasno a slunečno. Ta zpráva přišla právě ve

chvíli, kdy byly završeny poslední přípravy na zatčení Arona Steena.

Alex se vyřítil na chodbu a ve Lví kouli našel Frederiku s Pederem, který si právě oblékal neprůstřelnou

vestu. Frederika se zachmuřeným čelem procházela jakési dokumenty.

„Unesl další dítě,“ oznámil jim Alex stručně. „Z hřiště ve čtvrti Midsommarkransen, nedaleko místa, kde

Steen bydlí, se před půl hodinou ztratil čtyřletý chlapec. Volali jeho rodiče, že za stromem na hřišti, kde si

hrál, našli jen jeho oblečení a něco, co vypadalo jako chomáče vlasů.“

„Vždyť máme před jeho domem hlídku!“ vykřikl Peder. „Přece nám hlásili, že ho zahlédli oknem. A

neviděli ho odcházet.“

„Tak se asi spletli,“ odvětil Alex suše. „Každopádně zmizelo další dítě.“

„Ale nemůže být daleko,“ ozvala se Fredrika a nervózně si pohrávala s papírem na stole.

„Taky si myslím,“ odvětil Alex. „A tentokrát musel mít zatraceně naspěch. Oblečení tam jen tak nechal

pohozené na zemi a dítěti ani neoholil vlasy, jen mu odstřihl pár pramenů.“

„Ví, že po něm jdeme,“ utrousil Peder a k opasku si připnul služební pistoli. Fredrika vrhla na zbraň

kradmý pohled, avšak nijak to nekomentovala.

„Co teď?“ zeptala se.

„Zásah provedeme podle plánu,“ prohlásil rozhodně Alex. „Musíme se dostat k němu do bytu. Třeba tam

najdeme něco, co by nám mohlo napovědět, kam s chlapcem zmizel. Daleko se nedostane. Na všech

silnicích z města máme zátarasy a je po něm vyhlášeno celostátní pátrání.“

Fredrika se zamračila.

„Předpokládám, že rodiče toho chlapce už jsme vyslechli. Ohledně okolností únosu.“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Alex. „Jsou u nich dva vyšetřovatelé. Tentokrát už víme, na co se zaměřit. Musímeco nejdřív vyslechnout matku dítěte a zeptat se jí, kdy a kde podstoupila potrat. A pak si na něj

počíháme, až se vrátí domů.“

Fredrika přikývla, vráska z čela jí však nezmizela.

„Pokud už není pozdě. Jestli měl tak naspěch, jak říkáš, může být to dítě už taky mrtvé.“

Alex ztěžka polkl.

„To máš asi pravdu,“ připustil. „Ale musíme udělat všechno pro to, aby se to víckrát neopakovalo.“

Peder vypadal zamyšleně.

„Pokud ví, že jsme mu v patách…,“ začal váhavě.

„Ano?“

„Buď je opravdu tak šílený, jak jsme předpokládali, a v tom případě udělá s chlapcem krátký proces,

ačkoli to asi trochu víc odbude. Anebo má přece jen zbytek racionálního uvažování a…“

„A použije ho jako rukojmí,“ skočil mu do řeči Alex.

„Přesně tak,“ přikývl Peder.

Ve Lví kouli se rozhostilo ticho.

„Víte někdo, jak to vlastně dopadlo s Ellen?“ zeptala se Fredrika.

Alex zavrtěl hlavou.

„Trvala na tom, že chce jet domů sama. Prý to zvládne, ale stejně jsem tam pro jistotu poslal hlídkový

vůz. Nějak se mi to nezdálo.“

Do Lví koule si našly cestu rozjařené a hřejivé paprsky slunce. Po zemi se převalovaly malé chuchvalce

prachu. Klimatizace se se zakašláním spustila.

Z chodby se ozvaly rychlé kroky a dovnitř vtrhl mladý muž ze sledovací služby.

„Volali kluci, co hlídají Steenův byt,“ oznámil hlasitě a se vzrušením v hlase. „Právě se vrátil domů.“

„Kdo se vrátil?“ zeptal se podrážděně Alex.

„Aron Steen. Právě se vrátil do svého bytu.“

„A to dítě?“ zeptal se Peder.

„Nesl ho nahé v náručí. Jako by věděl, že se díváme, ale bylo mu to jedno.“

Ellen Lindová na několik prchavých hodin doopravdy uvěřila, že Carl se neozývá proto, že je onímhledaným vrahem dětí. A že když jí děti neberou telefon, znamená to, že je unesl. Naštěstí se však mýlila.

Vůbec nechápala, jak mohla dopustit, aby se jí práce takhle pletla do soukromí. Kdy vlastně přestalaovládat svou fantazii? Kdy se práce stala natolik součástí její existence, že už ji ani nedokázala odlišit od

soukromí?

Děti jí nezvedaly telefon jednoduše proto, že seděly u sousedů a dávaly si pořádnou pozdní snídani. A mobily si zapomněly doma. Nic víc za tím nebylo.

A co Carl?

Seděla teď na podlaze v obývacím pokoji a po očku ho pozorovala. Děti byly ve svých pokojích, kam seukryly, jen co přišla domů.

„Když jsme se vrátili, čekal tu na schodech,“ vysvětlila jí dcera a posunkem ukázala na Carla, který sedělna posledním schodě přede dveřmi s nataženýma nohama.

„Měla by sis s ním promluvit, vypadá úplně mimo.“

Ellen nejprve zaváhala.

Má ho pustit dovnitř?

Kolem domu pomalu projelo policejní auto.

Ellen Carla pozvala dál, ale nechala otevřené dveře. Hlídkový vůz zastavil.

Carl klesl do Elleniny staré kožené pohovky a propukl v pláč. Ellen se posadila o kousek dál na zem. A od

té chvíle tu takhle sedí.

Život je někdy opravdu nevyzpytatelný. Kdo by to byl řekl, že by se ten na pohled silný, sebejistý azásadový muž, který vždy pečlivě vážil slova, mohl takhle bezostyšně zhroutit? Ellen to natolik zaskočilo,že vůbec nevěděla, co říct, a proto raději mlčela. Přes zavřené dveře z pokojů slyšela, jak syn s někým

telefonuje a dcera hraje na kytaru.

„Jsem ženatý,“ přerušil náhle Carl mlčení. Ellen sebou při těch slovech trhla.

„Jsem ženatý,“ opakoval.

„Vždyť…,“ začala Ellen.

„Říkal jsem ti, že jsem svobodný, ale to jsem lhal. Jsem už patnáct let ženatý a máme dvě děti. A domek

v Borasu.“

Ellen zvolna zavrtěla hlavou.

Rozhovor přerušilo zaklepání na otevřené dveře domu.

Do obýváku vkročil strážník v uniformě.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se.

Ellen přikývla.

„Jestli ano, jeli bychom asi dál,“ dodal váhavě policista.

„V pořádku,“ odpověděla Ellen monotónním hlasem. „Všechno je v naprostém pořádku.“

Policista odešel a zabouchl za sebou dveře. Z dětského pokoje se ozývaly akordy k písni Erica Claptona a

synův hlasitý smích.

Jako by se nic nestalo.

„Proto jsem se nechtěl seznamovat s tvojí rodinou, Ellen,“ vysvětlil Carl trochu měkčím hlasem.

Vysmrkal se do látkového kapesníku s vyšitými iniciálami. Že by jeho žena byla tak šikovná?

„Vůbec jsem nevěděl, co mám dělat,“ vzdychl. „Nevěděl jsem, co mezi námi je. Co by mohlo být. A jestli

najdu odvahu.“

Ellenin hrudník se zdvihal a klesal, jak se pokoušela dýchat, aniž by jí vzduch uvízl někde na půli cesty.

„Odvahu k čemu?“ zeptala se tiše.

„K tomu, co jsem právě udělal. Odešel jsem od rodiny.“

Ellen si zpětně vzpomínala, že během toho rozhovoru ani na okamžik neuhnula pohledem.

Carl se rozhovořil o něco rychleji.

„Vím, že jsem všechno zkazil, že jsem se choval hrozně. A chápu, že sis musela říkat, kam jsem zmizel,

když jsem ti nebral telefon. Ale stejně se tě musím zeptat…“

Znovu ticho. Jen hudba Erica Claptona a synův smích.

„Musím se tě zeptat, jestli si myslíš… Jestli myslíš, že bychom my dva mohli žít spolu.“

Ellen se mu dívala do tmavých očí. Na krátký okamžik ho viděla tak, jako když se setkali poprvé. Plného

života a nerozpolceného.

Jenže to bylo tenkrát. Co před sebou vidí teď?

„Já nevím, Carle,“ zašeptala. „Opravdu nevím.“

Když se členové jednotky rychlého nasazení připlížili k bytu Arona Steena, našli dveře pootevřené. Alex sPederem se drželi vzadu a oba měli vytažené pistole. Fredrice nařídili, aby zůstala na stanici. Alex by sinikdy v tak vyhrocené situaci nevzal na svědomí neozbrojený civilní personál.

„Arone Steene,“ zvolal Alex velitelsky.

Žádná odpověď.

Jeden z policistů strčil do dveří, takže se otevřely dokořán.

Vpravo nikdo, vlevo nikdo.

Pomalu začali postupovat do bytu.

Tmavá předsíň. Tmavě vymalované holé zdi.

Alexe udeřil do nosu ostrý zápach.

Benzin. Byt páchl benzinem.

Našli ho v kuchyni. Seděl zcela klidně na kuchyňské židli, omámené dítě v náručí, nasáklý benzinem, v

ruce zapalovač.

Tlumené hlasy členů zásahové jednotky: „Opatrně.“ „Dál ani krok.“ „Celá podlaha je politá benzinem.“

Zůstali stát za kuchyňským prahem.

Alex zastrčil pistoli do pouzdra, narovnal se a chvíli váhal na rozhraní předsíně a kuchyně. Tady končilo

jeho herní pole a začínalo pole Arona Steena. Chvíli se měřili pohledem. Aron Steen se usmál.

„Tak se konečně setkáváme, Alexandre,“ přerušil mlčení.

„To ano,“ odpověděl klidně Alex.

Aron Steen si nepatrně posunul chlapce na klíně. Jednotka bedlivě sledovala každý jeho pohyb. Aron se

opět usmál.

„Mám dojem, že tuhle situaci bychom měli být schopni vyřešit bez zbytečného násilí,“ pronesl s hlavou

nakloněnou k rameni. „Nemohl bys své kamarády požádat, aby počkali v předsíni, Alexi? Abychom si

mohli v klidu promluvit.“ Mluvil jako učitel, jako by Alex byl malé dítě, žáček. V Alexovi se probudil hněv.

Steen ho nemá co poučovat.

Za Alexem se objevil Peder. S pistolí v ruce. Alex ho mávnutím ruky odehnal a posunkem naznačil, aby se

všichni stáhli zpátky do předsíně. Odtamtud budou mít nadále přehled, ale budou méně na očích.

Aron je sledoval. Jeho ústa se usmívala, oči mu však plály.

„Oheň je něčím jedinečný, nemyslíš?“ zašeptal a pohrával si se zapalovačem. „To jsem se naučil už jako

malý.“ Alex čekal. Později sám nechápal, na co. Aron Steen je pozoroval.

„Dám vám toho chlapce, pokud mi umožníte vycestovat ze země.“

Alex zvolna přikývl.

„Dobře.“

„Proběhne to takhle,“ pokračoval Aron Steen měkce. „Já s ním teď vyjdu ven a nasedneme do auta. Vy

nás nebudete sledovat. Až budeme dost daleko, zavolám vám, kde ho najdete.“

Na okenní tabulce za Aronem tančily sluneční paprsky. Alex je chvíli sledoval, pak opět pohlédl na Arona. „Ne,“ odvětil.

Aron sebou trhl. „Ne?“ opakoval.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Alex. „Chlapec neopustí tenhle byt.“

„V tom případě zemře,“ odpověděl Aron klidně.

„Zemřel by v každém případě,“ opáčil Alex stejně klidným hlasem, jakým hovořil i Aron. „Proto ti

nedovolím, abys ho vzal s sebou ven.“

Aronovi zjevně začala docházet trpělivost.

„Proč bych ho měl zabíjet? Vždyť říkám, že ho vyměním za volnou cestu ze země.“

„Dobře,“ odpověděl Alex. „Ale v tom případě proběhne výměna tady. Předáš mi chlapce a pak společně

vyjdeme ven.“

Aron se nejprve hlasitě rozesmál a vzápětí se zvedl ze židle tak prudce, až Alex bezděčně ucouvl.Komando vyrazilo vpřed, zastavilo se však u dveří do kuchyně a vyčkávalo. Když Alex ucítil v zádechkinetickou energii komanda, projel mu tělem absurdní pocit bezpečí. Jako by jejich přítomnost na situaciněco měnila.

„Copak jsi ještě nepochopil, jak pracuju?“ zvýšil Aron hlas. „Copak nevíš, s jakou precizností plním své

úkoly?“

Jeho tón Alexe znervóznil. Pro bezpečnost všech zúčastněných bylo rozhodující, aby situace neeskalovala.

„Tvůj způsob práce dobře znám,“ pronesl pomalu. „A udělala na mě samozřejmě velký dojem.“

„Nepochlebuj mi,“ zasyčel Aron, lichotka však zřejmě zabrala.

Znovu se posadil. Dítě bylo bezvládné a těžké, a navíc mělo tělo kluzké kvůli benzinu. Alex si všiml, jak

mu pod nosíkem stéká malá stružka. Aron si poposedl, aby chlapce lépe uchopil.

Alex cítil, jak mu hlava začíná těžknout benzinovými výpary. Otevřel ústa, ale Aron ho předběhl:

„Toho chlapce vezmu s sebou, jinak žádná výměna nebude,“ prohlásil tiše.

„Určitě se nějak domluvíme,“ uklidňoval ho Alex a dřepl si. „Oba přece víme, o co nám jde. Mně o toho

chlapce a tobě zase o svobodu.“ Rozpřáhl ruce.

„Tak se nějak domluvíme, ne?“

„To jistě,“ odvětil Aron klidně.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Slunce se schovalo za mraky a byt se ponořil do stínu.

„Ale chlapce se mnou ven nepustíš?“ otázal se nakonec Aron.

Alex zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Rozhlédl se. Z kuchyně vedla jediná úniková cesta. Dveřmi do předsíně. Alexe se náhle zmocnilo neblahétušení. Proč si Aron nesedl raději do obývacího pokoje? Tam měl alespoň nehlídané balkonové dveře,kterými by mohl uprchnout. Proč se sám zahnal do kouta?

Vzápětí se dočkal odpovědi.

„To jsem si mohl myslet,“ usmál se Aron. „Nikdy jste mě nechtěli nechat odejít.“

Než Alex stihl odpovědět, zahlédl jiskru a v mžiku byla celá kuchyně v plamenech.

Část 3.

Stopy zotavení

Konec září

Léto ještě ani pořádně nezačalo a už nastal podzim. Teprve teď přestalo pršet. Nad krajinou se vysokoklenulo jasné nebe, zatímco večery byly čím dál chladnější a přicházely čím dál dřív.

Alex Recht se vrátil do práce třetí týden v září. Ve dveřích své kanceláře se zastavil a usmál se. Byl rád, že

je zase zpátky.

Kolegové mu na uvítanou přichystali dort a Alex dokonce pronesl krátkou řeč. Uklonil se, poděkoval,převzal kytici a ještě jednou poděkoval.

Když teď osaměl v kanceláři, vstoupily mu do očí slzy. Byl tak rád, že je zase zpátky. Ruce se mu podleslov lékařů zahojily nade všechna očekávání, a dokonce mu slibovali, že jejich pohyblivost bude

zachována v plném rozsahu.

Alex si snad už posté prohlížel zjizvené dlaně i hřbety rukou, které pokrývala tenká vrstvička růžové kůže,jež pokračovala až kousek nad zápěstí.

Nechápal, jak to že v onu osudnou chvíli vůbec necítil bolest. Jinak si pamatoval všechno. Jak se kuchyňArona Steena v mžiku proměnila ve žhnoucí peklo, jak Arona zachvátily plameny a zůstal sedět na židli shořícím dítětem v náručí. Alex sám sebe viděl, jak se vrhá do plamenů a rve mu chlapce z rukou. V hlavěmu zněla ozvěna vlastního hlasu:

„Pozor, sakra! Uhněte! To dítě hoří!“

A opravdu. Šlehaly z něj plameny tak, že Alex ani nepomyslel na to, že sám také hoří. Dotáhl dítě napodlahu v předsíni a zalehl ho, aby ho uhasil. Vzápětí se na něj vrhl Peder, v rukou velikou osušku, asnažil se lapit Alexovy míhající se ruce. Oheň syčel a praskal, pálil a zatracoval.

Členové komanda vtrhli do kuchyně vyzbrojeni kobercem z předsíně, koberečkem z koupelny a dalšímiručníky, kterými se chránili před plameny. Ukázalo se, že ke kuchyňskému stolu, u něhož Aron Steenseděl jako planoucí pochodeň, se není možné dostat. Oheň Arona zbavoval života a on přitom nevydal ani

hlásku. Právě obraz muže v plamenech sedícího klidně na židli později většinu zúčastněných

pronásledoval ve snech.

Jeden ze sousedů zaslechl křik a pohotově přispěchal na pomoc s hasicím přístrojem. Díky němu dokázalipožár zvládnout, dokud na místo nedorazili hasiči a sanitka. To už byl ale Aron Steen mrtvý. Dítě utrpělotěžké popáleniny. Alexe našli záchranáři na záchodě, kde si chladil popálené ruce pod tekoucí vodou.

Co následovalo potom, si už Alex vybavoval hůř. Věděl, že ho několik dní udržovali v umělém spánku,protože měl velmi silné bolesti. Když se však potom začal zotavovat, šlo to podle slov doktorů nadočekávání dobře.

Zatímco byl Alex v pracovní neschopnosti, noviny chrlily o rozuzlení případu jeden článek za druhým.Nesčetné reportáže popisovaly vraždy obou dětí i Nory. Tiskly se časové osy a mapky s šipkami popisujícímísta činu.

Alex přečetl ty články do jednoho. Hlavně proto, že neměl na práci nic lepšího, jak se sám vyjádřil.

Osudy Nory a Jeleny se dočkaly převyprávění v mnoha různých verzích. Noviny vypátraly takzvanépříbuzné dívek, kteří s nimi sice nikdy nepřišli do styku, ale zato byli rádi středem pozornosti. Bývalíspolužáci obou žen vyprávěli o nejrůznějších incidentech ze školy a objevovaly se i rozhovory s jejichněkdejšími učitelkami a zaměstnavateli.

Média také kriticky hodnotila práci policie. Mohla zasáhnout už dříve? Mohli pachatele dopadnout rychleji?

K této otázce se vyslovilo několik expertů. Většina z nich byla toho názoru, že policie tak „jednoduchýpřípad“ úplně zfušovala, zatímco jiní upozorňovali na to, že postup policie byl zcela správný. Bylo naprosto

pochopitelné, že zpočátku podezírali hlavně otce Lilian Sebastianssonové. Sice je to stálo dostdrahocenného času, ale bylo to zcela pochopitelné.

Kritičtěji se experti stavěli k zásahu v bytě Arona Steena v Midsommarkransenu. Několik z nich bylo tohonázoru, že se policie měla obrátit hned u dveří a vrátit se až s protipožárními rouškami a hasicími přístroji.

Jiní se domnívali, že policisté neměli s Aronem Steenem vůbec mluvit, nýbrž se ho měli pokusitzneškodnit výstřelem skrz okno, když už u něj tak příhodně seděl.

Nikdo z těch, jejichž názor média publikovala, u zásahu osobně nebyl. Zato Alex ano. Až do konce životabude přesvědčen, že zásah nemohl rozhodně proběhnout jinak. Ukázat se ve dveřích a vzápětí sestáhnout, aby si došli pro hasicí přístroj, by znamenalo riskovat chlapcův život. V okamžiku, kdy vstoupili do domu, měli na výběr jen jednu cestu. Vpřed.

Co však Alexe zajímalo a zároveň rozčilovalo nejvíc, byly rozsáhlé reportáže o pachateli. Zde se novinámpodařilo provést důkladnější rešerše a získat přístup k lepším podkladům, výsledkem čehož byl i lepšíčtenářský zážitek. Alex z textů vyvodil, že novináři tak docela nevědí, na čí stranu by se měli přiklonit.Bylo nemožné vypovědět celý tragický příběh Arona Steena, aniž by se do textu dostal podtón pochopení.

Ne odpuštění, ujišťoval tisk, nýbrž pochopení. Aron byl vlastně jedním z těch, kteří nikdy nedostali šanci,pomyslel si Alex hořce. Už jako kojence ho týrala jeho psychicky narušená babička, která poslézesystematicky dusila jeho osobnost, převrátila jeho chápání dobra a zla a neumožnila mu vytvořit sialespoň základní schopnost empatie. Do školy chodil den co den v ušmudlaném oblečení a se zamračenou

tváří. Jelikož jeho babička byla silná kuřačka, vždycky páchl kouřem. Ostatní děti si ho dobíraly a říkalymu babiččina holčička. Byl totiž tak vyhublý a měl tak dlouhé vlasy, že se dalo jen těžko rozeznat, jestli jekluk nebo holka. Nejhorší trapiči se inspirovali pachem cigaret a jeho ušmudlaným zevnějškem a začalimu říkat Popelka.

Než konečně zasáhl sociální úřad a umístil ho do pěstounské péče, bylo mu už patnáct let. Babička hozcela otevřeně vinila ze smrti matky, své dcery, a úřadům donekonečna vysvětlovala, že vůbec nechápe,jak si můžou myslet, že by se někdo jako její vnuk mohl vyvinout v normálního člověka.

Zpočátku se zdálo, že se babička mýlila. Aronovi se podařilo odmaturovat, vystudovat psychologii aodstěhovat se z domova. Byly tu však i varovné signály. Učitelka z mateřské školky vypověděla, že užjako velmi malé dítě s oblibou trápil zvířata. Těžko si nacházel přátele a navazoval vztahy. Navzdory tomu

byl mnohomluvný a působil jako extrovert. Navíc z něj vyrostl velmi pohledný muž, což mu sociálníkontakty poněkud ulehčovalo.

Obtížně se však přizpůsoboval v zaměstnání a musel neustále měnit práci. Stěhoval se z místa na místo aokolí ho vnímalo jako člověka, který nikde dlouho nevydrží.

S Norou se seznámil po návratu do rodného Umea, kam nastoupil do nemocnice. Noviny psaly, že v němrozchod s ní zřejmě spustil jakousi psychózu, protože právě tehdy se v noci vydal ke své babičce a upálil ji

zaživa v posteli.

Zbytek byl, jak se říká, historie. Alex nedávno hovořil s rodiči toho chlapce, kterého Aron Steen držel jakorukojmí. Pozvolna se zotavoval. Jeho zranění byla mnohem rozsáhlejší, než jaká utrpěl Alex, ale přežil.Rodiče za to byli velmi vděční. Teprve čas ukáže, zda bude stejnou vděčnost pociťovat i jejich syn.

Ačkoli se díky intenzivní práci policie podařilo pachatele identifikovat, stále ještě zůstávalo mnoho otázeknezodpovězených. Nebylo například možné s jistotou určit, kde přesně Aron děti zavraždil. Lilian bylapravděpodobně zabita v Jelenině bytě a Natalie v Aronově, dokázat to však bylo nemožné. Také nebylojasné, proč Aron v souvislosti s vraždami obou dětí zabil také Noru, a Jelena Scortzová u výslechu tvrdila,

že o této záležitosti nic neví.

Jelenu už propustili z nemocnice a čekala ve vazbě na soud. Všechna obvinění popírala, existovaly všakdůkazy, že Lilian byla u ní v bytě. V popelnici před domem se navíc našly Lilianiny kalhotky. K tomu, jakse tam dostaly, se ovšem Jelena odmítala vyjádřit. Alex se nedokázal rozhodnout, jestli ji lituje nebo ne.

Teď si Alex zapnul počítač a zalistoval stolním kalendářem. Zbývalo jen pár týdnů, než s Lenou vyrazí nanávštěvu za synem do Jižní Ameriky. Bude to určitě nádherná a zajímavá cesta. Jinak si to Alex anipředstavit nedokázal.

Ozvalo se diskrétní zaklepání na dveře a objevila se Fredrika s nejistým výrazem ve tváři.

„Pojď dál,“ vyzval ji Alex přátelsky.

Fredrika se s úsměvem posadila se na židli.

„Jen jsem se chtěla zeptat, jak ti je. Všechno v pořádku?“

Alex přikývl a usmál se.

„V zásadě se mám úplně skvěle,“ odpověděl. „Co ty?“

Teď byla řada na Fredrice, aby přikývla. I u ní je všechno, jak má být.

„Užila sis dovolenou?“ zeptal se Alex s upřímným zájmem v hlase, čímž Fredriku poněkud překvapil.

Připadalo jí, jako by od léta a dovolené uplynulo už moře času.

Ta otázka v ní vyvolala krásné vzpomínky na týden, který se Spencerem strávili v malém penzionu veSkagenu.

Usmála se, ale její pohled se čímsi zakalil.

„Dovolená byla úžasná,“ odpověděla s důrazem na každou slabiku.

Před očima jí vyvstal obraz Spencera, jak sedí v písku na pláži a hledí na moře. Vítr ve tváři, oči jako úzké

štěrbinky, jak je mhouřil před sluncem.

„Lepší už to nebude, Fredriko,“ prohlásil.

„Já vím,“ odpověděla.

„Já jen abys neměla pocit, že k tobě nejsem upřímný.“

„To se neboj. Vždycky jsem se s tebou cítila bezpečně.“

Pak tam seděli v písku a pozorovali hru vln. Po chvíli Fredrika váhavě a nervózně přerušila mlčení:

„Když už mluvíme o upřímnosti, asi bychom si měli promluvit ještě o jedné věci…“

Alex si odkašlal, neboť Fredrika se očividně zatoulala myšlenkami někam jinam.

„Díky za to cédéčko, které jsi mi poslala,“ ozval se. „Moc se nám s Lenou líbí. Pouštíme si ho skoro každý

den.“ Fredričin úsměv se rozšířil a oči se jí zatřpytily.

„To mám radost,“ odpověděla. „Taky ho mám moc ráda.“

Potom zavládlo mlčení.

Alex se celý nesvůj zavrtěl a rozhodl se, že se zeptá na něco důležitějšího, Fredrika ho však předběhla:

„Kdy se má vrátit Peder?“ zeptala se. Alex se na chvíli zamyslel.

„Prvního listopadu,“ odpověděl posléze. „Pokud se tedy nerozhodne, že zůstane v domácnosti.“

Fredrika se znovu musela usmát.

Peder s Fredrikou společnými silami uzavřeli vyšetřování případu, který začal zmizením LilianSebastianssonové z vlaku na hlavním nádraží. Byla to příjemná spolupráce, díky níž jeden k druhémuzískali úctu, a když pak Peder na začátku srpna odešel na rodičovskou dovolenou, rozloučili se jako dobří

kolegové.

Tehdy o sobě slyšeli naposledy. Fredrika si několikrát říkala, že mu zavolá, ale nikdy se k tomuneodhodlala. Snad proto, že ho brala právě jako kolegu, a ne jako přítele. A teď jí připadalo, že už uběhla

příliš dlouhá doba a působilo by to rozpačitě. Navíc se na oddělení proslýchalo, že se Peder se svouženou „na zkoušku“ rozešel, ale zároveň požádal svého kamaráda a právníka v jedné osobě, aby mupřipravil podklady pro majetkové vyrovnání a rozvod.

To je smutné, pomyslela si Fredrika.

Alex byl téhož názoru.

Nikdo z nich to však nevyslovil. Oba to nechali viset ve vzduchu.

Během ticha, které nastalo, se Alex znovu pokusil položit Fredrice otázku, na kterou chtěl znát odpověď.

„A co ty, Fredriko? Zůstaneš u nás?“

Fredrika se narovnala a podívala se Alexovi zpříma do očí.

„Ano,“ ujistila ho klidně. „Rozhodla jsem se zůstat.“

Alex se na ni usmál.

„To mám radost,“ řekl upřímně.

Opět to vzájemné porozumění, kterého nebylo třeba se dotýkat slovy.

Fredrika uvažovala, zda je to vhodná příležitost zmínit i to, že sice zůstane u Alexova týmu ráda, aleněkteré věci se musí změnit. Věci týkající se pohledu na její kvalifikaci a profesní zázemí. Novinyrozebíraly její účast na vyšetřování a díky tomu vystoupily na světlo konflikty související s tím, že policiestále častěji zaměstnává i civilní personál. Fredrika odmítla hned dvě nabídky k účasti v jakýchsidiskuzních pořadech. Neměla nejmenší potřebu ventilovat své názory v televizi.

Nakonec se rozhodla, že ten problém počká. Alex je dnes poprvé od toho požáru v práci a nechtěla hohned zatěžovat takovými starostmi.

Zato měla na srdci něco jiného.

„Počítej ale s tím, že v dubnu nastoupím na mateřskou.“

Alex sebou trhl. Fredrika se musela kousnout do rtu, aby nevyprskla smíchy.

„Na mateřskou?“ opakoval Alex překvapeně.

„Budu mít dítě,“ oznámila mu Fredrika a tváře se jí rozhořely pýchou.

„Gratuluju,“ odvětil Alex bezmyšlenkovitě. „Není to na tobě vidět,“ uklouzlo mu pak, než se stihl zarazit.

Fredrika se usmála, na což Alex zareagoval ještě trapnější větou:

„Budeš se muset vdávat?“

Teď sebou překvapeně trhla Fredrika. Alex okamžitě začal máchat třesoucíma se rukama na znamení, že

otázku bere zpět. Fredrika se nanejvýš neochotně zasmála. Muset se vdávat. To se proboha ještě říká?

Jen si posluž, pomyslela si a odpověděla:

„Ne, svatba bohužel nebude, protože otec dítěte už ženatý je.“

Alex na ni vytřeštil oči a usmál se. Zřejmě si myslel, že to byl vtip a že Fredrika hned svá slova vyvrátí. To

se však nestalo.

Alex pohlédl ven z okna. Ta cesta do Jižní Ameriky mi prospěje, pomyslel si.

Autorčino poděkování Jelikož se jedná o moji prvotinu, bude toto poděkování nejdelší, jaké kdy napíšu. Alespoň myslím.

Tuto knihu bych nikdy nedokázala napsat, kdybych se po dvě desetiletí nebavila psaním nespočetnéhomnožství pohádek a příběhů. Člověk musí nějak začít. A můj začátek přišel v sedmi letech, kdy jsme si veškole psali deníčky. Jsem moc vděčná svým skvělým učitelům, kteří mě už na základní škole naučili lásceke čtení a psaní a kteří mě v psaní neustále podporovali, když viděli, jak moc mě to baví. Děkuju vám,

Kristino Göranssonová, Kristino Permerová a Olle Holmbergu.

Vlastně vůbec netuším, jak mě námět této knihy napadl. Bylo to jako se všemi ostatními nápady. Jednoho

dne se mi prostě zrodil v hlavě a žadonil, aby se mohl stát příběhem. Bylo to v srpnu 2007 a mně tehdyzbývalo osm dní do konce dovolené. V lednu 2008 byla na světě první verze. Byl to neskutečný pocit.Nikdy předtím jsem nenapsala celou knihu. To, že to tentokrát dopadlo jinak, bylo výsledkem několikarůzných okolností, především bych ale ráda poděkovala svému kolegovi spisovateli Staffanu Malmbergovi,

který mi řekl: „Musíš se dostat přes devadesátou stránku! Pak už to půjde samo!“ Tím mi pomohlpřesvědčit sebe samu, že všechny moje příběhy nemusejí nutně končit v šuplíku jako útržkynedokončených románů.

Tato kniha je detektivní román a jako taková je čistě výplodem mé fantazie. Alespoň co se týče děje. Odpodzimu roku 2005 působím u policie, což ze mě samozřejmě ještě nedělá skutečnou policistku, ale i takjsem se toho za těch pár let hodně naučila. Mé vřelé díky proto patří Svenu-Akemu a Patrikovi za jejichpřínosné i vtipné komentáře k mému rukopisu, při kterých vycházeli ze svých dlouholetých zkušeností. Vyjste mě naučili to, co jsem potřebovala vědět o práci vyšetřovatele. Oba dva, ač každý po svém, jste pronaši policii velkým přínosem. Za všechny případné nesrovnalosti (či záměrné odchylky) týkající se policejní

práce, které v textu zůstaly, zodpovídám jen já.

Ač se to nezdá, představuje samotné psaní při tvorbě knihy jen relativně malý díl práce. Píšu totiž velmirychle, ale o to pomaleji jde všechno ostatní. Každý spisovatel dříve nebo později pochopí, že geniálníStephen King měl pravdu, když prohlásil: „Psát je lidské, ale korigovat božské.“ S korekturou totiž člověkobvykle potřebuje pomoct. A pomoci se mi dostalo skutečně přinejmenším v božské kvalitě.

Především bych chtěla poděkovat nakladatelství Piratförlaget a všem jeho úžasným zaměstnancům, kteříve mě vložili svou důvěru a rozhodli se mi vydat knihu! Už když jsem poprvé překročila váš práh, vědělajsem, že se mi u vás bude líbit. Obzvlášť děkuji Sofii Brattseliusové Thunforsové a Anně HirviSigurdssonové. Sofii za to, že mě s velkým nadšením a trpělivostí zasvětila do knižní branže a provedlamě celým procesem, jenž předchází vydání knihy. Jí zároveň vděčím i za podnětné komentáře k rukopisu.Anně za to, že mi svým kouzelným perem, neuvěřitelným citem pro psané slovo, ale i notnou dávkoutvrdohlavosti a humoru obrovským způsobem pomohla s korekturou textu.

Dále děkuji své jedinečné švagrové a kamarádce Caroline Ohlssonové, která mě nejen jmenovala kmotrou

své prvorozené dcery Thelmy, nýbrž si i v pokročilém stadiu těhotenství udělala čas na přečtení aokomentování úplně první, ještě hodně neučesané verze.

Velmi tímto děkuji i Heleně Carrickové, která si román přečetla o něco později a také přispěla důležitýmipoznámkami a postřehy. Je to výborná čtenářka, přísná kritička, a především skvělá kamarádka. Je darmít za přítele tak inspirujícího člověka, který navíc překypuje energií.

Nakonec bych ráda poděkovala Sofii Ekholmové, která mi nejen ukázala, co znamená nekompromisní abezmezná loajalita, ale také mě při každé příležitosti slovy i činy přesvědčovala, že mám na to napsatknihu, a navíc i dobrou. Ty jsi, Sofie, v mnoha ohledech součástí tohoto románu a bez tebe by bylaspousta věcí mnohem méně zábavná.

Děkuji.

U psacího stolu, Stockholm, jaro 2009 Mari Jungstedtová

Neviditelný

Na malebném švédském ostrově Gotlandu se blíží letní prázdniny. Helena a Per pořádají v letním domkuna západním pobřeží každoroční večírek s přáteli, který končí prudkou žárlivou hádkou. Za svítání seHelena vydává na procházku po pláži a v husté ranní mlze někoho potká. Je nalezena brutálnězavražděna.

Když je zanedlouho poté objeveno tělo další mrtvé ženy, zavražděné podobně bestiálním způsobem, jekriminálnímu komisaři Andersi Knutasovi jasné, že se jedná o téhož pachatele. O pátrání po sériovémvrahovi mají velký zájem i média a ostrovem se šíří panika. Podléhají jí jak místní obyvatelé, takpřijíždějící turisté. Vybírá si vrah náhodně nebo má nějaký plán? A pokud ano, kdo bude další obětí?

UKÁZKA

Pondělí 4. června

Večer se vydařil lépe, než očekávala. Bylo to už dávno, co se viděli, proto byla předtím trochu nervózní.Teď už se ale neklid rozplynul. Po extra silném drinku na uvítanou, bílém víně k předkrmu, několikasklenkách červeného k hlavnímu chodu a portském k dezertu vládla okolo stolu povznesená nálada.Kristian právě líčil další vtipnou historku o svém šéfovi a stěny starého kamenného domu se otřásaly

salvami smíchu.

Za okny ležely rozevláté lány obilí a louky, které za několik týdnů rozkvetou vlčími máky. V dálce zaobzorem polí se na mořské hladině zachvívaly odlesky posledních večerních paprsků.

Helena a Per si vzali na pár dní volno a odjeli na svatodušní svátky do letního domu na Gotland. Měli vezvyku strávit jeden z večerů během těchto svátků s Heleninými přáteli z dětství. Letos se všem hodil večer

druhého svátečního dne, a tak bylo domluveno.

Na tuto roční dobu bylo nezvykle chladno, jenom okolo deseti stupňů nad nulou. V korunách stromů

hvízdal a kvílel silný vítr.

Helena se musela hlasitě smát, když Per zanotoval gotlandskou píseň, kterou ho sama naučila, hanlivýpopěvek o výrostcích z pevniny, kteří o letních prázdninách nahánějí gotlandské dívky.

Všichni okolo stolu se v refrénu přidávali. Helenina nejlepší přítelkyně Emma a její manžel Olle, sousedéEva a Rikard, a Beata se svým novým manželem, Američanem Johnem, kterého dnes viděli poprvé.

Jediný Kristian byl stále bez partnerky. Pohledný muž, ale zdálo se, že z něj bude věčný mládenec. Avlastně ani nikdy s nikým nežil, i když mu bylo už pětatřicet. Helena se celé ty roky podivovala, jak je to

možné.

Na oknech hořely svíčky v kovových svícnech a v krbu plápolal oheň. Jejich pes ležel na kožešině nakamenné podlaze a olizoval si tlapky, hlasitě vydechl a stočil se do klubíčka v hřejivé záři ohně a svíček.

Helena odešla do kuchyně otevřít dalších pár láhví vína.

Milovala tenhle prostý dům, kde od dětství strávila každé léto. Vlastně potřebovali být s Perem sami. Mítčas si promluvit, být spolu bez mobilních telefonů, počítačů a budíků. Jeden večer se starými přáteli alenemůže uškodit, říkala si a uvědomovala si při tom, jak moc jí chybějí.

Někdo jí přejel prstem po páteři a vytrhl ji ze zamyšlení.

–

Jak se vede? Kristianův hluboký hlas za ní zněl trochu vtíravě.

–

Dobře, odpověděla a obrátila se k němu s poněkud strojeným úsměvem.

–

Jak vám to vlastně s Perem klape?

Lehce ji štípnul do nosu.

–

Pořád jsi s ním šťastná?

–

Ale jo. Když nemůžu mít tebe, musím vzít zavděk hned tím druhým nejlepším, odpověděla a vyšla předním z kuchyně.

–

Teď se bude tančit, vykřikla Beata a zdálo se, že je opravdu v ráži. Vyskočila od stolu a začala se

prohrabovat cédéčky. Přehrávač byl jednou z mála moderních věcí v místnosti. Nezbytná podmínka, aby siPer vůbec dokázal představit, že v domě stráví déle než jeden den.

Z reproduktorů se brzy rozezpíval Hakan Hellström. Per se přidal k Beatě a začal se pohupovat společně s

ní.

I ostatní se zvedli od stolu a tančili tak divoce, že se trámy v podlaze chvěly.

Později nedokázal nikdo říct, čím se to pokazilo.

Per zničehonic vytrhl Helenu z Kristianova objetí a zmizeli venku na verandě. Tanec v domě pokračoval.

Po chvíli se otevřely dveře. Helena vrazila dovnitř s rukama před obličejem a utekla na toaletu. Z horního

rtu jí tekla krev. Veselí se v okamžiku proměnilo ve zmatenou rozladěnost.

John vypnul hudbu a v pokoji se rozhostilo ticho. Jenom pes stál a štěkal za dveřmi a vrčel na ty, kteří

byli nejblíže, dokud Helena nepootevřela a nevpustila ho k sobě dovnitř.

Kristian vyšel ven, aby si s Perem promluvil, a ostatní ho následovali.

Rána přišla tak rychle, že nestačil zareagovat. Per ho zasáhl přímo do nosu.

Rikard a John se ho chopili dříve, než mohl pokračovat. Odtáhli ho pryč z verandy na vlhký noční trávník.

Vítr se ztišil a obklopoval je šedý mlžný opar. Emma a Beata se postaraly o Helenu. Eva pomohla

Kristianovi setřít krev a přiložila mu ledový obklad, který měl co možná nejlépe omezit otok. Olle zavolaltaxíky. Bylo po večírku.

Úterý 5. června

Druhý den se Helena probudila v půl sedmé ráno se strašnou bolestí hlavy. Když měla kocovinu, bylavždycky velmi brzy vzhůru. Ležela teď v posteli natažená na zádech s rukama napjatýma podél těla.Strnule jako v pozoru. Jako by se celou noc ani nepohnula ze strachu, že se dotkne Perova tělaspočívajícího v posteli pouhých deset centimetrů od ní. Podívala se na něj. Spal dokonale zachumlaný vpřikrývce, dýchal hluboce a klidně. Vidět bylo jenom tmavé kudrnaté vlasy.

V domě bylo ticho, jenom Spencer s lehkým chrápáním oddychoval na podlaze. Ještě nepostřehl, že jevzhůru. Helena cítila ztuhlost celého těla a nebylo jí dobře. Upírala zrak k bílému stropu a trvalo několikvteřin, než si uvědomila, co se večer stalo.

Ne, říkala si, ne, ne, ne. Jen ne zase tohle. Perova žárlivost způsobila už spoustu nepříjemností. Poslednírok se to ale zlepšilo, to musela uznat. A teď přišel nový úder. Jako nečekaná rána do břicha. Cítilapalčivou bolest, když si uvědomila dosah toho, co se stalo. Nemyslela jenom na sebe a Pera, ale taky napřátele a večírek. A přitom to tak pěkně začalo.

Po večeři se pustili do tance. Ano, Kristian sklouzl rukou po jejích zádech opravdu trochu moc nízko, kdyžspolu v objetí tančili na pomalou píseň. Myslela na to, že jeho ruku odstrčí, ale byla příliš opilá, než aby siz toho dělala hlavu.

Bez varování byla ze svého omámení vytržena. Per ji prudce uchopil za ramena a vytáhl ji na verandu.

Byla tak zaskočená, že se nezmohla na odpor. Venku na ni vychrlil svá obvinění. Rozzuřilo ji to knepříčetnosti. Křičela na něj, vztekala se a nadávala. Třásl s ní, ona ho tloukla, škrábala a kousala. Celé to

skončilo tím, že jí vrazil pořádnou pleskavou facku a ona utekla na toaletu.

Naprosto šokovaná se zastavila před zrcadlem a zírala na svůj obličej, který zkameněl v němé grimase.Jednu ruku si držela před pootevřenými ústy, konečky prstů se chvěly na otékajícím horním rtu. Nikdypředtím ji neudeřil.

Slyšela ostatní mluvit za dveřmi. Tlumenými, rozrušenými hlasy. Doléhalo k ní, jak uklidnili Pera, jak

uklidnili Kristiana i jak objednávali taxíky.

Nejdéle zůstali Emma a Olle. Odjeli, až když Per usnul a Heleně se udělalo lépe.

Přese všechno usnuli v jedné posteli.

Ležel teď vedle ní a ona nemohla pochopit, jak se to mohlo tak pokazit. Přemýšlela, jak asi proběhnednešní den. Jak tohle urovnat? Hádka z žárlivosti a nefalšovaná rvačka. Chovali se jako dva nevyzrálípitomci, kteří nezvládli trochu vína a příjemný večer s několika přáteli. Ubožáci. Hanba ji tížila k zalknutí.

Opatrnými kroky se vykradla z postele a proplížila se na záchod se strachem, že Pera probudí. Seděla namíse a pozorovala přitom v zrcadle svůj bledý obličej. Hledala viditelné důkazy včerejší potyčky, ale

neobjevila nic. Otok už opadl. Nakonec to nebyla tak strašná rána, pomyslela si. Jako by jí ta myšlenka

mohla být sebemenší útěchou. Šla do kuchyně a vypila půl láhve Coca-Coly. Vrátila se do koupelny avyčistila si zuby.

Podlaha studila, jak přecházela bosá mezi místnostmi. Spencer ji následoval jako stín. Oblékla se a keSpencerově nezměrné radosti vyšla do haly a obula si tenisky.

Když otevřela dveře, udeřil ji ranní vzduch, chladný a osvobozující.

Vydala se po cestě dolů k moři. Spencer běžel vedle ní s vysoko zdviženým ocasem, vybíhal do trávy po

stranách štěrkové cesty, tu a tam značkoval. V pravidelných intervalech se po ní ohlížel. Černý retrívr s

lesklou srstí byl dobrý hlídač a Helenin vytrvalý společník. Zhluboka se nadechovala a oči jí v ranním

chladu slzely.

Když přecházela přes písečný val na pláž, zahalila ji šedobílá mlha. Rozvinula se okolo ní jako koberec zcukrové vaty. Pes vzápětí zmizel v tichém a měkkém nedohlednu. Na obzoru nebylo vidět nic, malýkousek mořské hladiny, který dokázala rozeznat, byl ocelově šedý a téměř nehybný. Bylo nápadné ticho.Jenom osamocený racek zakřičel v dálce nad mořem. Rozhodla se i přes špatnou viditelnost přejít přescelou pláž až na druhý konec a zase zpátky. Stačí, když půjdu podél vody, nemůže se nic stát, pomyslela

si.

Bolest hlavy začala ustupovat a Helena se pokoušela urovnat nejasné myšlenky.

Měli za sebou náročné a složité jaro a ona i Per potřebovali vypnout a být chvíli sami.

Po včerejším fiasku si vůbec nevěděla rady.

Byla i přes to všechno přesvědčená, že chce s Perem zůstat. Byla si jistá, že ji miluje. Za měsíc jí budepětatřicet. Věděla, že Per čeká na odpověď, na její rozhodnutí. Už dávno si přál, aby stanovili datumsvatby, aby přestala brát antikoncepci a měli dítě. Když se spolu v poslední době milovali, často potomříkal, že by moc chtěl, aby otěhotněla. Byla z toho pokaždé celá nesvá.

Zároveň se nikdy necítila tak v bezpečí, tolik milovaná. Asi už není možné dál vyčkávat, je čas serozhodnout. Dřívější vztahy se jí nevydařily. Opravdu zamilovaná nebyla nikdy a ani teď si tím není jistá.

Snad ani milovat neumí.

Myšlenky přerušilo psí zaštěkání. Znělo jako štěkot při lovu. Možná narazil na stopu jednoho z těchmalých králíčků, kterými se to na Gotlandu jenom hemží.

– Spencere! Ke mně! zavolala.

Poslušně k ní přiběhl s čumákem při zemi. Přidřepla k němu a poplácala ho. Zkusila se zahledět přesmoře, ale stále ho jen stěží rozeznala. Za jasného počasí je odtud dokonale vidět obrysy skal na protějších

ostrovech Stora Karlsö a Lilla Karlsö. Teď bylo těžké si to představit.

Třásla se zimou. Jara bývají na Gotlandu chladná, ale na červen už to bylo nezvyklé. Vlhký studenývzduch pronikal vrstvami oblečení. Měla sice na sobě tričko, mikinu a navrch pletený svetr, ale nestačiloto. Vstala a důkladněji se do svetru zabalila. Otočila se a vykročila zpátky stejnou cestou. Snad bude užPer vzhůru a budou si moci promluvit.

Cítila se po procházce lépe. Začal v ní klíčit pocit, že to celé bylo snad jenom nedorozumění. Přátele může

ještě dnes obvolat, brzy bude všechno zapomenuto a budou moci pokračovat stejně jako dřív. Perovažárlivost se zmírnila. A ve skutečnosti to byla ona, kdo začal škrábat a prát se.

Když došla zpátky na jejich konec pláže, mlha ještě zhoustla. Bílo, bílo, bílo, ať se otočila kamkoli.Napadlo ji, že už delší dobu neviděla Spencera. Jediné, co zřetelně rozpoznávala, byly špičky vlastních bot

napůl zabořené v písku. Několikrát zavolala a čekala. Nevracel se. Divné.

Popošla několik kroků a snažila se prohlédnout mlžnou clonou.

– Spencere! Ke mně!

Nic. Zatracený pes. Tohle normálně nedělá.

Něco nebylo v pořádku. Stála a naslouchala. Slyšela jenom šplouchání vln. Začal se jí zmocňovat podivný

neklid.

Náhle ticho přerušilo krátké zaštěkání a po něm zakňučení, které ihned opět zaniklo v tichu. Byl tonepochybně Spencer.

Co se stalo?

Stála naprosto tiše a snažila se potlačit paniku probouzející se v jejím nitru. Mlha ji obklopovala. Jako by

se nacházela v tichém vakuu. Do husté mlhy vyjekla:

– Spencere! Tady!

Potom za sebou ucítila nějaký pohyb. Věděla, že je někdo těsně u ní. Otočila se.

– Je tam někdo? zašeptala.

V redakci Regionálních zpráv ve velké budově švédské státní televize vládla unavená nálada. Právěskončila ranní schůze.

Tu a tam posedávali reportéři s šálky kávy. Jeden s telefonem u ucha, jiný s pohledem upřeným naobrazovku počítače, další zabraní v tichém rozhovoru s hlavami těsně u sebe. Několik kameramanůnetečně listovalo ve včerejších večerních novinách.

Všude hromady papírů, povalující se noviny, nedopité hrnky s kávou, telefony, počítače, pořadače plnéfaxů, obálek a setříděných složek.

U hlavního stolu, centra celé redakce, seděl v této časné dopolední hodině na svém místě pouze redaktor

Max Grenfors.

Lidi tady vůbec nechápou, jak dobře se mají, říkal si v duchu, zatímco ťukal do počítače denní rozpisvýjezdů. Po prodlouženém víkendu by člověk čekal trochu toho nadšení a elánu a místo toho tahleunavená apatie. Nejenom že reportérům v tomhle šedém úterním ránu scházely při ranní schůzi vlastnínápady, ale ještě nespokojeně vzdychali nad prací, kterou měli udělat.

Maxovi je už přes padesát, ale pořád se snaží, jak to jde. Prošedivělé vlasy si nechává pravidelně barvit ujednoho z nejšikovnějších kadeřníků ve městě, ve formě se udržuje dlouhými hodinami tréninku vpodnikové posilovně a k obědu si raději dá u počítače tvaroh nebo jogurt, než aby poobědval tučné jídlo v

hlučné televizní kantýně s právě tak hlučnými kolegy. Grenfors je přesvědčený, že většina reportérů zcela

postrádá onu vášeň a touhu, které měl ještě jako reportér on sám před tím, než povýšil k redaktorskému

stolu.

Jako redaktor teď rozhodoval o obsahu vysílání, o tom, jaké reportáže se mají natočit a jak dlouhé majíbýt. Rád taky ovlivňoval vlastní podobu reportáží, což často vedlo mezi reportéry k nesvárům. Protivyslovenému nesouhlasu nic nenamítal, ale poslední slovo měl prostě vždycky on sám.

Bylo to asi tou dlouhou studenou zimou, po které přišlo deštivé větrné jaro, jehož chladné dny jako byneměly konce, že únava tížila celou kancelář jako zatuchlá vlněná deka. Vytoužené letní dny se zdály být

v nedohlednu.

Grenfors vkládal tituly k reportážím, které se budou vysílat, a umísťoval je do vysílacího plánu. Hlavnímtématem dne je kritická finanční situace Fakultní nemocnice v Uppsale, dále stávka ve věznici Österaker,noční přestřelka v Södertälje a na závěr kočka Elsa, kterou dva dvanáctiletí chlapci zachránili před jistousmrtí v kontejneru v Alby. Opravdový projev lidskosti, pomyslel si spokojeně redaktor a na okamžikzapomněl na svou rozladěnost. Dětští hrdinové a zvířata, to diváky vždycky přitáhne.

Koutkem oka zpozoroval, že do redakce vstoupil moderátor zpráv. Byl čas projít dnešní témata a takyprodiskutovat, koho mají pozvat jako hosta do večerního vysílání. Stará dobrá diskuze, která se podlenálady mohla zvrhnout v prudkou výměnu názorů nebo zůstat u podnětného rozhovoru.

Jako první objevil psa. Erik Andersson, třiašedesátiletý invalidní důchodce z Eksty ve vnitrozemí ostrova, nyní na návštěvě u své sestry ve Fröjelu. Chodívali společně se sestrou každý den na dlouhé procházkyokolo pobřeží. Bez ohledu na počasí, tedy i dnes, v takovém zamlženém dni. Dnes s ním ale sestra nešla.Je nachlazená a kvůli silnému kašli zůstala raději doma.

Erik se rozhodl i přes to vyrazit. Po společném obědě, rybí polévce a brusinkovém koláči, který sám upekl,si nazul holiny, oblékl větrovku a šel.

Na lukách i polích po obou stranách úzké štěrkové cesty bylo docela jasno. Ranní mlhová pokrývka serozplynula. Vzduch byl chladný a vlhký. Upravil si čepici a rozhodl se sejít dolů k vodě. Štěrk důvěrněkřupal pod nohama. Od pastvy k němu vzhlédly černé ovce, když procházel kolem. Na staré zrezivělébrance dole, kde končí les, seděly vedle sebe tři vrány. Když se přiblížil, naráz s dotčeným krákáním

vzlétly.

Právě chtěl za sebou zavřít zrezivělou petlici, když zavadil pohledem o cosi divného na kraji příkopu.Vypadalo to jako nějaká část zvířete. Přikročil blíž a předklonil se. Byla to tlapka a byla zakrvácená. Nakrálíka příliš velká. Mohla patřit lišce? Ne, srst pod krví byla černá.

Pohledem sledoval krvavou stopu. O kousek dál uviděl velkého černého psa. Ležel na boku s otevřenýmaočima. Hlavu měl vytočenou v divném úhlu a srst zcela zbrocenou krví. Ocas byl uprostřed toho krveprolití

nápadně huňatý a lesklý. Když přistoupil blíž, viděl, že pes má useknutou hlavu. Byla téměř úplněoddělená od zbytku těla.

Udělalo se mu špatně a musel se posadit na kámen. Těžce dýchal, ruku si držel před ústy. Srdce bušilo vstrašlivém tichu jako zvon. Po chvíli se unaveně zvedl a rozhlížel se kolem. Co se tady stalo? Nestačil seani zamyslet a jeho zrak padl na ni. Mrtvá žena tam ležela částečně zakrytá větvemi. Byla nahá. Tělopokryté velkými krvavým ranami, jako od sekyry. Tmavé vlasy spadly do čela a rty ztratily veškeroubarvu. Ústa měla napůl otevřená, a když se odvážil o něco blíž, všiml si, že mezi rty je vidět kouseknějaké látky.

Na policejní stanici ve Visby nastal ve 13.02 poplach. O třicet pět minut později dorazila za zvuků sirén nastatek Svey Johanssonové ve Fröjelu dvě policejní auta. Trvalo dalších pět minut, než přijela sanitka alékař se postaral o starého muže, který seděl na židli v kuchyni a kolébal tělem dopředu a dozadu. Jehostarší sestra ukázala policistům směrem k lesu, kde bratr našel těla.

Kriminální komisař Anders Knutas pospíchal s kolegyní, kriminální inspektorkou Karin Jacobssonovou,vyznačeným směrem. Těsně za nimi kráčel kriminální technik Erik Sohlman a další čtyři policisté se psy.

Vedle cesty těsně před začátkem pláže ležel v příkopu usmrcený pes. Měl useknutou hlavu a chyběla mujedna tlapka. Země okolo byla pokryta krvavými skvrnami. Sohlman se sklonil nad zvířetem.

Zabitý, konstatoval. Zranění vypadají, jako by byla způsobena sečnou zbraní. Pravděpodobně sekyrou.

Jacobssonová se otřásla. Byla velkou milovnicí zvířat.

O kousek dál objevili zohavené ženské tělo. Tiše ho pozorovali. Slyšet bylo pouze šumění moře.

Ležela nahá pod stromem. Tělo bylo zkrvavené, jenom místy prosvítala lesklá bílá kůže. Hluboké zásekyzbraně pokrývaly krk, hruď i břicho, oči zůstaly vytřeštěné. Rty suché a rozpraskané, trochu jako by právě

zívala. Knutas cítil přicházející nevolnost. Předklonil se, aby se podíval zblízka.

Pachatel vložil mezi rty kousek pruhované látky. Zdálo se, že jsou to spodní kalhotky.

Beze slova vytáhl mobilní telefon z vnitřní kapsy a zvolil telefonní číslo oddělení soudního lékařství v Solně. Musí na ostrov co nejrychleji dostat patologa.

První telegram z informační kanceláře dorazil v 16.07. Byl velmi stručný.

VISBY

„Na pláži na západním pobřeží Gotlandu byla nalezena mrtvá žena. Dle informací policie byla zavražděna.Jakým způsobem přišla o život, policie dosud nezveřejnila. Okolní cesty byly uzavřeny. Policie právě

vyslýchá neznámého muže.“

Trvalo přesně dvě minuty, než Max Grenfors na obrazovce postřehl příchozí zprávu.

Okamžitě zvedl sluchátko a zavolal na gotlandskou policii.

O moc víc se nedozvěděl. Policie potvrdila, že byla na pláži Gustavs poblíž Fröjelu na západním pobřežíGotlandu nalezena zavražděná žena, ročník 1966. Oběť byla identifikována, byla ze Stockholmu. Policieprávě vyslýchá jejího přítele. Oblast prohledávají policisté se psy a také obcházejí sousedy v okolí ahledají možné svědky.

Ve stejnou chvíli zazvonil soukromý telefon reportéra Johana Berga. Patřil mezi ty, kteří v redakcipracovali nejdéle. Nastoupil u televize před více než deseti lety. Byla to náhoda, že se hned na začátkudostal ke kriminálnímu zpravodajství. V den, kdy nastoupil do práce, byla v Hammarbyhamnen brutálnězavražděna prostitutka. Johan byl právě jediný reportér přítomný v redakci, proto mu byl případ svěřen ajeho reportáž v ten den uváděla hlavní zpravodajskou relaci. Tak se stalo, že potom v kriminálníchreportážích pokračoval. Zároveň si byl jistý, že je to v rámci žurnalistiky ta nejnapínavější oblast.

Když zazvonil telefon, seděl právě zabraný do textů připravované reportáže o stávce ve věznici Österakera upravoval na počítači některé formulace. Příspěvek by měl být brzy hotový a všechno musí stačitpřipravit dřív, než začne společně s editorem připojovat fotografie, namluvené komentáře a částinatočených rozhovorů. Nesoustředěně telefon zvedl.

–

Johan Berg, Regionální zprávy.

–

Na Gotlandu byla objevena zavražděná žena, sděloval mu do ucha syčivý hlas. Zabitá sečnou zbraní,nejspíš sekyrou. V puse měla svoje kalhotky. Musel to udělat nějaký šílenec.

Byl to jeden z Bergových nejlepších informátorů. Policista ve výslužbě žijící na Gotlandu v Nynäshamnu.Po odoperování rakovinného nádoru v hrtanu dýchá hadičkou ústící vpředu na krku.

–

Cože?

–

Byla nalezena dnes na jedné pláži u Fröjelu, na západním pobřeží.

–

Jak jistě to všechno víš? Johan cítil zrychlující se tep.

–

Stoprocentně.

–

Ještě něco?

–

Byla z Gotlandu, ale před mnoha lety se odstěhovala do Stockholmu. Na ostrově byla jenom na pár dnís přítelem. Ten je právě u výslechu.

–

Jak ji našli?

–

Někdo šel náhodou kolem. Chudák děda, odvezli ho do nemocnice. Byl určitě v šoku. Víc nevím. Zbytek

si musíš zjistit sám.

– Díky. Máš u mě pár piv. Zavěsil telefon a zvedl se od stolu.

Malátnost v redakci se ihned změnila v horečnou aktivitu. Johan sdělil redaktorovi, co ví, a ten v rychlostirozhodl, že Berg má společně s jedním z kameramanů prvním možným letadlem odletět na Gotland.Rozdělanou reportáž musí dokončit někdo jiný. Teď je potřeba se do toho opřít a být rychlejší než ostatní.

Grenfors měl vlastně povinnost nejprve informovat hlavního redaktora, který má přehled nad všemizpravodajskými redakcemi v celé budově. Ale to může počkat. Malý náskok nám nemůže uškodit,pomyslel si a dál uděloval instrukce. Pryč s hlavním tématem v plánu. Koho teď ještě budou zajímatfinance fakultní nemocnice? Johan měl veškeré informace předat kolegyni, která v rychlosti sestaví textzprávy pro vysílání. A potom ještě připraví telefonní interview s policií ve Visby. Přinejmenším budou mocipotvrdit, že byla nalezena mrtvá žena a že policie vychází z předpokladu, že byla zavražděna.

Trvalo jenom pár minut, než se všichni redaktoři největších zpravodajských programů v televizní budově

shromáždili v redakci Regionálních zpráv.

– Proč posíláte reportéra na Gotland? Je ta vražda tak mimořádná? podivoval se hlavní redaktor.

Stejně jako ostatní četl pouze zprávu z informační kanceláře, ale už se k němu doneslo, že regionálníprogram chce na Gotland vyslat svůj tým. Na Greforse teď tázavě upíraly pohled čtyři páry očí. Nezbylomu než vyzradit informaci o brutální vraždě provedené pravděpodobně sekyrou, a také o tom, žezavražděná měla v ústech kalhotky.

Protože se právě ten den ve světě nic zásadního nedělo, byla reakce redaktorů bouřlivá. Konečně zpráva,která zachrání vysílání! Všem bylo jasné, že se nejedná o běžnou vraždu, a začali hned horečnědiskutovat. Hlavní redaktor diskuzi po chvíli zarazil s tím, že jeden reportér na Gotlandu rozhodně stačí.

Shodli se na tom, že jejich důvěra v Johana Berga je dostatečná a že stačí, když na ostrově bude pouze

on.

Johan měl mít s sebou k dispozici kameramana Petera Bylunda. Právě s ním pracoval nejčastěji. Měli

stihnout letadlo do Visby ve 20.15.

V taxíku cestou domů pociťoval dobře známé rozechvění z vědomí, že se nachází v centru dění.Skutečnost, že byla brutálně zavražděna žena, a znechucení nad takovou představou dalece zastiňovalatouha být součástí události a přinášet o ní zprávy. Zvláštní, jak to v člověku funguje, uvažoval, kdyžpřejížděli most Västerbron a on se zahleděl přes zátoku na radnici a Staré město. Jako by odhodil stranou

veškeré obvyklé lidské pocity a přede vším dal přednost pouze svému profesionálnímu poslání.

Vybavila se mu noc, kdy došlo k potopení trajektu Estonia. Září 1994. Řadu dní po strašlivé tragédii, přikteré zahynulo přes pět set lidí, pendloval mezi pozůstalými v přístavu Värtan, zaměstnanci loďařskéspolečnosti Estline, přeživšími pasažéry, politiky a krizovými intervenčními centry. Domů se jezdil jenomvyspat a ihned se zase vracel do práce. Dokud byl ve víru dění, podílel se na všech příbězích, které mu lidé vyprávěli. Ale stále si zachovával odstup a veškeré pocity odsunul stranou. Reakce se dostavilamnohem později. Poté, co první vylovená těla dorazila domů do Švédska, byla převezena z letiště Arlanda

nejprve do kostela Riddarholmskyrkan na stockholmském Starém městě, kde se konala bohoslužba kuctění obětí. Až potom byla těla dopravena do svých domovských obcí. Když slyšel na Radiu Stockholmhluboký a vážný hlas reportéra, který přinášel zprávy přímo odtamtud, zhroutil se. Padl doma na podlahua z očí se mu řinuly potoky slz. Jako by se veškeré dojmy nastřádaly a naráz ho zavalily. Viděl před očimatěla plující kolem na člunech, zoufalé křičící lidi i ty, kteří zůstali uvěznění v podpalubí. Cítil šířící se paniku.

Měl pocit, že ho to roztrhne. Ztratil vědomí.

Když vkročil do bytu, uvědomil si, jak strašný je tam nepořádek. V poslední době neměl vůbec na nic čas.Bydlel v přízemním dvoupokojovém bytě na Helenborgsgatan ve čtvrti Södermalm.

Okna bytu vedla do dvora. Z druhé strany sahala až k samému domu voda zátoky Riddarfjärden. Nevadilo

mu, že nemá výhled na vodu, i tak byl s bytem spokojený. V samém centru města, obklopený blízkýmiobchody a restauracemi. Dokonce i zelený ostrov Langholmen s promenádami a plážemi je nedaleko.Lépe se snad ani bydlet nedá.

Právě teď ale nebyl byt v nejlepší formě. Použité nádobí se kupilo ve dřezu, odpadkový koš přetékal a vobývacím pokoji na zemi se povalovalo několik krabic od donáškové pizzy. Takové klasickéstaromládenecké doupě. Dokonce to tam i zatuchle páchlo. Johan si uvědomil, že má být za půl hodinyhotov. Alespoň to nejhorší ale uklidit musí. Dvakrát nechal vyzvánět telefon, zatímco pobíhal po bytě, mylnádobí, větral, otíral stůl, vynášel odpadky, zaléval květiny a balil si věci. Na povídání teď rozhodně nemáčas.

Ze záznamníku slyšel nejdřív hlas své matky a potom Vanji. I když se rozešli už více než před měsícem,pořád to nechtěla vzdát.

Bude vlastně fajn na chvíli zmizet.

Daleko odtud běží lesem osamělý muž. Divoký pohled upírá k zemi, přes rameno přehozený pytel. Černýpytel na odpadky. Vlhké vlasy padají do čela. Teď už není cesty zpět. Je rozrušený, ale zároveň cítí, jak se

mu tělem rozlévá vnitřní klid. Spěchá na určité místo, k vytyčenému cíli. Támhle už se třpytí moře.Výborně, už je skoro tam. Stojí tam dřevěná bouda. Šedá a prohnilá, poznamenaná bouřemi a deštěm. Ostěnu leží opřená prastará pramice s děravým dnem. Bude ji muset opravit, ale to až při jiné příležitosti.Nejdřív se musí zbavit svého břemene. Chvíli zápasí se zrezivělým zámkem, klíč nikdo desítky let nepoužil.

Nakonec se to podaří a dveře se s cvaknutím otevřou. Nejprve uvažoval, že by měl pytel s věcmi zakopat

do země. Ale proč vlastně? Sem nikdy nikdo nepřijde. Navíc není vůbec schopen se s věcmi rozloučit.Chce je mít tady. Přístupné. Aby mohl přijít a prohlížet si je. Cítit jejich pach. Uvnitř boudy je starákuchyňská vyklápěcí lavice. Odklopí sedák. Leží tam jenom nějaké staré noviny a telefonní seznam.Vysype obsah pytle do lavice a zaklapne víko. Teď je spokojen.

Policejní stanice ve Visby leží hned za hradbami. Je to neobyčejně ošklivá stavba. Hranatá krabice pokrytá

světle modrými deskami. Připomíná spíš továrnu na rybí konzervy někde na Sibiři než policejní stanici vkrásném středověkém městečku. Lidé budovu obvykle nazývají modrá bedna.

Uvnitř v místnosti určené pro výslechy sedí u stolu Per Bergdal. Nahrbený a s obličejem v dlaních.Neoholený, neučesaný, jeho dech ještě připomíná včerejší večírek. Nebyl nijak zvlášť překvapený, když sipro něj policie přijela. Vždyť zmizela jeho přítelkyně. Rozhodli se rovnou ho předvolat k výslechu.

Teď sedí před policisty s cigaretou mezi chvějícími se prsty. S kocovinou a zhroucený. Evidentně taky v

šoku.

O tom, jak se to stalo, nevíme zatím absolutně nic, uvažoval komisař Knutas, když usedal na druhé straně

stolu. Každopádně byla jeho přítelkyně nalezena zavražděná, on nemá alibi a na krku, pažích i v obličejimá zřetelné škrábance.

Popelník před Perem byl plný nedopalků, ačkoli normálně vůbec nekouří. Karin Jacobssonová se svezla na

židli vedle Knutase. Byla pasivní, ale zcela v obraze.

Per zvedl hlavu a jediným oknem v místnosti se zahleděl ven. Silný déšť bubnoval na parapet, vítr zesílil.Na druhé straně ulice Norra Hansegatan bylo přes parkoviště vidět část hradeb u Východní brány. Okoloprojelo červené volvo. Perovi všechno připadalo tak vzdálené, že to klidně mohlo být někde na Měsíci.

Knutas připravil na stole diktafon, odkašlal si a přístroj zapnul.

– Výslech Pera Bergdala, přítele zavražděné Heleny Hillerströmové, pronesl s úřední vážností. Je 16.10,pátého června. Výslech vede kriminální komisař Anders Knutas a svědkem výslechu je kriminální

inspektorka Karin Jacobssonová.

Podíval se vážně na Pera, který teď seděl přikrčený s očima sklopenýma ke stolu.

–

Kdy jste postřehl, že je Helena pryč?

–

Probudil jsem se chvíli před desátou. A ona nebyla v posteli. Vstal jsem, ale nenašel jsem ji ani nikde vdomě. Řekl jsem si, že šla určitě ven se psem. Je ranní ptáče a vždycky je vzhůru dřív než já. Většinouchodí hned ráno se Spencerem. Spím tvrdě, tak jsem nevěděl, že odešla.

–

Co jste udělal?

–

Rozdělal jsem oheň v kamnech a připravil snídani. Potom jsem si udělal kávu a četl včerejší noviny.

–

Nebylo vám divné, že tak dlouho nejde?

–

Když v rádiu začaly v jedenáct hodin zprávy, pomyslel jsem si, že je zvláštní, že se ještě nevrátila, avyšel jsem na verandu. Je odtud vidět k moři. Ale dnes byla mlha tak hustá, že jsem viděl sotva na pármetrů. Tak jsem se oblékl a šel ji hledat. Došel jsem na pláž a volal. Ale nenašel jsem ani Helenu ani

Spencera.

–

Jak dlouho jste ji hledal?

–

Byl jsem venku nejméně hodinu. Potom mě napadlo, že snad mezitím přišla domů, a tak jsem pospíchalzpátky. Dům byl ale stále prázdný, řekl a hlas se mu zlomil. Skryl obličej v dlaních.

Knutas a Jacobssonová v tichosti čekali.

–

Můžeme pokračovat? zeptal se komisař.

–

Jenom nemůžu pochopit, že je mrtvá, zašeptal.

–

Co bylo dál, když jste se vrátil do domu?

–

Když jsem našel dům prázdný, napadlo mě, že možná zašla za přáteli, kteří bydlí blízko. Zavolal jsem

jim, ale nebyla ani tam.

–

Kdo to byl?

–

Larssonovi. Eva a její muž Rikard. Eva je Helenina karamádka z dětství. Bydlí trvale v domě kousek od

–

Netušili, kam jinam by mohla jít?

–

Ne.

–

Kdo zvedl telefon?

–

Eva.

–

Manžel byl doma taky?

–

Ne. Mají statek, takže asi právě pracoval venku.

nás.

Per si zapálil další cigaretu a odkašlal si.

–

Co jste udělal potom?

–

Lehl jsem si na postel a přemýšlel, kde by ještě mohla být. Potom mě napadlo, že třeba zakopla,uhodila se a nemůže vstát, tak jsem ji šel znovu ven hledat.

–

Kam?

–

Dolů na pláž. Mlha trochu stoupla. Viděl jsem v písku její stopy. Hledal jsem i v lese, ale nenašel jsem ji.Tak jsem šel zase domů.

Jeho obličej se stáhl. Začal plakat tichým klidným pláčem. Nevšímal si ani slz, ani toho, že mu teče znosu. Karin nevěděla, jak se zachovat. Rozhodla se nechat Pera na pokoji. Napila se vody a uklidnila se.Knutas pokračoval ve výslechu.

–

Jak jste přišel k těm ranám na krku?

–

Cože? K těmhle? Per ztěžka zvedl ruce k hrdlu.

–

Ano, k těmhle. Vypadají jako škrábance, odvětil Knutas.

–

To bylo tak. Včera večer jsme pořádali večírek pro několik našich přátel. Tedy vlastně Heleniných.Povečeřeli jsme, slavili a bylo to fajn. Dost jsme toho všichni vypili. Já sám mám problémy s žárlivostí.Někdy mě to prostě popadne a to se stalo zrovna včera večer. Jeden z přátel se při tanci přilepil na

Helenu.

–

Jak to myslíte?

–

Objal ji, tak nějak moc… Několikrát. Byl jsem opilý a nevěděl o sobě. Odtáhl jsem Helenu stranou a řekljí, co si o tom myslím. Byla jako šílená. Taky toho hodně vypila. Křičela a tloukla mě rukama. Od toho

mám ty škrábance…

–

Co bylo dál?

–

Uhodil jsem ji. Dal jsem jí facku a ona utekla na záchod a zamkla se tam. Nikdy předtím jsem jineuhodil, ujišťoval a hleděl prosebně na Knutase. Potom za mnou přišel ven Kristian, ten, co s nímtančila. Dal jsem jednu i jemu. Neměl možnost mi ránu vrátit, protože přišli ostatní. Potom se to uklidniloa všichni odjeli domů.

–

Co jste dělal vy?

–

Helenina nejlepší přítelkyně Emma a její muž Olle u nás zůstali nejdéle. Olle se postaral, abych se dostaldo postele, a počkal, dokud jsem neusnul. Potom už si nepamatuji nic, než jak jsem se ráno probudil.

–

Proč jste nám o tom neřekl hned?

–

Nevím.

–

Kdo všechno se účastnil večírku?

–

Byli to většinou Helenini přátelé z dětství. Emma a Olle, jak jsem říkal, sousedé Eva a Rikard, kteréznala Helena taky už dávno, a ještě nějaká Beata a její manžel John. Žijí v Americe, takže s těmi jsem sepředtím nesetkal. A ten Kristian, kvůli kterému se to stalo. Je sám a s Helenou se znají taky už od dětství.

Myslím si, že spolu někdy něco měli.

–

Proč?

–

Myslím, že spolu chodili. Helena to popírala, ale já si prostě myslím, že to tak bylo.

–

Není to jenom další projev vaší žárlivosti?

–

Neřekl bych.

–

Jak dlouho jste byli s Helenou spolu?

–

Šest let.

–

To je docela dlouhá doba. Kolik vám je?

–

Třicet tři.

–

Proč jste se nevzali a neměli děti?

–

Já už jsem si to přál dávno. To spíš Helena byla nerozhodná. Začala studovat dost pozdě a chtěla délepracovat, než si pořídíme rodinu. Ale už jsme plánovali svatbu. Mluvili jsme o tom.

–

Byl jste si Helenou jistý? Nebyl to důvod vaší žárlivosti?

–

Ne, nevím. Bylo to čím dál lepší. Je to už strašně dávno, co mě to naposledy tak chytlo. Jenom včera se

to zase tak zvrtlo.

–

Víte o někom, s kým by tady na ostrově nebyla zadobře? O někom, kdo ji neměl rád?

–

Ne. Byla ten typ člověka, kterého mají rádi všichni.

–

Víte o tom, že by jí někdy někdo vyhrožoval?

–

Ne.

–

Stýkáte se na Gotlandu ještě s někým dalším, kdo nebyl na večírku?

–

Jenom s několika Heleninými příbuznými. S tetou, která bydlí v Alvě, a s několika bratranci asestřenicemi z Hemse… Jinak jsme byli většinou sami. Jezdili jsme si sem odpočinout… a uniknout před

vším tím stresem doma… a pak se stalo tohle.

Hlas mu opět selhal.

Knutas cítil, že není důvod teď pokračovat, a výslech ukončil.

Když Anders Knutas, komisař a šéf kriminální policie ve Visby, uzavřel výslech Pera Bergdala, odešel dosvé kanceláře, aby mohl pár minut v klidu přemýšlet. Ztěžka usedl k psacímu stolu na svou starouoprýskanou židli. Doprovázela ho už celé roky. Dubová židle s vysokým opěradlem a sedákem z měkkékůže. Knutas se pomalu otočil, a když se opřel, židle se lehce zakymácela. Jako by se mu během letpřizpůsobila. Na téhle staré židli se mu přemýšlelo nejlépe.

Těchhle chvil neměl nikdy dost. Když se okolo odehrávala velká dramata, byly zvlášť důležité. Tak jako teď. Dlouhá zkušenost u policie ho naučila věnovat od samého počátku vyšetřování pozornost každičkému

dojmu. Jinak se mohlo snadno stát, že člověk v pracovním zápalu přehlédl věci, které se později ukážíjako velmi důležité nebo dokonce rozhodující pro rozluštění případu. Začal si nacpávat dýmku.

V myšlenkách se vracel k dojmům, které na něj dolehly na místě činu. Zkrvavené tělo. Kalhotky v ústech.Zabitý pes. Co mu ta strašlivá scéna sdělovala? Bylo těžké rozhodnout, zda byla vražda plánovaná, nebo

nikoli. Nebylo ale pochyb o tom, že k ní došlo z hluboké zášti.

Soudní patolog dorazil ze Stockholmu odpoledne. Teď už je na místě činu. Knutas se rozhodl vydat setam znovu až zítra. Bude tam mnohem větší klid.

Vyrušilo ho zaklepání na dveře. Dovnitř nahlédla Jacobssonová.

–

Všichni jsou tu. Přijdeš?

–

Jistě, odpověděl a zvedl se.

Ve Visby bylo dvanáct kriminalistů. V tuto chvíli jich byla většina v terénu, v okolí Fröjelu. Shromažďovalivýpovědi svědků a zajišťovali stopy na místě činu. Knutas a jeho nejbližší spolupracovníci se sešli sprokurátorem, Birgerem Smittenbergem, aby se domluvili, jaké informace sdělí tisku a co je třeba uchovat

i nadále v tajnosti. Posadili se okolo ošoupaného dřevěného stolu v zasedací místnosti naproti Knutasověkanceláři. Místnost měla směrem do chodby prosklenou stěnu, takže odtud bylo možné pozorovat, kdoprochází kolem. Teď byly ale zatažené tenké žluté bavlněné závěsy.

Knutas se posadil v čele stolu a pozorně sledoval své kolegy. Měl tuhle skupinu rád. Karin Jacobssonová,jeho nejbližší důvěrnice a spřízněná duše, chytrá, drobná hnědooká sedmatřicátnice. Momentálněnezadaná. Vedle ní o deset let mladší Thomas Wittberg, velmi šikovný policista. Zvláště jeho metodavyslýchání. Nějakým podivuhodným způsobem dokázal vždycky dostat z vyslýchaného víc než kdokoli jiný.

Lars Norrby, rozvedený, se dvěma syny, které má ve vlastní péči. Téměř dvoumetrový chlap, příjemnýspolečník. Erik Sohlman, technik skupiny. Silný a temperamentní, někdy až prudký. A nakonec prokurátorBirger Smittenberg. Zkušený vrchní prokurátor gotlandského soudu. Původem Stockholman, který seoženil s gotlandskou folkovou zpěvačkou a zamiloval se při tom hned dvakrát. Do ní i do ostrova. Žije tady

už pětadvacet let a spolupráce s ním je vynikající. O tom Knutas nikdy nezapochyboval.

–

Odbudeme to v rychlosti, řekl Knutas, když zahájil spěšně svolanou schůzi.

–

Vyšetřujeme vraždu a bohužel se musíme zároveň vypořádat se zájmem tisku. Už začali volat. Jakmístní, z lokálních médií, tak z pevniny. Je neuvěřitelné, jak rychle se taková novinka rozšíří, zakroutilhlavou. Můžeme se jen ptát, jak je to možné. Ale k věci. Identitu oběti zveřejňovat zatím nebudeme.Dříve nebo později na ni stejně novináři přijdou. Řekneme, že jde podle všeho o vraždu, ale veškerédetaily si necháme pro sebe. Neříkejme nic o psovi, kalhotkách ani sekyře. Ani slovo o pravděpodobnézbrani, nic o žádných stopách. Novináři budou nepochybně obvolávat nejrůznější lidi v budově a snažit sevyzvědět víc. Všechny ať odkazují na mě a na Larse. Nikdo jiný ať na žádné otázky neodpovídá. Vůbec.

Je to jasné?

Ozvalo se souhlasné mručení.

–

Hned po schůzi rozešlu interní zprávu s instrukcemi, prohlásil Norrby. Základní pravidlo je držet sinovináře od těla. Budou se snažit vás kontaktovat tady i v terénu. Držte jazyk za zuby.

–

A ještě něco. Chci, abychom se hned po tiskové konferenci sešli v mé kanceláři a prošli, co je třebaudělat, pokračoval Knutas. Nezapomeňte se najíst, dokud jste na stanici. Budeme nejspíš pracovat celounoc. Kontaktoval jsem už i státní kriminálku, pošlou nám zítra několik svých lidí. Pátrání zabere spoustučasu, a jestli vraha nedostaneme rychle, bude se každý policista hodit.

I když bylo příšerné, že došlo k tak brutální vraždě, cítil zároveň i rozechvění okolo žaludku. Ten pocitznal. Dráždivý záchvěv nadějného očekávání před tím, než se pustíte do něčeho pořádného. Jak tonazvat? Radost z práce? Paradox, který si sám nedovedl vysvětlit.

Asi tohle bylo právě to, co ho hnalo dopředu.

Když letadlo chvíli po deváté hodině večer přistálo na letišti Visby, bylo ještě světlo. Taxíkem se dostalirychle do centra, letiště leží jenom tři kilometry severně od města.

– Ty hradby jsou fantastické!

Peter na Gotlandu nikdy před tím nebyl.

– Pocházejí ze 13. století, spustil Johan. Jsou dlouhé tři a půl kilometru a patří k nejlépe dochovanýmopevněním v celé Evropě. Podívej, kolik mají věží. Za chvíli projedeme Severní branou a budeme u hotelu.

Vstupních bran je taky několik, ty nejdůležitější mají názvy podle světových stran; Východní brána, Jižníbrána a Severní brána. Západní brána nikdy neexistovala. Na západě je moře a přístav Visby.

Ukázal z okýnka.

– A támhle je katedrála Panny Marie, taky ze 13. století.

Tři černé věže se tyčily vzhůru k nebi.

Večeři naštěstí dostali v letadle. Zastavili se v hotelu, jenom aby tam nechali zavazadla, a pokračovalipřímo na policejní stanici, kde byla na desátou hodinu svolána tisková konference.

Johan si v taxíku v rychlosti sepsal, co všechno zatím ví. Měli by mít možnost připravit příspěvek vredakční místnosti, která zůstala dosud v původním stavu, i když Švédská televize už před půlrokemčinnost místní gotlandské redakce ukončila. Staré vybavení tu bylo dosud k dispozici.

Na chodbách uvnitř policejní budovy bylo rušno. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Dorazilo několik novinářů afotografů z místních médií, z Radia Gotland a z novin Gotlands Tidningar a Gotlands Allehanda.

Johan a Peter se krátce pozdravili s kolegy a už bylo načase přejít do místnosti, kde se bude konferencekonat. Komisař Knutas a inspektorka Jacobssonová se posadili do čela stolu.

– Vítám vás, řekl Knutas a odkašlal si. Takže, jak víte, našli jsme mrtvou ženu. Ročník 1966, tělo byloobjeveno na pláži zvané Gustavs, u Fröjelu. Pro ty, kdo nejsou odtud, je to na západním pobřeží, asičtyřicet kilometrů jižně od Visby. Tělo objevil náhodný kolemjdoucí dnes okolo poledne, přesně mezi

12.30 a 12.45. Oběť pochází původně z Gotlandu, ale odstěhovala se před patnácti lety i s rodinou do

Stockholmu.

Knutas se napil ze sklenice vody a zahleděl se do svých papírů.

–

Žena byla na Gotlandu s přítelem. Chtěli strávit pár dní v letním domě, který zde její rodina stále vlastní,pokračoval. Ráno vyšla vyvenčit psa a někdy během procházky byla zavražděna.

–

Jak byla zavražděna? zeptala se reportérka z Radia Gotland.

–

Tuto informaci nemůžu zveřejnit, odvětil komisař.

–

Jakou vrah použil zbraň?

–

To nebudu s ohledem na průběh vyšetřování komentovat.

–

Proč jste si tak jistí, že byla skutečně zavražděna? chtěl vědět reportér z Gotlands Allehanda.

–

Poranění, které žena utrpěla, mohla způsobit jedině jiná osoba. Příčina smrti nebyla doposud stanovena,

ale vycházíme z předpokladu, že se jedná o vraždu.

–

Byla vystavena sexuálnímu násilí? zeptal se Johan.

–

Na to zatím odpověď neznáme.

–

Máte nějaké svědky? tázal se vyslanec Gotlands Tidningar.

–

Vyslýcháme řadu lidí, kteří bydlí v blízkosti nebo byli v posledních dnech v kontaktu s obětí. Policie mávelký zájem o informace od široké veřejnosti. Pokud někdo během posledních dnů viděl nebo slyšel něconeobvyklého poblíž místa činu nebo v okolí, má neprodleně kontaktovat policii. Totéž platí i pro případ, že

se kdokoli domnívá, že by mohl mít informace důležité pro dopadení pachatele.

–

Jak víte, že se jedná pouze o jednu osobu, a navíc o muže? zeptal se místní reportér.

–

To samozřejmě nevíme, odvětil Knutas trochu podrážděně.

–

Zavražděná byla na ostrově s přítelem. Podezíráte ho? zeptal se Johan.

–

Přítele oběti vyslýcháme. Je v šoku a právě teď se nachází v nemocnici ve Visby. V tuto chvíli nenípovažován za podezřelého. Ve výslechu s ním budeme pokračovat zítra ráno. Policisté celé odpoledne avečer prohledávali okolí se psy a obcházeli domy v okolí, aby nalezli případné svědky. V této práci stálepokračují. To je patrně vše, co můžeme v tuto chvíli říci. Chcete se ještě na něco zeptat, než skončíme?

Komisař odpovídal na dotazy novinářů, jak nejlépe mohl. O moc víc ale říct nemohli.

Johan se rozhodl zatím pomlčet o sekyře, která způsobila rány na těle oběti i o kalhotkách v ústech. Bylozjevné, že o tom zatím nikdo kromě něj neví.

Po skončení tiskové konference si vyžádal osobní interview s Knutasem.

Nejprve pokládal samozřejmé otázky o tom, co se stalo, jak policie postupuje a jaké má stopy. Potom šelpřímo k věci:

– Co usuzujete z toho, že žena byla zavražděna značným množstvím ran, pravděpodobně sekyrou?

Knutas sebou trhl.

–

Co tím myslíte?

–

Vrah ženu usmrtil sekyrou nebo nějakou podobnou zbraní a zasadil jí při tom mnoho ran. Kromě tohoměla v ústech nacpané své kalhotky. Co z toho vyvozujete?

Knutas se ztrápeně rozhlédl na obě strany, jako by hledal pomoc u některého z nepřítomných kolegů. Silné světlo kamery mu svítilo do obličeje a oslňovalo ho.

–

Vím z velmi jistého zdroje, že jsou tyto údaje pravdivé, pokračoval neochvějně Johan.

–

Nic z toho nemůžu potvrdit, odbyl ho Knutas a odklonil nastavený mikrofon.

–

Vypni kameru, řekl Johan Peterovi a uchopil komisaře za paži.

–

Vím, že je to pravda. Nebude lepší, když to potvrdíte?

Knutas na něj vrhl ostrý pohled.

– To, co říkáte, nemůžu ani potvrdit ani vyvrátit a radím vám, abyste se napříště zdržel spekulací. Máme

co do činění s vrahem a jediné, na co se musíme teď soustředit, je, abychom ho rychle dostali. Nic jiného.Laskavě to respektujte, zahřímal na závěr na Johana.

Komisařův hlas byl ostrý jako břitva, a když se otočil na podpatku a rázně vyšel na chodbu, nebylo těžkési domyslet, jaké je jeho mínění o novinářích.

Pro Johana a Petera byla Knutasova reakce dostatečným důkazem pravdivosti získaných údajů. Otázkoubylo, co z toho zveřejnit.

V taxíku cestou do redakce, kde chtěli připravit vstup, Johan vytočil číslo Maxe Grenforse. I kdyžpovažoval Grenforse jako redaktora za otrokáře, jeho novinářskému úsudku plně důvěřoval. Po krátkémrozhovoru se shodli, že z ohledu k pozůstalým informaci o kalhotkách v ústech oběti zamlčí. Skutečnost,že pravděpodobnou vražednou zbraní byla sekyra, se však rozhodli zveřejnit.

V pozdních večerních zprávách informovala Švédská televize jako první o tom, jakým způsobem byla ženazavražděna. Vstup byl uveden snímky policejní stanice, následovala mapka s vyznačeným místem činu a

nakonec Johan pronesl do kamery:

„Tady na policejní stanici ve Visby před pár okamžiky skončila tisková konference. Policie potvrdila, žedošlo k vraždě ženy. Okolnosti vraždy ale zatím tají. Policie zatím mlčí i o tom, jakým způsobem byla oběť

usmrcena. Dle informací našeho velmi jistého zdroje byla zavražděná zbraní podobnou sekyře. Nenízatím jisté, zda byla vystavena sexuálnímu násilí, tělo ženy bylo ale nalezeno nahé. Oblečení oběti sezatím najít nepodařilo. Tělo bude odesláno na soudní patologii v Solně. I přes intenzivní prohledáváníokolí za pomoci policejních psů neobjevili policisté dosud po vrahovi žádnou stopu.“

Vstup byl zakončen krátkým rozhovorem s bledým, ale rozhodným komisařem Knutasem, který proneslněkolik známých faktů o zavražděné ženě.

Den policistů ve Visby byl dlouhý. Práci dole na pláži poněkud usnadňovala světlá červnová noc. Dlouhodo večera se protáhlo i obcházení okolních domů. Všichni, kdo se zúčastnili večírku u HelenyHillerströmové večer před vraždou, byli pozváni k výslechu, kromě Kristiana Nordströma, který odletěl doKodaně na návštěvu k rodičům. Policie ho kontaktovala a on slíbil, že se do Visby vrátí ve čtvrtek.

Když byly nejdůležitější výslechy u konce, byla téměř jedna hodina v noci. Knutas už během večerazavolal manželce, aby jí řekl, že dnes přijde pozdě. Měla pro jeho práci pochopení a stejně jako jindy sejenom zeptala, zda má na něj počkat s čajem. Musel to nerad odmítnout. Nevěděl, jak moc se to dnesprotáhne. Teď, když kráčel ulicemi města k domovu, toho litoval. Udělalo by mu dobře na chvíli se v klidu

posadit a promluvit si o dojmech z celého dne. Sdílet myšlenky s manželkou mu bylo vždycky milé. Často

dokázala ukázat věci z nové perspektivy, protože stála mimo vlastní vyšetřování. Mnohokrát už navedlajeho myšlenky takovým směrem, že to přispělo k vyřešení případu. Knutas cítil hřejivou horkost v srdci.Miloval ji nade všechno. Kromě dětí, samozřejmě. Dvojčata, páreček Petra a Nils. V létě jim bude dvanáct.

Když dorazil domů, zašel se na ně ještě podívat. Zatím mají společný pokoj. Na podzim dostane konečněkaždý svůj. Rozhodli se udělat z pracovny ložnici a pracovnu přesunout dolů do suterénu. Stejně ji užívajítak málo.

Děti spaly klidně a hluboce. Pootevřel ještě dveře do ložnice. Jeho žena Line ležela natažená s rukamanad hlavou napříč přes celou manželskou postel. Uvědomil si, že v této poloze spává vždycky. Všechnodělá pořádně. Pořádně spí, pořádně jí, pořádně pracuje, směje se i miluje. Skutečně se oddává životu.Když něco dělá, dělá to naplno. Když se pustí do pečení, nespokojí se s něčím obyčejným. Ne, upečetřeba dvě stovky skořicových šneků. Když dělá velký nákup, vypadá to, že má vypuknout válka. A navařívždy tolik jídla, že je mrazák plný zbylých porcí. Je to jedna z věcí, pro které ji miluje. Její strhujícízanícení pro cokoli, co právě dělá. Teď spokojeně spí v oranžovém tričku s velkou květinou, vlasyrozcuchané, tváře růžové. Paže poseté pihami. Nic krásnějšího neznal. Její práce dokonale odpovídá celéjejí osobnosti. Je porodní asistentkou. Kolika dětem už pomohla na svět. Line pracuje na poloviční úvazekv porodnici ve Visby a svou práci miluje. Je zvyklá, že při neočekávaných událostech je všechno jinak, než

se předpokládalo. Díky tomu není tak upjatá. Mnohokrát se stalo, že zůstala u rodičky, protože neměla to

srdce od ní odejít, i když jí skončila směna. Nebo jenom ze zvědavosti. Když strávila řadu hodin uporodu, chtěla zůstat až do konce. Některé kolegyně to rozčilovalo, ale o to se nestarala. Byla to silnážena, nejsrdečnější, s jakou se kdy setkal.

Opatrně dveře zase zavřel a sešel po schodech dolů do kuchyně. Nalil si sklenici mléka a zašátral v krabici

sušenek. Nabral si plnou hrst a posadil se ke kuchyňskému stolu. Po náročném dni plném událostí častonemohl usnout. Pohladil kočku, která vyskočila na stůl a mazlivě se o něj otřela. Chová se spíš jako pes,pomyslel si. Je věrná a miluje společnost. A navíc ráda aportuje. Několikrát jí hodil malý míček, pro kterýkočka doběhla a položila mu ho zpět k nohám. Jsi hodná, řekl si v duchu Knutas a šel si lehnout na gauč.Kupodivu usnul okamžitě.